William Earl Johns

BIGGLES V JIŽNÍCH MOŘÍCH

Riopress

Praha 1994

Tahiti je největším ostrovem ze souostroví Společenských

ostrovů. Toto označení jim dal známý mořeplavec James Cook

na počest Královské společnosti, v jejíchž službách podnikl

nesčíslně mnoho průzkumných výprav do tehdy nepříliš

probádané oblasti Jižních moří, dnes nazývané Tichý oceán.

Marquesy, skupina jedenácti nehostinných a civilizací

nedotčených ostrovů, získala své jméno roku 1594, kdy ji

objevil španělský mořeplavec Mendana. Tento dobrodruh,

finančně podporovaný peruánským místokrálem Donem

Garcíou Mendozou, jim vtisknul jméno Las Islas Marquesa de

Mendoza – čili Ostrovy markýza Mendozy. Dnes se nazývají

prostě Marquesy.

Mohutné nakupení korálových atolů, známých jako

Paumotu, se rozkládá asi pět set mil jižně od Marques, a toto

jsou vlastně pravé „Ostrovy Jižních moří“. Domorodé označení

znamená doslova „mrak ostrovů“, což je jistě výstižný název.

Díky své poloze byly po staletí hrozbou všech námořníků,

plavících se v této oblasti, kteří jim říkali „Nebezpečné ostrovy“

nebo také „Nízké archipelagy“. Ostrovy Paumotu jsou totiž

ploché a sahají mnohdy jen několik stop nad mořskou hladinu.

Hurikány, jimiž je právě Tichý oceán smutně proslulý, se zde s

ničím neomezenou silou valí vpřed a ničí vše živé.

3

1. Biggles se setkává se starým známým

Bylo nádherné svěží jitro jarního dne a major James

Bigglesworth, svými přáteli nazývaný Biggles, spolu se svými

dvěma společníky, ctihodným Algernonem Lacey, M.C. a

„Gingerem“ Hebblethwaitem, právě zabočili na Piccadilly aby

po ní pokračovali ve své cestě do Royal Aero Clubu, kde se

rozhodli toho dne poobědvat. Pomalu kráčeli po chodníku

přivráceném k parku, vychutnávali sluneční paprsky a až trochu

neochotně nakonec překročili tuto živou londýnskou tepnu před

vchodem Royal Aero Clubu.

Nevelký, štíhlý a hladce vyholený muž, jehož jasně rudé

vlasy byly nakrátko sestříhané, měl ve své opálené tváři i

odhodlaný výraz. Stál na vrcholu schodiště, pokuřoval dýmku a

přemítavě hleděl přes zeleň na druhém konci schodiště. Biggles

na něj sotva pohlédl a chystal se vejít dovnitř, když tu se náhle

zarazil, otočil a pohlédl na cizince. „Velkej Skot!“ zvolal.

„Tohle přece musí být ten největší Skot, co znám – Sandy

Macaster. Jak se máš, ty kluku jeden?“

Rudovlasý mužík překvapeně vyňal dýmku z úst a

doširoka otevřel oči. „Biggles! U všech rohatejch! To přece

nejni nikdo jinej než Biggles vosobně! A s ním – dyť to je

Algernon. Co to má znamenat – výroční setkání?“

„Začíná už to tak vypadat, jak se zdá,“ usmál se Biggles a

představil Gingera. „Kapitán Macaster,“ řekl, „jinak zvaný

Sandy. Sandy byl v naší letce ve Francii – dokud nenarazil do

sloupu telegrafního vedení na nepřátelském území. Nikdy jsem

neslyšel, jak se to vlastně doopravdy stalo, koneckonců,

myslím, že jsme se od té doby neviděli. Jen si matně

vzpomínám, že mi kdosi říkal, že vedeš pohodlný život aa

vysoké noze kdesi na ostrově v Jižních mořích.“

„Ať už to byl kdokoli, byl to pěknej lhář,“ prohlásil

rozhodně Sandy. „Poněváč tam, kde sem se potloukal, se žádnej

život na vysoký noze vést nedá, o pohodlí ani nemluvě.“

4

„Na co tu vlastně čekáme?“ zeptal se Biggles. „Tohle je

přece pořádný důvod k oslavě. Už jsi obědval, Sandy?“

„Ne. Zrovna sem si chtěl pro změnu zaskočit do Air Force

Clubu.“

„Tak se připoj k nám. Když hned vejdeme, můžeme si

sednout ke stolu u okna. Rád si poslechnu, jak tam pěstuješ

banány – nebo jsou to kokosové ořechy?“

„Nepěstuju kokosy a nemůžu je už ani vidět. Kdybys jich

musel sežvejkat tolik co já, taky bys je tak nenáviděl.“ reptal

Sandy, když prošli létacími dveřmi a usedli ke stolu u okna, kde

bylo prostřeno pro čtyři.

„Co děláš v Anglii?“ zeptal se Biggles, podávaje Sandymu

jídelní lístek. „Jsi doma na dovolené?“

„Dovolená! Co je to dovolená? Já to slovo neznám,“

zavrčel Sandy a odsunul jídelní lístek. „Pokud nemáš něco

proti, rád bych si zakousl ňákej správně propečenej stejk.“

Ostatní si objednali a Biggles se znovu obrátil na Sandyho.

„Tak co tě tedy přivádí domů?“

„Pokaváď to vážně chceš vědět, tak sháním prachy.“

„Tak to jsi na špatném místě, hochu,“ zesmutněl Biggles.

„Tady je nejméně devět miliónů lidí, kteří se snaží přesně o

totéž – hledají peníze.“

„Ale ty vypadáš, že jsi ňáký našel,“ popíchnul Sandy.

„No, podařilo se mi tu a tam nějaké získat,“ připustil

Biggles. „Jsi-li v nouzi, můžu ti trochou vypomoci.“

„Trocha mi nepomůže, kamaráde,“ smutně odvětil Sandy.

„Potřebuju pořádnej balík – ne jen si vypučit. Mám v pácu

takovou věcičku.“

„Co myslíš tím pořádným balíkem?“

„Bodlo by mi takovejch pět tisíc liber.“

Biggles tiše hvízdnul. „Ježkovy zraky!“ vykřikl. „To si

chceš koupit celý ostrov nebo co?“

„Já nepotřebuju ostrov,“ odfrknul Sandy. „Těch bych tam

mohl mít tisíce, kdybych měl zájem. Moře tam dole na jihu sou

5

jima doslova přecpaný, stačí tam přijít a nabídnout si. Kdepak,

ten můj nápad míří vo poznání vejš.“

„Tak povídej – možná bychom ti mohli pomoci.“

Sandyho tvář se rozzářila. „Fakt myslíš, že byste mi mohli

poradit jak ty prachy schrastit?“

„To záleží na tom, co s nimi chceš provést, brachu. Pokud

mi paměť slouží, mám takový dojem, že některé z tvých nápadů

v minulosti hraničily spíš s bláznovstvím než se zdravým

rozumem. Já jsem už teď opatrnější a nechci mít nic společného

s nejistými akcemi, končícími zpravidla katastrofou.“

Sandy odložil příbor s předstíranou nenuceností. Naklonil

se kupředu a pohlédl Bigglesovi zpříma do tváře. „Chceš mi

snad tvrdit, že plnej klobouk perel je nejistá akce?“ zasyčel

Sandy.

Biggles se usmál. „Ale no tak, Sandy. Klobouk snad ne.“

„Řekl sem klobouk a myslím tím pořádnej klobouk“

neochvějně prohlásil Sandy. „A žádný ty vaše neduživý

perličky. Já mám na mysli vopravdový perly, perly velký jako

můj nehet – a možná i větší.“

„To zní sice nádherně,“ připustil Biggles. Smutně potřásl

hlavou. „Ale bojím se, že se řádně zapotíš, až se budeš snažit

přesvědčit i ty zabedněnce v City, že ty perly opravdu existují.

Máš nějakou s sebou?“

„Kdybych měl, nebyl bych tady,“ zasupěl Sandy. „Ale já je

viděl.“

„Tím ovšem nemyslíš, že je viděl někdo jiný a jen ti o nich

řekl, že?“

Sandy odložil sklenici na stůl tak prudce, až její obsah

vystříkl na ubrus. Jeho mírný skotský přízvuk získal rozčilením

na intenzitě. „Dyk ti, sakra, povídám, že sem je viděl na svý

voči. Je to jasný, krucinál?“

Biggles přikývl. „Promiň mi moji zdrženlivost, starý

brachu, ale pokud jsi je viděl, tak proč sis jich aspoň pár

nenastrkal do kapes?“

6

„Páč sem na to měl zatraceně dobrej důvod. Vobjednej mi

slzu whisky a já ti tu story povykládám, pak ti to snad bude

jasný.“

Biggles kývl na číšníka a poručil whisky. Pak na stole

rozevřel pouzdro na cigarety, vybral si jednu a zapálil. „Tak

povídej, Sandy,“ pobídl ho. „Už dlouho jsem neslyšel zajímavý

příběh.“

„Pokaváď mi ale nechceš věřit, tak to tady plejtvám

drahocennej čas,“ mručel Sandy.

„Pak mi ale slib, že mi povíš čistou pravdu, žádné

pohádky.“

„Každý slovo, co ti povím, je ta nejčistější holá pravda, na

to vem jed,“ důrazně prohlásil Sandy. „To vám bylo takhle. Ten

člověk, co ti řek, že sem dole v Jižních mořích, se v tomhle

nemejlil. Ňák jsem tehdy nevycházel dobře s civilizací – anebo

možná civilizace se mnou. Každopádně sem nemoh sehnat ten

správnej džob, co sem potřeboval. Voni ty lidi, co nabízej tyto

džoby, neměli ani čas na nějakýho chlapíka, kerýho jediný

vzdělání bylo lítání a vzdušný souboje. Neměl sem to, panečku,

snadný. Nakonec sem prodal i to málo, co mi zbylo, a za ty

prachy sem si koupil třetí třídu na Papeete, na Tahiti. To je

takový centrum pro všechny, kdo mají co společnýho s Ostrovy.

Poctivý lidi i ta nejhorší mořská sebranka, džentlmeni i

přístavní dělníci, obchodníci i chudáci, kteří jen sbírali na

břehu, co vyplavilo moře. Černí, bílí, žlutí, prostě to, co tvoří tu

nejspodnější spodinu každýho přístavu na světě, ti všichni se

potkali na Tahiti. V podstatě to nejsou špatný lidi, i když řácky

drsní. Co bys taky čekal jinýho. Ale sou mezi nima i pěkný

křiváci.“ Sandy zamyšleně upil ze sklenky a pokračoval.

„Nejni to špatný místo, Tahiti – koneckonců, pokud to

nevíte, je jedním ze Společenských ostrovů. Ty teď patří Francii

a jak už to maj Francouzi ve zvyku, nikdo si tam nedělá z

ničeho hlavu – to vostatně platí po celejch Jižních mořích. Je

tam hodně Číňanů: usadili se teďkon už po celých ostrovech,

ale jsou to vcelku slušní a neškodní lidi. Přístav sám je báječný

7

místo, obrovskej mumraj všech lodí, hlavně škunerů pro obchod

na ostrovech, starej a sluncem vybělenej, a taky tvrdej, stejně

jak lidi s ním spojený. Hlavním obchodním artiklem je tady

kopra, což je vlastně sušenej kokosovej ořech. Kromě toho se

tam ale hodně kšeftuje s perlama. Všechny vylovený perly v

okolí ostrovů putují do Papeete, kde je kupují zástupci

pařížskejch klenotnictví. Ale zpátky k mýmu vyprávění.

Tak sem se vám potloukal od ostrova k ostrovu, někdy jako

lodní dělník na obchodním škuneru, jindy jako pomocnej

prodavač v některým obchůdku a někdy sem nedělal vůbec nic.

Tam totiž pokud nic dělat nechcete, tak ani nemusíte; vždycky

vám nějakej kámoš pomůže z bryndy. A pokud ne – no, dycky

se dá nějak protlouct. Ale já jsem si sliboval od života něco víc.

Každopádně sem nechtěl zkejsnout v tom srabu po zbytek

života. Bejvaly doby, kdy bych vyměnil všechny ty bohem

zapomenutý ostrovy, perly i nesčetný laguny za jedinej pohled

na svý starý dobrý Skotsko s jeho věčnejma mlhama. Chtěl sem

co nejsnáz vydělat obrovský prachy, abych si moh občas

zaskočit domů, když mě to popadne. Jenže štěstí se mi vyhýbalo

obloukem. Mockrát sem si myslel, že už ho držím v hrsti, ale

dycky mi nějak vyklouzlo.“

„Jak?“ nevydržel to Ginger.

„Ptáš se jak? Moh bych tu sedět celej den, kdybych vám

začal vyprávět o svý smůle. Ale aspoň jeden příklad. Jedenkrát

sem vymákl starej potápěčskej oblek v obchůdku někde na

Paumotu. Obchodník byl ochotnej mi ho půjčit, když sem slíbil,

že pokud najdu nějaký perly, je třetina jeho. To znělo fér. Zašel

sem za jedním chlápkem, který měl starou rybářskou loď a

dohodnul sem se s ním podobně. Takže sem měl loď,

potápěčský vybavení a třetinu perel čistýho zisku. Docela se mi

dařilo. Dřel sem skoro rok jako kůň, většinou sem se potápěl

sám a měl sem už nasbíraný pěkný sáček perel. S třetinou

tohoto množství sem moh vyžít až do konce svejch dnů. Tak

sem vytáh kotvu a zamířil do Papeete. Hned druhej den přišel

cyklón. Moře mě vyplavilo na Mareitě na kusu lodního trámu.

8

Slunce mi sežehlo kůži na zádech na škvarek a pěkně dlouho

sem si poležel v nemocnici. Perly byly i s lodí zase zpátky na

dně moře. Jindy sem makal na škuneru a v bezvětří sme

zakotvili vedle dvou domorodců v kánoi, kteří se potápěli pro

perly. Měli už nalovený takový tři tucty velkejch škeblí, který

ležely neotevřený na dně jejich loďky. My sme mohli tak akorát

pískáním přivolávat vítr, tak sem jim nabídl dvě starý fajfky a

pytlík tabáku za ty škeble. Jasně, že na to skočili. Vždyť můžeš

otevřít tisíce škeblí a nenajdeš ani perličku. Koneckonců ti

chlapíci vydělávali na škeblích a ne na perlách. Pokud to nevíte,

z těch škeblí se získává perleť a ta se podle kvality cení na

jednu až čtyři sta liber za tunu. Tak já sem si kleknul na palubu

a začal otvírat ty škeble, jestli se na mě neusměje štěstí. Taková

lastura, to už je pořádný kousek a váží pár liber. V první nebylo

nic. Stejně jako v tý druhý. Nakonec sem měl pětatřicet

otevřenejch škeblí na palubě, ale perlu ani jednu. Zbejvala už

jenom jedna škeble a já v ni už moc nevěřil. Navíc to byla ta

nejmenší – bral sem ty velký napřed, jak by to asi udělal každej.

Tak sem zapáčil nožem, pootevřel ji a hmátl do tý břečky

uvnitř. Něco tam bylo, ale na perlu to bylo moc velký. Byla to

perla, ale taková jakou si v životě neviděl. Ležela tam na palubě

a leskla se tak neuvěřitelnejma odstínama, jak to dovede jen

mokrá perla, když ji moře vydá. V Paříži by stála takovejch pět

tisíc liber. Byla to ta nejkrásnější věc, jakou sem kdy viděl,

měla takovej zvláštní narůžovělej nádech. Nemoh sem se na ni

vynadívat, pořád sem tam seděl a zíral na ni. A právě v tý chvíli

z moře nečekaně přišel poryv větru a opřel se do plachet

škuneru. Ten se naklonil a já přepad. Perla se začala kutálet k

okraji paluby. Vykřikl sem a skočil po ní. Hmát sem, ale do

prázdna, chyběl snad zlomek vteřiny. Ležel sem na palubě a

koukal, jak klesá do modrý hloubky jako malá bílá tečka.

Přiznám se, měl sem chuť skučet jako pes. Byla nenávratně

pryč. Uvědomil sem si, že snad je něco pravdy na starý pověře,

že perly nosej smůlu a dřív nebo později se vracej, odkud přišly.

9

Já jen měl smůlu, že se mý perly dycky vrátily dřív, než sem je

stih prodat. Ale zpátky k tomu, co sem vám chtěl vyprávět.

Asi před osmnácti měsíci sem byl úplně švorc. Tak sem

vzal džob na lodi chlapíka ménem Castanelli. Tenhle malej

špinavej Korsičan měl moc špatnou pověst. Takový věci se na

Ostrovech neutají, ale já neměl na vybranou, byl sem totálně na

dně s prachama. Nic jinýho se nedalo sehnat. Jeho škuner

Avarata byla špinavá kocábka prolezlá šváby a všelijakou

havětí, která na vás pošilhávala k každé škvíry v prohnilý

palubě. Jednou vám budu vyprávět o těchhle tropickejch

švábech – sežerou vám i podrážky z bot, pokud si je nehlídáte.

Vypluli sme z přístavu Papeete a zamířili na cestu šest až devět

měsíců dlouhou.

Castanelli byl ještě horší, než sem čekal. Je to sprostej

mizera, grázl a podrazák a jeho posádka, osm domorodců, který

naverboval někde na Solomonech, si s ním v ničem nezadali.

Možná proto si je taky vybral. Domorodci jsou obvykle dobráci,

přinejmenším ti z Tahiti, Marques a Paumotu. Ale ti

Castenelliho byli pěkní lotři. Pozděj sem o nich slyšel, že seděli

i za lidožroutství, a nepřekvapuje mě to. Věděl sem, že ten výlet

nebude procházka, ale kdybych tušil, co mě čeká, zůstal bych

radši na Tahiti. Sotva sme vypluli na moře, zjistil sem, že

Castanelli naložil samej chlast. Bylo jasný, že to sám nevypije.

To byl jeho pravej „obchodní“ artikl. Prodávat alkohol

domorodcům je zákonem zakázaný, a je to dobře. Jenže tihle

mizerní obchodníci si dycky najdou cestičku, jak obejít zákon.

Třeba dávaj brandy do lahví od parfémů. Pak to prodá jako

voňavku nebo třeba vodu na vlasy, přitom domorodci dobře

vědí, vo co de. Dyž sem o tom mluvil s Castanellim, klidně to

přiznal. Už se ani nenamáhal nic skrejvat a prodával to pití, jak

bylo. Řek sem mu, že s tímhle kšeftem nesouhlasím. Trochu

sme se pohádali a já, blbec, mu nakonec pohrozil, že ho prásknu

francouzskejm úřadům. Byla to blbost, já vím, protože každej,

kdo jen trochu znal Castanelliho, si moh spočítat, že se postará,

abych nepromluvil.

10

Tak sme pluli dál, já si hleděl svýho a Castanelli chlastal

přes celej den spolu se svým gangem hrdlořezů ze

Solomonskejch ostrovů. Asi tě napadne, jak sme takhle mohli

vůbec někam doplout. Ti Castanelliho maníci byli dobří

námořníci, ať střízliví či opilí. Takoví už sou ti ostrované. Sou

zvyklí vyrazit na moře jen v kanoi a bez kompasu přistát na

místě dvě stě mil vzdáleným – fakt. Nejdřív sme se plavili podle

Paumotu, což je dlouhej řetěz nízkejch korálovejch atolů, taky

se jim říká Nízký archipelagy. Staří mořeplavci jim říkali

Nebezpečný ostrovy. To bylo dobrý méno, poněvadž moře je

tam zrádný jak snad nikde na světě. Pokračovali sme k

Marquesám, který maj úplně jinej ráz, sou to bejvalý sopky

pokrytý džunglí. Někteří tvrděj, že sou to vrcholky pohoří

potopenýho světadílu, a přesně taky tak vypadaj. Hory tam

sahaj do řácký vejšky. Ale v tom mým příběhu.

Tyhle dvě skupiny ostrovů sice na mapě vypadaj blízko

sebe, ale ve skutečnosti sou přes pět set mil vzdálený. V Jižních

mořích je to vlastně kousek, vzdálenosti se tam berou jinak. V

Pacifiku, nezapomínejte, se můžete plavit po větru šest set mil a

nezmerčíte ani kousek skaliska. Dostali sme se kapku na

východ od Marques, abychom chytili správnej vítr a cestou sme

natrefili na ostrov, kterej neznal ani Castanelli – a ten zná

každej atol od Galapág po Ladrony. Nějak zvlášť sme se tím

nezabejvali. V Pacifiku sou ostrovy všude a kdyby ste se u

každýho zastavovali, nedojeli byste nikam. Navíc na tomhle

ostrově nebyla ani noha a tady právě začíná vlastní příběh, můj

život tam totiž skoro skončil.

Castanelli už byl v lihu několik dní, tak sem polohu lodi

určoval já. Sem si jistej, že dyž sme minuli ten ostrov,

Castanelli neměl ani páru o tom, kde se nacházíme. To je

důležitej fakt, jak uslyšíš pozdějc. Moře bylo úplně klidný,

aspoň se zdálo. V Pacifiku sou ale často vlny tak obrovský, že si

jich ani nevšimneš. Obrovský masy vody se neznatelně zvedají

a zase propadají. Bylo poledne a nesnesitelný vedro. Atol, kterej

sme minuli, se pomalu zmenšoval za zádí. Změřil sem naši

11

pozici a odložil sextant ke kormidlu, pro případ, že by se

Castanelli probral a chtěl zkontrolovat mý údaje. Zapamatoval

sem si šířku i délku, abych je pozdějc moh zapsat do deníku.

Bylo bezvětří, tak sem se natáh na podlahu a hleděl do moře.

Jak sem vám tak ležel a čučel do tý modrý vody, přemejšlel sem

o Castanellim i o sobě, jenže v tom sem zahlíd něco, co mě

úplně šokovalo. Tam, kde byla jen hluboká voda, najednou

vystoupilo mořský dno. Rázem bylo jen pět nebo šest stop od

našeho kýlu, chvilku tam zůstalo a pak se pomalu propadlo

zpátky do hlubiny. Je vám snad jasný, že sem nemoh uvěřit

vlastním očím. Lek sem se, mám ze slunce vidiny. Zůstal sem

ležet a hleděl, jestli se to stane zas. A stalo. Moře bylo úplně

klidný, necítil sem žádnej pohyb. Až pak jsem si uvědomil co to

bylo. Jasně, že se nezvedalo dno moře. To ten škuner. Avarata,

se úplně neznatelně zvedal a propadal na obrovský vlně vysoký

čtyřicet či padesát stop. Když šel nahoru, dno zmizelo. A když

se propadal, korálový dno se přiblížilo. Bylo jasný, že sme na

mělčině. A pokud by se vlna jen trochu snížila, spadli bysme na

korál a rozbili se napadrť. Zařval sem. Nedalo se ani zjistit, jak

daleko ta mělčina sahá. Možná sme jen přeplouvali nad

potopenou horou. A nevím to doteď. Ale bylo jasný, že tam

nemůžeme zůstat. Bylo třeba pomocí člunu okamžitě odtáhnout

Avaratu do bezpečí.

Můj výkřik zburcoval Castanelliho i posádku. Nebyli tak

pod parou, jak jsem si myslel. Vykřikl jsem: „Spusťte člun.1“

Castanelliho zajímalo, co se děje, tak sem ho zavolal, ať se

podívá sám. Stáli sme tam všichni a hleděli, až mořský dno

vystoupilo. Byl to báječnej pocit, ty korály byly modrý,

červený, zelený i nachový, prostě něco nepopsatelnýho. Ale

bylo tam i něco navíc. Škeble! Tisíce škeblí, velkejch jako

talíře, ležely široce pootevřený – protože tak si opatřujou

potravu. Zahlédli sme stříbřitej lesk perleti uvnitř. Celý mořský

dno bylo pokrytý třpytícíma se lasturama, který ležely volně v

písku nebo tvořily jakýsi hnízda mezi korály. Udělalo se mi až

slabo, když sem si uvědomil, že jen v těch lasturách tady leží

12

celý jmění. Bylo to jako ve snu. Vtom sem pohlédl na

Castanelliho a to bylo mý štěstí. Zrovna včas. Měl ve svý tváři

takovej výraz, jakej už, doufám, na žádný lidský tváři

nespatřím, a jeho ruka byla v kapse, kde nosíval revolver. „Zdá

se mi, že tady toho není pro nás oba dost,“ řekl s nepěkným

úšklebkem. Uskočil sem stranou, když vystřelil. Minul mě.

Tak teď si představ. Já uprostřed Pacifiku, voda se hemží

žraloky. Castanelli měl zbraň a chystal se mě zabít. Já byl

neozbrojenej. Jeho osm chlapů na mě vytáhlo nože. Nebylo

kam utýct, ani kam se schovat. Na lodi nebyl úkryt, kde by mě

Castanelli neprovrtal jako řešeto. Myslel sem, že mý dny sou

sečtený. Ale měl sem v rukávu jeden trumf. Pokud sem nemoh

dostat perly sám, moh sem se postarat, aby je nedostal ani

Castanelli – ten totiž nevěděl, kde přesně sme. Jak sem řek,

zapamatoval sem si naši pozici, ale nezapsal ji do deníku.

Sextant byl pořád u kormidla, kam sem ho dal. Kdybych ho stih

vzít a hodit přes palubu dřív než mě odkrouhnou, ten mizera by

neměl šanci zjistit, kde vlastně sme. Vyrazil sem jako zajíc.

Castanelli vypálil, ale zase mě minul. Skoro sem si výsknul

radostí, dyž se mi podařilo ten přístroj sebrat a mohutným

obloukem ho poslat přes zábradlí do vln. Castanelli zas střelil,

ale, díky Bohu, ta kocábka se zhoupla poryvem větru. Upad

sem. Castanelli taky. Šel po mě ten jeho gang s kudlama v

rukách. Rozhod sem se, ža se radši utopím, než aby mě tihle

naporcovali na plátky, tak sem skočil do vody a plaval, co mi

síly stačily. Castanelli doběh k zábradlí a pálil jako pominutej.

Naštěstí sem stih uplavat dost daleko. Pár kulek sice vedle mne

pláclo do vody, ale netrefil mě.

Ale Castanelli se nevzdával šance zabránit mi v útěku.

Najednou vidím, jak lodníci rozvinují plachty, a hned šli po mě.

Vítr byl tehdy dost silnej, takovejch dvacet mil za hodinu. V

Pacifiku to často pěkně fouká. Dvakrát se ke mě přiblížili

proklatě blízko. Musel sem se v pravou chvíli nadechnout a

potopit. Škuner se valil jako hora a Castanelli střílel z paluby.

Naštěstí vedle. Brzo to musel zopakovat a obrátit se po větru,

13

jinak by se škuner převrátil. Říkal sem si, jak se vzdalovali, že

se teď tedy můžu v klidu utopit. Moh sem doufat leda tak v

nějakej zázrak. Jen si představte. Já plavu uprostřed Pacifiku,

žádná země v dohledu, žraloci kolem a vítr pořád sílil. Nic

záviděníhodného, že?“

„Žádná legrace,“ připustil Biggles.

„Přesně tak, na smích ani pomyšlení,“ souhlasil Sandy a

upil ze sklenky. „Neměl sem ani čeho se chytit ve vodě, jak to

bejvá po ztroskotání lodi.“ pokračoval. „Ale aspoň jedna věc

byla příznivá, totiž ta voda byla celkem teplá. Tam dole na jihu

se ve vodě neprochladíš, a pokud se udržíš na hladině a žraloci

tě nechaj na pokoji, vydržíš ve vodě celý hodiny a proud tě

nese. Přestal sem plavat a zbavil se šatů. Klidně sem splýval na

hladině a rozhlížel se po tmavejch trojúhelníkovejch ploutvích.

Jednu nebo dvě sem zahlíd, ale zřejmě to nebyli lidojedi – jak

víš, mnozí nejsou zabijáci. Škuner zmizel na obzoru a mě bylo

jasný, že sem v tom až po uši. Byla to situace, jakou bych už

nikdy nechtěl zažít. Padla noc. Vichr se uklidnil. Byl odliv a já

pořád plaval na hladině. Říkal sem si, že to přece nemá cenu,

jenom si tím prodlužuju trápení. Ale je to zvláštní, jak člověk

lpí na tom svým živůtku, i když jde všecko na levačku. Nemoh

sem doufat, že mě někdo zachrání. V těch vodách připadá,

řekněme, jedna loď na sto tisíc čtverečních mil moře, takže

spolíhat na to, že zrovna ke mně se nějaká přinatrefí, by bylo

pěkně pošetilý. Moh bych v tý vodě čekat roky. Ale můj

strážnej anděl mě neopustil. Proud mě moh zanýst na severní

pól nebo třeba k Jižní Americe, ale ten můj mě hnal směrem k

ostrovu, kerej sme předtím minuli. Za úsvitu sem ho už uviděl

úplně blízko. Byl tak nízkej a já ležel ve vodě, takže byly vidět

jen vršky palem, který vypadaly, jako by rostly rovnou z vody.

Ale já věděl, že je tam země a hned sem tam vyrazil. Je to

legrační, když už sem ztratil veškerou naději, tak sem se nebál,

ale teď, když mi svitla naděje, znova sem se vyděsil. Strašně

sem se bál, že to nedokážu, ty palmy minu a proud mě ponese

bůhvíkam.

14

Tak, tak, ale podařilo se, i když příboj mě skoro dorazil. Na

těch posledních deset minut nikdy nezapomenu. Skoro okolo

každýho atolu bejvá řetěz útesů, uvnitř je laguna. Někdy se do

ní nedá přes ty skály vůbec dostat. Měli byste vidět, jak se

obrovský vlny tříští o útesy v Jižních mořích. Je to prostě

střetnutí obrovský neporazitelný síly s naprosto nehybnou a

pevnou maskou. Vlna se sto tisíci tunami vody se valí a řve,

majestátní a neporazitelná. Zdálo by se, že ji nic nedokáže

zastavit. Pak se ale do ní zakousne zespodu korál a strhne jí

základy. Hora vody na chvíli jakoby strne ve vzduchu a pak se

zřítí s hromovým rachotem. Promění se v moře vařící se pěny, a

pak se jako bílá krajka stáhne zpět a útes čeká na další vlnu. Tak

to jde roky a staletí. Tu a tam se moře jakoby zblázní a udeří

plnou zuřivou silou na korál. To se valí hurikán. Asi ste ještě

žádnej nezažili. Člověka nebo loď, lapený ve vlnách, to roztříští

napadrť. Tak já plaval, dokud sem nenašel skulinu mezi útesy.

Moře mě zvedlo a vrhlo vpřed, právě včas, protože jeden za

žraloků o mě jevil už pár minut silnej zájem. Nakonec sem

skončil na pláži jako kus mokrýho hadru.“

„Byl tam někdo?“ rychle se otázal Ginger, který celý

příběh se zájmem sledoval.

„Ani noha,“ na to Sandy. „Robinsonův ostrov byl

průmyslovým centrem oproti tomuhle. Ten tam našel aspoň

lidský stopy v písku, ale já jen škeble a kokosový ořechy.

Nejvíc sem se bál, že tam nebude žádná pitná voda. Naštěstí

byla – na takových ostrovech bejvá poměrně často, i když

nemám páru, odkud se v tom moři soli bere. Žíznivě sem se

napil, otevřel si kokosovej ořech a vydal sem se podívat, kam

sem se to vlastně dostal. Byl to docela pěknej ostrůvek a laguna

byla krásná, až to bralo dech; ale mě byla všechna ta krása

upřímně putna. Řeknu vám, ta pohádka o Robinsonovi Crusoe

se možná pěkně čte, ale když se v jeho kůži doopravdy ocitnete,

nemáte z toho zrovna moc dobrej pocit. Čím víc sem si

uvědomoval, že tady můžu klidně ztrávit zbytek svýho života,

tím míň se mi ta představa líbila. Víte, tím, že sem věděl o těch

15

perlách, tím dostal zase po mnoha letech můj život ňákej smysl,

něco, čeho bych mohl dosáhnout. Měl sem oči na stopkách,

jestli se nevrací Castanelliho škuner, ale neukázal se. To

potvrdilo moji domněnku, že nevěděl, kde se nalézáme, když se

mě pokoušel zabít. Jinak by se určitě rychle vrátil pro perly.“

„Jak dlouho jsi tam zůstal?“ zeptal se Ginger.

„Jenom tři měsíce. Měl jsem sakra štěstí. Zachránili mě

dva Marquesané v kanoi, ten chlapec se menoval Otvírač škeblí

a dívka Úplněk – tak nějak bych to přeložil do angličtiny.

Pamatuje se to líp, než ty nevyslovitelný domorodý názvy.

Původně lovili tuňáky, ale překvapil je prudkej vítr a zahnal je

dál do moře. To jim ale nedělalo žádnou starost, podobné věci

se jim stávají často. Jsou doma víc na moři, než na souši. Plavat

dovedou jako chodit, od malička vyrůstají s mořem, a proto se

ho nebojí. Když uviděli můj ostrov, rozhodli se tam přistát a

nasbírat si pár čerstvých kokosů. A místo nich našli mne.

Nemohli vůbec pochopit, jak strašně sem rád, že je vidím;

mysleli si, že je to ňákej fór. Pak mě vzali s sebou do Rutuona.

Trvalo to dva měsíce, než sem se na kanoích postupně od

ostrova k ostrovu propracoval až na největší ze skupiny,

Nukahiva. Tam sem zůstal další tři měsíce, než mě Pierre

Loubert na svým škuneru odvezl na Tahiti. Zjistil jsem, že

Castanelli se vrátil a pak zas rychle vyrazil na moře, mě

prohlásil za ztraceného. Prý jsem spadl přes palubu v bouři.

Poněvadž vyrazil na moře tak rychle, bylo mi jasný, že jel

hledat to místo s perlama. Aby ne, když tam čeká takový

bohatství na někoho, kdo by si ho vyzved. Ale když nezná

přesnou polohu, je to jak hledat zrnko písku na poušti. Já věděl

kde to je, to se ví, a byl bych mu to řekl, kdyby se mě ten

hlupák nepokoušel zabít. Byla tam sice možnost, kdyby se moc

dobře koukal, ža by našel ten ostrov, ale i pak by to neměl jistý.

A to už je vlastně konec mýho příběhu. Zkoušel sem na

ostrově najít někoho, kdo by do toho se mnou šel. Nabízel sem

jim až padesát procent. Ale všechno bylo marný. Víte, on skoro

každej flákač a povaleč v celejch Jižních mořích vypráví ňákou

16

pohádku o báječným ložisku perel. Vykládají to každýmu na

potkání a nikdo jim, samozřejmě, nevěří ani slovo. Všichni se

mi jen vysmáli. A když mám bejt upřímnej, dybych ty perly

neviděl na vlastní oči, taky bych se vysmál chlápkovi, kerej by

se mi snažil něco takovýho nakukat. Před lety takový ložiska

existovaly, ale dnes sou už všechny vybraný – nebo si to aspoň

lidi myslej. Během doby, co sem byl na Rutoně se mi podařilo

najít jednu či dvě malý perly a když sem odjížděl, domorodci

mi je dali na památku. Stržil sem za ně něco peněz, ale ne dost

na to, abych sám vypravil expedici vybavenou potápěčskou

výstrojí. Ta je nezbytná, poněvadž na tom místě se bez přístrojů

potápět nedá, hloubka se tam mění každým okamžikem.

Ostrované by se asi o to pokusili i bez vybavení, koneckonců

správnej Paumotuan se potopí jen tak tisíc stop a ani nemrkne,

ale bylo by to nebezpečný a já nechci riskovat lidský životy.

Jediná moje šance byla dostat se do Austrálie a zkusit tam

schrastit ňáký prachy. Bál sem se, že se Castanelli vrátí na

Tahiti, a kdybychom se setkali tváří v tvář, pravděpodobně by

jeden z nás skončil mrtvej a ten druhej by šel do chládku za

vraždu.

Ale v Austrálii to bylo to samý. Jeden, dva lidi se o to

trochu zajímali, ale chtěli vědět příliš. Nesložili by peníze,

dokud jim neřeknu, kde je to naleziště, a to já rozhodně neměl v

úmyslu. Za poslední peníze sem se vrátil do Anglie. Myslel

sem, že tu lidi nebudou tak skeptičtí, jenže…“

„Neuspěl’s?“ zamumlal Biggles.

„Ani trochu.“

„Upřímně řečeno, myslím, že ani neuspěješ. Pro většinu

lidí je tvá nabídka jen něco jako sázka do loterie.“

„Sázka do loterie!“ vykřikl rozhořčeně Sandy. „To není

žádná sázka, já můžu jet přímo na to místo.“

Biggles vzal tužku a zápisník. „Jak je to daleko z Tahiti na

ten tvůj ostrov – mimochodem, jak se vlastně jmenuje?“

„Pokud vím, tak nemá žádný méno.“

17

„All right. My jej budeme zvát třeba Sandyho ostrov. Jak

daleko leží od Tahiti?“

„Řek bych takovejch osm set mil.“

„A co laguna? Dá se tam bezpečně kotvit?“

„Tak bezpečně jako nikde v Jižních mořích.“

„A šlo by tam přistát s hydroplánem?“

„To jako, že bys tam chtěl letět?“

„ A proč ne?“

Sandy se zamyšleně poškrábal. „Snad máš pravdu, vidíš, o

tomhle sem nikdy nepřemýšlel. Asi by to bylo dražší, než se

tam dostat na škuneru.“

„Bylo by to rychlejší.“

„To určitě.“

„Můžeme se potápět z hydroplánu?“

„Jasně, teda pokud bude klidný moře.“

„Už jsi se potápěl?“

„Mockrát.“

„Takže víš, jaké vybavení je k tomu zapotřebí?“

„No jasně.“

„Pak, pokud zajistíme hydroplán a taky uhradíme veškeré

výdaje, budeš ochotný se s námi podělit o zisk?“

„Esli budu ochotnej? Na to vem jed!“ křičel nadšeně

Sandy. „Vy zajistíte vybavení výpravy, já zajistím perly, a

rozdělíme se všichni čtyři rovným dílem. Co vy na to?“

„Dobře, souhlasíme,“ přikývl Biggles bez váhání, když si

vyměnil letmé pohledy s Algym a Gingerem.

„Kdy budete připraveni vyrazit?“ zeptal se Sandy.

„Jakmile shromáždíme všechno vybavení. Vypíšu ti šek.

Sežeň potápěčský oblek s vybavením a vše, co bychom mohli

potřebovat, ale snaž se snížit váhu co nejvíce. Já se postarám o

letoun.“

Sandy jediným douškem dopil svůj drink. „Už běžím,“

prohlásil. „Ty perly máme v kapse.“

18

„Nezapomeň si vzít buřinku, aby si je měl čím nabírat,“

smál se Biggles. „Na začátku jsi mluvil o plném klobouku a my

tě bereme za slovo.“

19

2. Střetnutí s Castanellim

Ačkoli nepromarnili jediný den, trvalo to téměř dva

měsíce, než expedice dorazila na svoji dočasnou základnu v

Jižním Pacifiku. Ani sám Biggles netušil, jak obtížné bude

dopravit letoun na Ostrovy. Ze všeho nejdříve bylo nutno

opatřit si potřebné dokumenty, ale to byla ještě relativně snadná

záležitost oproti složitostem, které vznikly v souvislosti s

dopravou letadla na dané místo. A navíc zde byla, samozřejmě,

otázka výběru vhodného typu letounu.

Existují dva způsoby, jak dopravit letadlo na dané místo

určení; můžete jej tam dopravit lodí nebo se letoun přepraví

vlastním pohonem. Navzdory všeobecnému přesvědčení, na

velkou vzdálenost je levnější použít k přepravě stroje loď, než s

tím letět. Proto se také nová letadla vyrobená ve Velké Británii

či Spojených Státech dopravují do Austrálie po moři, pokud se

ovšem nejedná o zvláštní lety, které jsou vedeny po

pravidelných leteckých linkách.

Stroj, který byl nakonec vybrán pro tuto náročnou úlohu,

byl dvojmotorový létající člun typu „Scud“, hornokřídlý

jednoplošník vybavený přídatnými nádržemi pro dlouhé lety.

Původně byl postaven na objednávku jedné firmy pro službu na

pobřeží Velké Británie, avšak firma nedávno ohlásila bankrot a

letoun byl dán do prodeje. Bigglesovi bylo hned jasné, že tento

letoun je jakoby na míru šitý pro daný záměr a podařilo se mu

jej výhodně zakoupit.

Nyní bylo třeba rozhodnout, jakým způsobem dopravit

stroj do Jižních moří a naši přátelé podrobně zvažovali všechna

pro a proti. Sandy zakoupil vybavení, které považoval za

nezbytné, a navrhl, že by odcestoval napřed. Na Ostrovech by

mohl zařídit několik důležitých věcí. Zdůraznil, že velký stroj

vzhledu létající lodi by na Tahiti dozajista vyvolal senzaci,

čemuž by bylo lépe se vyhnout. Navrhl proto, že by kabeloval

obchodnímu agentovi do Austrálie a zařídil, aby byla zásoba

20

paliva doručena na britský ostrov Raratonga, který leží na jedné

z hlavních lodních cest do Austrálie. On sám by jel přímo na

Raratongu, kde by zanechal zásobu benzínu a oleje pro letoun

při příjezdu, a zbytek by nechal po moři dopravit do Vaitie, což

je jeden z nejmenších Cookových ostrovů. Vaitie má velkou,

téměř zcela uzavřenou lagunu, která by se hodila jako dokonalý

přístav pro letoun, a kde by bylo možno dotankovat benzín po

přeletu z Raratongy. Tam by také Sandy po doplnění paliva

přistoupil na palubu a všichni by pak mohli letět přímo na

Sandyho ostrov. Tímto by se zabránilo zbytečně dlouhým letům

nad mořem, které s sebou vždy přináší určitá rizika.

Tento plán, i když nebyl úplně ideální, byl přijat, protože

byl nejlepší ze všech navrhovaných. Podle Bigglese nebyl

dokonce ideální, ale přijal jej nakonec jako v dané chvíli

nejlepší variantu. „Scud“ byl proto naložen na palubu parníku

mířícího do Austrálie, který zastavoval na ostrově Raratonga, a

Biggles, Algy a Ginger jej doprovázeli.

Sandy podle plánu odjel okamžitě na Raratongu, spolu se

zásobami a vybavením, takže když tam ostatní dorazili s téměř

měsíčním zpožděním, zjistili, že v souladu s programem už

odjel do Vaitie na malé pronajeté lodi. Předtím, samozřejmě,

zanechal na ostově Raratonga zásobu paliva a oleje, která více

než dostačovala pro přelet stroje na Vaitie.

Po týdnu tvrdé dřiny se podařilo dát letoun do

letuschopného stavu, takže při příletu na Vaitie byli všichni tři

přátelé pořádně unaveni. Netušili však, že je tam čeká jedno

nepříjemné překvapení. Nehoda, která potkala Sandyho, vážně

ohrozila jejich plány. Sandy je zde sice čekal spolu s palivem a

zásobami, ale paži měl zavěšenou v obvazu. Omlouval se a

vyprávěl toto. Na Vaitie, který byl neobydlen, přijel s velkým

předstihem, a když zjistil, že domorodý lodník, který jej přivezl,

Polynésan jménem Namu, pokračuje na Tahiti za obchodem a

cestou zpět se zastaví na Vaitie pro pitnou vodu, napadlo jej, že

by se mohl k němu připojit – na ostrově beztak už neměl

žádnou další práci – a pokusit se zjistit co je nového, zvláště v

21

souvislosti s Castanellim. I ostatní museli souhlasit, že už

uplynula určitá doba, během níž mohl Castanelli objevit

naleziště. Kdyby tomu tak bylo, určitě by o tom věděli na

Tahiti. Sandy tedy odjel. A jeden z prvních lidí, které spatřil,

sotva vystoupil na Tahiti, nebyl nikdo jiný než sám Castanelli.

Než se stačil vrátit zpět na loď, Castanelliho hoši ze

Solomonských ostrovů úmyslně vyvolali konflikt a, i když se

snažil střetu vyhnout, v bitce byl bodnut do paže. Přirozeně se

chtěl obrátit na guvernéra ostrova, ale protože si uvědomoval

nebezpečí, které mu hrozilo, rychle se vrátil na loď přiměl

Namua k návratu na Vaitie. Na Vaitie dorazil v pořádku, ale

paže byla zle poraněna. Právě přijel, Namu zde ještě kotvil se

svou lodí. To byl ve stručnosti Sandyho příběh.

Biggles si prohlédl ránu a bylo mu na první pohled jasné,

že Sandy nemůže pokračovat v cestě a po příštích deset dnů jí

nebude schopen. Dlouhá řezná rána ošklivě zela a byla

zanícená, Sandy se potil v horečce. Za těchto okolností nebylo

možné pokračovat, protože rány se v tropech hojí pomalu a

kdyby se ukázalo nezbytným vyhledat lékaře, museli by se

vzdát výpravy na jejím samém začátku. Biggles se rozhodl

neriskovat a odložit závěrečný přesun na Sandyho ostrov, až

bude jisté, že se rána uspokojivě hojí.

Museli tedy nečinně čekat a Biggles navrhl, vzhledem k

tomu, že loď ještě stále kotvila u Vaitie, aby se dva z nich

vypravili na Tahiti, a zjistili nové informace, týkající se

expedice – ovšem za předpokladu, že by Polynésan byl za

patřičnou odměnu ochoten cestu podniknout. Nebylo by moudré

použít letounu, který by na Tahiti vyvolal nežádoucí publicitu.

Slabina Sandyho plánu spočívala v tom, že Castanelli jej osobně

znal, to už teď ale bylo nepodstatné. Tak se tedy stalo, že hned

následující noc po příletu na Vaitie se Biggles s Gingerem ocitli

na palubě lodi směřující do přístavu Papeete na Tahiti. Algy

zůstal na ostrově, aby se staral o Sandyho, a v případě, že by se

Sandyho stav zhoršil, měl jej okamžitě letecky dopravit na

Tahiti.

22

Tři dny na širém moři, navíc na palubě nevelkého plavidla,

to byl pro Gingera zcela nový zážitek; zprvu byl trochu

nervózní, obzvlášť když se po obou bocích lodi objevovaly

žraločí ploutve. Ale počasí jim přálo, vál příznivý vítr a tak bez

problémů vpluli do známého ostrovního přístavu Papeete

navečer třetího dne. Gingera zcela uchvátila tropická krása

pobřežní scenerie, když připlouvali, a měl sto chutí ji

prozkoumat blíže, jen co vystoupili. Ale Biggles zdůraznil, že

nejeli na ostrov za zábavou a že se musí vrátit na Vaitie co

nejdříve. Ginger se tedy utěšoval aspoň tím, že na průzkumy

bude mít dost času, až se dostanou na Sandyho ostrov.

Biggles neztrácel čas a podle Sandyho rady zamířil do

podniku, na jehož průčelí byl nápis Restaurant du Port, aby zde

získal potřebné informace. Sál byl skoro naplněn a Ginger si se

zájmem prohlížel tu zvláštní směsici návštěvníků. Bylo zde

několik vybraně oblečených turistů, většinou Američanů, hnědí

lodníci z ostrovní, zarostlí běloši nejrůznějších národností, žijící

ze dne na den, míšenci všech odstínů mezi černou a žlutou,

čínští obchodníci a krásné Polynésanky, mnohé měly ve vlasech

květy ibišku či jiné tropické rostliny. Ginger zde zaslechl útržky

hovoru v angličtině, francouzštině, němčině a mnoha jiných

jazycích, když s Bigglesem procházeli místností.

Biggles našel dvě místa v rohu a objednal jídlo. „Nebude

lehké začít,“ pronesl do šumu v místnosti. „Namu říkal, že se tu

zastaví, pokud mu to vyjde, má prý ještě nějakou práci.

Doufám, že přijde, mohl by nám pomoci.“

„Neříkal jsi mu o Castanellim?“

„Ne, ale ví, že se o něj zajímáme. Byl přece se Sandym,

když jej pobodali na paži a, i když mu Sandy neřekl žádné

podrobnosti, určitě si na věc udělal vlastní názor. Přinejmenším

určitě zaslechl leccos z našich hovorů na Vaitie, aby věděl

odkud vítr vane.“

Gingerovi byl sympatický ten velký, atletický Polynésan s

upřímnou tváří. „Myslím, že jsme jej měli raději zasvětit,“

bručel. „Věděl by lépe než my, co v této situaci. Určitě

23

zaslechne všechny klípky na Ostrovech. A hele, tamhle

přichází.“

Ginger viděl Polynésana procházet středem místnosti

přímo ke stolu, u kterého s Bigglesem seděli a všiml si, že

mladíka sleduje několikero zvědavých pohledů. Přisunul si židli

a usedl. „Vy hledat kapitán Castanelli, peut-étre?“ vyslovil

směsicí angličtiny a francouzštiny.

Biggles neodpověděl a chvíli si jej zamyšleně prohlížel.

Pak přikývl. „Ano, zajímáme se o Castanelliho,“ řekl.

„Zlý muž.“

„To si myslím.“

„Trés mauvais. Dávat si pozor.“

„Proč? Znáš jediný důvod, proč by měl mít něco proti

nám? Vždyť nás ani nezná.“

„Ten problémy s každým. On dělat problémy včera. On

vyplout ráno.“

„Myslíš – je teď v Papeete?“

„Ano. Jeho škuner Avarata dole v přístavu. On zpátky z

Rutuona. Vyplout za úsvitu. Na palubě teď velký náklad.“

„Co se stalo?“

„On ukrást chlapce z Rutuona. Včera chlapec dostat na

pevninu a utéct. Castanelli chytit ho a moc zbít. Říct, že

podepsal jako lodník na cestu a pak utíkat. Zavléct ho zpět.“

„Říkáš, že vyplouvá ráno?“

„Ano. Guvernér mu říct, aby odjel.“

„Kam míří?“

„On ne říct. Neví nikdo kromě Castanelliho a jeho mužů.

Oni jen se šklebit, když někdo ptát.“

„Jak jsi se to vše dozvěděl?“

„Mí hoši mluvit v přístavu – tam moc řečí.“

„Ale co se stalo s tím chlapcem, kterého Castanelli unesl z

Rutuony? Pořád ho ještě má?“

Polynésan potřásl hlavou. „Já bát se, on muset s

Castanellim. Každý se bát Castanelliho.“

„I guvernér?“

24

„Možná. Castanelli dělat moc problémů.“

„Ale to je skandál,“ rozhořčeně vykřikl Ginger.

„Proto i ten chlapec Otvírač škeblí utíkat z paluby.“

Ginger okamžitě strnul. Biggles se zamračil a pozorně se

zadíval do Namuovy tváře. „Jaké bylo to jméno?“ zeptal se

napjatě.

„ Otvírač škeblí.“

„To je ten chlapec, kterého Castanelli unesl z Rutuony?“

„Ano.“

Bigglesovi to bylo okamžitě jasné. Castanelli byl na

Rutuoně. Nějakým způsobem se dověděl, že Otvírač škeblí

přivezl Sandyho a tudíž musí vědět přibližnou polohu ostrova.

A teď, s posádkou a zásobami na palubě, vyráží ten ostrov

hledat.

„Myslím, že bylo dobré, že jsme sem přišli,“ řekl Biggles

Gingerovi zachmuřeně. „Teď toho už víme dost. Raději se hned

vrátíme na Vaitie.“ Ohlédl se přitom přes rameno, protože ode

dveří místnosti zaslechl nějaký ruch. Náhle nastalo úplně ticho.

Oči všech byly upřeny na podsaditého muže, který kráčel

zvolna místností a jehož vzhled nazapřel italský původ. Jeho

hladká snědá tvář měla brunátný nádech, a s přivřenýma očima

si zálibně uhlazoval svůj tenký černý knírek. Zjevně byl se

svým vzhledem navýsost spokojen.

Namu chtěl povstat, ale rychle zas usedl a uchopil Bigglese

za paži. „Castanelli,“ vzrušeně zašeptal.

„A co má být?“ zeptal se Biggles. „Ty přece nemáš důvod

se jej bát.“

„Vy asi nerozumět. Jestli Castanelli po mně, já nemoct nic

dělat.“

„Ale proč?“

„Castaneli běloch. Jestli já udeřit Castanelli, já mít moc

velké potíže.“

„A tak, rozumím,“ přikývl Biggles a poklidně přepočítával

drobné, aby zaplatil účet. Jakmile koutkem očí zahlédl, že se

25

Korsičan zastavil u jejich stolu, rychle vzhlédl. Castanelli hleděl

na Namua s výrazem nenávistné zuřivosti.

„Co’s pohledával u mýho škuneru – ta černej mizero,“

procedil mezi zuby.

„Já ne blízko vašeho škuneru, kapitáne Castanelli,“ rychle

odpověděl Namu.

Castanelliho ústa se stáhla v zlověstném úšklebku. Napřáhl

ruku se zaťatou pěstí. „Lžeš, ty –“ Vtom se zarazil a upřel

nepřátelský pohled na Bigglese, který svižně povstal.

„Tak počkat,“ obořil se Biggles. „Nevzpomínám si, že

bychom vás pozvali k našemu stolu.“

V místnosti zavládlo hrobové ticho.

Castanelli probodl Bigglese pohledem. „Ty si sedni,“

zlostně zachrčel.

„Uvědom si s kým mluvíš – já nejsem žádný tvůj lodník,“

stroze pronesl Biggles.

„Kliď se mi z cesty.“

„Co si myslíš, že teď uděláš?“

„Dám tomuhle negrovi do zubů.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Tak to jsi na omylu,“ řekl klidně.

„Jestli tady dá někdo někomu do zubů, tak to budu já.“

Castanelli široce otevřel oči. „Víš ty vůbec, kdo já jsem?“

zavrčel hrozivým hlasem.

„Ano, já vím přesně kdo jsi i co jsi zač,“ odpověděl

Biggles s ledovým klidem. „Jmenuješ se Castanelli a jseš podlý

mizera, který si myslí, že mu patří celé Ostrovy. A teď zmiz od

mého stolu.“

Castanelli byl rychlý jako blesk. Jeho ruka v mžiku zajela

do kapsy a když se vynořila, místností zablesklo ostří nože.

Biggles popadl na stole sklenku ledové vody a vystříkal mu

její obsah do tváře. Udělal krok vpřed a levačkou udeřil

Castanelliho na solar plexus. Korsičan se lehce předklonil silou

úderu a v tu chvíli jej Bigglesův pravý hák zasáhl na čelist.

Ozval se zvuk, jako když zlomíte suchou větev.

26

Castanelli zachroptěl, zapotácel se a spadl dozadu. Strhl s

sebou stůl, u kterého seděl mladý americký turista. Američan na

poslední chvíli uskočil. „Oh, proklatě,“ zajíkal se. „To je přece

nádhera!“

V místnosti se nikdo ani nepohnul. Majitel nešťastně lomil

rukama, ale neodvážil se zasáhnout. Biggles zůstal na místě a

pozorně sledoval Castanelliho, jak se sbírá.

Korsičan nejistě povstal na nohy a otřásl se. Jeho malá

očka, plná nenávisti, klouzala po místnosti a hledala svědky

jeho ponížení. Nakonec se zastavila u Bigglese. Chvilku váhal,

a ztěžka oddychoval. „Ještě se uvidíme, tohle ti neprojde,“ syčel

mezi zuby.

„Počkáš si ve tmě v záloze, jak je tvým zvykem, že?“

posměšně pronesl Biggles. „Jseš prašivá svině! Jen si dál kšeftuj

s chlastem po ostrovech.“

Castanelli se znovu rozhlédl po místnosti. Několik

přítomných se smálo, ale smích z jejich tváří rychle mizel pod

Korsičanovým pohledem. Castanelli pomalu schoval nůž,

odkráčel ke dveřím a zmizel ve tmě.

Zábava v místnosti se zase rozběhla.

„Bylo už načase, aby mu dal někdo na pamětnou,“ tvrdil

zpustlý vandrák ve špinavém saku bez límce.

„Tak proč jsi to neudělal ty?“ zeptal se chladně Biggles.

„Jak vidím, měl jsi na to spoustu volného času.“ Otočil se k

ostatním. „Dopijte a půjdeme,“ řekl. „Je načase vyrazit.“

Zatímco čekal na své přátele, k Bigglesovi přistoupil

vysoký světlovlasý muž, zjevně Skandinávec, v obnošené lodní

uniformě a podal mu ruku. „Jsem Sven Orlaffsen,“ řekl. „Dobrá

práce, hochu. Patří mi loď Caramayo. Kdybych ti mohl nějak

pomoci, dej mi vědět.“

„Díky, Orlafsene,“ odvětil Biggles. „Budu si to

pamatovat.“ Otočil se a vyrazil ke dveřím, sledován všemi

pohledy v místnosti. „Už sis vše vybavil?“ zeptal se Namua,

když se ocitli venku.

„Ano, pane. Všechno.“

27

„Můžeme vyplout?“

„Kdykoli vy říct.“

„Dobře. Vyhledám teď guvernéra a požádám ho, aby

vyšetřil tu záležitost s Otvíračem škeblí.“ prohlásil Biggles.

„Musíme toho mládence dostat z Castanelliho rukou.“

Namu hleděl přes přístav prozářený měsíčním svitem. „Je

pozdě,“ řekl.

„Proč – co tím myslíš?“

„Castanelli vyplouvat. Tam jeho škuner,“ ukázel Namu.

Biggles pohlédl, kam Namu ukazoval, a uviděl škuner, jak

se pomalu vzdaluje směrem k ústí přístavu. Voda ještě

odkapávala z právě vytažené kotvy. „Nemarnil zbytečně čas,“

řekl hořce. „Obávám se, že teď s tím nic nenaděláme. Ale mám

takový dojem, že se s tímto pánem ještě potkáme. Musíme

rychle zpět na Vaitie.“

Vykročili k místu, kde byla zakotvena jejich loď.

28

3. Ginger má strach

Když přijeli na Vaitie, zjistili, že Sandyho paže je mnohem

lepší. Sandy byl však velice polekaný, když se dozvěděl, že

Castanelli má Otvírače škeblí.

„Je mi jasný, co se tam stalo,“ bouřil. „Castanelli se

potloukal po moři, aby našel ty perly a stavil se na Rutuoně pro

pitnou vodu. Bylo jasný, že se tam musí zastavit, protože je to

jeden z největších ostrovů ze skupiny a zároveň je to nejblíž

místu, kde sem zdrhl z paluby. Domorodci mu určitě řekli, že

sem tam byl, oni to ale nemysleli zle. Na Ostrovech se toho moc

neděje a můj pobyt tam byl zaručeně velká událost. Jasně, že

Castanelli se ptal dál a zjistil si jména kluka a holky, co mě

zachránili. Byl dost chytrej na to, aby něco udělal tomu děvčeti;

bělochy tam už zabili i za menší věci – a nejni to zas tak dávno;

ale zmocnil se Otvírače škeblí a unesl ho. Asi se mu už tenčily

zásoby, a tak zajel na Tahiti, aby je doplnil, než vyrazí za

perlama. Na to vem jed.“

Namu, který pozorně naslouchal, přikývl. „Ano. On mít

moc zásob a taky nové vybavení na potápění,“ řekl.

„Jak víš o tom potápěčském vybavení?“ ostře se zeptal

Sandy.

„Já prodávat kopru obchodníkovi Sing Hoo. Sing Hoo mít

potápěcí oblek. Když já teď přijít, tam žádný potápěčský oblek.

Já říkat, kde ten oblek, Sing Hoo říkat, Castanelli koupit.“

„Hm, to zní pravděpodobně,“ přitakal Biggles. „Beze všech

pochyb. Vypadá to, že sebou budeme muset pěkně rychle hodit;

pořád ještě se tam můžeme dostat před Castanellim.“

„Nemá to cenu, on má přece s sebou toho chlapce,“ mračil

se Sandy.

„Otázkou je, kolik mu ten chlapec řekl,“ odvětil Biggles.

„Co myslíš, řekl by všechno?“

„Tím si nejsem zase tak jistej. Marquesaní jsou

nevyzpytatelní. Nezapomeň, že jejich otcové byli kanibaly;

29

koneckonců, i lidé tvrdí že se zde kanibalismus ještě tu a tam

praktikuje. Pokud si ti domorodci našince zamilují, jsou ochotni

za něj i umřít; pokud ale ne, nepromluví, ani kdyby je krájeli na

kousky. Otvírač škeblí jim mohl říct pravdu, ale taky možná

vodí Castanelliho pěkně za nos.“

„Zastaví se Castanelli na Rutuoně na cestě k tvému

ostrovu, když si bude myslet, že mu chlapec vyzradil, kde leží?“

zeptal se Biggles.

„Bude muset. Na ostrov je to kus cesty. Bude muset

doplnit zásoby pitný vody a čerstvejch ořechů pro ty jeho

hrdlořezy.“

„Tak co kdybychom zaletěli na Rutuonu a počkali si tam

na něj? S pomocí domorodců bychom jej mohli přinutit, aby

vydal Otvírače škeblí,“ navrhl Ginger. „My se tam přece

můžeme dostat ještě před ním.“

„Na tom něco je,“ zamyslel se Sandy. „Touto dobou si

Castanelli myslí, ža má pořádný náskok. Ani ve snu ho

nenapadne, že máme letadlo, kterým se dostaneme na Rutuonu

první.“

„Každopádně, musíme to zkusit,“ rozhodl Biggles.

„Nejprve se dopravíme na Rutuonu a tam zjistíme, jak se věci

mají. Na místě se rozhodneme, co podniknout.“

„Scud“ se klidně pohupoval na hladině laguny, připraven

kdykoli vzlétnout. Zatímco byli pryč, Algy pečlivě ukryl tu část

paliva a zásob, kterou právě potřebovali, takže v tuto dopolední

hodinu už nic nebránilo okamžitému odletu. Poděkovali

Namuovi za pomoc a rozloučili se s ním i s jeho posádkou,

kterou tvořili tři usměvaví mládenci. Pak všichni čtyři nasedli

do útrob stroje. Motory naskočily a za pár minut už kýl letounu

vykrojil zpěněnou stopu na modravé hladině laguny. U řízení

seděl Biggles a na okraji přístrojové desky měl připevněnou

mapu a letový kurs.

Hodiny letěli střední rychlostí nad mořem táhnoucím se od

obzoru k obzoru, několikrát přitom zahlédli ostrov, který z

výšky připomínal smaragdový klenot v modrém sametu. Jednou

30

přelétávali nad něčím, co vypadalo z výšky jako malá černá

tříska. Sandy tvrdil, že je to kánoe domorodců. Později

odpoledne ukázal na malý bod na obzoru. „Škuner!“ vykřikl.

„To musí být Castanelli.“

Nedlouho poté se vpředu objevila nejasná skvrna. Sandy už

chvíli předtím prohlašoval, že se blíží k Rutuoně, na což

usuzoval, jak sám tvrdil, podle barvy oblohy v daném směru;

namísto obvyklé tmavě modré měla tam obloha slaboučký

nádech zelené. Měl pravdu, což se ukázalo, když se vzdálená

šmouha změnila v pás rozeklaných horských vrcholků.

„Takhle jsem si tedy ostrov v Jižních mořích

nepředstavoval.“ prohlásil Ginger, když se přiblížili.

„Marquesy nejsou typický jihomořský ostrovy,“ řekl mu

Sandy. „Většina ostrovů má korálovej původ a jsou nízký, jako

třeba Paumotu. Marquesy vypadaj až trochu děsivě, aspoň

zpočátku; tyčí se přímo z moře tisíce stop do výšky. Na pobřeží

jsou krásný pláže, ale dál už jsou jen skaliska a džungle.“

„Jsou tu hadi?“ zeptal se Ginger. „Nemám je zrovna v

lásce.“

„Nejsou, ale dávej si pozor na velký stonožky. Ty potvory

jsou víc než deset palců dlouhý a je lepší je nechat na pokoji. A

podobné havěti je tu víc než dost. Na ostrově vám ukážu, na co

je potřeba dávat pozor.“

Touto dobou už ale stroj klesal, na přistání a Sandy šel

dopředu k Bigglesovi, aby mu ukázal, kde přistát. „Támhle je

vesnice,“ řekl a ukázal na několik chatrčí pokrytých palmovými

listy, které ležely na okraji zátoky. „Další vesnice je na

opačným konci ostrova, ale je mnohem menší; takže tohle je

střed všeho dění na ostrově. Přistát můžeš kdekoliv v zátoce,

nejsou zde žádné skály, ale dávej pozor na kánoe.“

Biggles pomalu kroužil nad vesnicí a až dostatečně snížil

výšku, bezpečně nasměroval letoun na modrou hladinu zátoky,

jež byla po jedné straně lemována dlouhým, zvlněným zlatavým

pásem písčité pláže.

31

Ginger sledoval celý výjev bočním okénkem a byl zcela

okouzlen. „To je ráj!“ uklouzlo mu.

„Ano, ale buď si jistej, že to tu není ráji o nic blíž, než

kdekoli jinde na zemi.“ souhlasil Sandy. „A ovšem, jako v

každým správným ráji, jsou tu hadi.“

„Hadi?“ zděsil se Ginger. „Ale vždyť si říkal –“

„Ale ne, hadi tu fakt nejsou,“ uklidnil ho Sandy. „Myslel

jsem to trochu jinak,“ pokračoval. „Příroda je tady ohromně

marnotratná, ale zároveň zrádná. Plody chlebovníku a banány

zde rostou hned vedle prudce jedovatejch rostlin. Vedle

nádhernejch orchidejí v korunách stromů zde najdeš písečný

mouchy, který koušou jak zjednaný a zůstávají po nich krvavý

rány, který se zle hojí. Kromě perel se zde moře hemží žraloky

a jinou havětí. Když pod hladinou vidíš korál, vypadá jako ta

nejkrásnější mozaika, ale běda se jí dotknout – je jedovatý. A

navíc jsou tu nemoci, to by ses teda divil. Před sto lety na tomto

ostrově žilo víc jak deset tisíc lidí; dneska sotva dvě stovky.

Ostatní vymřeli na nemoci, které sem zavlekli bílí, jako třeba na

souchotiny nebo lepru zavlečenou z Číny. Ještě pár let a nebude

zde jedinej domorodec; tragédie pro celý tenhle národ dětí

přírody. Nejstrašnější na tom je fakt, že oni vědí, že vymírají,

ale prostě je to nezajímá. Nanejvýš si nasbírají plody

chlebovníku či kokosové ořechy. Je to smutný. Radši obraťme

list.“

Touto dobou „Scud“ hladce klouzal po hladině směrem k

vesnici, kde už je nadšeně vítal hlouček domorodců.

„Myslím, že je to prvně, co zde přistálo letadlo,“

poznamenal Sandy a vyklonil se. z okénka. „Kaoha,“ zakřičel.

Nadšení na pláži ještě vzrostlo, bylo jasné, že Sandyho

poznali, což určitě nebylo těžké, vzhledem k jeho křiklavě

ryšavé hlavě. Domorodci spustili několik kánoí a dříve, než se

„Scud“ přiblížil k pláži, obklopil jej houf domorodců. Nadšeně

zdravili Sandyho, kterému zde říkali Andie. Ten jim srdečně

odpovídal a vzduchem se ze všech stran nesl pozdrav „Kaoha“.

32

Naši přátelé zakotvili „Scud“ na klidné vodě, nastoupili do

kánoí a za chvíli už všichni byli na pláži lemované palmami.

Sandy přivedl k Bigglesovi starého, po celém těle

potetovaného domorodce. „Rád bych ti představil náčelníka

Řvoucí vlna,“ řekl a rozesmál se překvapenému výrazu

Bigglesovy tváře, když ho náčelník nejprve pečlivě očichal a

pak si s ním obřadně třel nosem o nos. „Náčelník moc neovládá

angličtinu, ale umí trochu francouzsky. Nejraději mluví

jazykem svého národa,“ pokračoval Sandy. „Já tu jejich

hatmatilku trochu umím, takže se dobře domluvíme.“

Biggles si všiml, že několik mladých mužů se zamračeně

drží zpátky a upozornil na to Sandyho. „Tihle vypadají, že by

nás nejraději uvítali se zbraněmi,“ podotkl.

Sandy promluvil s náčelníkem, který odpověděl s živou

gestikulací. Obrátil se ke svým přátelům. „ Řvoucí vlna říká, že

se bojí, aby nebyli uneseni,“ řekl. „V tom má prsty Castanelli,

když odvlekl Otvírače škeblí.“

„Pověz mu, že se pokusíme Otvírače vysvobodit,“

odpověděl Biggles.

Sandy opět promluvil k náčelníkovi a pak tlumočil

ostatním. „Prohlásil, že vše na ostrově je naše,“ oznámil. „Sem

si jistej, že to myslí vážně, tito lidé poskytnou cokoli. Řekl, že

už pro nás připravil obydlí a dnes večer pořádá slavnost.“

„Obydlí rádi přijmeme, ale s tou slavností –“ váhal

Biggles. „Pokud to, co jsme viděli, byl Castanellův škuner,

mohl by sem přijet krátce po setmění. Buďme raději ve střehu.“

Sandy opět dlouho mluvil s náčelníkem. „Náčelník to

pochopil,“ otočil se na Bigglese. „Pošle několik svých

bojovníků, aby hlídkovali na skalách. Dají nám vědět, až se

Avarata objeví. A hele, ahoj! Tohle děvčátko je Úplněk,

přítelkyně Otvírače škeblí. Oni dva mě zachránili na ostrově,

vzpomínáš?“

Krásná, asi patnáctiletá dívka ve světle modrém pareu, což

je jednoduchý volný oděv domorodců, přiběhla k Sandymu.

33

Rozesmátá jej bez ostychu uchopila za ruce a volala: „Kaoha,

Kaoha, Andie.“

Sandy jí jemně cuchal vlasy. „Zachráníme ti tvého

Otvírače škeblí,“ řekl.

Při zmínce o ztraceném příteli dívka zesmutněla. „Aue,“

vzlykla. „Já pro něj plakat.“

„Pospěšte, musíme dopravit jídlo na břeh,“ vmísil se

Biggles. „A vezmeme i pár dárků pro náčelníka. Po setmění si

odpočineme.“

S pomocí mnoha pracovitých rukou to šlo rychle a

zenedlouho se všichni sešli v obydlí, které jim náčelník

vyčlenil.

„Jak daleko jsme teď od tvého ostrova?“ zeptal se Biggles

Sandyho.

„Nanejvejš tak dvacet, třicet mil.“

„Nebylo by lepší použít jako základnu tohle místo?“

„Bojím se, že by nás to stálo příliš paliva. Každý den se

musíme dopravit na místo a zpět. Doprava odtud by rychle

vyčerpala naše plánované zásoby. Pokud přeletíme na můj

ostrov, nebudeme pak muset ani vzlétnout; po vodě pohodlně

přejedeme k nalezišti – aspoň pokud bude hezky. A mimoto,

bylo by neopatrné, kdyby tolik lidí vědělo, co tu děláme. Přeci

jen, kdykoli se zde může zastavit škuner a tito lidé by mohli

chtě nechtě leccos vyzradit.“

„Myslím, že máš pravdu,“ přikývl Biggles. „Poletíme na

tvůj ostrov, jen co tu vyřídíme tu záležitost s Castanellim.“

Lehce pojedli a Ginger, který už nemohl potlačit svoji

zvědavost, vyrazil na procházku podél opuštěné pláže za

vesnicí. Jeho kroky směřovaly ke vzdálené skupince chýší,

ukrytých v lesíku kokosových palem. Moře bylo úplně klidné.

Slunce zapadlo a obloha byla nyní světle modrá. Vrcholky

palem, které se ještě před chvílí kolébaly v podvečerním vánku,

nyní tiše ustrnuly. Ticho bylo až neskutečné. Před ním se táhla

pláž, bez jediného živáčka s výjimkou nesčetných mořských

ráčků a krabů, kteří se před jeho kroky ukrývali do svých ulit a

34

zavrtávali se do písku mezi kameny. Na konci byla cesta

zatarasena nakupenými balvany, odlomenými z útesu nad nimi.

Zde se Ginger zastavil, protože pamatoval na Sandyho

varování, aby nechodil daleko, a rozhlédl se po úchvatné

scenérii. Vtom ze sebou zaslechl kroky. Otočil se a za ním stála

Úplněk, v ruce držela jednoduchou udici.

„Zde mnoho tupa,“ usmála se a ukázala na ráčky. „Taky

mnoho ryb. Ty dívat.“ Vzala Gingera za ruku a zamířila na

skály. Šplhali po kamenech dokud nenašla vhodné místo. Tam

zručně navlékla na háček návnadu a za chvíli sebou na skále

házelo několik malých rybek. Úplněk každou pojmenovala

domorodým názvem a Ginger po ní slova opakoval.

Ginger s úžasem pozoroval ten zvláštní svět hluboko pod

sebou v křišťálově čisté vodě. Byla vidět každá skulina ve

skále, nad kterou se vznášela hejna ostře zbarvených ryb.

Zahlédl i velkého úhoře, dobrých patnáct stop dlouhého, jak

hladce vyklouzl z tmavé štěrbiny a zmizel pod převisem. Díval

se ještě na to místo, jestli se znovu nevynoří, když si uvědomil,

že Úplněk náhle zmlkla. Ohlédl se a uviděl ji, jak upřeně hledí

na tmavé ústí skalní jeskyně kolem něhož před několika

minutami prošli na cestě sem a kudy budou nuceni opět projít

cestou zpět na pláž. Zadíval se pozorně na jeskyni a přeběhl mu

mráz po zádech, protože měl dojem, že se v jeskyni něco

pohnulo.

Ticho prořízl divoký křik Úplňku. Přiložila ruce k ústům a

hlasitě volala směrem k vesnici, „Feke – feke – feke!“

Čtyři nebo pět mužů se vynořilo z obydlí a okamžitě se

rozběhli ke skalám. V rukou drželi dlouhá štíhlá kopí. Vzrušeně

pokřikovali na Úplněk, ale ta jen ukazovala k jeskyni. „Feke,“

opakovala.

Muži utvořili před jeskyní půlkruh, kdežto Ginger ustoupil

dozadu až ke svislé stěně velkého útesu a přál si být celé

události co nejdál. Na čele mu vyrazil studený pot, nebyl

schopen dechu a srdce mu tepalo až ve spáncích. Jako

fascinovaný sledoval jeskyni, odkud náhle proti domorodcům

35

vystřelila dlouhá chapadla. Úplněk přikročila k němu. „Ta – ta

– ta – ta,“ drmolila. „My ne bát se zlé bestie. Dívej, tam je můj

bratr.“ Ukázala na jednoho domorodce. „On zabil mnoho feke.

Paheka. Tohoto my také zabít.“

„Co to je?“ ptal se Ginger, i když mu to už začínalo být víc

než jasné.

„Chobotnice. Moc velká chobotnice.“

Ginger se instinktivně přimáčkl ke stěně útesu, jak se

obrovská chobotnice vyvalila z jeskyně aby zaútočila na

bojovníky, kteří ji vydráždili. Byla to ta nejhrůznější věc, kterou

v životě viděl. Tmavě fialová hora masa byla pokryta

rosolovitými výrůstky. Na ohromné hlavě vztekle žhnul pár

šedých, démonicky se lesknoucích očí. Všech osm chapadel se

svíjelo a tápalo na délku čtrnácti, patnácti stop. Ginger byl jen

několik yardů z dosahu strašného sevření.

Domorodci s neuvěřitelnou odvahou sekali a zuřivě bodali

do těla chobotnice, ta však stále postupovala. Jednou se slizké

rameno dotklo Gíngerovy nohy. Jeho dotyk byl ledově studený

a Ginger se neubránil výkřiku. Jeden z bojovníků chapadlo

usekl mačetou, ale odseknutý kus stále lepkavě ovíjel

Gingerovo lýtko, dokud jej s pocitem nepřekonatelného hnusu

neodtrhl.

Domorodci nyní zuřivě zaútočili a řezali a sekali svými

dlouhými noži do vlnící se masy. Několik vinoucích se

chapadel bylo odseknuto či ochromeno a k Gingerově

nepopsatelné hrůze bestie začala kvílet a sténat přesně jako

člověk. Ale boj už byl téměř u konce. Bojovníci znovu a znovu

bodali do zachvívajícího se těla, dokud se nepřestalo pohybovat.

Úplněk tančila radostí. „My ji sníst,“ volala a smála se na

Gingera.

„Vy možná – ale já ne,“ prohlásil. Gingerovi se jen při té

představě zvedal žaludek. „Fuj, to je ale potvora! Raději se

vrátím k ostatním.“

Zanechal Úplněk, aby pomáhala naporcovat úlovek, a vrátil

se večerním soumrakem do chýše. Ale dříve, než stačil

36

přátelům popsat své dobrodružství, vběhl dovnitř potetovaný

bojovník a udýchaně volal: „Atanelli, on přicházet!“

„Myslí Castanelliho,“ prohlásil Sandy. „Je načase vyrazit a

zjistit, co se děje.“

37

4. Záchranná výprava

Nemuseli jít daleko. Většina vesnice byla na pláži a

bojovníci vzrušeně gestikulovali. Sandy chvíli naslouchal

hovoru. „To je čára přes rozpočet,“ otočil se k ostatním.

„Castanelli opravdu přijel, ale zakotvil v zátoce na druhý straně

ostrova. Měl jsem to předpokládat. Pravděpodobně si netroufá

přijet sem, bojí se, že by skončil s kopím v těle. A řek bych, že

oprávněně, pár mládenců už o tom hovořilo. Zkoušel sem jim to

vymluvit, nechcem tady vraždu, aspoň pokud jsme na ostrově.“

„No dobrá, ale my musíme jednat,“ rozhodl Biggles. „Jak

daleko je to po pobřeží do té zátoky?“

„Po břehu se tam nedostaneme – jedině, samozřejmě, v

kánoi. Odhaduju to tak na patnáct až dvacet mil.“

Biggles hvízdl. „Tolik? A jak daleko je to skrz ostrov?“

„Sedm či osm mil, ale žádná procházka. Já to celý

neprošel, ale kousek mi bohatě stačil. Je to po čertech divoká

cesta, musí se překonat hlavní hřeben a ty prokletý hory se tam

tyčí přes tisíce stop do vejšky. Každopádně nebezpečný, stačí

jednou šlápnout vedle a letíš vzduchem tisíce stop než spadneš

do džungle a navíc je tam plno divokejch bestií.“

„Co myslíš těmi bestiemi?“ zeptal se Ginger.

„Divocí buvoli a psi. Psi jsou horší. Vím to jen z doslechu,

ale lidi často vyprávějí o smečkách divokejch bílejch psů, který

se tam nahoře potulujou. Jsou úplně zdivočelý, před lety je tu

asi nechal nějakej obchodník nebo velrybáři. Na mnoha jinejch

ostrovech takhle zdivočely zase kočky.“

„Nemyslím, že představují reálné nebezpečí,“ odpověděl

Biggles. „Ale zvaž to sám. Je možné podniknout tu cestu?

Nechceme přece, aby Castanelli zmizel i s tím chlapcem na

palubě, tomu musíme zabránit.“

„Zeptám se Řvoucí vlny,“ odvětil Sandy a přešel k

náčelníkovi. Zanedlouho se vrátil. „Ano, říká, že to půjde,“

38

oznámil, „ale bude to těžký. Dá nám na cestu několik mužů,

kteří znají cestu a povedou nás.“

„Tedy pospěšme, čím dříve vyrazíme, tím lépe,“ prohlásil

Biggles. „Co zbraně – nevezmeme raději pušky?“

„Nemůžeme si dovolit brát zbytečnou zátěž, jen to

nezbytný,“ na to Sandy. „A nechcem přece vyvolat přestřelku.

Všichni máme revolvery, to by mělo stačit.“

„All right. Pověz tedy náčelníkovi, že jsme připraveni

vyrazit.“

Už za pár minut byli na cestě, doprovázeni půltuctem

bojovníků s pochodněmi a zanedlouho se ocitli na úzké stezce,

která strmě stoupala po horském úbočí. Z obou stran ji lemovala

neproniknutelná džungle, která v mlhavém svitu pochodní

vypadala zvlášť nepřátelsky.

Když přecházeli potok, Ginger ucítil, jak jej někdo uchopil

za ruku. Ohlédl se a ke svému údivu uviděl Úplněk. „Kaoha,“

řekla a usmála se, až její bílé zuby zasvítily do tmy. „Já jít.“

Ginger se s hrůzou podíval na její bosé nohy. „Rozbiješ si

je na cucky,“ řekl.

„Ne rozbít,“ tvrdila Úplněk. „Já moc běhat po korálech,

zvyklá.“

Biggles zaslechl rozhovor a otočil se. „A podívejme, co ty

tu děláš?“ upřel oči na Úplněk.

„Jen ji nech,“ vložil se do hovoru Sandy. „O tu si nemusíš

dělat starosti. Vlastně nám může být užitečná. Nezapomeň, že

Otvírač škeblí je její přítel.“

„Dobrá, když to říkáš,“ odvětil krátce Biggles a pokračoval

v pochodu. Stezka nyní sledovala potok a divoké květiny,

včetně mnoha druhů orchidejí, zde hojně rostly mezi letitými

stromy a v girlandách visely z jejich větvoví. V houštinách s

úprkem mizely houfy morčátek.

Stezka se stávala stále prudší a šplhala výš a výš nad

hlubokými roklinami a po okraji strašlivých srázů. Chlebovníky

a kokosové palmy zůstaly kdesi dole pod nimi. Stezka zmizela

39

mezi obrovskými balvany a často bylo nutno přeskakovat ze

skály na skálu.

Když přecházeli přes otevřený úsek, Ginger uviděl, že se

nacházejí na zubatém hřebeni něčeho, co kdysi bylo dozajista

kráterem vulkánu. Daleko pod nimi ležel jejich přístav i „Scud“,

jehož bílá křídla se leskla v měsíčním svitu, takže vypadal jako

jakýsi titěrný okřídlený hmyz v ohybu zátoky. A dál, otevřené

moře se blýskalo jako rozlitá rtuť a sahalo, jak se zdá, až do

nekonečna, mimo dosah smyslů smrtelných bytostí…

Cesta vedla pořád výš. Ginger zlezl hodně hor, ale toto

bylo něco jiného. Vypadalo to, jako by sama země explodovala

a nechala své skalnaté srdce rozstříknout a ztuhnout v těch

nejfantastičtějších a nejbizarnějších tvarech. Nyní v řadě za

sebou, muži s pochodněmi procházeli po samém okraji tak

hluboké rozsedliny, že se Ginger neodvažoval tím směrem ani

pohledět. Pamatoval si ji ještě dlouho a nejednou jej děsila i ve

snu. Ale zaťal zuby a dál postupoval po rozeklaném hřebeni,

chytaje se rukama i za ty nejmenší štěrbiny a výstupky. Úplněk

lehce přeskakovala ze skály na skálu a smála se Gingerově

nejistotě.

Přišel vrcholek hřebenu, vlastně spíš jen jeho hrot, a odtud

počínaje, začala stezka rychle klesat do hluboké, nálevkovité

prolákiny bez stromů, o níž Ginger předpokládal, že je to kráter

vyhaslé sopky. Když došli do jejího středu, bojovníci uhasili

své už skoro dohořelé pochodně a usedli k odpočinku. Ginger si

nepřál nic jiného a unaveně se svalil k ostatním. Sotva to však

učinil, k smrti jej vyděsilo táhlé zavytí, při kterém tuhla krev v

žilách. Zdálo se, že se na ně ze všech stran řítí rozdivočelá vlčí

smečka. Bojovníci polekaně vyskočili a hledali útočiště u

bělochů. „Psi – to psi!“ křičel jeden.

„K sakru! Mají pravdu. Támhle běží!“ zvolal Biggles,

vyskočil na nohy a vytasil z pouzdra svoji automatickou pistoli.

Smečka bílých psů, kteří v měsíčním svitu vypadali jako

duchové, se valila po úbočí přímo na naši skupinu.

40

Ginger uchopil Úplněk a ukryl ji za sebe, zároveň zamířil

svou zbraň. Zaburácely výstřely. Velké bílá bestie se na něj

vrhla. Vystřelil bez míření a uskočil stranou. Strhl s sebou

Úplněk, co nejdál od skučícího zvířete, jež bylo okamžitě

rozsápáno ostatními.

Kráterem se nesla suchá práskání výstřelů a vytí raněných

zvířat. Bojovníci opět zažehli pochodně a rukama na ně vršili

suchou trávu. Roznítili tím plameny, před kterými psi ucouvli a

usadili se v kruhu. Seděli tam s vyplazenými jazyky, podobni

strašidelným duchům. Někteří se se zuřivým štěkotem rvali o

zbytky svých raněných druhů.

„Well, co uděláme teď?“ zeptal se Biggles Sandyho. který

vzrušeně hovořil s bojovníky.

„Chlapci říkají, že budou muset přidělat nové pochodně,

psi se ohně bojí,“ odvětil Sandy.

„To rád slyším,“ vážně pronesl Biggles. „Jinak bychom tu

asi museli ztvrdnout do rána.“

Domorodci už sbírali trsy suché trávy, které přivazovali na

konce násad, zatímco ostatní drželi stráž. Avšak psi znovu

nezaútočili a když nové pochodně zalily okolí rudou září,

někteří ustoupili. Nakonec se psi dali houfně na útěk, sotva po

nich domorodci začali vrhat žhavé větve a kamení.

Přešli kráter a jak začala stezka rychleji klesat, naši přátelé

se zanedlouho znovu ocitli obklopeni džunglí. Půda pod jejich

nohama byla nasáklá vodou. Psi se už neukázali. Ginger se

natáhl pro neobyčejně krásný, jakoby načechraný květ, aby jej

dal Úplňku, ale dívka jej uchopila za paži a strhla ji. „Puke,“

řekla rychle. „Puke.“

Sandy se ohlédl. „Hej, nešahej na to!“ vykřikl. „To je

puke.“

„Co to vůbec je, to puke?“ ptal se Ginger.

„Jednou se toho dotkneš a budeš si to do smrti pamatovat,“

opáčil Sandy. „Žahá jak živá. Kopřiva je oproti tomuhle

svinstvu balzám.“

41

Ginger dál šlapal zamyšleně, trochu rozmrzelý nad tím, že

ostrovy neodpovídají představě, kterou si o nich utvořil.

Po další hodině ostrého pochodu, okořeněném pořádnou

sprškou, se naše výprava znovu ponořila do pásu kokosových

palem. Domorodci se zastavili a uhasili pochodně. Jeden z nich

rychle hovořil se Sandym.

„Říkají, že zátoka je hned tady za tím palmovým hájkem,“

přeložil.

„Půjdu napřed a prozkoumám to,“ řekl pevně Biggles a

zmizel mezi kmeny palem. Brzy se vrátil. „Je to přesně tak,“

prohlásil. „Škuner je v zátoce, kotví asi sto yardů od pláže. Na

palubě se svítí, ale nic jsem neslyšel, takže nevím, jestli je

posádka na palubě či nikoli. Kousek odtud je malá vesnička,

mohli by být tam.“

„Odhaduju to, že Castanelli bude na palubě a lodníci ve

vesnici,“ řekl Sandy. „Pokud jim to Castanelli dovolil, zaručeně

jsou u domorodců a popíjejí pálenku.“

„Pálenku?“

„Domácí pálenku – tu zde vyrábějí z kokosovejch květů.“

„A tak. Well, nevadí. Ten gauner Castanelli mě neopije

rohlíkem. Nemá teď význam podat si jeho kumpány. Chtěl

válku a bude ji mít. Na pláži je teď pár kánoí, navrhuji,

abychom si jednu vzali a vyrazili na palubu škuneru pro

Otvírače škeblí. Stačí nám vlastně jen jedna kánoe. Ginger a já

zmáčkneme Castanelliho. Ty nám, Algy, kryj záda, kdyby se

ukázali jeho mládenci. A ty, Sandy, se postarej o kánoi. Řekni

našim průvodcům, aby zde na nás počkali, dokud se nevrátíme.“

Když Biggles dohovořil, vyrazili směrem k moři, jehož hladina

začala záhy probleskovat mezi palmami.

Když se konečně vynořili z neproniknutelného stínu

chlebovníků na kraji pláže, zdálo se, že tu není ani živáčka. Jen

slabý sloupec dýmu od vesnice a škuner zakotvený v zátoce

připomínaly, že jsou tu nablízku lidé. Tiše se plížili podél pláže

až k místu, kde na písku ležely tři značně opotřebované kánoe

domorodců. Spustili na vodu tu, která se zdála nejzachovalejší.

42

Několik chvil se jen tiše pohupovala na drobných, měsícem

postříbřených vlnkách, a pak Sandy zabral do vody pádlem a

kánoe vyrazila jako šipka, zanechávaje za sebou třpytící se

zčeřenou stopu. Když kánoe tiše přirazila k boku škuneru, nikdo

nepromluvil a ticho rušila jen voda měkce odkapávající

Sandýmu z pádla.

Biggles natáhl ruce k zábradlí a vyhoupl se na palubu.

Ginger a Algy jej následovali. Sandy zůstal v kánoi. „Čekej

tady a měj zbraň připravenou; jestli ji budeš muset použít, dávej

pozor, abys nezasáhl někoho z nás,“ zašeptal Biggles Algymu a

tiše vyrazil za svým společníkem

„Kdo je tam?“ ozvalo se, když sestoupili po schůdkách.

Biggles otevřel dveře kajuty, odkud zazněl ten hlas a do

tváře jej udeřila směsice tabákového kouře a výparů laciné

pálenky.

Žluté světlo petrolejky se rozplývalo v chuchvalcích dýmu.

Střed kajuty zaujímal masivní stůl, pokrytý námořními mapami,

nad kterými se skláněl Castanelli. Ten pomalu povstal a

nevěřícně hleděl na Bigglese a Gingera, stojící ve dveřích. Z

hrdla se mu vydrala kletba a odmrštil stůl na stranu. „Co tu,

hergot, pohledáváte?“ zachroptěl.

„Přišel jsem si pro chlapce z Rutuony, kterého máš na

palubě,“ odvětil Biggles s mrazivým klidem.

„Cože, ty… toho kluka…“ supěl vzteky Castanelli.

„Přesně tak,“ souhlasil Biggles. „Vydáš nám ho

dobrovolně nebo ne?“

„Já ti ukážu, ty…“ začal Castanelli.

Biggles jej řízně přerušil. „All right – to stačí,“ řekl.

„Vezmeme si ho sami. Najdi jej, Gingere.“

Ginger se otočil a vyšel do úzké chodby. Zavolal

chlapcovo jméno a téměř okamžitě mu odvětil slabý hlas od

zádi. Našel správné dveře a zalomcoval jimi. Bylo zamčeno.

„Jsi tam, Otvírači škeblí?“ zavolal.

„Ano, já tady,“ ozvalo se zevnitř.

43

Ginger se jednou nohou opřel o dveře blízko zámku, zády

se zapřel o protější stěnu chodby a vykopl vpřed veškerou silou.

Dveře se rozletěly. Do nosu mu vnikl nepříjemný zápach, ale

neviděl nic, místnost byla ponořena ve tmě. Když rozžehl

zápalku, uviděl před sebou mladého domorodce, který vypadal

zuboženě a hladově. „Ty jsi Otvírač škeblí?“ zeptal se Ginger.

„Ano, já Otvírač škeblí.“

„Výborně!“ pravil Ginger. „Přišli jsme tě zachránit. Pojď

za mnou.“ Vedl chlapce chodbou zpět.

„Je to v pořádku, tady je, živý a zdravý,“ řekl Bigglesovi,

který pořád stál ve dveřích Castanelliho kabiny, nyní však držel

v ruce automatickou pistoli.

Castanelli řval jako smyslů zbavený a kletby byly

vystřídány hrozbami, při kterých tuhla krev v žilách.

„Jestli mi ještě jednou zkřížíš cestu, ty zmetku, zavřu ti tu

tvoji hubu navždycky,“ chladně pronesl Biggles. „Ani se nehni.

Jestli vystrčíš hlavu na palubu, ustřelím ti ji.“ Obrátil se na

Gingera. „Vezmi chlapce do kánoe,“ nařídil.

Vyšli na palubu a uviděli jak Sandy zamračeně hledí na

pláž, kde právě několik tmavých postav spouštělo kánoe na

vodu. „Zdá se, že se Castanelliho posádka vrací,“ poznamenal

Sandy. „Co teď? Vypadá to na pořádnej malér.“

„Ne malér,“ ozval se hlásek z vody, hned vedle kánoe:

Ginger pohlédl dolů a uviděl rozesmátou tvář Úplňku.

„Copak tu děláš, ty jedna čiperko?“ zeptal se.

„Já ti ukázat,“ řekla dívka a mrštně zmizela pod hladinou.

„Všichni do kánoe, rychle,“ nařídil Biggles. „Musíme

honem na pláž.“

Ve chvíli, kdy odrazili, druhá kánoe se už bleskově

přibližovala ke škuneru. Castanelli se objevil u zábradlí paluby

a křičel něco na blížící se kánoi.

„Co volal, Sandy?“ zeptal se Biggles, protože Castanelliho

jazyku nerozuměl.

„Nařídil svým chlapům, aby nás potopili.“

„Jenom to? Well, jen ať to zkusí.“

44

Bitva se už zdála nevyhnutelná, ale vtom se stalo něco

nečekaného. Kánoe s posádkou škuneru podle Castanelliho

příkazu prudce změnila směr, aby dostihla vetřelce, a když už

ke střetu zbývalo jen několik yardů, stalo se něco, co

pronásledovaná posádka zpočátku nemohla vůbec pochopit.

Nejdříve se u pronásledující kánoe zčeřila voda, ozval se třesk

lámaného dřeva a pak se kánoe s celou posádkou převrhla do

vln. Do hrdelních výkřiků mužů se Solomonských ostrovů

zazněl nad hladinou zvonivý dívčí smích.

„ Ta – ta – ta – ta. Úplněk potopit kanoe,“ usmíval se

Otvírač škeblí a vklouzl do vody.

Ginger se pozorně díval, kde se vynoří, ale už jej

nezahlédl. „Zpropadeně, Sandy, ty’s měl pravdu, když jsi tvrdil,

že tito lidé jsou jako ryby,“ podotkl.

Castanelliho posádka plavala ke škuneru, zatímco naši

přátelé pokračovali směrem k pláži. Když přistáli, Úplněk a

Otvírač škeblí už na ně čekali.

„Výborně!“ řekl Biggles. „Myslím, že tady jsme už hotovi,

je načase vyrazit na cestu zpět.“

Několik domorodců přišlo z blízké vesnice, ale byli

přátelsky naladěni a po krátkém rozhovoru s Otvíračem škeblí

se vrátili do svých chýší.

Biggles své přátele zavedl zpět na místo, kde je očekávali

jejich domorodí průvodci. Přítomnost Otvírače škeblí mezi nimi

vyvolala radostné nadšení.

Než vyrazili na cestu zpět, Sandy všechny podělil suchary

a čokoládou, které měl jako železnou zásobu. „Atanelli se tě

hodně vyptával, že?“ zeptal se Otvírače škeblí.

„Ano, on říkat, aby já jemu ukázat ostrov, kde ty být

dlouho.“

„Řekl jsi mu, kde to bylo?“

„Ne, já říct ostrov moc daleko, ale on mě zvát lhář. On

říkat, že já uvidět.“

„V pořádku, teď už tě nutit nebude,“ řekl Sandy a poklepal

chlapci na ramena. „Vrátíš se s námi do vesnice.“

45

Když stoupali po horském úbočí, zdálky k nim ještě

zaléhalo Castanelliho proklínání.

Za úsvitu dorazili k ústřednímu kráteru, po divokých psech

tu naštěstí nebyla ani stopa. Za denního světla se jim kráčelo

mnohem lépe než v noci. Přesto však naši přátelé sotva stáli na

nohou, když konečně sešli kokosovým lesíkem k vesnici, kde

byl Otvírač škeblí přivítán s nadšením neznajícím mezí.

Zcela vyčerpáni se odebrali do své chýše. Předtím ještě

požádali Řvoucí vlnu, aby postavil hlídky, které by včas

varovaly před Castanelliho škunerem, kdyby se tu náhodou

objevil. Po zbytek dne znaveně usnuli a odlet na Sandyho

ostrov odložili na následující ráno.

46

5. Sandyho ostrov

Gingera probudil divoký křik. Vylekaný a napůl ještě spící

vyskočil na nohy v očekávání nepříjemných komplikací.

Vyběhl ze vchodu a rozhlédl se bedlivě po zátoce. Uvědomil si,

že je jen krátce po úsvitu, protože se nachový stín ještě vpíjel do

jasně azurové oblohy; vrcholky palem se zvolna pohupovaiy a

ranní vánek čeřil klidnou vodní hladinu. Nejprve se podíval na

místo, kde kotvil „Scud“; ten se ale klidně kolébal na vlnkách.

Pak zahlédl pohyb. Po pláži přibíhala bronzová postavička.

Byla to Úplněk. „Atanelli, on přicházet!“ křičela.

„Co se děje?“ ozval se z chýše Biggles. Vstal a chvatně se

oblékal.

„To je Úplněk. Říká, že se blíží Castanelli,“ odpověděl

Ginger.

Biggles rychle přistoupil ke vchodu. „Kde je?“ zeptal se.

„Nevidím ho,“ odvětil Ginger. „Ale ano – podívej!“ Ukázal

k rozeklanému skalisku, které tvořilo malý ostrůvek v ústí

zátoky. Zpoza něj se nyní vynořil škuner se všemi plachtami

napnutými a lehký vánek jej tiše hnal do zátoky. Trochu se

naklonil, jak vítr zesílil a mířil přímo k pláži, jakoby chtěl

Castanelli vjet rovnou na břeh.

„Co to proboha dělá? Proč nezkasá plachty?“ ptal se

Sandy, když také přistoupil ke. vchodu.

Odpověď dal sám škuner. Náhle změnil směr a zamířil

přídí přímo na zakotvený „Scud“.

„Pozor! Vždyť do něj narazí!“ vykřikl Biggles.

Na chvíli zavládla panika, každý se snažil jednat. Ginger

vběhl do vody a začal plavat k letadlu, protože kánoe byly příliš

daleko. Úplněk se k němu připojila. Klouzala hladce vodou bez

nejmenší námahy jako ryba a její modré pareu těsně obemykalo

její pružné tělo. „Co ty dělat?“ naivně se zeptala Gingera.

„Musím přeříznout lano,“ lapal po vzduchu Ginger.

„Atanelli chce narazit do letounu.“

47

„Já říznu,“ řekla Úplněk, usmála se a vyrazila vpřed tak

rychle, že Ginger zůstal daleko pozadu.

Ke „Scudu“ to bylo jen asi sto yardů, ale Gingerovi nyní ta

vzdálenost připadala nekonečná. Zdálky uviděl, jak se Úplněk

mrštně vyšplhala po kotevním lanu a usedla obkročmo na

předek letadla. Její nůž se zaleskl na slunci. Ale v tuto chvíli byl

už škuner vzdálen sotva na délku lana a sílící vánek jej hnal

rychle kupředu.

Naštěstí vítr vanul od moře, takže sotva byl „Scud“

osvobozen ze sevření kotevních lan, vánek mu pomohl ke

břehu. Avarata okamžitě změnila směr za odplouvajícím

letadlem, čímž definitivně potvrdila Castanelliho záměr. Tím,

že se „Scud“ hnán větrem přibližoval ke břehu, zmenšovala se i

jeho vzdálenost od Gingera. Blížil se k plavci svým ohromným

bokem a hrozil, že jej srazí pod hladinu, ale Ginger se pevně

zachytil plováku křídla a pověsil se na něj plnou vahou. Tím

způsobil, že se křídlo nachýlilo do vody a začal po něm šplhat

nahoru. Voda mu z šatů crčela proudem a těžce lapal po dechu.

Rychlé plavání mu dalo zabrat. Úplněk ještě seděla na přídi

letadla a bezmocně hleděla na blížící se škuner. Zavolal na ni,

aby se pevně držela a přeběhl po křídle letadla až doprostřed,

pak pokračoval až na špičku opačného křídla, které nyní bylo

blíže škuneru. Věděl, že pokud Avarata narazí do létajícího

člunu svojí ostrou přídí, rozdrtí jej tak, že už nebude možno jej

opravit. Zdálo se, že srážku už nic neodvrátí. Nebylo síly, s jejíž

pomocí by Ginger mohl odstranit „Scud“ z dráhy škuneru.

Nebyl už ani čas nastartovat motory. Castanelli to dobře věděl a

jeho snědá tvář se stáhla v posměšném úšklebku, když stál u

kormidla obklopen svými kumpány.

Ale Ginger věděl něco, o čem Castanelli neměl potuchy;

totiž že létající člun má jen velmi malý ponor a spočívá na

hladině lehce jako peříčko. Dokonce i dítě, kdyby stálo na

pevné ploše, by jím mohlo lehce pohnout. Ginger sice neměl

pod nohama pevnou plochu, protože stál na vlastním stroji a

tudíž jím pohnout nemohl. Avšak věděl, že pokud se mu podaří

48

zachytit příď škuneru dříve než narazí do stroje, bude moci

hydroplán odrazit. Nyní bylo jasné, že zasáhne křídlo na straně

od moře, takže stál na místě s napřaženýma rukama. Málem

spadl do vody, když se stroj nečekaně nachýlil. Někdo další se

vyšplhal na křídlo, ale nebyl čas, aby se ohlédl, kdo to je.

Příď škuneru se na něj hrozivě valila jako ostří ohromné

gilotiny. V těchto vypjatých chvílích si člověk kupodivu často

všímá zcela bezvýznamných drobností a Ginger viděl, že z

kotvy ještě odkapává voda a bahno. Pod chodidly přes potah

křídla ucítil hlavní vzpěru a pevně se na ní rozkročil. Vyklonil

se dopředu a oběma rukama uchopil příď škuneru. Náhle se

křídlo pod jeho chodidly pohnulo a začalo ujíždět stranou, jak

svým tělem přenášel tíhu škuneru. Vteřinu tak zůstal, napjatý

jak struna; pak se „Scud“ začal otáčet a Ginger věděl, že musí

spadnout. Ještě se naposledy silně odrazil. Křídlo pod ním

doslova ustřelilo a on přepadl po hlavě do moře. Ohlušil jej řev

kypící vody. Obrovská černá masa se kolem něj přehnala a

odmrštila jej do temně modré hloubky. Cítil, že mu každou

chvíli explodují plíce. Právě teď, ta bolest… Tak takové je

umírání… Cítil, že jeho tělo pozvolna stoupá, ale nedokázal

pohnout končetinami. Před očima mu tančila bílá světélka, stále

jasnější a jasnější; náhle jakoby do něčeho narazil a – jeho hlava

se vynořila nad hladinu. Mohutně zalapal po vzduchu.

Několik chvil jen bezvládně máchal rukama, aby se udržel

nad hladinou; pak, když se mu vrátilo něco síly, se rozhlédl.

Rozmazaným zrakem zahlédl Úplněk jen několik yardů od sebe,

jak se k němu blíží. Kousek od pláže se pohupoval nepoškozený

„Scud“. Biggles stál na křídle a díval se k nim. Škuner byl nyní

dál a jeho plachtoví se třepetalo ve větru, jak se otáčel.

Ginger by bez pomoci nikdy nedoplaval k pláži či letadlu,

byl naprosto vyčerpán, skutečně napůl utopený. Úplněk mu

přišla na pomoc a přinutila jej, aby se jí chytil za ramena. Když

Biggles uviděl, že se blíží, zmizel v kabině stroje a za chvíli, k

Gingerově překvapení, naskočily motory. Dorazili ke „Scudu“ a

Sandy jej vytáhl na palubu; za ním vystoupila nahoru i Úplněk.

49

Teď teprve uviděl hrozící nebezpečí. Avarata už dokončila

otáčku a nyní se na ně valila v novém útoku.

„Dobrá práce, hochu,“ řekl Sandy. „A to platí i pro

Úplněk.“

„Proč někdo neodstřelil toho skunka?“ bolestně zasténal

Ginger, když uviděl Castanelliho stojícího u kormidla škuneru.

„Protože nechceme rozpoutat bitvu,“ odvětil Algy a dál

poklízel rozkramařené věci.

Ginger uviděl, že Otvírač škeblí je také na palubě a tázavě

se podíval na Sandyho.

„Když ho tam necháme, Castanelli se ho může zas

zmocnit,“ vysvětloval Sandy. Motory se rozeřvaly a stroj se dal

do pohybu.

„Safra! My starujeme!“ zvolal Ginger.

„Nemá cenu tady sedět a čekat, než nás Castanelli potopí,“

křičel Andy. „Ten to myslí vážně. Biggles říká, že bude

moudřejší zmizet hned a ušetřit si fůru komplikací.“

Ginger přikývl a posadil se, avšak nečekaný náraz s ním

smýknul. Celý stroj se prudce zhoupl. „Co se děje?“ zeptal se

znepokojen.

Algy upřeně hleděl Bigglesovi přes rameno s vylekanou

tváří.

„Co je?“ zvedl se nyní už zcela vyplašen.

Stačil jediný pohled a nebylo třeba otázek. „Scud“ se řítil

po hladině přímo na otevřené moře, které hrozilo, že je pohltí.

Zachránit je mohl jen zázrak či vskutku artistické umění pilota.

Bylo mu jasné, co se sběhlo. Biggles byl nucen, vzhledem ke

směru větru, startovat směrem k otevřenému moři, netušil však,

jak rozvlněná je dnes jeho hladina. A protože stroj byl těžce

naložen, bylo zapotřebí mimořádně dlouhé vzletové dráhy.

Teprve nyní byla vidět skutečná velikost vln, zastavit se však už

bylo pozdě. Pokus o otočení stroje při této rychlosti by docela

určitě způsobil katastrofu. Biggles neriskoval změnu směru, ani

neubral plyn, protože stroj se nyní řítil přímo do náruče

zpěněných vln, které se hrozivě valily k ústí zátoky. Jedinou

50

šancí bylo vytrvat a doufat, že se letoun podaří dostat do

vzduchu dříve než jej srazí poryv rozbrázděných vln.

Ginger zadržel dech a sledoval, jak se stroj stále vyšší a

vyšší rychlostí řítí vstříc téměř jisté záhubě. Sandy s Algym ani

nehlesli. V Bigglesově tváři se nepohnul ani sval. Dvakrát

prudce trhnul řídící pákou vzad, aby se pokusil letoun „odlepit“

od hladiny, ale zlou ironií osudu tomu zabránila naopak

naprosto klidná hladina zátoky. Plně naložený stroj potřebuje

určitý „impuls“ malé vlny, která mu pomůže zvednout se z

vodní hladiny.

Stroje nyní řvaly na plný výkon nad hladinou, která se

náhle změnila v rozbouřené peklo. Ohromná zelenomodře

zbarvená vlna s bílou čepicí pěny na vrcholu náhle před nimi

vyvstala z běsnícího moře a jako masivní stěna se valila před

letounem, aby se nakonec hrozivě naklonila jako ztělesnění

blížící se katastrofy. Biggles učinil poslední pokus uniknout

hrozivé vodní lavině a veškerou silou přitáhl řídící páku k

břichu. Stroj se líně nadzvedl. Vlna se s hromovým rachotem

zřítila a pohroužila vše v mračno bílé vodní tříště. Stroj se otřásl

a zakolísal. Pak jej jakási síla zvedla a odrazila do výše. Chvíli

takto kolísající letěl vzduchem, ne nepodoben raněnému ptáku,

zatímco se listy vrtulí zuřivě protáčely naprázdno. A právě ve

chvíli, kdy se stroj už už řítil zpět do vln, motory zabraly a

jejich tah zvedl letoun do vzduchu. Nebezpečí bylo zažehnáno.

Ginger vyčerpaně klesl k zemi na bednu se zásobami. I

ostatním spadl kámen ze srdce, s výjimkou obou Polynésanů,

kteří si vůbec neuvědomovali, jakému nebezpečí právě unikli.

„Hej, kámo, tomu teda říkám start,“ vrčel Sandy.

„Dávám přednost úplně jiným,“ suše podotkl Andy.

Nyní, když už byl stroj stabilizován, Ginger povstal a začal

ždímat slanou vodu ze svého promočeného oděvu. Když

vyhlédl z okna, uviděl ostrovy uplývat dozadu, škuner z té výše

na vodě vypadal jako dětská hračka. „Jsem rád, že jsme z toho

venku,“ podotkl. „Trochu vzruchu neškodí, ale nesmí být těch

51

šoků moc naráz. A navíc jsem se nestačil ani nasnídat.“ dodal

vyčítavě.

„Buď bez obav, na ostrově budem tak za patnáct, dvacet

minut,“ uklidnil jej Sandy.

„Ví Biggles, kde leží?“

„Dal jsem mu včera souřadnice.“

„Pokud odpovídají, tak to určitě najde,“ prohlásil Ginger.

Za deset minut už byl ostrov vidět a po zhruba stejné době

„Scud“ hladce klesal k chráněné laguně, jejíž krásou byl Ginger

doslova okouzlen. Pohlédl na Úplněk a Otvírače škeblí a usmál

se. Povšiml si, že oba ostrované se při svém zaručeně prvním

letu chovají s takovým klidem, jako by to byla pro ně ta

nejběžnější událost. Svěřil se s tím Sandymu. „Vše, co dělají

bílí lidé je, podle nich, skvělé,“ vysvětloval Sandy. „Nemůže

pro ně být nic báječnějšího než krabička zápalek či gramofon.

Viděli v životě už tolik zázraků, že už nad nimi nežasnou, berou

je prostě jako fakt.“

Stroj hladce dosedl na klidnou hladinu laguny, Biggles se

otočil k ostatním a usmál se: „Well, tak jsme tady,“ řekl

radostně. „Co říkáte mému startu?“

„Nic,“ prohlásil Sandy. „Strachy sem nemohl ani křičet.“

„Já sám jsem nebyl o nic míň vystrašený,“ opáčil Biggles.

„Když se před námi zvedla ta velké vlna a zaplavila nás, myslel

jsem, že naše dny jsou sečteny. Ale nechme to být. Doufám, že

tady si konečně trochu odpočineme v klidu. Kde bude nejlepší

zakotvit letoun? Čím blíže k našemu táboru, tím lépe.“

„Nejlíp bude ho nechat támhle, u tý skupinky palem,“

odvětil Sandy. „Voda je tam pěkně hluboká až ke břehu, takže

budeme moct přímo z letadla vystupovat na více méně suchou

zem. Támhle sem bydlel – vidíte?“ Ukázal na nízký přístřešek

mezi stromy, krytými palmovými listy.

„A tady jsi bydlel tři měsíce?“ udiveně se zeptal Ginger.

„Přesně tak,“ souhlasil Sandy, zatímco Biggles pomalu

zajížděl s létajícím člunem ke kotvišti.

52

Za chvíli se už motory volně protočily, nakonec zcela

umlkly a stroj se jen lehce pohupoval na hladině křišťálově

průzračné vody. Biggles vystoupil na korálový břeh. „Tady

přivážeme lano,“ řekl. „Pak vyložíme na břeh všechno, co

budeme potřebovat a zítra se dáme do práce.“

Bezpečně ukotvili letoun smyčkami zachycenými o

výstupky v korálu. Bylo to bezpečné místo ke kotvení, hladina

zde byla zcela klidná. Z útrob hydroplánu vyložili potraviny a

zásobní palivo a odnesli vše do Sandyho obydlí, které, jak se

zdálo, jim prozatím poskytne dostatečný úkryt. Otvírač škeblí i

Úplněk také přiložili ruku k dílu a jejich rozpustilé škádlení

rozveselilo celou společnost. Vybavení pro potápění zanechali

na palubě, protože jej budou zítra potřebovat.

„Kterým směrem leží to naleziště perel?“ ptal se Biggles.

„Tudy,“ ukázal Sandy. „Zítra touhle dobou už budeme

sbírat škeble.“

„A hrome! Teď jsem si to uvědomil,“ zvolal Algy. „Jak

proboha všechny ty škeble otevřeme?“

Sandy se rozesmál. „Otvírat je? To jde, pokud jich máš jen

pár, ale při množství, které musíme zpracovat my, se na to musí

jinak. Necháme je, jednoduše řečeno, vyhnít. Prostě je

rozložíme na pláži. Když živočich vevnitř uhyne, škeble se

otevře. Pak prstem zkusíš, jestli je něco uvnitř. Pokud ne,

vydloubneš její obsah do kbelíku a promícháš. Kdybys náhodou

přehlédl perlu, klesne na dno kbelíku. Pamatuj, že nikdy nesmíš

otevírat škeble a házet jejich zbytky do moře, dokud se ostatní

potápí. Mohl bys přilákat nežádoucí návštěvníky – hlavně

žraloky.“

„Ty hnijící škeble ale musí strašně páchnout,“ poznamenal

Algy.

„Smrdí jako nic na světě, ale pokud je budeme skladovat

na závětrné straně ostrova, nemusí nás to znepokojovat.“

Během této rozmluvy připravovali jídlo, ke kterému nyní

všichni s chutí usedli. Ginger chtěl, aby se vypravili k nalezišti

hned, ale Biggles návrh zamítl. Řekl, že musí ještě zkontrolovat

53

letadlo a připravit vše v táboře. Sandy ohlásil, že mu

každopádně zabere trochu času, než připraví soupravu na

potápění.

Ginger tedy zatím vyrazil na průzkum ostrova, společně s

Úplňkem a Otvíračem škeblí. Připadal si jako v pohádce.

Nejvíce na něj zapůsobil nádherný kontrast mezi sluncem

prozářeným

vzduchem,

neuvěřitelně

modrou

oblohou,

smaragdovou

zelení

palem

a

krystalicky

průzračnou,

tyrkysovou vodou, v níž se proháněly stovky ryb, různě velkých

a zbarvených do těch nejneuvěřitelnějších barev a odstínů. Tu a

tam, blízko skaliska napůl skrytého pod clonou prozářené vodní

tříště, z moře vyčnívaly velké kusy sněhobílého korálu; z místa,

kde stáli, připomínaly malé ledové kry. Na dně laguny ležel

celý

báječně

tajemný

svět,

obsahující

korály

těch

nejroztodivnějších odstínů a tvarů, červené, modré, zelené,

žluté, prostě všech barev, jaké by ten nejlepší malíř kdy

namíchal. V nepředstavitelné kráse a něžnosti se zde tenké

růžové stonky proplétaly s azurovými a vypadaly jako křehké

květiny; některé ve tvaru vějíře, jiné kužele a další připomínaly

obrovské houby. Byl to téměř neuvěřitelně báječný svět v

magické harmonii. Jednou Ginger zahlédl velkého mořského

plže dobré dvě stopy dlouhého, jak se plazí na dně a mimoděk

se otřásl při vzpomínce na Sandyho slova o kráse a hrůze, které

zde často kráčejí ruku v ruce. Úplněk si jeho reakce všimla,

ponořila se do vody a bez námahy se potopila na dno. Vzala

plže ze dna, vynesla jej na hladinu a rozpustile se smála

Gingerovi, který nemohl potlačit výraz odporu ve tváři. Pak

živočicha hodila zpět a vyšplhala z vody, kterou ze sebe střásala

jako mokrý pes.

Ginger délku ostrova odhadoval tak na tři čtyři míle, avšak

jeho šířka nikde nepřesahovala tři sta yardů. Na vnitřní straně,

kde ležela laguna, byla hladina klidnější než na jezeře, ale na

opačné straně příboj burácivě dorážel a rozstřikoval se v

miliony třpytících se vodních kapek a tisíce lastur všech tvarů,

velikostí a barev pokrývaly koralový útes. Tu a tam svítily

54

vybělené kostry ryb a mořských živočichů. A dorážející vlny

přinášely další a další…

Vegetaci na ostrově tvořily převážně palmy, které často

dosahovaly až k vodní hladině. Hustá tráva a kvetoucí keře

pokrývaly nejvyšší části atolu, které však nedosahovaly více

než pětadvacet stop nad mořskou hladinu. Ginger si při tom

vzpomněl na Sandyho poznámku o hurikánech, které spláchnou

vše živé z povrchu takových atolů. Jinak na ostrově nebylo

živáčka, kromě tisíců mořských ráčků a krabů, kteří se skrývali

do svých ulit se zvukem, připomínajícím krupobití, a několika

mořských ptáků. Jak se blížil večer a nastal odliv, ticho bylo

přímo hmatatelné a celý svět jakoby ustrnul. Ginger,

zesmutnělý naprostou opuštěností tohoto místa, se pomalu vrátil

ke svým přátelům. I Úplněk s Otvíračem škeblí byli nějak

zamlklí. U tábořiště vesele plápolal oheň a panovala dobrá

nálada.

Biggles na něj zavolal. „Máš první hlídku. Nemůžeme

riskovat, že by nás mohl ze tmy překvapit Castanelli.“

„Jasná věc, šéfe,“ souhlasil Ginger a přidřepl si do písku k

ostatním. „Tady opravdu dávají lišky dobrou noc,“ prohlásil

zamyšleně. „Nejsem si vůbec jistý, jestli bych tu chtěl také

ztroskotat.“

55

6. Dokud lano nepraskne

Druhého dne za úsvitu, po noci značně neklidné díky

krabům, kteří se vytrvale pokoušeli dostat dovnitř chýše, naši

přátelé nasedli do létajícího člunu a vyrazili za nalezištěm perel.

Sandymu, Úplňku ani Otvírači škeblí sice krabi v nejmenším

nevadili, ale ostatní jim svými pokusy zbavit se nezvaných

návštěvníků také nedopřáli příliš spánku, takže ráno byli

unaveni všichni. Toto ráno se však ideálně hodilo k jejich

záměru, dokonce i otevřené moře bylo dnes naprosto klidné, ani

útesy chránící lagunu nezdobil obvyklý bělavý prstenec vodní

pěny.

Podle Sandyho pokynů Biggles opatrně vedl letoun po

hladině k ústí laguny, protože i když dnes nehrozily nebezpečné

vlny, voda se zde prodírala úzkým úsekem se značnou silou.

Sandy prohlásil, že toto je jediný otvor v bariéře útesů, a jak se

střídá příliv s odlivem, vodní proud zde připomíná obrovský

mlýnský náhon. Avšak Biggles bez obtíží provedl příď vodním

proudem, díky tahu obou motorů a díky zanedbatelnému ponoru

se hydroplán v proudu choval obratněji, než kdyby se tam ocitla

klasická loď.

Jakmile vyjeli na otevřené moře, Sandy ukázal prstem.

„Tímhle směrem,“ řekl. „Řek’ bych, ža ani nemá cenu

vzlítnout. Snazší bude zůstat na vodě, ale musíme dávat bacha

na útesy, v těchhle korálovejch mořích nikdy nevíš, kde na tebe

ňákej vybafne.“

Ginger seděl obkročmo vpředu na kapotě a tato báječná

jízda po modré hladině, přesně jako v závodním motorovém

člunu, jej naplňovala takovou radostí, že si nahlas výskal a

prozpěvoval, když se rozhlížel kolem, aby včas varoval před

možnou překážkou. Čtvrt hodiny tak hladce jeli po moři, které

vypadalo pořád stejně, když Sandy řekl Bigglesovi aby

zpomalil, protože to místo je už blízko. Přirozeně, že místo se

nijak nelišilo od okolí a jeho polohu mohl jen odhadovat s

56

přesností na několik set yardů. Na moři i orientace s přístroji je

vždy jen přibližná. Proto Biggles stáhl plyn a co nejvíce

zpomalil, aby Sandy stihl změřit hloubku. Ale Sandy na dno

nenarazil. „Musí to bejt někde tady blízko,“ prohlásil. „Trochu

to tady projeď, co nejpomaleji.“

Biggles dle Sandyho přání manévroval s letounem, zatímco

ostatní zaujali co nejvýhodnější pozorovací pozice a upřeně

hleděli do modrozelené hlubiny, kde se mělo vynořit mořské

dno.

„To stačí, Bigglesi, zastav motory!“ zvolal Sandy.

„Nechme letadlo, ať ho volně nese proud. Nebudeme zbytečně

pálit benzín.“ Pečlivě se zadíval na vzdálený ostrov a porovnal s

ním jejich pozici. „Je to někde tady,“ opakoval. „Potíž je v tom,

že moře je tak klidný; to obrovský vlnění bylo mnohem větší,

když sem tu byl posledně. Díky tomu se bude líp potápět, ale

bude těžší najít to správný místo.“

Biggles stáhl plyn a nechal motory jen volně běžet, takže

„Scud“ zůstal zdánlivě bez pohybu ležet na čiré hladině. V

naprostém tichu přešlo několik minut a všichni pozorně hleděli

do hloubky pod nimi.

„Kdyby se na nás někdo díval, myslel by si zřejmě, že jsme

se všichni zbláznili,“ nakonec se usmál Biggles. „Celá posádka

létajícího člunu zarputile vyhlíží mořské dno. To musí vypadat

pěkně legračně.“

„Snad nepochybuješ, že je to vopravdu tady?“ zamračil se

Sandy.

„Dobrotivé nebe, to ne,“ rychle odpověděl Biggles. „Jen mi

to připadalo legrační, nic víc.“

„Hej, co to bylo? Mám dojem, že jsem něco zahlédl,“

vykřikl Ginger. Úplněk na něj pohlédla a usmála se. „Já vidět,“

řekla, a neslyšně vklouzla do moře.

Ginger okouzleně sledoval, jak se dívka položila na

hladinu a s tváří pod vodou bedlivě zkoumala hlubinu. Pak se

náhle ponořila, vláčnými záběry paží a téměř neznatelnými

pohyby nohou začala plavat dolů. Ginger ji jasně viděl, protože

57

moře bylo tak čiré, že se zdálo, ža to není ani vzduch ani voda;

ale zdálo se mu to téměř neuvěřitelné, když viděl Úplněk, jak se

pod vodou chová tak přirozeně, jako by nikdy jinam nepatřila.

Potopila se tak hluboko, že nyní už z ní byla jen matná silueta,

kolem níž se tu a tam přehnal houf ryb. Na chvíli zcela zmizela

z dohledu a Ginger si ulehčeně vydechl, když ji spatřil hladce

stoupat k hladině. Její ruka se vynořila první a v ní svírala

velkou škebli. Vynořila hlavu a nadechla se zhluboka s

dlouhým hvízdavým zvukem, který měl Ginger v budoucnu tak

dobře poznat.

Sandy vydal vítězný pokřik, když zahlédl škebli. „Tak tady

jsi!“ volal. „Dno není víc než dvacet sáhů pod námi. Už vím,

proč není vidět. Slunce je ještě nízko na obloze. Když sem to

místo uviděl prvně, slunce bylo v nadhlavníku.“

„Ano, to zní pravděpodobně,“ souhlasil Biggles.

Úplněk hodila škebli na podlahu letounu a sama se též

vyšplhala na palubu. Vzrušeně hovořila se Sandym v

domorodém jazyce a živě gestikulovala.

„Říká, že dno pod námi stoupá jako úbočí hory,“ překládal

Sandy. Pohlédl směrem, kam předtím ukazovala dívka. „Tam je

to prý mělčí. Bude to, jak sem si myslel. Místo, který sem

uviděl, je vrchol hory, ukrytej pod mořskou hladinou. Popojeď

tam s mašinou, Bigglesi.“

Biggles tedy zvýšil tah motorů a vezl „Scud“ na určené

místo. „Zastav tady – to stačí!“ vykřikl Sandy. „Už vidím dno.

Tady je. Řek’ bych, že ne hloub jak šest, sedum sáhů.“

Ostatní už teď také uviděli, že má pravdu. Mořské dno bylo

vidět zřetelně, přesně jak jej Sandy popsal a bylo poseto

velkými polootevřenými škeblemi.

Sandy okamžitě přiskočil ke svému potápěčskému obleku a

začal se do něj soukat. Tvářil se velmi vážně. „Potápění je

velmi nebezpečná činnost,“ řekl důrazně. „Nikdy na to

nezapomínejte. Na světě neexistuje pojišťovna, která by

pojistila potápěče. Není třeba mluvit o tom, co by se všechno

mohlo stát – tam dole je pěkná řádka věcí, na který je lepší

58

vůbec nemyslet. Ale je jedna věc, o kerý vám teď musím říct.

Jedním z největších nebezpečí, co vás tam můžou potkat, sou

obrovský živý lastury, Ty potvory sou velký jak vana a váží

přes půl tuny. Potíž je v tom, že se občas doširoka rozevřou

kvůli potravě. Pokud do ní šlápne potápěč – je s ním amen,

pokud mu nikdo jinej nepřijde na pomoc a neodřízne mu nohu.

Proto sem fakt rád, že tu máme Otvírače škeblí a Úplněk. Jestli

se něco takovýho stane, budou vědět, co dělat.“ Dal každému z

nich malou potápěčskou sekyrku a chvíli s nimi hovořil v

marquézštině. Oba souhlasně přikývli. Jejich tváře byly teď také

vážné.

Algy s Gingerem už měli natrénováno, jak si pomoci s

oblékáním potápěčského obleku. „Nezapomeňte na signalizaci,“

řekl Sandy když zdvihl těžkou přilbu. „Jeden signál, doufám,

nikdy nebudu muset použít, a to je trhnutí čtyřikrát za sebou. To

znamená táhnout, dokud se lano nepřetrhne. Znamená to

bezvýchodnou situaci. Je sice šance tak jedna z miliónu, že

tento signál kdy použiju, ale pokud jej zachytíte, budete vědět,

že sem uvízl na dně a pak táhněte za lano, dokud se nepřetrhne.

Ale nikdy netahejte, pokud vám nedám signál. Bigglesi, slyšíš

to?“

„Ano, slyším a rozumím, Sandy,“ tiše odpověděl Biggles.

„Bezva. Tak jdeme na věc, zašroubujte mě,“ pokračoval

Sandy a nasadil si přilbu, která po obvodu těsně dolehla na

skafandr.

Ginger a Algy zašroubovali matice a Sandy ztěžka položil

nohu obutou do potápěčských bot s olověnou podrážkou na

příčku žebříku, který byl spuštěn vedle trupu letounu. Na chvíli

se zastavil, když měl ještě hlavu nad vodou a usmál se přes

sklo. Pak se ponořil. Algy už točil pákou vzdušné pumpy, která

byla součástí výzbroje. Ginger popouštěl bezpečnostní lano.

Za chvíli mu náhlé povolení šňůry napovědělo, že Sandy je

na dně. Kývl na Otvírače škeblí, který rychle spustil velký

drátěný koš na škeble. Úplněk se sekyrkou v ruce ležela a

upřeně hleděla do hlubiny.

59

Přešlo několik minut, pak Ginger ucítil jedno škubnutí za

lano. „Vytáhni koš,“ řekl Otvírači škeblí a zanedlouho už

všichni spatřili koš, obsahující tak dvacet až třicet velkých

perlorodek. Podle Bigglesových pokynů je Otvírač škeblí

vyklopil na podlahu kabiny a znovu spustil koš.

To se několikrát opakovalo, takže asi po hodině už byla v

kabině letadla slušná hromada škeblí, umístěných tak, aby byla

váha rovnoměrně rozložena. Sandy už vybral vše v nejmělčím

místě a nyní se posunul o kousek dál, do hlubší vody, ale zas ne

tak hluboké, aby to působilo obtíže. Chvílemi jej mohli

zahlédnout, právě jak přicházel přes osvětlený korál či písek.

Ginger stěží rozeznával obrysy postavy. Sandy se proti

tmavému pozadí ztrácel. Dá se říci, ža to byla vlastně pořád

ještě mělká voda, která měla jednu výhodu: Sandyho bylo

možno vytáhnout rychle, bez nebezpečí vzniku ochromujících

křečí, které vznikají při vynořování z hluboké vody. Pro

potápěče to znamená velké zdržení, protože se musí vynořovat s

přestávkami, aby si jeho tělo uvyklo na změnu tlaku.

Gingerovi se ulevilo, když obdržel signál, ža Sandy jde

nahoru. Po několika minutách se už vynořila jeho hlava nad

hladinu a začal ztěžka šplhat do létajícího člunu. Odšroubovali

mu přilbu a sňali ji. „Nevedem si špatně, co?“ prohlásil a usmál

se. „Přišel sem si kapičku oddechnout.“

„Jaké je to tam dole?“ ptal se Ginger.

„Docela fajn,“ vesele odvětil Sandy. „Je tam sice pár

pěknejch srázů, kterým je lepší se vyhnout – prostě je to jako

každá jiná hora. Korálový útesy se mi moc nelíbí. Některý sou

moc rozeklaný a ostrý. Musím dávat bacha na pojistný lano a

přívod vzduchu, aby se někde nezadrhly. Proud je strhává víc,

než sem čekal. Hlídejte, aby byly pořád napnutý, jinak se

strašně lehko zamotají mezi útesy.“

Sandy zůstal v těžkém potápěčském obleku a jak předtím

řekl, chystal se znovu pod hladinu. „Ještě jedna taková várka a

nebudeme už moct vzít na palubu další škeble,“ poznamenal.

60

„Hlídej počasí, Otvírači škeblí. Poznáš, kdy se začíná zhoršovat.

Nemůžeme riskovat, že nás překvapí bouřka.“

Obloha však zatím ani v nejmenším nenapovídala, že by se

mělo počasí měnit. Moře bylo zcela klidné a po krátkém

odpočinku Sandy vstal a pustil se opět do práce.

Uplynulo tři čtvrtě hodiny a těm v letounu se zdálo, že je to

celá věčnost. Biggles poznamenal, že Sandymu to určitě připadá

ještě delší. Ale pod vahou utěšeně přibývajících škeblí se

„Scud“ nořil o poznání hlouběji do moře.

„Už toho stačí, jsme plní,“ řekl nakonec Biggles, když

pohlédl na úctyhodnou hromadu škeblí. „Mám spíš dojem, že je

nákladu až moc.“

„Jsme moc těžcí?“ znepokojeně se zeptal Ginger.

„Kdyby se rozfoukalo, byli bychom v pěkné šlamastyce. S

tímhle nákladem nedostanu letoun do vzduchu, takže mám

dojem, že si trochu zahráváme. Naštěstí počasí vypadá docela

stabilně,“ dodal, když se rozhlédl po obloze.

„Sandy se vynoří každou chvíli,“ ohlásil Ginger a držel

zlehka v ruce pojistné lano, aby cítil očekávaný signál.

Uplynulo několik minut, ale žádný signál nepřišel.

„Už je to dlouho, co naposledy poslal nahoru koš,“

nakonec poznamenal Ginger.

Nikdo mu neodpověděl. Minuty pomalu ubíhaly. Biggles

pohlédl na hodiny na palubní desce. „Už je dole přes hodinu,“

řekl po chvíli.

„Zdá se, že se pohybuje. Cítím lehký tah za lano,“ ohlásil

Ginger. „Vypadá to, že neuvízl v té velké lastuře, to by se

nemohl pohybovat.“

Úplněk ležela a upřeně hleděla přes bok do vody. Už

pěknou chvíli mlčela. Náhle vytasila z pod pareu dlouhý nůž,

stiskla ho mezi zuby a vklouzla po hlavě do moře. Začala

rychlými tempy zabírat.

Ginger tázavě pohlédl na Bigglese.

Biggles pokrčil rameny. „Doufám, že dobře ví, co dělá,“

řekl. „Zpropadeně! Vrací se a má pěkně naspěch,“ vzrušeně

61

prohlásil Ginger. Úplněk doslova vyskočila z vody na palubu

létajícího člunu. „Feke.“ hlasitě křičela. „Velký feke!“

„Feke. Proboha! To znamená chobotnice!“ zděšeně volal

Ginger. Zbledl hrůzou. „Co teď? Zkusíme ho vytáhnout?“

„Říkal netáhnout, dokud nedám signál,“ prohlásil Biggles

pevným hlasem.

„Andie bojovat s feke,“ řekla Úplněk krátce. „Já ne bojovat

– zachytila se do lana.“

„Nepřestávej pumpovat vzduch, Algy,“ řekl Ginger a

chopil se lana. Ale lanem nehnul ani o píď, bylo napjaté jak

struna a lehce se chvělo.

„To je strašná situace. Nemůžeme něco dělat?“ těžce

oddychoval Algy, který vytrvale pumpoval.

„Nechme mu ještě chvíli. Možná to zvládne sám,“ řekl s

pobledlou tváří Biggles. „Kdyby chtěl, abychom jej vytáhli,

vyslal by signál.“

„Možná nemůže, třeba nemá ruce volné,“ upozornil

Ginger. „Počkat!“ nařídil Biggles.

Na minutu zavládlo hrobové ticho. Ginger stál jako socha a

v ruce držel lano.

„ Otvírači škeblí, skoč do vody a podívej se, co se tam

děje.“ požádal Biggles.

Otvírač škeblí bezeslova pustil šňůru od drátěného koše a

vytasil nůž. Chystal se skočit do vody, když tu jej zastavil

Gingerův výkřik. „Tahá za lano!“ volal. „Jedna-dva-tři … čtyři.

To znamená táhnout dokud se nepřetrhne lano.“ Ohnul se a vší

silou zatáhl, bezvýsledně. Jakoby na laně visela celá korálová

hora. „Bigglesi! Otvírači škeblí – pomozte mi!“ křičel.

Přiběhli mu na pomoc, ale ani všichni tři nepovytáhli lano

o jediný palec.

„Bože! Vždyť přetrhneme vzduchovou hadici, jestli

zabereme ještě víc,“ chraptivě křičel Biggles. „Pumpuj dál,

Algy. A my všichni naráz – teď“

Zavěsil se plnou vahou na lano, až pod jejich tahem z lana

začala odkapávat voda. Ale nepovolilo ani o píď.

62

„Nemá to význam. Drží ho to dole,“ drtil Biggles mezi

zuby. „Zkusíme to ještě jednou. Úplňku, pojď nám pomoci

táhnout!“

Všichni čtyři teď viseli na laně a táhli, až z nich stékaly

stružky potu a stroj se výrazně naklonil na stranu. Ale lano jako

by bylo připoutáno k samému mořskému dnu. Nepohnulo se.

Biggles se narovnal a olízl si oschlé rty. „Signalizoval nám,

že máme táhnout, dokud lano nepraskne,“ řekl změněným

hlasem. „Dobrá, tak já ho buď vytáhnu, nebo to lano opravdu

přetrhnu. Je to jeho jediná šance.“ Uchopil pojistné lano a

obtočil ho kolem dvou ocelových středových vzpěr. „Drž lano

tam, kde jsi, Gingere,“ řekl úsečně. „Zakryj si tvář pro případ,

že by se přetrhlo a volný konec tě zasáhl. Dávej pozor, ať

nepřepadneš přes bok. Jdeme na věc. Teď anebo nikdy.“ Rychle

usedl na místo pilota. Oběma rukama uchopil páku plynu.

Pravidelné pokašlávání motorů se změnilo v hrozivý řev. Stroj

se zhoupnul vpřed a pojistné lano se napjalo jako tětiva

gigantického luku. Létající člun se hrozivě naklonil pod

obrovskou tíhou, až se konec křídla ponořil pod hladinu, a pak

začal na vodě pomalu opisovat oblouk.’

„Jaký dáváš záběr?“ křičel Ginger.

„Poloviční tah.“

„Lano se nehýbe. Přidej.“

„Potopíme člun.“

„Ne – přidej!“

Řev motorů přešel v hromové burácení.

„Hýbe se – opravdu jde nahoru!“ vykřikl Ginger.

Biggles na chvíli zvýšil na plný tah. Motory ohlušivě řvaly

a letoun poskočil jako mladý kůň, když poprvé pocítí pobídnutí

ostruhou. Moře se změnilo v obrovský vír zčeřené vodní pěny.

„Jde nahoru!“ znovu vykřikl Ginger a doslova visel na

laně. Táhl za lano veškerou silou, až mu vystoupily žíly na

propoceném čele.

63

Biggles stáhl plyn a přiskočil mu na pomoc. Otvírač škeblí

se také chopil lana. „Teď zabereme všichni naráz!“ zvolal

Biggles. „Hééj…“

Kousek po kousku začalo lano, z něhož crčela voda,

vystupovat z moře. „Tam na konci není jen Sandy,“ prohlásil

pevně Biggles. „Díky bohu, že je to úplně nové lano. Otvírači

škeblí, připrav se s mačetou.“

Neuvěřitelně pomalu, stopu za stopou, se vynořovalo lano

z hlubin. Hydroplán ležel, díky jednostrannému zatížení, téměř

na boku.

Úplněk klečela a hleděla do vody. Náhle vyskočila na

nohy. „Andy, on už tu,“ vykřikla. „On tu s feke.“ Sevřela nůž

pevně v ruce a divoce vycenila zuby, jako zvíře, které se chystá

k boji s nepřítelem, kterého až příliš dobře zná.

Dlouhé chapadlo se vynořilo nad hladinu a hrozivě se

kývalo a svíjelo. Ginger sebou trhnul, když mu zasvištělo

vzduchem těsně nad hlavou.

„Nevšímej si toho; nepovoluj tah!“ křičel Biggles.

„Stahuje nás to do vody,“ zvolal Ginger.

„Táhni dál!“ znovu zakřičel Biggles. „Už je tady. Ta bestie

ho drží. Drž to lano.“ Biggles pustil lano, popadl domorodcovu

mačetu a začal divoce sekat do čehosi těsně nad hladinou.

„Pozor, ať nepřetneš lano!“ volal Ginger.

Biggles neodpověděl. Několik chapadel vyplulo nad

hladinu, stále se křečovitě svíjela a rozvíjela jako klubko hadů.

Další se vynořilo a ovinulo okolo trupu, stroj se povážlivě

nahnul a téměř převrátil. Biggles chapadlo přeťal jedním

mocným úderem a ostří mačety se zaseklo hluboko do překližky

vyztužující trup letadla. S námahou vytrhl mačetu ven a sekal

dál. Otvírač škeblí i Úplněk zuřivě sekali svými noži skoro už

ponořeni ve vodě, což bylo obzvlášť nebezpečné. Ginger visel

celou vahou na laně. Když se nahnul dopředu, aby viděl, jak se

situace vyvíjí, zahlédl hrozivě se blýskající oči, velké jako

talíře. Spatřil Bigglese, jak vytasil svoji automatickou pistoli a

64

začal pálit mezi ty oči, výstřel za výstřelem, dokud

nevyprázdnil zásobník.

Ginger náhle přepadl naznak, jak sebou člun prudce trhnul,

když se lano odlehčilo. Uviděl hromadu šedavě zbarveného

masa, jak odplouvá po hladině spolu s kusy useknutých

chapadel. Na chvíli se zděsil, že Sandy je také pryč. Pak ale

zahlédl, jak se potápěčská helma objevila nad vodou, když

Biggles spolu s Úplňkem v předklonu táhli Sandyho nahoru.

Ten padl bezvládně na okraj.

„Sundejte mu přilbu!“ křikl Biggles a odběhl do pilotní

kabiny. Motory zařvaly a „Scud“ se pomalu rozjel po hladině.

„Mako dodělat feke,“ Úplněk ukazovala do moře, kde se

náhle objevilo několik žraloků, kteří se rvali o zbytky

chobotnice. Ale Ginger tomu nevěnoval pozornost. Třesoucími

se prsty sundával přilbu z bezvládného těla. Objevila se

Sandyho popelavá tvář, po které stékaly strůčky krve. „Je

mrtvý!“ vykřikl.

Algy odběhl do kabiny a vrátil se s polní lahví brandy.

Nalil trochu nápoje mezi Sandyho zsinalé rty.

V tuto chvíli se už „Scud“ řítil k vjezdu do laguny rychlostí

nepříliš vzdálenou letové. Několikrát se také skutečně od

hladiny na několik palců odlepil. Biggles nepovolil rychlost ani

když projeli otvorem v útesech na klidnou hladinu laguny a

zastavil stroj až v přístavišti. Pak vypnul motory a pomohl

ostatním přenést Sandyho na břeh.

Když jej položili na svažující se pláž z korálového písku a

drobných lasturek, otevřel oči a podíval se na modrou oblohu

pohledem, na který Ginger nikdy nezapomněl. „Zachránili ste

škeble v pořádku, doufám…“ slabě zašeptal.

„Kruci, ty starej mamonáři! To víš, že ano,“ trochu se

Bigglesovi zadrhl hlas. „Máme tebe a to je jediná podstatná věc.

All right, chlapci; pojďme z něj sundat ten potápěčskej mundůr.

Cítíš se dost dobře na to, abychom ti jej sundali?“

„Jasně. Sem jen kapičku vodřenej, to je vše.“

65

Jak ostatní pak uviděli, Sandy nebyl odřený „kapičku“, ale

doslova od hlavy až k patě. Živě krvavé pruhy byly všude tam,

kde se o něj příšera ovinula svými chapadly. Avšak nebyl

vážněji zraněn a brzy se už mohl posadit a usrkávat whisky aby

ho, jak říkal, dala trochu dohromady.

„Well, předpokládám, že tohle je konec našeho výletu,“

řekl Biggles.

„Pročpak?“ opáčil Sandy. „Nic takovýho. Tohle je prostě

součást každodenní potápěčský rutiny.“

Ginger se na něj nedůvěřivě zadíval. „Tím chceš říct, – že

bys tam dolů šel zas?“ nevěřícně se zeptal.

„Zaručeně. Budu se tam cítit bezpečnějc než dřív.“

„Jak jsi na to, k čertu, přišel?“ zeptal se Algy.

„Protože tam dole už nebude žádnej další takovej chlapík

jako tenhle. Určitě to byl pán dost velkýho území. Jestli jste ho

zabili, což jste museli udělat, bude to tam dole tak bezpečný,

jako zrovna tady. Tyhle obří chobotnice, to sou opravdoví

králové oceánu; ostatní vodní tvorové to vědí a drží se stranou.“

„Žraloci se postarali o zbytek,“ oznámil mu Ginger.

„To se ví,“ ušklíbl se Sandy a ztěžka se postavil na nohy.

„Vlastně to byla moje chyba. V útesu bylo něco jako hluboká

puklina. Moc se mi to tam nelíbilo, obzvlášť protože kolem

nebyly žádný malý ryby nebo chobotničky. Těchhle malejch

potvůrek potkáš všude spousty, nejsou nebezpečný, jen se

prohánějí po kamenech jako velcí pavouci. Zdálo se mi divný,

že všechny zmizely. Ale v tý díře bylo několik velkejch škeblí,

tak sem to zkusil. Vlastně jsem měl z pekla štěstí, protože první

chapadlo se mi ovinulo kolem přilby. Došlo mi, vo co de, a

protože sem nebyl v takový situaci poprvé, zvedl sem ruce, aby

mi je chapadla nepřivinuly pevně k tělu. Udělal sem proklatě

dobře, protože hned další chapadlo mířilo kolem mýho pasu.

Kdybych neměl volný ruce, bylo by se mnou amen, ale takhle

sem mohl bojovat. Potyčka trvala aspoň dvacet minut. Mně to

připadalo jako hodiny. Viděl sem, jak se na mne ta věc z

jeskyně dívá. Používal na mne jenom čtyři ramena, takže sem

66

myslel, že se ostatníma drží na skále. Nemělo cenu signalizovat,

abyste mě vytáhli, dokud se držel čtyřma. To by s ním asi

pohnul tak akorát křižník. Ale vodhad sem, že pokud se mi

podaří uříznout jedno až dvě chapadla, bude muset zapojit další

do boje a tím se oslabí jeho ukotvení. Nejvíc sem se bál, že se

do chapadel zaplete vzduchová hadice – to by byl konec.

Naštěstí ste ji drželi pořád napnutou, jak sem říkal. Tam dole na

dně zuřil neobvyklej zápas – já a ta potvora. Podařilo se mi

useknout konce dvěma chapadlům a viděl sem, jak na mne vzal

další dvě. V tu chvíli sem měl chuť už už vyslat signál, abyste

mě vytáhli, ale chtěl sem si bejt jistej. Slábnul sem a on to

věděl. Pořád si mě zkoušel přitáhnout. Viděl sem ty jeho voči.

Nedovedete si představit, jaký pokušení to bylo, přijít blíž a

vrazit nůž mezi ně; byl sem tou myšlenkou úplně posedlej, ale

byla by to jistá smrt. Každou chvíli ta bestie vystříkla mračno

inkoustový tekutiny, takže sem pak neviděl ani chapadla, ani

nic jinýho. Nakonec mě začal tlouct těma ramenama, byly to

strašný rány. Moje ruce byly jako z olova, jak sem je pořád

držel nahoře. Pak zachytil moji levou ruku a přitáhl mi ji k tělu.

Věděl jsem , že je jen otázka času, než polapí i tu druhou.

Mezitím se mu podařilo si mě přitáhnout jen na pár yardů. Tak

jsem čtyřikrát trhnul za lano. A to je všecko, co si pamatuji.“

Biggles se zhluboka nadechl. „Bylo to o vlásek,“ řekl.

„Nelíbí se mi představa, že bys tam dolů šel zas.“

„Stačí mi den odpočinku a budu zase jako rybička,“

prohlásil Sandy. „Proč se plašit, tam dole na dně leží jmění a to

přece stojí za trochu riskování.“

„Well, pro dnešek to zabalíme a uvidíme, jak ti bude zítra,“

rozhodl Biggles. „Co uděláme s těmi všemi škeblemi?“

„Odnoste je na západní stranu ostrova a rozložte je na pláži

nad čárou přílivu. Za den za dva se budeme moct jít podívat,

jaký sme našli štěstí. Nic na světě není tak vzrušující jako

otevírání škeblí, když víte, že v každé se může skrývat malé

bohatství.“

67

„Jasná věc,“ souhlasil Biggles. „Nejdřív něco zakousneme

k obědu a pak, zatímco ty si odpočineš, postaráme se o škeble.“

68

7. Úžasný objev

Sandy byl poraněn více, než zpočátku připouštěl a trvalo to

dva dny, než se cítil schopen opět se potápět. Ostatní byli tak

vyděšeni tou příhodou, že byli napůl rozhodnuti se vším

skončit, ale Sandy o tom nechtěl ani slyšet. Trval na tom, že

teď, když už tam není ta obrovská chobotnice, není se čeho bát.

Ostatní nakonec ustoupili, takže třetí den přijeli po moři na to

místo. Sandy se několikrát potopil, ale před obědem už pocítil

známky vyčerpání. Biggles rozhodl odložit další potápění na

následující den, nebylo třeba zbytečně spěchat. Sandy připustil,

že už téměř vyčistil mělkou oblast a v budoucnosti bude

nezbytné, aby postupně pracoval v stále větší hloubce, jak se

bude pohybovat dolů po svazích podmořské hory. Ne že by

zamýšlel potápět se skutečně hluboko. Upřímně všem přiznal,

že práce v hloubkách jsou nad jeho síly a schopnosti, navíc do

nich neměl nejmenší chuť. Zároveň zdůraznil, že to nebude ani

třeba, protože kdyby už nasbírané škeble vydaly alespoň tolik,

kolik jsou ty nejstřízlivější odhady, bylo by snazší i bezpečnější

vložit část výtěžku na vybavení škuneru se zkušenou posádkou

a najmout japonské potápěče. Tito experti pocházejí ze

Čtvrtečních ostrovů blízko australského pobřeží, což je skutečné

centrum těch nejlepších potápěčů na světě. Oni sami by mohli

jen dozírat na postup operací a používat hydroplán člun zároveň

k udržování spojení s Tahiti. Jejich činnost by pak sice nebyla

tajemstvím, ale to by už tak nevadilo. To nejlepší by už z

naleziště sklidili a nebyl by žádný důvod dále se vystavovat

nebezpečí. S tímto rozumným plánem ostatní nemohli než

souhlasit.

Když se tak po hladině blížili k ostrovu s tím, že práce je

pro dnešek u konce, Sandy náhle zvedl hlavu a usmál se:

„Vážení, víte co vám řeknu?“ vykřikl. „Pojďme tohle

odpoledne prozkoumat, co jsme ulovili první den. Ústřice už

69

budou mrtvé, takže kromě smradu, kerej nebude vůbec

příjemnej, to půjde snadno.“

Ginger nadšeně přitakal. „To zní jako dobrý nápad.“ řekl.

„Prázdný škeble navršíme na hromadu na pláži, až je

vyčistíme. Škuner je pozdějc vyzvedne,“ pokračoval Sandy.

„Mají docela slušnou cenu, tak proč se jich zbavovat.

Koneckonců, pokud to s perlama moc nevyjde, budeme vděčný

i za škeble.“

Všichni souhlasili a tak po rychlém obědě všichni vyrazili

na západní stranu ostrova, což nebylo příliš daleko. Tam byly

vylovené škeble rozházené, aby shnily.

Sandy i oba Polynésané se nahlas rozesmáli, když uviděli

výraz odporu ve tvářích ostatních, jak se blížili k mrtvým

škeblím. „Je dobře, že vítr odnáší zápach nad moře; kdyby se tu

hromadil nebo vítr foukal na opačnou stranu, poznali byste, co

je to pořádně odporný smrad,“ řekl s úsměvem Sandy. Pak se

mu ale náhle úsměv vytratil z tváře a starostlivě se zamračil.

„Co se děje?“ zeptal se Biggles, který jej sledoval.

„Jen mě tak napadlo,“ opáčil Sandy, a nerozhodně potřásl

hlavou. „Víš nejsem si jistej, jestli bylo moudrý nechat ty škeble

takhle shnít. Ten zápach je cítit na moře dvacet mil a ten, kdo

ho už cítil, nikdy nezapomene, co to je.“

„Ty myslíš, že – Castanelli by to mohl ucítit?“

Sandy přikývl. „Ano.“

„A v tom případě by mu stačilo jen jej sledovat, aby našel

místo, odkud vychází.“

„Na to vem jed.“

„Hm, jo je škoda, ale teď s tím už nic nenaděláme. Už se to

nesmí opakovat. Příště otevřeme škeble a zakopeme zbytky

hned, jak skončíme.“

„Přesně, to bude nejlepší.“

Sandy nesl kbelík s prázdnou plechovkou od sucharů.

Když došel ke škeblím, naplnil kbelík mořskou vodou a pečlivě

pozorován ostatními začal s prací. Jednu za druhou zvedal

škeble, každou podržel nad kbelíkem, prstem prohmatal vnitřek

70

a vyškrábnul zbytky mrtvé ústřice do kbelíku. Prázdné házel na

jednu stranu a Otvírač škeblí je tam rovnal do úhledné

hromádky. Takto otevřel skoro čtyřicet škeblí, každou z nich

odhazoval se zklamaným zavrčením, až nakonec vydal divoké

výsknutí a vítězně v ruce držel malý bílý předmět, který jako by

plápolal skrytým plamenem. Byl velký asi jako drobný oblázek.

„Tak tady je číslo jedna,“ prohlásil a malá perla šla z ruky do

ruky. „Teď sme protrhli smůlu a povedem si líp.“

„Jakou má tahle cenu?“ zeptal se Ginger.

„Zakroutil bych kupci nosem, kdyby mi za ni nabízel míň

než pět set liber.“ dušoval se Sandy.

„Tímhle tempem to tedy potrvá, než naplníš ten slibovaný

klobouk,“ vmísil se s úsměvem Biggles.

„Jen tak nepospíchej,“ vážně odvětil Sandy. „V tyhle hře

nikdy nevíš, co tě čeká v následující chvíli. Můžeš otevřít tisíc

škeblí a nenajít ani tu nejmenší perličku a pak klidně najdeš šest

za sebou. Moc bych se divil, kdybychom v téhle várce nenašli

jednu nebo dvě opravdu velké perly.“

Jakoby na potvrzení jeho slov hned následující škeble

vydala pět malých perel – ne moc hodnotných dle Sandyho, ale

byl to alespoň určitý výsledek. A tak práce pokračovala.

Vzrušení dostoupilo vrcholu, když Sandy náhle zvedl

hodně velkou perlu ve tvaru srdce. On sám byl snad nejvíce u

vytržení. „To je přece zážitek,“ nadšeně volal. „Jednoho dne

bude zdobit korunu nějaké královny nebo princezninu čelenku,

a když ji v novinách uvidíte na fotografii, uvědomíte si, že

právě vy ste jí pomohli z mořského dna. Ta perla má cenu pět

tisíc liber, na to dám krk.“

„Je krásná,“ vydechl Ginger.

„Už nikdy nebude vypadat tak krásně jako v tuto chvíli,“

smutně podotkl Sandy.

Jak práce pokračovala, hromádka perel v kbelíku stále

narůstala a prázdné škeble tvořily nablízku velkou mohylu.

Když prohlédl a odhodil poslední škebli, celkový výsledek

snažení byl pět velkých perel značné hodnoty, devatenáct

71

střední velikosti, jedna dvojitá, čili dvě perly „srostlé“

dohromady, a dvě plné hrsti drobných perliček nevelké

hodnoty.

„Myslím, že je to dobrý výsledek, nemůžeme si stěžovat,“

uspokojivě konstatoval Sandy. „Jestli tahle troška nevydá za

dvacet tisíc liber, tak sním vlastní klobouk.“

„Co jsou zač ty pěstované perly, o kterých se teď tolik

píše?“ zeptal se Ginger. „Slyšel jsem, že je Japonci pěstují na

takových zvláštních farmách. Vkládají do škeblí zrnka písku

nebo něco podobného, co způsobí, že škeble začne vylučovat

perleť a vytvoří perlu.“

„Pchá!“ Sandy se znechuceně ušklíbl. „Neříkej mi o

pěstovaných perlách. Ty se s opravdovými vůbec nedají

srovnat. Brzy si jich budeš moct koupit v každém obchoďáku

deset kusů za penny.“

„A co je na nich špatného?“

„Nic moc, když je poprvé vytáhneš ze škeble. Ale sou

rostlý příliš rychle a jako většina věcí dělaných ve spěchu,

nemají velkou životnost. Postrádají ten neopakovatelný vnitřní

oheň pravých a často se olupují. Perla se skládá z mnoha

slupek, jako cibule, víš.“ Zatímco Sandy mluvil, jeho prsty

prohledávaly břečku na dně kbelíku a hledaly ty perly, které

mohly uniknout pozornosti.

„U všech všudy! Teď jsem si na něco vzpoměl,“ vykřikl

Ginger.

„Na copak?“ zeptal se Biggles. „Na tu škebli, kterou

Úplněk vylovila, když se poprvé potopila. Nechal jsem si ji na

památku. Položil jsem ji tam u toho stromu a dočista na ni

zapomněl. Skočím pro ni.“ Rozběhl se k palmě, na kterou

ukázal, a vrátil se v ruce s pootevřenou škeblí. „Moc nevěřím,

že tam něco bude,“ nedůvěřivě si měřil škebli, která byla oproti

ostatním dost malá a místy jakoby porostlá bradavicemi. Zvenčí

byla poseta drobnými lasturkami a zjevně byla dosti stará.

Usedl na písek a ponořil prsty do kaše, která ještě před několika

72

dny byla živá ústřice. Náhle ztuhnul a rozhlédl se po ostatních.

Doširoka otevřel oči. Zbledl ve tváři a zrychlil se mu dech.

„Vidíš – tohle to s tebou udělá, když narazíš na první,“ řekl

Sandy.

Ginger pomalu vytáhl prsty a v nich držel mimořádně

velkou okrouhlou perlu, velikosti duhové kuličky na hraní.

Nebyla bílá, ale růžová a jak tak ležela v jeho chvějící se dlani,

blýskala se tajuplným svitem, jako by byl do ní vdechnut život.

Zavládlo ticho, které přerušil až Sandy. „Ježkovy oči!“

vydechl a pobledlý fascinovaně zíral na perlu, která jakoby jej

přitahovala magickou silou. „Už sem v životě pár perel viděl a

byly mezi nima krásný kousky, ale takovouhle sem ještě nikdy

neviděl. Tenhle drobeček vyvolá pěknej poprask, až se dostane

do Paříže.“

Ginger odhodil škebli stranou a chystal se něco říci, když

tu Úplněk tiše vykřikla. Hleděla přitom na škebli, která se

pádem ještě více pootevřela. Ostatní na ni také pohlédli a

uviděli, jak se něco růžově třpytí mezi rozevřenými polovinami

škeble. V tichu, přerušovaném jen šelestěním palmových listů,

ji Ginger zdvihl a pomalu vytáhl druhou narůžovělou perlu.

Položil ji na dlaň levé ruky vedle té první. Obě tvořily dokonalý

pár.

Sandy nebyl schopen slova. „Jen se na ně podívejte!“ řekl

se sevřeným hrdlem. Pak znovu, „Jen se podívejte a, říkám

vám, dívejte se dobře, protože teď se díváte na něco, co už

nikdy v životě neuvidíte – ani kdybyste žili milión let. Buďte si

jistí, že muži v této oblasti lovili perly celé roky, někteří přes

půl století, a nikdy přitom nespatřili něco takového. Není na

světě mnoho lidí, kteří kdy viděli perlu této třídy, a což teprve

dvě. Mám z toho takový zvláštní pocit…“

„Teď může mít každý z nás jednu.“

„Každý jednu?“

„Jednu my a druhou Úplněk.“

„Cože!“ Sandy se téměř zalknul. „Rozdělit takovýhle pár?

To nemůžeš. To by byl zločin. Tyto dvě perly se společně

73

zrodily a musí navždy zůstat spolu. Copak si neuvědomuješ, co

to znamená mít pár – no, možná si to fakt neuvědomuješ. Každá

z těchto perel samotná má cenu deset tisíc liber, ale pokud jsou

v páru, můžeš žádat, kolik chceš. Králové by dali do zástavy svá

království.“

„Ano, myslím, že by měli zůstat pohromadě,“ souhlasil

Biggles.

„A co Úplněk?“

Děvče sešpulilo rty. „Já nechtít,“ řekla prostě. „Vy mi třeba

koupit červené korále u Lo Singa.“

„To se ví, že koupíme,“ souhlasil Sandy.

„Ty jí chceš dát lacinou šňůru barevných korálků za

takovouhle perlu?“ rozhořčeně křičel Ginger.

„Ona jim dá přednost. Sama to řekla a myslí to vážně.“

„No ale to mi připadá jako pořádná lumpárna,“ bručel

Ginger.

„Já spokojená,“ vesele volala Úplněk. „Já moc ráda

korále.“

„Dobrá, když to říkáš ty,“ neochotně se vzdával Ginger.

„Prostě si vybereš vše, co budeš chtít z celého Lo Singova

obchodu, až se vrátíme zpátky na Rutuonu a tihle vydřiduši to

pěkně zaplatí.“

Úplněk nadšením zatleskala. „Moc parfémů a moc

pudřenek,“ volala.

Ginger se díval zděšeně, ale Sandy se jen ušklíbl. „Jen

počkej a uvidíš, jak vyjde z toho krámu,“ pochechtával se.

„Bude příšerně nalíčená a napudrovaná a bude vonět jako celá

parfumerie a pár dní si bude hrát na velkou nóbl dámu. Pak si

půjde zaplavat a na všecko zapomene.“ Povstal. „Bude načase

vyrazit na cestu zpět,“ řekl. „Celkem by mi bodl šálek čaje,

abych spláchl tenhle zápach z krku. Je taky potřeba najít

bezpečné místo pro tyhle perly. Není prozíravé nechávat je na

palubě „Scudu“ dokud budeme pracovat, tam by se mohlo

leccos přihodit.“

74

Kráčeli zpátky podél laguny cestou do tábora, kde ze všeho

nejdřív Sandy zahrabal plechovku s perlami do sypkého písku

pod výrazné, sluncem vybělené korálové skalisko. „Tam by

měly být v bezpečí,“ řekl, když se vrátil k ostatním, kteří

mezitím připravili čaj.

Po jídle se Biggles pohodlně opřel, zapálil si cigaretu a

Sandy začal pokuřovat ze své dýmky. „Tomuhle teda fakt říkám

úspěšnej den,“ řekl. „Ještě jeden či dva takový úlovky a máme o

pohodlnej život postaráno. Jen si přeju, ať to počasí vydrží.“

„A taky zásoby potravin,“ vložil se Biggles. „Tenčí se

příliš rychle. Nepočítal jsem se šesti žaludky, když jsem

sepisoval potraviny.“

„Mohli bychom vylepšit jejich stav lovením ryb,“ odvětil

Sandy. „Moře se jimi jen hemží. Támhle je vlasec a pár háčků,

proto sem je přines. Úplněk a Otvírač škeblí znají druhy, které

jsou k jídlu.“ Obrátil se k oběma Polynésanům. „Mládeži,

skočte nalovit trochu ryb,“ požádal.

Otvírač škeblí s Úplňkem vyskočili na nohy a chopili se

rybářského náčiní.

„Počkejte. Půjdu s vámi,“ zvolal Ginger a přidal se k nim

na pláži z jemného bílého korálového písku.

Ušli kus cesty a po bedlivém prozkoumání několika míst,

Úplněk se nakonec zastavila u mělké zátoky, kde se korálový

útes prudce svažoval do nádherné vodní nádrže. Hladinu

nezčeřila ani vlnka a hejna ryb se líně míjela ve vodě průzračné

jak křišťál. Mezi okrajem útesu a hladinou přírodního bazénu

byl výškový rozdíl podle místa dvě až dvacet stop, ale k vodě

vedlo mnoho přírodou vytvořených stupňů a schodů. Malebný

obraz dokreslovala skupinka palem, z nichž jedna přesahovala

daleko nad bazén, až se její dlouhé listy dotýkaly jejího věrného

odrazu na hladině.

Úplněk nabodla na háček jako návnadu kousek ústřice,

které zde v hojném počtu lnuly ke korálovému skalisku.

Zanedlouho už vytahovala ryby z vody tak rychle, jak jen

stačila nahazovat udici. Pak se rybaření chopil Ginger a

75

hromada ryb všech tvarů, velikostí a barev, které sebou plácaly

na břehu, utěšeně narůstala. „To nám už stačí,“ řekl nakonec.

„Nemá význam jich více zabíjet jen pro potěšení z lovu, navíc

je to spíš dřina než odpočinek. Nevím, jestli vůbec zvládnem

sníst ty, co už máme.“

„Já plavat.“ Úplněk odhodila prut stranou a vklouzla do

vody jako vydra. Ginger ji chvíli pozoroval, jak se lehce

pohybuje pod vodou, jakoby spíš byla mořským živočichem než

člověkem. Pak si svlékl košili. „Tohle si musím také zkusit,“

řekl Otvírači škeblí, který sbíral spadlé kokosové ořechy.

Odkopl plátěné boty a vstoupil do vody. Rozhlédl se po dívce.

Vlny, které vyvolal, jemně šplouchaly o korálový břeh; dno

bylo zcela jasně vidět, ale po Úplňku ani stopa. Čekal tam a

pocit neurčité nejistoty rychle přerostl v úzkost, protože dívka

se stále neobjevovala. „Hej! Otvírači škeblí!“ zavolal stísněným

hlasem. „Něco se přihodilo Úplňku.“

Chlapec okamžitě upustil náruč kokosových ořechů a

rozběhl se k okraji bazénu a očima začal rychle prohledávat

každé místo ve vodě. Tvářil se zmateně. Pak se na chvíli zadíval

směrem k otevřené laguně a rozběhl se po okraji zátoky. Pečlivě

přitom pozoroval hrubé korálové stěny. Známky neklidu v jeho

tváři nezmírnily Gingerovu úzkost, která už pomalu přecházela

v paniku.

Náhle se Otvírač škeblí zastavil a obloukem skočil do

vody. Ginger doběhl na to místo jen o chvíli později. Nejdříve

viděl jen zčeřená kola vln, jak se tělo Otvírače škeblí ponořilo;

pak, jak se vlnky rozplynuly a narazily na břeh, dychtivě se

zadíval po Polynésanovi. Ale ten zmizel beze stopy. Ginger tam

bez pohnutí hleděl a nemohl věřit vlastním očím. Uplynula

minuta… Dvě minuty… Po Otvírači škeblí stále ani stopa.

Ginger už věděl, že ani Polynésané nemohou vydržet pod vodou

o mnoho déle a zmocnil se jej mrazivý strach. Nikdy v životě se

necítil tak bezmocně. Poběhl kus podél korálového břehu, aby

lépe viděl na místo, kde domorodec zmizel, ale jediné, co

spatřil, byla tmavá skvrna, jakoby tam voda byla hlubší.

76

Teď to už bylo více než pět minut od doby, co se Úplněk

potopila do bazénu a on věděl, že žádná lidská bytost nemůže

tak dlouho vydržet pod vodou. „Dostala ji chobotnice,“ myslel

si a otřásl se hrůzou. Najednou cítil odpor k tomu překrásnému

místu, kde zákeřně číhala smrt.

Právě se chystal rozběhnout se k ostatním, aby jim sdělil,

co se stalo, když se náhle zčeřila hladina a vynořila se lidská

hlava. Byla to Úplněk. Rozpustile se rozesmála.

„Hele, poslyš, co to má znamenat? Vyděsila jsi mne skoro

k smrti,“ rozzlobeně křičel Ginger, ale přitom se mu zhluboka

ulevilo.

Úplněk odpověděla dalším perlivým smíchem. „Já plavat,“

volala a rozpustile pod vodou vypouštěla bubliny.

„Ty nejsi holka, ale ryba,“ šklebil se Ginger.

Vynořil se Otvírač škeblí. Oba pak společně plavali ke

korálovému břehu, na kterém stál Ginger. Úplněk k němu

natáhla svoji hnědou ruku. „Pojď,“ řekla.

„Kam?“ nevěřícně se zeptal Ginger.

„Já ukázat.“

„Co mi chceš ukázat?“

„Dno moře. Překrásné dno moře.“

„Všechno vidím odtud, kde stojím,“ prohlásil Ginger.

„Pojď,“ řekla zase Úplněk. „Já ukážu.“

Otvírač škeblí se připojil. „Ano, my ukážeme,“ řekl. Vytáhl

se na útes a vybídl Gingera, aby se potopil. „Ty moc se

nadechnout a pak jít se mnou.“

„Žádný strach.“

„Bílý muž a strach – cha.“

Ginger zrudl. „Nejsem žádný třasořitka,“ odfrkl. „Ukážu

vám, že se nebojím.“ Zhluboka se nadechl a skočil do vody. Už

se chystal zamířit zase nahoru, když si uvědomil, že Otvírač

škeblí a Úplněk jsou mu po boku a pohybují se s takovou

samozřejmostí, jako by byli někde na zemi a ne pořádný kus

pod hladinou. Následoval je a viděl, že směřují k temné jeskyni

77

asi dvacet stop pod vodou. Na nic už nečekal a vystřelil k

hladině. Vytáhl se na útes a nohama pokopával ve vodě.

Oba domorodci se vynořili. Úplněk se bolestně zamračila.

„Ty se bát,“ řekla s výtkou v hlase. „Ty pojď – moc vzduchu.“

„Vzduchu?“

„Moc vzduchu v jeskyni.“

„A co feke.“

„Žádný feke.“

„Dobrá! Tak já jdu.“ Ginger se znovu zhluboka nadechl a

ponořil. Viděl, že oba jsou mu po boku a lehce plavou do

jeskyně, tentokrát je následoval. Říci, že byl vystrašen, když

vplouval do tmavého otvoru, je příliš slabé slovo na to, co

pociťoval, ale pevně stiskl zuby a vytrvale plaval za těmi

postavami, které před ním hladce klouzaly vodou. Byl už téměř

na konci s dechem. Cítil, že se musí nadechnout nebo zemře, ale

věděl, že teď je už příliš daleko, než aby se mohl vrátit. Jediné,

co mu zbývalo bylo plavat dál a věřit, že Úplněk nelhala, když

slibovala „moc vzduchu“. Strašně se vyděsil, když mu něco

sevřelo paží a pokoušel se tu věc strhnout, ale byla to Úplněk,

která se mu snažila pomoci. Zamířila přímo nahoru. Následoval

ji a za chvíli se jeho hlava vynořila nad hladinu. Několik minut

jen těžce popadal dech. Pak se rozhlédl a spatřil Úplněk a

Otvírače škeblí, jak sedí na korálovém převisu v prostoře, jíž

byla určitě jeskyně, ale jeskyně jakou by si nepředstavil ani v

těch nejfantastičtějších snech. Připlaval k nim a vyšplhal se

nahoru a až teprve tady si úplně uvědomil tu neskutečnou krásu

okolo.

Jeskyně byla vlastně jen krátká chodba, která vedla do větší

prostory v korálu, jejíž strop byl nad úrovní mořské hladiny. Její

krása mu vyrazila dech. Byla to nádherná, pohádková sluj, celá

ponořená do tak syté modři, hluboké a neskutečné, jakou dosud

nikdy nespatřil. Ultramarínová hladina odrážela světlo jako

modrý planoucí oheň. Kapky z jeho nohou dopadaly a

rozstřikovaly se jako modré jiskry. Zprvu nemohl určit, odkud

světlo přichází, pak postřehnul, že přichází podvodním tunelem

78

a odráží se po prostupu vodou. Výsledek byl nepopsatelný.

Vypadalo to, jako by bylo toto místo nasvětleno skrytými

modrými reflektory. Ponořil ruku do vody; náhle se zatřpytila

stříbřitou modří, jakoby nevložil ruku do vody, ale do

chladného modrého plamene. Celá sluj byla tak nasycena

nadpřirozeným světlem, že by jej tu nepřekvapila ani mořská

víla. A skutečně, oba Polynésané vypadali spíše jako pohádkové

bytosti než lidé.

Nějakou dobu seděl zcela nepohnutě, uchvácen pohledem,

a hleděl do safírově průzračné vody, v níž se pomalu míhaly

drobné rybky nad bílým pískem a nad ním se klenula duhová

klenba. Přepadl jej divný pocit, že už není mezi živými na zemi

a že se vznáší na modrém oblaku.

„Tohle je určitě to nejbáječnější místo, jaké jsem kdy

spatřil,“ řekl nakonec k ostatním. Věděl, samozřejmě, že korál

je tvořen skořápkami milionů drobných mořských živočichů, a

že během dlouhých věků takto vznikly celé ostrovy. Připlavené

věci, třeba chaluhy, jsou na ně vyvrhány vlnami, časem shnijí a

vznikne první humus. Na ten je dříve či později vyplaveno

semínko nebo je přinesou ptáci; rostlina vyroste, zahyne a

shnije, čímž se vytvoří základ půdy pro větší rostliny. Takhle

nějak tušil, že vznikl i Sandyho ostrov. Co možná nevěděl, bylo

to, že po čase živočichové, tvořící korál, zahynou. Jejich obydlí

ztrácejí svoji odolnost a nevyhnutelně se rozpadají. Korálové

formace nemusejí být vždy pevné; zůstávají v nich dutiny, a

když korál zcela vymře, postupně se zvětšují činností vody.

Tyto dutiny či otvory mohou být malé, ale také mohou

dosahovat velkých rozměrů. Ta, ve které se ocitl Ginger, byla

mimořádně velká, mezi třiceti a čtyřiceti stopami dlouhá a asi

poloviční šířky. Strop byl od vodní hladiny vzdálen asi dvacet

stop a Ginger usuzoval, že celá sluj se vlastně nachází pod

ostrovem; klenba opravdu nemohla dosahovat více než několik

stop pod místo, kde ještě před několika minutami stál vysoko na

břehu. Za těchto okolností mu bylo jasné, že by se dalo

prokopat do prostory zvenčí a fakt, že vzduch, který zde dole

79

dýchal, byl čerstvý, jej v tomto názoru utvrzoval. Ačkoli je

neviděl, věděl, že v korálu musejí být trhliny, kterými sem

prosakuje vzduch.

Nakonec se zvedl. „Mohl bych tu sedět celé hodiny,“ řekl.

„Ale musíme se vrátit, nebo se budou ostatní strachovat, co se s

námi stalo.“

Teď, když věděl celé tajemství, už se nebál. Potopil se do

vody a prudce vyrazil ke vchodu, ostatní za ním, a společně se

vynořili na hladinu uprostřed přírodního bazénu. „Proklatě!

Musíme sem přivést ostatní,“ prohlásil Ginger, když ze sebe

setřásal vodu. „Ale zatím jim o tom nepovíme; budeme to tajit,

abychom je pak překvapili.“

Pomohl ostatním pobrat ryby a společně se vrátili do

tábora. „Dali jste si na čas,“ řekl Biggles.

„Byli jsme si trochu zaplavat,“ lhostejně připustil Ginger.

80

8. Příšery z hlubin

Oba následující dny naši přátelé už za úsvitu vstávali a

rychle přijížděli k nalezišti, aby co nejlépe využili přízně

počasí, která, dle Otvírače škeblí, asi nebude trvat dlouho,

protože se blíží období častých bouřek. Otvírač škeblí i Úplněk

souhlasili se Sandym, že v oblasti nebude už žádný další feke a

často jej doprovázeli na mořské dno, aby mu dělali společnost

nebo i vynesli nějaké škeble nahoru. Chovali se jako dvě děti na

prázdninách. Tolik si dobírali Gingera kvůli jeho respektu k

vodě, že jednou či dvakrát, když Sandy nahoře odpočíval, se

odhodlal spolu s nimi potopit a zkoušel zároveň s nimi plavat

do hloubky; brzy ale přišel na to, že je to mnohem těžší, než se

mu zpočátku zdálo. Úplněk mu říkala, aby se nikdy nedíval

nahoru, když je hluboko pod hladinou, protože vzdálenost k

povrchu se vždycky zdá větší, než je ve skutečnosti a to člověka

vyděsí. Tvrdila, že je lepší si představovat, že je jen těsně pod

hladinou. Ale to jen přimělo Gingera, aby si to ověřil a, i když

byl jen sotva třicet stop hluboko, ten pohled jej natolik vyděsil,

že v hrůze chvatně vyrazil k hladině. Pod odborným vedením

jeho dvou domorodých učitelů se však jeho schopnosti potápět

se a vydržet pod vodou se zadrženým dechem rychle rozvíjely a

tak na konci druhého dne už s nimi mohl vesele dovádět pod

hladinou.

Ještě se naposledy potopil, pevně odhodlán překonat

vlastní rekord a dostat se na hloubku čtyřiceti stop. S

maximálním vypětím se ponořil a bylo mu jasné, že uspěl.

Právě se obracel, aby začal zase stoupat nahoru, když koutkem

oka zahlédl podivný stín, který pomalu přejel nad nakupenými

bílými korály těsně pod ním. Nijak zvlášť jej to nevzrušilo,

protože předpokládal, že to byl buď Otvírač škeblí nebo

Úplněk, kteří se často k němu ve vodě nepozorovaně

přibližovali a tropili si legraci. Proto se rozhlédl, aby viděl,

který z nich to byl. V tu chvíli by se v něm však krve nedořezal,

81

protože zahlédl žraloka, jak krouží sotva dvacet stop nad ním.

Díval se přímo na Gingera. Nebyl to obyčejný žralok, ale

mimořádně velký kus, přes dvacet stop dlouhý, se špinavě

bílým zabarvením.

Bylo mu jasné, že je ztracen. Neměl žádný nůž na obranu a

patrně by jej nebyl schopen úspěšně použít, ani kdyby nějaký

měl. Nejstrašnější bylo vědomí, že bude muset stoupat nahoru

vstříc té kreatuře. Dole už zůstat nemohl, protože byl u konce s

dechem a dobře věděl z předcházejících pokusů, kdy žádné

nebezpečí nehrozilo, že, dříve než dorazí k hladině, jeho plíce

budou pálit tak nesnesitelně, jako by se měly každým

okamžikem rozskočit. Zoufale se snažil být obrovskému tvoru

co nejdál a začal stoupat nahoru. S příšernou jistotou k němu

žralok pomalu zamířil.

V tu chvíli zahlédl Otvírače škeblí s Úplňkem jak rychle

plavou dolů. Celá scéna byla tak přehledná, jako by se

odehrávala na souši. Otvírač škeblí neuvěřitelnou rychlostí

plaval přímo k žralokovi. Ginger stále stoupal, ale síly jej rychle

opouštěly. Jako ve zlém snu nemohl přitom odpoutat pohled od

strašlivé podívané. Zřetelně viděl, jak se obrovská bestie přetáčí

na záda, aby jej mohla uchvátit, jak žraloci vždy činí než se

zakousnou do své oběti; viděl Otvírače škeblí jak se rychle

přiblížil k žraločí hlavě, viděl jej zaútočit nožem a viděl i

tmavou skvrnu, která vytryskla z rány. Otvírač škeblí znovu

udeřil. Žralok se mrštně otočil s mohutnými čelistmi

otevřenými. Ale v tom okamžiku už byla pod ním Úplněk a

vrazila svůj nůž vzhůru, přímo do žraločího břicha.

Ginger se z posledních sil snažil dostat nahoru a voda

kolem něj už nebyla čirá, ale plná hnědavých chuchvalců, o

kterých věděl, že je to krev. Dál už neviděl nic, obraz se mu

rozplynul před očima a při vědomí jej držela jen strašná

představa žraločích čelistí, které mu každou chvíli sevřou nohy.

Na hladinu vyplul zcela bez dechu a Algy se Sandym jej vytáhli

na palubu.

82

Několik vteřin jen bezvládně ležel na podlaze kabiny a

snažil se lapavými dechy polapit alespoň trochu vzduchu.

Chtělo se mu zvracet, byl v šoku. „Jsou už nahoře?“ vydal

nakonec ze sebe s obtížemi a myslel tím Otvírače škeblí a

Úplněk.

„Ještě ne,“ řekl Sandy.

„Ale – tam dole – je žralok.“

„Vím, viděli jsme ho. Oba šli hned po něm,“ odvětil

Sandy.

„Ale on je zabije.“

„Toho se neboj,“ prohlásil pevně Sandy. „Jsou na takové

věci odmalička připravováni. Marquésan je pro žraloka více než

vyrovnaný soupeř. Výjimečně jej žralok poraní, to když ta

bestie zaútočí nečekaně, ze zálohy. Když ji ale uvidí včas, vždy

bych si vsadil na Marquésana. Lov žraloků je pro ně druhem

sportu.“

„Mně to tedy jako sport nepřipadá,“ reptal Ginger a

vrávoravě se postavil, aby viděl, co se odehrává ve vodě.

Úplněk se vynořila na hladinu a vyšplhala se na palubu.

„Aué. Ten mako byl zlý,“ mumlala.

Otvírač škeblí ji po chvíli následoval a Ginger se všiml, že

krvácí na rameni. „Nebesa! Kousl ho!“ volal.

„Ne, je jen odřený,“ rychle odvětil Sandy. „Žraločí kůže je

drsná jako skelný papír – musel se o něj otřít.“

Oba Polynésané seděli na palubě létajícího člunu a ztěžka

oddychovali. Rychle hovořili svým jazykem.

„Co říkají?“ zeptal se Biggles.

Sandy přeložil. „Ještě ho nezabili. Do boje se vložil

mečoun a zaútočil na žraloka, ten začal prchat a mečoun šel po

něm. Říkají, že ho přivábila krev ve vodě. Mimochodem,

přísahají, že ten mečoun byl ještě větší než žralok.“

„Ale ti nejsou tak nebezpeční, že?“ ptal se Ginger.

„To bych neřekl,“ odvětil Sandy. „Neútočí sice na lidi tak

často jako žraloci, ale když zaútočí – tak, to sbohem. Ten meč

83

nenosí jen tak pro parádu. Slyšel sem nejeden příběh, jak

mečoun prorazil mečem trup lodí.“

Ginger se tvářil nedůvěřivě.

„Tak ty tomu nevěříš? No dobrá, jen někdy běž a podívej

se do oficiálních námořních záznamů. Mečoun jednou zaútočil

na loď původem z Plymouthu, menovala se Fortune a prorazil

svým mečem měděné kování, třípalcové týkové prkno a dalších

dvanáct palců dubového dřeva – a ještě prorazil sud s olejem

umístěný uvnitř. Jednomu britskýmu námořnímu veliteli –

méno si už nepamatuju – udělal mečoun takovou díru do lodi,

že musel okamžitě do přístavu a všechny pumpy nestačily

čerpat vodu z lodi. Nedělej si, chlapče, o mečounech falešné

představy.“

„V tom případě bude moudřejší zmizet,“ vložil se do

hovoru Biggles. „Nelíbí se mi představa, co by nám mohla

taková potvora nadělat za škodu, když uvážíme, že nás od vody

dělí jen zlomek palce kovu.“ Rychle se otočil, protože se od

vody ozvalo hlasité šplouchnutí. „Haló! Co se děje?“ vykřikl.

Všichni stáli a zírali ve směru nečekaného hluku. Nebylo

tam nic, co by jeho původ objasnilo, ale rozplývající se pěna na

hladině prozrazovala, že je sluch nemýlil.

„Podívejte!“ pronikavě zvolal Ginger.

Varování nebylo zapotřebí, protože to viděli všichni v

letounu. Obrovský šedý žralok, možná ten, který zaútočil na

Gingera, ale také možná dočista jiný, vyskočil vysoko z vody,

tak vysoko, že vypadal, jako by se ve vzduchu zastavil a pak se

s mohutným cáknutím ponořil zpátky do vln. Ale nebyl sám,

protože jen o zlomek chvilky později se na stejném místě

vynořil obrovský mečoun. Měl dobrých pětadvacet stop na

délku.

„Apau!“ vykřikl Otvírač škeblí se stopou strachu v hlase.

„Jet! Rychle jet!“

„Radši popojedeme, Bigglesi; on si myslí, že je to

nebezpečný,“ řekl Sandy. „A pokud si on myslí, že je to

nebezpečný, pak na to můžeš vsadit krk.“

84

Biggles odběhl do pilotní kabiny, zatímco ostatní začali

horečně uklízet nářadí a předměty, které se všude povalovaly.

Sandy byl ještě v potápěčském obleku – bez přilby, protože jen

odpočíval mezi potápěním, ale rychle jej sundal. Když vzhlédl,

spatřil mečouna, jak se znovu vynořil, nyní jen sotva sto yardů

od letounu. Mířil přímo k létajícímu člunu. „Podívejte se,

všichni, on to myslí vážně,“ zvolal. „Bojím se, že už nás

objevil.“

První motor naskočil. Po něm druhý. Ale „Scud“ sa sotva

začal rozjíždět, když pocítil strašlivý úder, který jej napůl

vyhodil z vody. Všichni uvnitř popadali. Horší bylo, že Biggles

byl vržen přes kabinu a stroj bez řízení divoce změnil směr, než

se Biggles opět dostal na své místo.

V tu chvíli obrovská ryba prorazila hladinu asi třicet stop

od letadla. Biggles vší sílou přidal plyn a roztočil jen jeden z

motorů na plný tah, aby stroj stočil směrem od nebezpečí; ale

dříve než letoun stačil nabrat rychlost, přišel další zuřivý úder.

Něco narazilo do trupu a pět stop meče vniklo do kabiny.

Sandyho minul jen o pár palců. Meč hned zase hladce zmizel a

zbyla po něm zející díra, kterou se začala dovnitř hrnout voda.

Algy na ni hodil ručník a marně se pokoušel zastavit proud

vody. „Řekni Bigglesovi, ať vzlétne!“ křičel. „Takhle se za pár

minut potopíme.“

Ginger se rozběhl do pilotní kabiny. „Zvedni to rychle do

vzduchu!“ volal. „V trupu je díra.“

„Pokouším se o to,“ odseknul Biggles.

Ginger viděl mečouna na hladině, jak se otočil sotva

padesát stop od nich. „Jde na nás znova!“ vykřikl a tasil svoji

automatickou pistoli, pálil výstřel za výstřelem do té mocné

bestie. Nevěděl, zda ji zasáhl, ale to už nebylo tak podstatné,

protože ,Scud’ teď uháněl rychleji, než aby mu mohla ryba

stačit. Odběhl zpět do kabiny, kde panoval naprostý chaos. Přes

veškeré úsilí jej zastavit proud vody stále pronikal otvorem.

Podlaha už byla prakticky celá zatopená. „Řekni Bigglesovi, ať

85

nezpomaluje,“ křikl Algy. „Pokud se nám podaří odstartovat,

voda vyteče.“

Ginger vběhl zpátky do pilotní kabiny a popsal Bigglesovi,

co se děje.

„Nemůžu to dostat do vzduchu,“ řekl stručně Biggles.

„Zkoušel jsem to. Ale s těmi škeblemi a vodou, nejde to.“

„Co uděláme?“

„Hoďte všechno přes palubu. Nejdřív zahoďte potápěčský

oblek – ten je nejtěžší.“

Když vběhl zpět do kabiny, pohlédl Ginger ven bočním

okénkem a uviděl, že jsou ještě dobré dvě míle od ostrova.

„Scud“ se řítil po hladině ohromnou rychlostí, ta ale nestačila,

aby vzlétlí. „Všechno přes palubu,“ zvolal. „Vyhoďte

potápěčský oblek. Je to naše jediná šance.“

Sandy ani chvilku nezaváhal. Odtáhl potápěčský oblek s

jeho čtyřicetilibrovými olověnými botami ke kraji. Přehoupl jej

a oblek zmizel ve vlnách. Hned za ním šla přilba. Pumpa,

hadice, lana, všechno volné putovalo přes bok letounu do

mořských hlubin. Ginger začal co nejrychleji vyhazovat ven

škeble, ale Úplněk jej zarazila. „Ne!“ vykřikla. „Já jít,“ a bez

sebemenšího varování jako šipka skočila do moře. Otvírač

škeblí hned za ní. „Stát – počkejte!“ vykřikl Ginger.

„Nemusíš se o ně strachovat,“ přerušil jej Sandy. „K

ostrovu je to asi jedna míle, a to je pro ně jako nic.“

„Scud“, nyní odlehčený, se pomalu vznesl do vzduchu a

stoupal stále lehčeji, jak z něj postupně vytékala voda a padala

zpět do moře. Dříve než přeletěli nízko nad útesy, veškerá voda

byla pryč.

Biggles zakroužil nad lagunou. Pokynul Gingerovi. „Pověz

ostatním, že se potopíme, pokud přistanu na hluboké vodě.“

řekl. „Zkusím přistát blízko támhletoho písčitého jazyka a

najedu co nejvíce na břeh. Vyskočte co nejrychleji, jakmile se

dotknu hladiny. Čím lehčí bude stroj, tím výš jej dostanu na

pláž. Pak vyhážeme ven škeble a vytáhneme jej co nejvýš.“

Ginger se vrátil k ostatním a předal jim Bigglesovy instrukce.

86

„Všichni vyskáčeme jakmile se rychlost sníží natolik, aby to

nebylo nebezpečné,“ řekl. „Dávejte pozor. Jde na přistání.“

Biggles vedl letoun na přistání tou nejnižší rychlostí, jakou

si mohl dovolit. Ale jakmile se kýlem dotkl hladiny, voda se

začala otvorem hrnout dovnitř. „Scud“ se řítil přímo proti pláži

a stále více a více se nořil do moře, čímž se jeho rychlost

znatelně snižovala.

Asi padesát yardů od pláže, kdy se stroj stále ještě

pohyboval rychlostí dobrých dvacet mil za hodinu, Ginger

vyskočil přes bok a při dopadu na vodní hladinu zvedl gejzír

vodní tříště. Algy se Sandym jej následovali a brzy zahlédl, jak

se jejich hlavy nedaleko pohupují na vlnách. „Scud“ stále držel

směr a začal hladce klouzat po mělčině tvořené jemným

korálovýn pískem.

Když dorazili k letounu, Biggles už stál po pás ve vodě ve

dveřích kabiny a chvatně vyhazoval škeble. Jakmile mu ostatní

přišli na pomoc, vběhl zpět k palubní desce a sérií mohutných

přerušovaných záběrů motorů postupně posunoval stroj vždy o

několik palců výš po písku. Když bylo z letadla vyloženo vše,

co šlo, vypnul motory a šel se podívat na škodu. „Well, musíme

to brát tak, že tyhle věci se v této části světa prostě tu a tam

stávají…“ zafilozofoval. „Očekával jsem, že se tady mašina

pěkně otluče o korálové útesy, takže jsem vzal s sebou nějaké

plechy do zásoby, ale, přiznám se, že jsem nepočítal s rybou,

která se bude mermomocí snažit dostat na palubu.“

„Meč vnikl přímo do kabiny a Sandyho minul jen o palec,“

oznámil mu Ginger.

„Je jasné, že v této části světa potřebuješ pancéřování,“

smál se Biggles. „Nevadí. Oprava nám zabere den práce, ale,

jak doufám, nebude to nic vážného. Můžeme to opravit natolik,

že se v pořádku dostaneme domů. Koneckonců teď, když je

konec s lovem perel, nemáme kam spěchat.“

„Konec se vším! Jasně, že teď musíme domů. když jsme

přišli o potápěčský vybavení,“ zklamaně bručel Ginger.

87

„Taky mi to tak připadá,“ připustil Sandy. „Doufám, že ti

mladí jsou v pořádku.“

„Ano, už jsou tady,“ řekl mu Ginger. „Sledoval jsem je

dost dlouho, když vyskočili. Kdyby se něco dělo, přiměl bych

Bigglese k návratu, díra nedíra.“

Oba domorodci nejevili nejmenší známky únavy.

„Kaoha,“ volali z vody a smáli se, jako by to vše byla jen

legrace.

„Pro ně je to prostě běžná nepříjemnost, se kterou se

člověk musí holt smířit,“ bručel si pro sebe Sandy. „Musíme se

teď postarat o škeble, vyzvednout je z vody a usušit. Zítra je

všechny pootvírám, zatímco vy budete opravovat letoun.

Mládež mi pomůže.“

Biggles souhlasně přikývl. „Dobrý nápad,“ řekl. „Jestli se z

těch škeblí vyklube tolik, co z poslední várky, myslím, že

můžeme

být

s

výsledkem

naší

výpravy

spokojeni.

Předpokládám, že si koupíš škuner, Sandy, a vrátíš se sem pro

zbytek.“

Sandy se zamyšleně poškrábal na bradě. „Tím si zas

nejsem tak jistej,“ pronesl. „Ne, že bych nechtěl, ale, víš, v

minulosti sem měl s perlama jen samou smůlu. Vždycky přišlo

něco, co mi udělalo čáru přes rozpočet. Řek’ bych, že nejdřív

musíme dopravit to, co máme, domů a pak si můžem malovat

další plány.“

„All right, ty starej sýčku,“ souhlasil Biggles. „Do

zítřejšího večera už budeme zpátky na Rutuoně. Tak pojďme na

věc. Vyložíme škeble na břeh, ať se můžeme zítra brzy ráno

pustit do práce.“

88

9. Štěstěna se obrací

Úsvit následujícího dne je všechny zastihl pilně

zaměstnané prací: Biggles, Ginger a Algy pracovali na stroji –

řezali kus plechu a připravovali nýty, aby zalátali díru v

létajícím člunu, a Sandy spolu s Úplňkem a Otvíračem škeblí

pilně svými noži otevírali nalovené ústřice. Oba domorodci

pracovali kousek dál po pláži, kde byl složen úlovek

předcházejícího dne. Každou chvíli se ozval vítězoslavný

výkřik jednoho z nich nebo Sandyho, oznamující nález další

perly. Tak příjemně plynul celý den. Dříve než se začala

vytrácet modř oblohy, byl „Scud“ k Bigglesově spokojenosti

opraven a zbývalo už jen několik neotevřených škeblí. Výtěžek

perel už nebyl tak bohatý jako první den, což bylo způsobeno

tím, že ačkoli to byl úlovek za dva poslední dny, nebylo to už

tolik škeblí; Sandy totiž musel pracovat ve větší hloubce a lov

se tím zpomalil. Navíc musel častěji na hladinu za odpočinkem.

Nicméně tvrdil, že i dnes je to velmi slušný výdělek a ačkoli se

už nezmiňoval o svém slibu naplnit perlami svůj klobouk, určitě

jich bylo dost, přidáme-li i drobné perličky, aby z poloviny ten

klobouk naplnily. Byl připraven pokračovat v operacích v

novém potápěčském obleku, budou-li ostatní s tímto záměrem

souhlasit. Biggles slíbil, že o tom bude vážně uvažovat, protože,

jak zdůraznil Ginger, nebyl tady žádný důvod, proč by neměli

po obnovení vybavení a zásob pokračovat.

„Co kdybyste skočili nalovit ještě pár ryb na večeři?“

navrhl Sandy, když ukrýval perly k ostatním.

„Jedna ryba skoro ulovila mne,“ smál se Ginger a

spiklenecky mrkl na Úplněk s Otvíračem škeblí, kterým už

poděkoval za odvážnou záchranu. Vzal vlasec a spolu s nimi

zamířil k přírodní nádrži, kde byli minule tak úspěšní.

Obloha planula všemi fantastickými barvami západu slunce

nad Pacifikem, když Biggles vyrazil na závěrečnou prohlídku

„Scudu“. Jen náhodou letmo pohlédl na přístrojovou desku, na

89

chvíli se zarazil a upřeně na ni hleděl. Pak se chvatně rozběhl k

místu, kde seděli Sandy s Algym.

„Co se děje?“ zeptal se Sandy, když mu pohlédl do tváře.

„Nelíbí se mi barometr,“ zachmuřeně odpověděl Biggles.

Sandy se rozhlédl po obloze. „Nevypadá to na změnu,“

řekl.

„V tomhle se nevyznám; mluvím o tlakoměru. Klesl na

třicet.“

Sandy polekaně ztuhl. „Cože?“

„Říkám, že ukazuje třicet a klesá dál.“

Sandy rychle povstal. „Radši se sbalíme,“ řekl. „Když

barometr takhle klesne, znamená to, že se něco žene. Lepší

bude co nejdříve spustit stroj na hladinu, abychom mohli

bleskově vzlítnout. Celkem bych ti radil, abychom odstartovali

rovnou.“

„Nemůžeme.“

„Proč?“

„Obávám se, že se strojem nehneme, dokud jej

nenadzvedne příliv.“

„Dobrá, pojďme to aspoň zkusit,“ důrazně odvětil Sandy.

„Myslím, že na Rutuoně budeme v bezpečí, i kdyby se venku

čerti ženili, ale kdyby nás to zastihlo tady, stroj by byl v pěti

minutách napadrť. Vlny se hrnou přes všechny útesy, když to

silně fouká. Říkám, neber to na lehkou váhu.“

Zatím foukal jen lehký vánek, ale vlny už dorážely na

korálovou hradbu kolem ostrova s rachotem, připomínajícím

vzdálené hřmění. Gejzíry vody stříkaly vysoko do výše.

„Někde už se to mele,“ vrčel Sandy. „Už sem slyšel vlny

takhle mluvit.“

„All right,“ souhlasil Biggles. „Pojďme k mašině a

zkusme, jestli s ní nepohneme. Kde jsou ti mladí? Už měli být

zpátky. Algy, skoč se po nich raději podívat. Řekni jim, ať se už

nezdržují lovem. Odjíždíme, tak ty ryby stejně nebudeme

potřebovat.“

90

Algy se rozběhl směrem, kudy odcházel Ginger, zatímco

ostatní pospíchali ke stroji. Biggles se plnou vahou opřel o příď

letounu a vší silou zatlačil. „Scud“ se však nepohnul. „Pořád

vázne na písku,“ řekl. „Počítám, že tak za deset minut vystoupí

voda natolik, aby jej nadzvedla. A hrome! Koukněte se na naši

mezeru v útesech.“

Sandy se podíval tím směrem. Vjezd do laguny se změnil

ve vířící oblak pěny. „Řek’ bych, že se to sem právě hrne,“ řekl.

„Nevyrazíme-li během pěti minut, bude stejně tma dříve

než dorazíme na Rutuonu,“ znepokojeně pravil Biggles. „Nelíbí

se mi představa, že bychom měli letět v noci nad otevřeným

mořem nebo se pokoušet přistát zcela bez přistávacích světel.

Navíc ta zátoka je pro nás příliš otevřená, nechránila by nás.

Budeme muset najít jiné místo u ostrova, někde v závětří.“

Sandy mlčel. Díval se na vzdálený konec pláže.

Biggles se otočil a spatřil přicházet Algyho. Byl sám.

„Kde ti mladí, u všech čertů, vězí?“ zlobil se Sandy.

„Čekáme na ně se startem.“

„Nemůžu je najít,“ řekl Algy.

„Co tím myslíš – že je nemůžeš najít? Přece musejí být

někde na ostrově.“

„Prohledal jsem to tu od konce ke konci, ale nejsou tady,“

odvětil Algy. „Našel jsem jen Gingerovy boty a pár ryb, které

zřejmě chytili, ale po nich ani stopa.“

„Kde jsi ty boty našel?“

„Kousek odtud, na útesu vedle zátoky.“

Biggles pohlédl na Sandyho. „Zatraceně, kam se jen

poděli?“ vrčel. „Kde jen vězí?“

Sandy bezradně zavrtěl hlavou. „Nemám vůbec šajn. Snad

se něco nestalo Gingerovi. Ale vždyť jsou s ním Otvírač škeblí

a Úplněk, ti nedopustí, aby se něco zlého přihodilo. Spolu se

neztratí.“

„Pevně doufám,“ odvětil Biggles. „Well, bez nich odjet

nemůžeme. Stroj je už na vodě, tak vše naložíme, abychom

mohli vyrazit, jakmile přijdou.“

91

Uplynulo patnáct minut. Mlžný závoj rozleptal krvavý

západ slunce a nad obzorem zůstal jen žhoucí pás, jako

předzvěst blížícího se nebezpečí. Nakonec se i ten ponořil do

oceánu a vše se ocitlo ve tmě.

„Takže dnes večer už odletět nemůžeme,“ tiše pronesl

Biggles. „Co se s nimi stalo? Mám už o ně opravdu starost.“

„Jestli něco neuděláme, stroj bude na cucky,“ skočil do řeči

Algy. „Podívejte se na ty vlny.“

Poprvé za tu dobu, co tu strávili, se vlny volně valily přes

bariéru korálových útesů do laguny. Po její jindy klidné hladině

se teď zuřivě hnaly vlny a stroj, který byl nyní na vodě, se

neklidně pohupoval.

„Raději jej zajistíme dalšími kotvami,“ vážně řekl Biggles,

když uviděl, jak se „Scud“ neklidně otřásá.

„Jestli fakt přijde bouře, neudrží jej ani půl tuctu kotev,“

namítl Sandy. „Ve chvilce se roztříští na kusy.“

„Nemůžeme dělat nic jiného,“ odpověděl Biggles.

„Přineste korálové balvany, ty nejtěžší, co unesete, a ukotvíme

jimi příď a záď. Lana máme dost.“

„Jak říkáš, je to fakt jediná věc, kterou můžem udělat,“

souhlasil Sandy.

„Myslím, že by ses měl raději jít ještě jednou po těch

mladých podívat, Algy,“ pokračoval Biggles. „Sandy a já se

postaráme o stroj.“

Algy přikývl a odběhl.

Vrátil se až po půlhodině, kdy se už „Scud“ neklidně

zmítal na šesti kotvách, každá z nich by jej bezpečně udržela na

normálním moři. „Nikde jsem po nich nenašel ani stopu,“ řekl.

„Gingerovy boty jsou pořád na útesu. Určitě si je sundal, když

se šel koupat. Je to strašné pomyšlení, ale bojím se, že se jim

stalo něco vážného.“

Biggles chvíli mlčel. „Ano,“ řekl pomalu. „Něco se jim

stalo, jinak by už tu dávno byli. Přihodilo se to asi ve vodě.

Nechce se mi uvěřit, že by se všichni utopili. Na druhé straně

92

ostrova, na otevřeném moři, tam je mohl odnést proud, ale v

laguně…“

„Myslíš, že snad žralok?“ uvažoval nahlas Sandy.

„Všechny by je přece nedostal. Alespoň jeden z nich by se

stačil vrátit na břeh, obzvlášť Ginger by se nepouštěl daleko po

své poslední zkušenosti. Jediná věc, která mne napadá, je, že

plavali až k pásu útesů, kde je. buď strhla vlna nebo plavali dál

a neměli už dost sil na návrat. Nemůžeme jim teď každopádně

nijak pomoci. Kdyby byl den, mohli bychom kroužit kolem a

hledat je, ale v této tmě neuvidíme nic, pokud nebudeme přímo

na vodě. A to je teď zcela vyloučeno. Nedostal bych stroj ani

přes tu vodní vřavu do laguny – i když by to bylo stejně

zbytečné. Na tak rozbouřeném moři by se stroj neudržel ani

minutu. To mi věřte.“

Neustálý hluboký hřmot mohutných vln jako by hrozil

zkázou všemu živému. Člověka se zmocňoval strašidelný pocit,

jak se vlny valily k útesům a tříštily. Celý ostrov se otřásal.

Palmy se divoce klátily v poryvech větru.

„Nemá význam tady postávat,“ konečně řekl Biggles.

„Mám dojem, že ale taky nemá moc význam dělat něco

jinýho,“ bručel Sandy.

„Půjdeme se po nich znovu podívat,“ rozhodl Biggles. „Je

to lepší než nic. Algy, vezmi si na starost východní výběžek

ostrova. Sandy, ty prohledej střední část. Já půjdu na západní

konec.“ Rozdělili se a každý vyrazil určeným směrem. Volali

přitom jména těch, které hledali.

Biggles byl pryč asi hodinu. Když se vracel, viděl, že

Sandy a Algy jsou už také zpět. Ani se jich neptal, jak dopadli.

Z jejich tváří jasně vyčetl, že byli, stejně jako on, neúspěšní.

„Well, to je všechno, co jsme mohli udělat,“ řekl hořce.

„Budeme čekat do rána. Kdyby bezprostředně hrozilo

poškození stroje, pokusíme se odstartovat a zamíříme na

Rutuonu. Můžu kroužit kolem, dokud se nerozední natolik,

abych mohl přistát. Myslím, že benzínu máme dost. Jinak,

93

podle toho, co jsi nám řekl, Sandy, pokud se letoun rozbije,

budeme nuceni tu zůstat možná do konce života.“

Noc ubíhala pomalu, ale po nekonečném čekání začala

východní obloha blednout. S úsvitem však také bouře značně

nabyla na síle. Voda se teď už bez omezení valila přes útesy a

jako mohutný příval se hrnula do laguny. Vlny nyní divoce

bičovaly ještě před několika hodinami zcela klidnou korálovou

pláž. „Scud“ se zmítal na svém kotvišti a házel sebou jako

vyděšené zvíře.

„Dlouho ten nápor nevydrží,“ řekl Biggles ponuře.

„Počkejte tady, skočím se podívat na barometr.“ S obtížemi se

přebrodil vodou, sahající mu do půl pasu, až k pilotní kabině.

Zběžně se podíval na přístrojovou desku a vrátil se, či lépe

řečeno, moře jej vyvrhlo na břeh.

„Tak co, kolik ukazuje?“ zeptal se Sandy.

„Devětadvacet.“

„U sta hromů, pak se to k nám blíží,“ prohlásil Sandy.

„Pokud neodletíme hned, jsme ztraceni,“ opáčil Biggles.

„Podívej se na lagunu. Nevěřil bych, že se moře může takhle

rozbouřit za tak krátkou chvíli. A pořád se to zhoršuje. Nejsem

si ani trochu jistý, jestli dostanu mašinu do vzduchu, a to právě

teď. Takže je to teď anebo nikdy. Well, co uděláme? Chci slyšet

tvůj názor.“

„Radši odletíme. Vždycky se budeme moct vrátit a podívat

se po těch, co zmizeli,“ radil Sandy. „Nemá žádnou cenu tady

stát a koukat se, jak se nám před očima rozmlátí naše letadlo.

Každou chvíli buď povolí tyhle kotvy nebo se letoun rozlomí na

kusy. Moře je stále neklidnější a, pokud vím, bude to moc moc

zlý, než se to začne zlepšovat. Už sem tady na ostrově strávil

dost času a nemám chuť tady znova uvíznout, což nás všechny

ale potká, když ztratíme letadlo.“

„Dobrá,“ řekl Biggles. „Všichni nastoupit. Dejte pozor,

moře má po čertech pořádnou sílu. Proud mne skoro strhl.“

Těžce se prodírali vodou kupředu. Nakonec se jim podařilo

dostat se ke stroji a vytáhnout se na palubu. Biggles nahodil

94

motory. „Přeřízněte lana na přídi a na zádi,“ křikl do hukotu,

protože díky zvuku motorů, burácení vln a šumění bičovaných

palem nemělo význam mluvit normálním hlasem. „Ty, Algy,

běž na příď. Tvoje lano bude poslední. Nepřetni je, dokud ti

nedám pokyn. Počkám, až se letoun stočí směrem k moři. Řež,

Sandy.“

Sandyho nůž přeťal poslední kotevní lano, které drželo

stroj na zádi. „Scud“ se náhle stočil kolem osy a visel na

jediném laně, které jej drželo za příď. Trhl sebou přitom tak

prudce, že se Algy musel držet vší silou, aby nespadl.

„Teď!“ zakřičel Biggles a přidal plyn.

Algyho nůž přejel po laně. To se rozdvojilo se zvukem

připomínajícím brnknutí na strunu, který bylo i v bouři zřetelně

slyšet. Algy přelezl zpátky a po hlavě vpadl do kabiny,– jak

„Scud“ poskočil na další vlně. Zůstal ležet, kam dopadl, protože

nebylo možné stát.

„Scud“ se rychle řítil neproniknutelným mračnem vodních

kapek a Biggles byl nucen vést letoun vlnami téměř poslepu.

Dvakrát si už myslel, že je vše ztraceno, když se stroj propadl

do hluboké brázdy mezi vlnami, ale vždy zázračně vyplul na

další vlnu. Pak moře narazilo do letounu z boku a ten se po

straně svezl přímo do hlubokého údolí mezi vlnami. Nebylo

možné změnit směr. V tu chvíli byl stroj zcela neovladatelný.

Ale chvilka dočasného klidu byla jedinou Bigglesovou šancí.

Rozhodl se jí využít. Rozjel „Scud“ co nejvyšší rychlostí přímo

středem brázdy a jak se na něj valila další vlna, prudce přitáhl

řídící páku k sobě. Věděl, že pokud se stroj nezvedne, pak je

jejich osud zpečetěn. Stroj se těžce na poslední chvíli odlepil.

Zakolísal těsně nad vodou a vlna zachytila jeho kýl, jak se řítila

dolů. V následujícím okamžiku se už stroj dral vzhůru mračnem

vodní tříště, které skrývalo nebezpečný útes.

Biggles se pohodlně opřel v pilotní sedačce a přitáhnul si

bezpečnostní pás. Nabral směr, který však nevedl přímo na

Rutuonu. Protože vanul boční vítr, musel natočit letoun bokem

95

k otevřenému moři a klouzat po křídle, aby dosáhl ostrova.

Všiml si, že barometr už klesl na 28.50.

Když spatřil Rutuonu, připomínala mu oázu vířících korun

stromů uprostřed oceánu pokrytého bělavými tečkami. Se

znepokojením hledal místo k přistání. Kam až dohlédl, našel

pouze jedno vhodné místo, úzký pruh vody, který zabíhal

hluboko mezi dva rozeklané útesy, určitá obdoba norského

fjordu. Nařídil tím směrem špičku letounu a s ulehčením

konstatoval, že voda v úžině byla relativně klidná, ačkoli

vzduchem poletovala spousta úlomků, palmových listů a

podobně. Vodní hladina byla poseta podobnou drtí. Bylo těžké

rozhodnout, které z plovoucích trosek se poddají jejich kýlu a

které ne. Ale už nešlo o to zachránit stroj. Jejich životy byly v

nebezpečí a za těchto okolností byl připraven obětovat letoun,

jen aby se v pořádku dostali na břeh. Pečlivě očima zkoumal

místo a rozhodl se vést letoun až na konec zátoky, kde kamenná

suť dosahovala až k vodní hladině.

Směřoval letoun dolů pod plným tahem motorů, přesto

však byla přistávací rychlost zanedbatelná. Kýl dosedl na

hladinu a trup se stočil stranou, jak se plovák křídla zachytil do

změti plovoucích keřů a nakonec se zarazily v ještě větší

houštině zachycené vyčnívajícím skaliskem. Voda sem

přinášela stále další trosky a „Scud“ byl jimi za chvíli obklopen.

Kamenná suť přecházela do vody jen asi dvacet yardů od

létajícího člunu.

Biggles vypnul motory a otočil se k ostatním. „Well, tak

jsme tady,“ řekl klidně. „A asi tady chvilku zůstaneme,“ dodal.

„Nic bych nenamítal, nebýt těch mladých. Ale konec řečí. Víc

jsme dělat nemohli. Jakmile se vítr trochu utiší, vrátíme se a

podíváme se po nich.“

„Bude to nějakou dobu trvat, než se odtud dostaneme,“

prohlásil Sandy. „Pár dní potrvá, než prosekáme volnou cestu

mezi těmito křovisky, pokud se nedostaneme k Řvoucí vlně a

nepřesvědčíme jej, aby nám půjčil pomocníky. Neměly by s tím

být žádné potíže. Tipuju, že jsme tak asi šest mil od vesnice.“

96

Biggles přikývl. „Asi tolik,“ řekl. „Myslím, že bude

nejlepší vyrazit a uvidíme, co řekne Řvoucí vlna.“

„Pokud nic nenamítáš, zůstaneme tady, dokud se vítr

neztiší,“ zabručel Sandy. „Padající kokosové ořechy nám

roztlučou hlavy na prvních sto yardech. Věřte mi, že kokosový

háj není to nejlepší místo na procházení ve vichřici.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Biggles. „Zapomněl jsem na to.

Jak říkáš, budeme tu muset počkat, dokud se vítr neztiší.

Doufám, že na nás nic nespadne; půl ostrovní zeleně, jak se zdá,

nám tady letí nad hlavami. Mimochodem, kam jsi dal perly?“

Sandy rychle zamrkal. „Pe – perly?“ zakoktal. „Tys je

nevzal?“

„Ne, spoléhal jsem, že je vezmeš ty.“

Sandy strnul. Pak smutně potřásl hlavou. „Vždycky mě

provázelo neštěstí, když byly nějaký perly nablízku,“ pronesl

zničeně. „Musejí být pořád pod tou skálou, kde jsme je

nechali.“

Biggles se zadíval na vířící palmový list na vodě. „To je

skvělé,“ bylo vše, co řekl, ale v jeho hlase byl zřetelně cítit

sarkasmus.

97

10. Co se stalo s Gingerem

Kdyby Ginger pověděl ostatním o existenci pohádkové

jeskyně, určitě by hned uhádli, kde je. V tomto případě by však

pokus najít ho skončil tragédií. Takže ačkoli tomu v tu chvíli

bylo těžko uvěřit, bylo moc dobře, že si Ginger tu informaci

nechal jen pro sebe.

Neměl ani v úmyslu navštívit opět jeskyni, když jej, spolu

s Úplňkem a Otvíračem škeblí Sandy požádal, aby nalovili

trochu ryb. Přirozeně, že vyrazili do stejné zátoky, kde se jim

minule tak dařilo a brzy sebou na útesu plácala slušná dávka

ryb. Když se jim tak rychle podařilo opatřit dostatečné množství

ryb, všichni nadšeně souhlasili s Úplňkem, aby si zaplavali v

přírodním bazénu. Zanedlouho se už všichni cákali v křišťálové

vodě. Za těchto okolností už byla návštěva jeskyně téměř

samozřejmá. Úplněk vykřikla, že tam jde a po hlavě se vrhla

pod hladinu. Ostatní ji následovali dříve než se uklidnila

zčeřená hladina a společně propluli krátkou jeskyní do

pohádkové sluje. Bezstarostně se smáli, vyšplhali na skalní

převis, kde seděli minule a spuštěnými nohami vykopávali

gejzíry vodní tříště do vzduchu, která zářila jako myriády

modrých jisker. Avšak i ta nejlepší zábava musela skončit a

nějakou chvíli seděli a tiše si povídali o tomto mimořádném

místě.

Nakonec Ginger povstal. „Je načase se vrátit,“ řekl. „Ve

skutečnosti jsme tady až příliš dlouho. Mám dojem, že Sandy

čekal na ryby, aby je mohl usmažit na večeři. Slunce už asi

zapadá. Voda má tmavě fialový odstín. Navíc, myslím, že se

venku zhoršuje počasí, podívejte se na ty vlnky.“

Několik chvil všichni stáli a pozorovali tu barevnou

změnu, která se před jejich očima odehrávala. Pak se Ginger

postavil na okraj převisu se spojenýma rukama, připraven ke

skoku do vody. Ohlížel se přitom přes rameno na Otvírače

škeblí, který by jej mohl, jak už mnohokrát dříve, shodit do

98

vody. Neviděl proto to, co uviděla Úplněk. Její divoký výkřik se

rozlehl jeskyní.

Ginger se klidně otočil. „Co se děje?“ zvolal.

Úplněk ukázala do vody. „Mako!“ řekla.

Ginger se obrátil zpět a uviděl vyčnívat z vody ohromnou

trojhrannou ploutev, právě ve vchodu do jeskyně. Pomalu se

sunula vpřed.

Půl minuty Ginger zíral neschopen slova. Bylo to poprvé,

co uviděl žraloka v laguně a naskočila mu husí kůže při

pomyšlení, že jen před několika minutami by plaval v

bezprostřední blízkosti obludy. „Co budeme dělat?“ zděšeně

křičel.

Otvírač škeblí se ušklíbl. „Já zůstat,“ řekl.

„Ale mako tady může zůstat týden.“

Otvírač škeblí pokrčil rameny. „Já zůstat,“ důrazně

opakoval.

Ginger se ohlédl zpátky na žraloka. Jeho hřbet vyčníval

nad hladinu ani ne deset stop od místa, kde stál. Příšera byla tak

velká, až se zdálo, že vyplňuje téměř celou vodní nádrž v

jeskyni. V omezeném prostoru vypadala větší než vorvaň. Na

místě, kde stáli, byli v bezpečí, protože převis byl dvě až tři

stopy nad hladinou. Avšak ponoření ruky nebo nohy do vody se

rovnalo obzvlášť nepříjemnému druhu sebevraždy. „Jsme v

pasti,“ uvažoval nahlas Ginger. „Jsme tu polapeni, jako by se

jeskyně uzavřela.“ Což byla vlastně pravda. „Proč sem ta

obluda přišla?“ zeptal se Otvírače škeblí.

„Velká bouře na moři, možná hurikán,“ odvětil Otvírač

škeblí. „Když se hnát velká bouře, ryby plavat do laguny a skrýt

se.“

„Co se s tím dá dělat? Víš o těchhle věcech víc než já.“

Otvírač škeblí jen udělal další zoufalé gesto. „Já zůstat,“

řekl znovu.

„Nemůžeme to zabít nebo aspoň nějak vyhnat?“

„Aue. Ne zabít. Venku moc vody, já zabít. V jeskyni ne

zabít. Mako mne moc kai – kai.“

99

Ginger se opět zadíval na žralokovu obrovskou hřbetní

ploutev, která čněla z vody jako vodní plachta. „U všech ďasů,

co si budou ostatní myslet, když se nevrátíme?“ bručel.

Úplněk si dřepla na korálový útes. Sebrala kousek korálu,

mrštila jím po žralokovi a křičela zřejmě nějakou nadávku ve

svém jazyce.

Bestie se jen pomalu pohnula ve vodě a na chvíli zahlédli

její špinavě šedé břicho.

„Ty snad se modlit k bohu bílého muže,“ zamyšleně navrhl

Otvírač škeblí.

Ginger neodpověděl. Zamyslel se. Viděl, že se nafialovělý

odstín vody stává stále tmavším a tmavším. Věděl, že venku se

blíží západ slunce. Představoval si své přátele, jak po nich

pátrají, prohledávají celý ostrov a jejich starost se stupňuje.

Zprvu litoval, že neřekl Bigglesovi o podvodní sluji, ale pak si

uvědomil, jak dobře je, že tak neučinil. Biggles by je zde určitě

hledal, protože by nevěděl o příčině jejich zdržení a jistě by se

střetl se žralokem.

Ginger se ocitl v mnoha obtížných a nebezpečných

situacích, ale ta ve které se nacházel nyní, patřila určitě k těm

nejfantastičtějším. Byl už vícekrát uzavřen v pasti, ale dosud

nikdy nedržel hlídku tak děsivý strážce. Neustále se mu

vkrádalo do mysli strašné pomyšlení, že zde žralok zůstane dny,

týdny a snad i déle. V tom případě by jim hrozila strašná smrt

vyhladověním, protože na možnost úniku vodou, dokud byl

žralok v jeskyni, nebylo možno ani pomyslet. V rychle

pohasínajícím světle zahlédl určitý pohyb hladiny v nádrži,

která byla dříve zcela klidná. Voda se převalovala sem tam v

pravidelných intervalech, z čehož bylo jasné, že venku na moři

se ženou velké vlny. „Myslím, že jsi měl s tou bouří pravdu,“

řekl Otvírači škeblí.

„Bouře přejít, mako jít,“ odpověděl stručně Otvírač škeblí.

„Jak dlouho, myslíš, ta bouře potrvá?“

„Dva dny – tři dny – možná.“ Otvírač škeblí ukázal

všechny prsty na rukou. Zdál se s jejich situací vyrovnán.

100

Ginger se zády opřel o stěnu jeskyně a díval se na Úplněk,

která vztekle házela po žralokovi kousky korálu. Velká ryba si

však toho v nejmenším nevšímala. Rychle se setmělo.

Samozřejmě, že neměli s sebou žádný zdroj osvětlení, takže

bylo jasné, že budou muset v jeskyni strávit každopádně celou

noc. protože i kdyby žralok zmizel, nemohli se o tom do

rozednění nijak dozvědět. Tma byla neproniknutelná, takřka

hmatatelná. Jediný zvuk, který bylo slyšet, bylo hrůzoplně

monotónní šplouchání hladiny, která se zvedala a zase klesala.

Nakonec Ginger usedl a sevřel hlavu v dlaních, připraven strávit

zřejmě tu nejdelší noc svého života.

V tom se skutečně nemýlil. Noc se táhla věčnost. Skutečně,

první odraz ranního světla se stále nedostavoval a Ginger se

začal vážně zaobírat myšlenkou, že se ústí chodby zřítilo. Je to

možné, uvažoval, protože pohyby vodní hladiny se zesílily a

bylo zřejmé, že venku zuří silná bouře. Oči nezamhouřil ani na

chvíli, ačkoli po tom neskutečně toužil. Několikrát se přistihl,

že poklimbává navzdory své nepohodlné poloze. Kdykoli se to

stalo, prudce udeřil oběma rukama o útes, aby se udržel v

bdělém stavu. Měl totiž děsivou hrůzu z toho, že by usnul a

přepadl z převisu do vody. Nakonec se jeho obava změnila ve

strašný sen a často nemohl odlišit zda usnul nebo ještě bdí. Ale

po nekonečném čekání se nesměle protáhl tunelem první

záblesk světla a Ginger si zhluboka ulehčeně oddechl, protože

věděl, že východ je dosud otevřen. Ale světlo už nebylo modré;

mělo kalně šedou, depresivní barvu.

Rozhlédl se po převisu a uviděl, jak Úplněk s Otvíračem

škeblí klidně oddychují ve spánku, jako kdyby tu nebyla ani

stopa po nějakém nebezpečí.

V tu chvíli jim záviděl jejich dětsky bezstarostnou povahu.

Probudil je a pokynul jim, aby se podívali do vody. Usedli

všichni vedle sebe a sledovali, jak se zelené světlo postupně

rozlévá po celé jeskyni, dokud nebylo možno přehlédnout celou

vodní hladinu uvnitř sluje. Tím se rozplynuly poslední

pochybnosti. Žralok byl pryč. Ginger se už už chystal s

101

ulehčením nadšeně zvolat, ale jako studená sprcha jeho

optimismus zchladilo, když Otvírač škeblí suše podotkl, že

mako může být pořád v přístupové jeskyni. Ginger si uvědomil,

že tato možnost bude vždy trvat, protože do jeskyně není vidět,

dokud nevstoupíte do vody. Chvíli čekali, ale když se žralok

znovu neukázal, Otvírač škeblí povstal. „Já jít,“ oznámil

lhostejně.

„Ale co když potkáš mako v jeskyni?“ ptal se Ginger.

„Já bojovat, Možná zabít mako. Možná mako zabít mne.“

Ginger v hrůze nerozhodně zavrtěl hlavou. Uvědomil si, že

nebude mít žádnou možnost zjistit, co se v jeskyni událo, dokud

se tam sám neponoří.

„Já jít,“ opakoval Otvírač škeblí. „Vy zůstat. Jestli mako

pryč, já se vrátit.“

Gingerovi se pomyšlení, že by měl Otvírač škeblí

podstoupit tak velké riziko, vůbec nelíbilo. Jeho strach ze

žraloka byl však natolik silný, že nedokázal nic namítnout.

Utěšoval se myšlenkou, že i kdyby tam domorodce doprovázel

a střetli by se se žralokem, určitě by se spíše pletl do cesty, než

že by mu byl něco platný. Úplněk neřekla nic, ale jakmile se

Otvírač škeblí ponořil do vody, posunula si nůž na svém pareu

tak, aby na něj kdykoli lehce dosáhla a skočila za ním.

Ginger se chvěl znepokojením, jaké nelze popsat, když dva

stíny zmizely v ústí jeskyně. Napadaly jej ty nejhroznější

myšlenky. Zdálo se mu, že se hladina ve velké jeskyni rozvířila,

jako by se dole odehrával boj. Představoval si, že vidí míhat se

několik tmavých stínů přímo ve vchodu do jeskyně. Mučivě

pomalu uplynuly dvě minuty. Pak se náhle pod hladinou

zhmotnil jeden stín a zamířil k převisu. O chvíli později se

vynořil Otvírač škeblí. „Pojď – pojď moc rychle!“ křičel.

„Je už mako pryč?“ volal Ginger s tváří ztuhlou strachy.

„Pojď rychle, držet se blízko, moc velké vlny,“ jen

odpověděl Otvírač škeblí, mohutným záběrem nohou se odrazil

od korálového útesu a zamířil k jeskyni.

102

Ginger musel sebrat veškerou odvahu. Dosud nikdy v

životě nestál před úkolem, který by tak nenáviděl jako tento.

Ale Otvírač škeblí vyrazil a čekal, že jej bude Ginger

následovat. Proto třesoucí se strašnou předtuchou skočil do

vody a vyrazil za nejasným obrysem, který viděl plavat kus

před sebou. Každým okamžikem čekal, že proti němu vyrazí

žralok v celé své velikosti, ale záhy i na tuto hrozbu napůl

zapomněl, díky ještě naléhavějšímu nebezpečí.

Neviditelné vodní proudy jej stále strhávaly zpět. Dvakrát

jej mohutný proud zanesl do sluje a pak nasál a vrhl směrem k

otevřené laguně ohromnou silou, jakoby byl jen volným

kouskem mořské řasy. Veškerou silou bojoval, aby se udržel

mimo drsný povrch korálových stěn, které hrozily, že sedřou

kůži i maso z jakéhokoli tvora, který na ně narazí. Nakonec jej

nečekaný zpětný poryv doslova vystřelil do volné vody a

Ginger zuřivě zamířil k hladině. Byl skoro u konce se silami a

pevně sevřel ramena Otvírače škeblí, který na něj čekal.

Domorodec chvatně zamířil ke korálovému břehu, na který

narážely, vlny v bezmocné zuřivosti.

Ginger nevěděl, jak se dostal na břeh. Pamatoval si jen, jak

jej Otvírač škeblí zvedal z vody a Úplněk táhla nahoru za vlasy.

Nakonec je všechny uchopila obrovská vlna a mrštila jimi

vysoko na útes, kde zůstali ležet, krvácející z nesčetných ranek.

Otvírač škeblí byl, navzdory své obratnosti ve vodě, poraněn

nejvíce. Vrávoravě se postavil na nohy a ukázal na střed zátoky,

kde z pohupujících se vln vyčnívala tmavá ploutev. Ginger

téměř omdlel hrůzou, když si uvědomil, ža tam žralok musel být

po celou dobu a že mu byl vzdálen více než dvacet yardů.

„Mako odejít z jeskyně – strašně moc divoké moře,“

prohlásil Otvíráš škeblí.

Ginger se rozhlédl kolem a teprve nyní si poprvé plně

uvědomil celou sílu bouře. Vítr, který nyní dosáhl síly vichřice,

jej strhával a vrcholky palem se pod jeho nápory tak ohýbaly, až

se dotýkaly země. Útesy okolo ostrova byly ukryty pod

rozbouřenými přívaly, které se tam tříštily s hromovým

103

rachotem a gejzíry vody tryskaly do výše sta stop. Bičovaná

hladina laguny byla pokryta pěnou. Nebe nad hlavou mělo

špinavě šedou barvu.

Gingerovi zatrnulo u srdce a výkřik zoufalství se mu vydral

ze rtů. Věděl, že „Scud“ takový vichr nemohl vydržet. Velké

zpěněné vlny se tříštily o pláž s takovou silou, že věděl i bez

toho, aby se tam podíval. Pokud je hydroplán dosud na místě,

tak z něj musí být beztvará změť tkaniny, drátů a překližky. Co

je asi s ostatními? Křikl na Úplněk a Otvírače škeblí, že se tam

musí podívat a v silném předklonu se ztěžka rozběhl k táboru.

Brzy doběhl tam, odkud mohl dohlédnout, kde předtím stával

tábor. Nebylo tam nic. Jen hromada poražených palem a

několik rozházených beden ležely na opuštěném místě. Po

Bigglesovi, Algym anebo Sandym nikde ani stopa. Ginger

zklamaně vykřikl. „Jsou pryč!“ volal.

Nedbal na varovné výkřiky Otvírače škeblí a Úplňku a

ztěžka se dral po pláži těsně nad hranicí, po kterou dosahovaly

vlny, a hledal to, čeho se děsil – pozůstatky zničeného létajícího

člunu; nekonečně se mu ulevilo, když zde po něm nebylo ani

stopy. „Určitě odstartovali, když ta bouře začala,“ říkal si s

nadějí a aby se s jistotou přesvědčil, že se neskryli jinde, začal

se drápat vzhůru do kopce ke středu ostrova, přitom obratně

uskakoval a uhýbal padajícím kokosovým ořechům a

palmovým listům.

A když dosáhl vrcholku hřebenu, uvědomil si strašnou

zuřivost hurikánu, který přicházel z této strany ostrova. Moře se

změnilo ve vřavu ohromných zpěněných vln, jejichž vrcholky

se tříštily v jemnou mlhu, kterou nebylo možno vidět dál než na

několik set yardů. Vlny se vzdouvaly vysoko do vzduchu a

vrhaly se k místu, kde stál. Celá strana ostrova už byla pod

vodou a vlny se tříštily vysoko nad místem, kde byly narovnány

prázdné škeble z jejich prvního úspěšného lovu. Nyní byly

všechny škeble smeteny. Co však bylo hroznější, celý ostrov se

otřásal pod údery mohutných vln a na mnoha místech tryskaly

ohromné sloupce vody vysoko do vzduchu z korálových

104

masívů, které byly dosud nad vodou. Nejprve si to Ginger

nedokázal vysvětlit, pak si však uvědomil, že moře zatéká pod

ostrov, do jeskyň podobných té, kterou právě opustili, a pod

ohromným tlakem vyráží vzhůru skrz trhliny v korálu. Tu a tam

se vznesl do vzduchu úlomek korálu, jako hnán výbuchem.

Ginger se už nedokázal udržet na nohou a klesl na ruce a kolena

a pevně se chytil nízkého křoviska, aby nebyl smeten.

Až když se mohutná vlna roztříštila a zalila místo, kde

klečel a pěna se převalila přes hřeben, uvědomil si, v jakém se

nalézá nebezpečí. Nezřetelně se mu vybavilo, že je Sandy

varoval před rozbouřeným mořem, které se valí přes celý

ostrov. Otočil hlavu, aby uviděl, co dělají ostatní a zahlédl

Otvírače škeblí, který se k němu prodíral. Jakmile zjistil, že se

Ginger na něj dívá, Marquésan začal energicky gestikulovat a

ukazovat na palmy. Ginger věděl, že mu chce něco důležitého a

začal se k němu propracovávat, cestou se chytal všeho, co se

naskytlo, aby se jistil proti poryvům. Úplněk nebyla vidět.

Otvírač škeblí se snažil něco říct, ale Ginger viděl jen pohyby

úst a viděl, že něco křičí. Neslyšel však nic, jeho slova vítr hned

odnášel od úst. Domorodec si uvědomil marnost všech pokusů

dorozumět se řečí a jen ukazoval k mase korálu, pod kterou se

krčil. Tam se k němu Ginger připojil.

Marquésan přiložil ruce k ústům a zakřičel Gingerovi do

ucha. „Když vítr ustat, velké moře přijít.“

„Ginger se zarazil. „Větší než teď?“

„Ano, vlny jít přímo přes ostrov.“ A jakoby na dotvrzení

domorodcových slov se obrovská vlna převalila přes hřbet

ostrova a dosáhla laguny na opačné straně.

„Pojď!“ křikl Otvírač škeblí.

Ginger jej následoval k palmám. Ořechy už nepoletovaly,

protože byly všechny popadané. Uviděl Úplněk, jak se drží na

jednom z nejsilnějších palmových kmenů. Musela se pěkně

činit, protože v hladkém kmeni byla vyryta řada zářezů,

táhnoucí se téměř až do pohupující se koruny. Stále držela nůž

pevně v ruce. Okolo pasu měla omotán kus lana, který zřejmě

105

našla na místě bývalého tábořiště. Teď na něm ukazovala

dvojitou smyčku.

Když uviděla, že se Ginger s Otvíračem škeblí blíží,

uvázala smyčky kolem svého pasu a kmene palmy a pokynula

Gingerovi, aby vylezl za ní.

Gingerovi nebylo sice ještě příliš jasné, co má udělat, ale

připojil se k dívce na palmě. Nemluvila. Navlékla jej do

smyčky, začala šplhat nahoru a vybídla jej, aby ji následoval.

Takže ovázáni jedním lanem okolo pasu a s kmenem uprostřed,

začali šplhat stále výš.

Ginger si připadal jako ve zlém snu. Prudké výkyvy palmy,

silné poryvy větru, ohlušující hluk a poletující úlomky byly

strašnější, než by si kdy dokázal přestavit. Jak šplhali stále blíže

k šlehajícím palmovým listům, neustálá hrozba pádu do hlubiny

ještě stupňovala Gingerovu hrůzu.

Úplněk pohlédla vzhůru a zřejmě se rozhodla, že už jsou

natolik blízko obrovským listům, aby jejich další postup učinila

dvakrát tak nebezpečným. Začala totiž přivazovat lano, čímž je

oba pevně připoutala ke kmeni. Ginger mohl jen obdivovat, s

jakou rychlostí a jak snadno se zhostila úkolu, který by dal

zabrat i zkušenému námořníkovi. Nakonec uchopila nůž a

začala zuřivě řezat do kmene nad nimi, až třísky odletovaly ve

větru. Když byla asi v polovině, sillný závan větru odtrhl celou

korunu a zelená masa zmizela v ženoucích se mračnech vodní

tříště. Palma zbavená přítěže se okamžitě narovnala do svislé

polohy a zůstala více méně nehybná.

Za minutu si Ginger uvědomil moudrost jejího počínání, že

odřízla vrchol palmy, když se jiná palma, nedaleko od nich,

přelomila kousek nad kořeny a zmizela v kypící laguně. A za ní

další. Když pohlédl dolů, uviděl, že celý ostrov je nyní pohřben

pod běsnícím mořem vody a těžké vlny se valily přes něj bez

omezení. Jakmile s obtížemi otočil hlavu, mohl spíše jen tušit,

že Otvírač škeblí je blízko. Připoutal se k jiné palmě svým

pareu a odřezával korunu, jak dříve Úplněk. Náhle ji vítr

odmrštil a on zůstal připoután k pahýlu: vypadal jako medvěd,

106

který leze na strom. Na tváři se mu objevil úsměv, když zahlédl,

jak se na něj Ginger dívá a Ginger se usmál zase na něj, ačkoli

jeho myšlenky příliš veselé nebyly. „Zpropadeně! Ti mají ale

kuráž,“ uvažoval s obdivem.

Nemohli nic dělat, než se pevně držet kmene stromu, aby je

lano tak nedřelo. Uplynula hodina, dvě hodiny a pak, kupodivu,

vše náhle utichlo. Vítr náhle ustal. Přímo pod nimi na obloze

vykoukl kousek modré oblohy.

Ginger ulehčeně vykřikl, ale Úplněk zavrtěla zamítavě

hlavou. „Moc větru hned,“ řekla. „Střed bouře. Brzy přijít, pak

moc větru.“

Ginger zhruba rozumněl, co tím myslela a brzy zjistil, že

měla naprostou pravdu, protože klid, který odpovídal centru

hurikánu, netrval dlouho. Modrá obloha zmizela a vítr se vrátil s

neztenčenou silou.

Zuřil hodiny a hodiny a jeho síla jen velmi zvolna slábla,

jak se střed hurikánu vzdaloval nad otevřené moře. Ginger

odhadoval, že mohou být asi tak čtyři hodiny odpoledne, když

se vichr ztišil na úroveň ostrého větru, prokládaného silnými

poryvy. Křečovité sevření jej vyčerpávalo, byl proto rád, že

uragán pominul. Kromě neskutečné únavy se přihlásily i hlad a

žízeň, vždyť také už mnoho hodin nejedl ani nespal. Žízeň byla

o to palčivější, protože ve vzduchu bylo ještě stále cítit

nepříjemnou příměs mořské soli. Na možnost slézt dolů se však

nedalo ani pomyslet, protože o co se snížila síla větru, o to

mohutnější vlny Pacifiku se valily. Celý ostrov se pod jejich

vahou otřásal, když se přelévaly přes hřbet ostrova strhávajíce

vše s sebou. Písek a drť lastur, tvořící pevný podklad i rostliny,

které na něm rostly, byly spláchnuty a zely holé základy

korálového podloží. Nakupeniny písku, kamení a řas byly

přemístěny do míst, kde předtím nebyly. Voda probublávala

korálem, jak se pod něj dral mořský proud. Jen několik palem

zůstalo stát.

Až večer se mraky rozestoupily a daleko na západě se

objevil karmínový sluneční kotouč. Vlny se zvolna utišovaly.

107

Těsně než padla tma, jen ojedinělé příbojové vlny dosahovaly

až k hřebeni a jejich síla už nebyla nebezpečná. Proto Ginger se

souhlasem Úplňku mohl polámaně sestoupit na zem. Sůl na něm

vytvořila škraloup a vlasy i obočí měl tuhé vysráženou solí.

Bolel jej každý kousek těla.

Ostatní se také spustili dolů, ale neviděli celou věc tak

tragicky. Bouře přešla a oni jsou naživu, co se jich týče, není už

třeba si z toho dělat těžkou hlavu. A když Ginger varoval, že

teď bude určitě veškerá pitná voda na ostrově samá sůl,

odpověděli mu veselým smíchem.

Pomalu se prodírali nakupenými troskami k bývalému

tábořišti. Nebylo vůbec snadné to místo najít, protože celá tvář

ostrova se změnila. Obrovské kusy korálu zcela zmizely,

zatímco písek byl stržen z mnoha míst a naplaven zase jinam.

Palmy a jejich postrhávané listy zde ležely v divoké změti.

Záplavy mořských chaluh a lastur všech tvarů a velikostí vše

pokrývaly. Mezi nimi se hemžili nesčetní krabi, vodní plži a

další mořští živočichové, kteří se snažili rychle dostat zpět do

oceánu, z něhož byli vyvrženi.

Když na jednom místě odtáhl stranou změť plazivých

chaluh, objevil Ginger přibližné místo tábora a podařilo se mu

tam nalézt několik maličkostí. Bedna s nakládaným hovězím

byla zaklíněna mezi dva korálové výstupky několik konzerv

kondenzovaného mléka, sucharů a podobné předměty ležely

napůl zahrabané v písku. Vypůjčil si od Úplňku nůž a otevřel si

konzervu hovězího a druhou se suchary, ale jíst nemohl, protože

měl zcela vyprahlá ústa. Zašel proto k prameni, odkud brali

pitnou vodu. Ten tam však nebyl. Celé místo bylo pohřbeno pod

tunami písku.

Ginger se polekaně podíval na Otvírače škeblí. „Když

nebudeme mít vodu, zemřeme brzy žízní,“ řekl.

Úplněk se jen zasmála. „Ne umřít,“ řekla. „Moc pití,“

pokračovala a zvedla ze země jeden z mnoha kolem rozesetých

kokosových ořechů. Jedním seknutím odborně odřízla jeho

vršek a podalal jej Gingerovi. Ten byl příliš žíznivý na to, aby

108

se zastyděl nad touto ukázkou vlastní nevědomosti. Žíznivě

vypil obsah a sáhl pro další. Měl pocit, že nikdy v životě nepil

nic lahodnějšího než tohle kokosové mléko. Jeho oba společníci

také pili a Gingera naplnilo nádherné vědomí, že nezemřou

hlady ani žízní, dokud budou mít dost kokosových ořechů.

Dlouho mlčky seděli a zakusovali prapodivné jídlo

sestávající z nakládaného hovězího, sucharů a kokosových

ořechů. Potom se Ginger na chvíli zamyšleně zadíval na

měsícem ozářené moře a uvažoval, co sé asi stalo s Bigglesem a

o nešťastném zakončení jejich výpravy. Po chvilce se podíval

na své společníky a uviděl, že oba spokojeně leží a spí. „Přidám

se k nim,“ řekl si v duchu a natáhl se na vlhký písek.

109

11. Drsné probuzení

Ginger se ráno probudil jako první. Otevřel oči a zůstal

nehybně ležet. Několik minut jen tak hleděl vzhůru na modrou

oblohu. Něco jej však znepokojovalo. Pak si náhle na všechno

vzpomněl. Vůbec se nepohnul. Neměl k tomu ani žádný důvod.

Vzduch byl voňavě čistý a lehký vánek mu províval vlasy.

Sluneční paprsky příjemně prohřívaly jeho unavené tělo. Proto

dál zůstal ležet na zádech s rukama pod hlavou a pokoušel si

trochu utřídit nedávné události. Celkem správně usuzoval, co se

přihodilo s ostatními. Když se on se dvěma domorodci stále

nevraceli, Biggles brzy zahájil pátrání. Za normálních okolností

by jejich vynucená nepřítomnost neznamenala nic tak zlého, ale

příchod hurikánu vše změnil. Aby zachránil stroj, Biggles byl

nucen je zde opustit a přeletět se „Scudem“ na bezpečnější

místo. V tom případě by se tu měl brzy zase ukázat. Vlastně

tady může být každou chvíli. Nevěřil, že by se zkušený Biggles

nechal zaskočit hurikánem a že by byl „Scud“ zničen. Avšak

bylo prozatím jisté, že on i oba marquésané se nacházejí v roli

nedobrovolných robinsonů a nemůžou dělat nic jiného, než

čekat na záchrannou výpravu. Bezpochyby se tu dříve či později

objeví.

Úplněk otevřela oči a usmála se na něj. Líně se protáhla a

posadila. Očima přejela lagunu. Najednou jako by ztuhla a

strnule hleděla na jedno místo. V očích se jí zableskl stín

strachu. „Atanelli, on jít,“ sykla.

Ginger se posadil jako vystřelený pružinou a zadíval se ve

směru jejiho pohledu. Škuner, zjevně zle poškozen, ne-li

dokonce v krajní tísni, právě pomalu proplouval vjezdem do

laguny, hnán jen několika potrhanými cáry plachet. Nebylo

pochybností, že je to Avarata. Několik vteřin Ginger jen němě

zíral a nemohl uvěřit vlastním očím, neschopen jakékoli akce.

Nejprve vzbudil Otvírače škeblí tím, že je udeřil do nohy, což

110

byla jediná část jeho těla, která byla na dosah. „ Otvírači škeblí,

vzbuď se!“ řekl stručně. „Atanelli je tady.“

Otvírač škeblí se prudce posadili bez nejmenší stopy

ospalosti. Zadíval se přes lagunu. „Aué. Moc zlé!“ řekl.

„Nehýbej se, snad nás neviděli,“ řekl Ginger. „Nech mě

přemýšlet. Co bude nejlepší udělat? Když nebude vědět, že tu

jsme, možná brzy odjede.“

Otvírač škeblí zavrtěl zamítavě hlavou. „Ne jít,“ řekl.

„Avarata byla v bouři. Moc poškodit. On nemůže dlouho

zůstat.“

„A v tom případě přijdou na ostrov pro vodu a ořechy,“

uvažoval Ginger. Horečně uvažoval a rozhlížel se po vhodném

úkrytu. „Musíme se dostat na druhou stranu hřebene,“ řekl

nakonec zoufale a začal se proplétat mezi změtí směrem k pláži

na opačné straně ostrova. Očekával každým okamžikem, že

uslyší křik znamenající, že byli objeveni. Ale i přesto, že mohli

být snadno spatřeni, neobjevil se ani náznak poplachu a dál se

plazili až za hřeben, kde je už nemohli z laguny uvidět. Jakmile

se dostali z dohledu škuneru, Ginger se napřímil a běžel k

nejvzdálenějšímu konci ostrova, kde se ukryl mezi korálovými

masívy a sledoval odtud škuner. Ten právě spouštěl kotvu v

laguně. Rozcupované plachty se povalovaly po palubě. Po nich

netečně přecházeli mladíci ze Solomonských ostrovů a vypadali

vyčerpaně. Castanelli se ztěžka opíral o kormidlo.

Gingerovi nezbývalo, než nehybně ležet a pozorovat

škuner. Dychtivě sledoval, co bude Castanelli dělat. Byla zde

jistá naděje, uvažoval, že Korsičan po krátkém zastavení

odjede, protože moře za lagunou se rychle uklidňovalo. Ale tyto

naděje byly marné. Když byla paluba jakž takž uklizena,

Castanelli nařídil spustit člun – jeho hlas se zřetelně nesl nad

hladinou – a záhy jej dva členové posádky vezli na ostrov.

Ginger se kousl do rtu. „Obávám se, že to nevypadá

nejlépe,“ řekl. „Castanelli ví, že toto je hledaný ostrov blízko

naleziště perel. I kdyby jej nepoznal, určitě dobře ví, že se tady

111

někde nachází. Možná jej sem přivábil zápach dějících ústřic,

mohl jej ucítit před hurikánem nebo po něm…“

Úplněk ani Otvírač škeblí na to nic neřekli a všichni dál

sledovali Castanelliho, který vystoupil na břeh a zahájil

systematické prohledávání strany ostrova přivrácené k laguně.

Brzy našel zbytky tábora, kde se zastavil a pokuřoval cigaretu.

Jeho pomocníci zatím odtahovali trosky stranou, aby odkryli

zbytky zásob. Najednou se zastavil a zvedl ze země něco, co se

zablýsklo na slunci. Ginger věděl, co to bylo. Škeble, které

skladovali na té straně ostrova byly doširoka rozházeny;

pamatoval si, že jich několik zahlédl mezi chaluhami. Castanelli

jednu našel a Gingerovi bylo jasné, že to rozptýlí Korsičanovy

poslední pochyby o předchozích obyvatelích ostrova. S

tlukoucím srdcem, ale bez nejmenší možnosti tomu zabránit,

sledoval Ginger, jak Castanelli ukazuje škebli svým mužům a

pak ji zahazuje. Naštěstí Gingerovi vůbec nepřišlo na mysl, že

by perly mohly dosud být v úkrytu. To by jeho obavy byly zcela

nesnesitelné, protože Korsičan stál sotva yard od místa, kde

byly pohřbeny.

Castanelli se na ostrově zdržel asi hodinu. Pak nasedl zase

do člunu a nechal se zavézt ke škuneru, který kotvil asi sto

yardů od břehu. Ginger si znovu vroucně přál, aby odjel,

protože nyní, když byl ostrov tak zpustošen, neměl žádný důvod

tady déle zůstávat, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by se

Castanelli k něčemu takovému chystal.

Škuner zůstal zakotven celý den. Jeho kapitán se občas

ukázal na palubě, kde dohlížel na opravu ráhnoví a plachet, aby

pak zase zmizel v podpalubí. Jak den zvolna ubíhal, Gingerovy

obavy stále narůstaly. Pořád však byl skálopevně přesvědčen, že

Biggles s ostatními stihli odletět dříve, než se rozpoutal hurikán,

a že se určitě vrátí. Věděl, že si budou dělat o něj starost. Bůhví

proč jej vůbec nenapadlo, že by jej mohli považovat za

ztraceného. Co jej však nejvíce děsilo, bylo pomyšlení, že by se

Biggles mohl vrátit každým okamžikem. Mimo to, že zde kotvil

škuner, hladina laguny byla poseta různými překážkami, kmeny

112

palem a podobně, které Biggles nemusel včas zahlédnout a

kdyby do některé z nich při přistávání narazil, letoun by byl

zničen.

Ale když se slunce začalo nořit do oceánu na západě a po

„Scudu“ nebylo pořád ani stopy, Ginger věděl, že není

pravděpodobné, že by ještě dnes přiletěl. Tehdy se mu poprvé

vkradly do mysli vážné pochybnosti, zda létající člun přečkal v

pořádku hurikán. Na druhou stranu však mohli bez problémů

přistát na Rutuoně a Biggles jen možná vyčkává, aby se ujistil,

že počasí se už definitivně umoudřilo a chystá se přiletět. V tom

případě by se měl pokusit jej zastavit. Obrátil se k Otvírači

škeblí. „Kolik času nám zabere, abychom se odtud dostali na

Rutuonu v malé loďce?“ zeptal se.

Otvírač škeblí se chvíli zamyslel. „Jeden den – dva dny,

možná. Záleží na moři a větru.“

Ginger ukázal na člun, který se nyní pohupoval za zádí

škuneru. „Jak dlouho v téhle lodi?“ zeptal se.

Otvírač škeblí částečně slovy a částečně gesty naznačil, že

pokud by vyrazili hned zvečera, mohli by snad dosáhnout

Rutuony ráno následujícího dne. Na další Gingerovu otázku

odpověděl, že by spolehlivě dokázal najít správnou cestu po

moři.

„Pak jestli Atanelli do večera nevypluje, ukradneme loď,“

oznámil Ginger.

Ostatní souhlasili s tímto plánem a hned začali podnikat

přípravy. Ginger požádal Otvírače škeblí, aby nasbíral

kokosové ořechy a připravil je, aby je mohli naložit, podaří-li se

jim získat člun. Říkal si, že je to vlastně jednoduché, když

přejížděl zrakem lagunu se škunerem. Castanelli sotva postaví

hlídky na takovém místě. Nebude třeba plavat daleko a pod

pláštěm tmy by odvezení člunu nemělo být ani obtížné, ani

nebezpečné. Jediná věc, které se Ginger skutečně obával, se

kterou se však ostatním nesvěřil, bylo riziko, že žralok je ještě

pořád v laguně. Představa, že by měl plavat ve vodě skrývající

113

něco tak hrůzného jej děsila, ale byl připraven toto riziko

podstoupit.

Po krátkém soumraku padla tma a jen jediné světlo

ukazovalo, kde kotví škuner. Ginger se hned nepohnul; měl sice

sto chutí uskutečnit plán co nejdříve, protože čím dříve vyrazí,

tím se dříve dostanou na Rutuonu, ale rozhodl se, že bude lépe

nechat osazenstvu škuneru nějaký čas, aby se připravili ke

spánku. Slábnoucí zvuk příboje narážejícího na útesy napovídal,

že moře se ještě více zklidňuje a děkoval za to v duchu

nebesům. Měl sice vodu rád, ale ne zase natolik, aby se bláznivě

těšil na výlet v malé otevřené lodi napříč oceánem v období

hurikánů.

Nakonec povstal. Měsíc sice ještě nevyšel, ale hvězdy,

připomínající lucerničky zavěšené na modré nebeské kupoli,

poskytovaly dostatek světla pro odvážný plán. Skutečně, více

světla by už bylo nebezpečné. V poslední chvíli se otočil k

Úplňku. „Není potřeba, abychom šli všichni,“ řekl tiše. „Vezmi,

kolik ořechů uneseš a odnes je na místo, kde se útesy spojují s

ostrovem.“ Ukázal tam. „Jakmile získáme loď, přijedeme tam a

vyzvedneme tě.“

Otvírač škeblí souhlasil, že je to dobrý nápad a tak vyrazili.

Úplněk zanechali na místě, aby se pak setkali na smluveném

místě. Dostali se k okraji laguny a tiše se ponořili do hluboké

vody. Hned začali plavat pravidelnými záběry paží, které

vyvolávaly nejméně hluku. Za několik minut už mohli vidět

tmavou siluetu škuneru a bylo nyní jasné, že osamělé světlo

vychází z bočního okénka v podpalubí – možná je to

Castanelliho kajuta, uvažoval Ginger. Jak se přibližovali,

zabírali stále pomalejšími tempy a dávali bedlivý pozor. Otvírač

škeblí našel kus plovoucího dřeva, položil na něj obě ruce a

tlačil jej vpřed jen záběry nohou. Ginger se snažil najít podobný

kus, ale neuspěl a musel dál pokračovat bez krytu. Zamrazilo jej

až do morku kostí, když na hladině spatřil před sebou dlouhý

černý předmět, ale nepopsatelně se mu ulevilo, když zjistil, že

je to jen plovoucí kmen palmy.

114

Nyní byli už jen několik yardů od boku škuneru a také od

člunu. Všude panoval klid. Nikde ani živáčka. Ginger tiše

plaval k lodi, na chvíli položil ruce na záď a poslouchal. Potom,

když nic neslyšel, se přitáhl nahoru. Člun se pod jeho váhou

nahnul a aby udržel rovnováhu, přepadl dopředu na všechny

čtyři. Dopadl na něco měkkého, co se začalo prudce zmítat,

jakmile se toho dotknul. Když zjistil, co to je, bylo už pozdě.

Celou dobu ležel na dně člunu muž. Asi spal. Vzbudil se s

divokým křikem. Ginger se zoufale pokusil vrátit zpět do vody,

ale dvě pracky jako svěrák uchopily jeho hrdlo a stlačily jej pod

horké, páchnoucí tělo. Co se stalo dál, to už nevěděl, protože

nebyl daleko udušení. Jen jakoby z dáli k němu doléhaly

výkřiky a zmatený lomoz, pak jej něco udeřilo do čelisti a svět

se mu před očima rozplynul v oslepující záplavě jisker.

Nebyl v bezvědomí dlouho, řádově minuty, protože když

přišel k sobě, ležel na palubě škuneru. Ostré světlo lampy mimo

něj osvětlovalo i tváře přihlížejících. Mhouřil oči a pokusil se

vzepřít na pravé ruce. Když pohlédl nahoru, uviděl

Castanelliho, který se na něj zlomyslně šklebil. Okolo stáli

zarostlí domorodci tvořící jeho posádku.

„Vstaň,“ poručil Castanelli, vědom si své převahy.

Ginger uposlechl jako stroj. Byl dosud otřesen a svět mu

pořád tančil před očima. Jeho hlavní myšlenka byla: Co se stalo

s Otvíračem škeblí? Nikde jej neviděl a z toho usuzoval, že asi

unikl. Doufal, že jej v tom případě nezahlédli, jinak by bylo jen

otázkou času, než by jej za denního světla snadno polapili.

„Tak jsme se zase potkali – co?“ posměšně protahoval

Castanelli.

Ginger neodpověděl.

„Kde máš ty svoje kumpány?“ zeptal se Castanelli ledově.

„To bych taky rád věděl,“ hořce odvětil Ginger. „Tak ty mi

budeš lhát, že?“

Ginger zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl unaveně. „Zmizeli při

hurikánu. To je vše, co vím. Nemohl jsem se dostat z jeskyně na

druhém konci ostrova, protože tam byl žralok a tak nevím, co se

115

stalo. Na poslední chvíli jsem se stačil vyškrábat na palmu a

moře všechno smetlo.“

Castanelli se chvíli odmlčel. Gingerova slova zněla

upřímně a způsob, jak je pronesl na Korsičana zjevně zapůsobil.

„Máte hodně perel?“ zeptal se slizce.

„Něco máme,“ připustil Ginger, který neviděl důvod, aby

lhal. „Mohlo jich být víc, ale mečoun prorazil naše plavidlo a

my jsme museli shodit potápěčský vybavení přes palubu,

abychom se nepotopili.“

„Kde jsou ty perly teď?“

„Na našem člunu, ať už je kdekoli.“

„Ty víš, kde je to naleziště, co?“ podíval se na něj úkosem

Castanelli.

„Zhruba ano,“ připustil Ginger.

„K ránu mi ho ukážeš, vid?“

„Popřemýšlím o tom,“ slíbil Ginger, který nutně potřeboval

získat čas všechno uvážit, protože mozek mu stále odpíral

poslušnost a všechno se s ním točilo. Musel přitom zvažovat

tolik věcí.

Castanelli vytáhl nůž a významně přejel po ostří špičkou

prstu. „Dobře si to rozmyslí,“ řekl laskavým hlasem. „A když

budeš uvažovat, pamatuj si tohle. Moji hoši jsou ze

Solomonských ostrovů. A víš, co tam na ostrovech jedí? Jedí

tam lidské maso – přesně tak. A moji hoši mají teď moc, ale

moc velkou chuť na pečínku. Moc dobře si to rozmysli…“ Řekl

pak něco posádce jazykem, jemuž Ginger nerozuměl. Pár rukou

se jej drsně chopil a smýkl jím k svému pomocníkovi. Pod

schody ho svázali a vedli chodbou. Pak otevřeli dveře a postrčili

jej do stejné špinavé místnůstky, odkud předtím zachránil

Otvírače škeblí. Byla tam tma jako v pytli. Dveře se zabouchly

a zvenčí klapla západka. Chvíli zůstal stát a naslouchal pleskání

vzdalujících se bosých nohou. Pak usedl na podlahu z vlhkých

prken a začal přemítat. ‘

116

12. Katastrofa

Gingerovi se nakonec přeci jen podařilo v této vlhké

špeluňce usnout. Nevěděl, jestli ho hlava bolí víc z úporného

přemýšlení nebo ze silné rány, kterou dostal. Přirozeně si zoufal

nad celou výpravou, která tak krásně začala a potom takto

končí. Členové jsou roztroušeni neznámo kde. Ostrov se

proměnil v hromadu trosek. Škeble jsou ztraceny. Úplněk je

pravděpodobně dosud na ostrově, kde je v bezpečí jen tak

dlouho, dokud ji Castanelli nenajde. A co se týče Otvírače

škeblí, tomu se mohlo přihodit cokoli. Možná, že jej také zajali.

Na druhou stranu, možná, že je ještě ve vodě blízko škuneru,

ačkoli se zdálo pravděpodobnější, že přeplaval zpět na ostrov za

Úplňkem. Také se na něj mohl vrhnout žralok, který je asi ještě

pořád v laguně. Zkrátka dobře, věci se nakupily tak nepříznivě,

že se výprava, o jejímž úspěchu nikdo nepochyboval, během

několika málo hodin změnila v katastrofu. Ginger nebyl zvyklý

vidět věci černě, ale nebylo dozajista divu, že když se položil na

špinavá hnilobně zapáchající palubní prkna, nebyly jeho

myšlenky ani trochu veselé. Cítil, že teď nemůže vůbec nic

dělat. Nebyl ani ozbrojen, jeho automatickou pistoli mu

odebrali hned na začátku. Byl ale tak unaven, že mu ani jeho

chmurné myšlenky a hemžící se nespočetní švábi nezabránili v

tom, aby se vyčerpaně neponořil do hlubokého spánku.

Probudil jej nezvyklý hluk na palubě přímo nad ním. Slyšel

překotné brebentění mužů ze Solomonských ostrovů a

Castanelliho jadrné kletby. Neměl však nejmenší tušení, co

tento vzruch vyvolalo. Povstal a s uspokojením konstatoval, že

do jeho stísněného vězení proniká alespoň trochu světla. Tlustý

skleněný ovál byl zapuštěn do paluby a podle jeho šedého

zbarvení bylo možno usuzovat, že je nedlouho před úsvitem.

Sotva si však tohle všechno uvědomil, na chodbě venku zazněl

dusot bosých nohou a dveře se prudce otevřely. Dovnitř vrazili

dva domorodí lodníci, chopili se ho a rychle jej vyvlekli na

117

palubu, kde už postával sám Castanelli. Byl bledý vzteky a

prskal

jako

podrážděná

kočka.

Zpod

přimhouřených

Korsičanových víček čišela zloba. Pomalu přistoupil ke

Gingerovi. Prsty rukou se mu bezděčně svíraly a rozevíraly jako

klepeta. „Kdo další byl s tebou na ostrově?“ procedil mezi zuby.

Ginger neodpověděl.

Castanelli se rozzuřil. Přestal se úplně ovládat. „Kdo vzal

ten člun?“ křičel.

Ginger si zhluboka oddychl. Tak takhle to bylo. Člun

zmizel. To znamená, že Otvírač škeblí a Úplněk, či alespoň

jeden z nich se vrátil ke škuneru poté, co jej polapili a úspěšně

získal člun. Toto vědomí mu dalo novou naději a po tváři mu

krátce přeběhl spokojený úsměv. To byla však za daných

okolností chyba. Castanelli se jeho úsměvu povšiml. Skokem se

ocitl u něj a s nelidským výkřikem udeřil Gingera do tváře. Ten

se svalil k hromadě smotaných lan.

Ginger se pomalu zvedl a stíral si krev ze rtů.

Castanelli jej nehybně sledoval a těžce supěl potlačovaným

vztekem. „Kdo tady byl s tebou včera večer?“ zavrčel a

vykročil hrozivě znovu ke Gingerovi.

Ginger si uvědomoval, že je marné pokoušet se tajit

pravdu. Díky tomu, že člun zmizel, bylo nad slunce jasné, že

Ginger tady nebyl sám. „ Otvírač škeblí,“ řekl tiše a pevně

doufal, že touto dobou je už dost daleko odtud.

Castanelli hleděl na Gingera tak nenávistným způsobem, že

myslel, že jej na místě zavraždí. „Ten mizerný špinavý

Kanaka,“ supěl Castanelli. „Kam má namířeno?“ vykřikl tak

zuřivě, že Ginger uskočil o krok dozadu.

„Na Rutuonu, myslím,“ odpověděl. „Jestli vyrazil časně,

měl už by tam skoro být.“

Castanelli se zhluboka nadechl a bedlivě se rozhlédl po

obloze. Ginger mohl lehce uhádnout, co mu běží hlavou. Snažil

se odhadnout, zda by dokázal dohonit člun dříve než dorazí na

velký ostrov. A Ginger už také věděl odpověď. Nedokázal by

to, protože bylo úplné bezvětří; otevřené moře i laguna byly

118

klidné jako zrcadlo. Hladinu nečeřila jediná bílá vlnka, na

obloze ani mráček a nic nenasvědčovalo, že by se měl zvednout

sebemenší vánek.

Castanelli si to samozřejmě uvědomoval také a rozhodně

mu to nepřidalo na náladě. Popadnul ho další nával vzteku.

Chytil Gingera pod krkem, přitlačil jej k hlavnímu stožáru a

vytasil nůž. „Předvedu ti jeden ze svých triků,“ procedil mezi

zuby.

Ginger si uvědomoval, že jeho život visí na vlásku, ale

neztrácel hlavu. Věděl, že v současném rozpoložení je Korsičan

schopen čehokoli. „Zabij mě a nikdy nenajdeš to naleziště

perel,“ řekl.

Castanelli zaváhal a pomalu přikývl, jak si jeho šílenou

zuřivostí zatemnělý mozek uvědomil, že má Ginger pravdu.

Spustil napřaženou paži. „Ano,“ vydechl. „Ty perly – jasně.

Myslím, že si tě raději nechám ještě chvíli naživu.“ Náhle

Gingera pustil, a vyrazil ze sebe příkaz lodníkům, kteří stáli v

houfu okolo a sledovali celý výstup s pobaveným zájmem.

Okamžitě se vrhli do plnění příkazů svého kapitána a bylo

jasné, že z něj mají velký strach.

Rozeběhli se k záchrannému člunu a v několika minutách

jej spustili po boku škuneru. Šest z nich naskákalo dovnitř a

chopilo se vesel. „Ty půjdeš se mnou,“ řekl Castanelli

Gingerovi a nasedli do člunu, který rychle zamířil ke břehu.

Gingera zajímalo, co ten muž hodlá udělat a nezůstal

dlouho na pochybách, protože jakmile dorazili ke břehu, lodníci

začali sbírat škeble, které roztroušeně ležely na pláži nad hranicí

přílivu. Teď, když byl odliv, viděl Ginger, že jich poměrně

hodně leží na suchu a ještě více v nedaleké mělké vodě. Ty,

které ležely původně na opačné straně ostrova, sem byly vrženy

přes hřeben, když se vlny valily přes ostrov. To si Ginger

uvědomoval jen mimochodem, protože jej to nijak zvlášť

nezajímalo. Pozoroval čtyři domorodce, jak házejí škeble na

jednu hromadu; další je odnášel do záchranného člunu a šestý

sbíral kokosové ořechy.

119

Castanelli, který měl Gingera stále při sobě, začal zevrubně

prohlížet místo bývalého tábořiště a sbíral na hromadu vše, co

mělo sebemenší hodnotu; zbytky zásob či několik kusů lana.

Občas se něco zeptal, ale málokdy se dočkal od Gingera

odpovědi. Podle rychlosti, s jakou Korsičan pracoval, usuzoval,

že chce být co nejdřív hotov. Dalo se tedy předpokládat, že se

nehodlá v laguně zdržet dlouho. Možná myslel na Otvírače

škeblí a pospíchal, aby rychle zmizel pro případ, že by se sem

domorodec vrátil i s pomocí. Toto se hnalo Gingerovi hlavou,

když pozoroval Castanelliho, jak se probírá chaluhami a vším

tím, co moře naplavilo.

Slunce vystoupilo vysoko na azurovou oblohu a jak den

plynul, ostrov se tetelil horkem. Ginger dál nezaujatě sledoval

Castanelliho činnost a přemýšlel nad možností útěku.

Nevypadalo to příliš nadějně. Jistěže zvažoval skrytou jeskyni

jako místo, kam by se mohl uchýlit, kdyby se mu podařilo

uniknout, ale šance byla mizivá. Nejdříve zde byl Castanelli,

který jej bedlivě sledoval a pažba těžkého revolveru, která mu

vyčnívala z kapsy kalhot, Gingera odrazovala od myšlenky

náhle se rozeběhnout pryč. Každopádně, muži pracovali na

pláži mezi ním a zátokou a zcela zjevně nebylo možné tam

doběhnout, aniž by jej polapili.

Jeho zájem se zvýšil, když se Castanelli přiblížil k místu,

kde byly dříve ukryty perly; bylo napůl zahrabané v hromadě

chaluh, které se zachytily na korálovém výběžku. Castanelli jich

několik rukama odtáhl stranou a zbytek odkopal. Chystal se už

odvrátit, když něco upoutalo jeho pozornost. Vrátil se a sehnul

se k něčemu.

Náhle se Gingerovi hrůzou zastavilo srdce a pak se prudce

rozbušilo. Navzdory vedru, které panovalo, přeběhl mu mráz po

zádech. Z písku vyčnívala polovina plechovky. Byla od sucharů

a okamžitě ji poznal. Byla to přesně taková plechovka, do které

Sandy ukládal perly. Těžko by byly dvě takové naprosto stejné

plechovky na tomtéž místě. Vlny odplavily většinu písku a

částečně ji tím obnažily. Krátkou chvíli doufal, že si jí

120

Castanelli nevšimne, a když se ukázalo, že ji uviděl, vroucně se

modlil, aby mu nestála za to, aby si ji blíže prohlédl. Ale

Korsičan nenechal ležet nic, co by mohlo mít nějakou hodnotu.

Bez nejmenšího tušení o jejím skutečném obsahu odkopl písek

stranou a vytáhl plechovku ven. Ani se nepodíval na Gingera –

jehož tvář hrozila, že prozradí tajemství, protože byla bledá jako

smrt – a odhodil plechovku mezi ostatní. Ginger se už už

chystal vydechnout úlevou, jak letěla vzduchem, protože dokud

Castanelli nevěděl, co obsahuje, byla zde stále naděje, že ji

může znova získat. Ale ta naděje netrvala dlouho. Víčko bylo

buď špatně zašroubované nebo narazilo na jinou plechovku,

protože jak se valila na hromadě, její vršek odletěl a obsah se

vyřinul třpytícím se proudem na písek.

Castanelli se už napůl odvrátil, ale očima sledoval

plechovku právě tak dlouho, aby viděl, jak se rozletěla. Na

vteřinu ztuhnul jako zkamenělý a jen poulil svá malá očka. Pak

vydal chraptivý výkřik, volal něco v jazyce, jemuž Ginger

nerozuměl a vrhl se na kolena. Třesoucími se prsty sbíral perly

a dával je zpět do plechovky. Najednou se zarazil a otočil se na

Gingera s rozjásanou tváří. Vzrušením sotva popadal dech. Jeho

posádka se seběhla kolem a nadšeně povykovali.

Ginger otřesen do hloubi duše mohl jen bezmocně

přihlížet. Nález plechovky byl pro něj stejně velkým šokem

jako pohled na perly pro kapitána škuneru. Proč nebo jak k

tomu došlo, že je tu zapomněli, to si vůbec nedovedl představit.

Bylo to něco neuvěřitelného, absurdního, že mu z toho bylo do

pláče. Všechno už beztak vypadalo dost černě, ale nyní se jej

zmocnila neuvěřitelně hluboká deprese, pocit marnosti a

beznaděje. Z deprese však vyrostla šílená nenávist k tomu

člověku, který se právě spokojeně pochechtával, a pozvolna

došel k poznání, proč právě kvůli těmto mořským klenotům

bylo spácháno tolik zločinů.

Ve chvíli, kdy Castanelli učinil svůj překvapující objev,

záchranný člun zrovna vyrazil ke škuneru s prvním nákladem

škeblí. Dva lodníci, kteří s ním vyjeli, zpozorovali rozruch na

121

břehu a teď křičeli, aby se dozvěděli jeho příčinu. Jejich

společníci na břehu je radostně informovali. Po chvatném

vyložení nákladu se člun rychle rozletěl zpět ke stříbřité pláži.

Pořád tam ještě zbývala velká hromada škeblí a když muži

začali nanovo nakládat, podivil se Ginger povaze toho člověka,

který, s opravdovým bohatstvím v rukou, se sveřepě snaží

nahrabat i jen pár set liber navíc. Avšak Castanelli zjevně

neviděl žádný důvod, proč by kromě perel neměl získat i škeble,

protože zůstal na ostrově a dohlížel na práci, dokud nesesbírali

poslední lasturu. Občas pohlédl na Gingera a pásl se na jeho

sklíčené tváři; už nevypadal mstivě, ale spokojeně se usmíval

jistý si svojí převahou. „Proč jsi mi neřekl, že perly jsou ještě

tady?“ zeptal se najednou.

„Sám jsem to nevěděl,“ opáčil Ginger s takovou hořkostí v

hlase, až se Korsičan nahlas rozesmál.

„Tvoji přátelé mi ušetřili veškerou práci,“ mumlal. „Na

perly mám dobrý čich,“ dodal samolibě a pohodil Gingerovi

kokosový ořech. Sám si už jeden otevřel, vypil mléko a

chroupal křehkou dužinu.

Ginger neměl chuť k jídlu, ale mléko žíznivě vypil, protože

měl v ústech vyprahlo.

Slunce se už dotýkalo obzoru, když se poslední škeble a

zbytky zásob ocitly v záchranném člunu. Lodníci usedli k

veslům. Chvíli Ginger doufal, že Castanelli odjede a zanechá jej

na ostrově, protože si byl jistý, že se Biggles dříve či později

vrátí, aby jej hledal. Doufal však marně. Castanelli se na něj

zamyšleně zadíval a na tváři se mu objevil podivný výraz. Pak

jej vybídl, aby usedl do člunu. Ginger uposlechl a Korsičan

nastoupil za ním. Rozhlédl se, jestli něco na břehu nezapomněli,

bylo zcela jasné, že už nemá v úmyslu se sem vrátit. Odstrčili

loď a po hladině se začala rozlévat rozšiřující se vodní brázda,

jak směřovali ke škuneru. Ginger ji pozoroval s tichým

zoufalstvím. Celý den doufal, že zaslechne známý zvuk motorů

„Scudu“, ale marně. Teď, když se blížila noc, bylo jasné, že do

122

rána nepřiletí a bůhví jestli vůbec… Do rána se může ještě

všelicos semlít.

Jak šplhali na palubu škuneru, závan bočního větru přehnal

po hladině laguny řady zčeřených vlnek a škuner se lehce

zhoupnul. Castanelli vítězoslavně vykřikl a Gingerova tvář se

zkřivila v hořkém úsměvu, protože si uvědomil, že snad i sama

příroda hraje Korsičanovi do karet. Nejprve hurikán, který

přinutil „Scud“ k odletu a odkryl perly a teď vítr ve chvíli, kdy

jej Castanelli nejvíce potřeboval. Bude-li vítr příznivý, škuner

může být do druhého dne sto mil daleko, takže i kdyby se

Biggles vrátil, nebylo by to nic platné.

Castanelli v podpaží s plechovkou perel sešel dolů, ale

záhy se znovu objevil na palubě, tentokrát už bez ní. Ginger

neurčitě postřehl, že vítr okamžitě ovlivnil Korsičanovy plány,

které se jej bezprostředně dotýkaly. Ten totiž něco nejprve tiše

mluvil k posádce a pak se obrátil ke svému vězni s takovým

výrazem ve tváři, že Gingera sevřela smrtelná úzkost.

„Ty nemáš rád moji loď? Myslím, že nejlíp bude, když tu

zůstaneš,“ vrčel Castanelli.

Ginger si zhluboka oddechl. Nic jiného by si ani nemohl

přát, neřekl však nic.

„Ale ty bys mohl moc mluvit,“ pokračoval dál klidným

hlasem Castanelli. „Je mi to moc líto, ale ty už nepromluvíš.“

Pak kývl na posádku, otočil se a odkráčel ke kormidlu. Čtyři

muži přiskočili k navijáku a za řinčení řetězu začali vytahovat

kotvu. Plachta se vypjala proti rychle se stmívající obloze.

Dva obzvlášť nesympatičtí domorodci ze Solomonských

ostrovů zůstali stát u Gingera, který byl natolik zaujat

škunerem, který se rozjel a zamířil k vjezdu do laguny, že je

sotva postřehl. Ale když ucítil jak jej uchopili, rychle se otočil,

aby viděl, co dělají. Až teď mu strašlivé tušení projelo do

morku kostí. Jeden z nich mu ovázal kus lana kolem pasu a

druhý právě k volnému konci přivazoval zrezivělou, těžkou

železnou rouru. Na chvíli Ginger strnul v němé hrůze a odmítal

věřit vlastním očím. Pak, když jej domorodci začali vléci k

123

boku lodi, nebylo nejmenší pochyby o jejich záměru. Věděl, že

jej hodí přes palubu. Kus železa jej měl stáhnout ke dnu.

Jakmile si to uvědomil, začal sebou zběsile mlátit a

pokoušel se vyvléci z lana. Domorodci jej však pevně sevřeli a

v jejich silných tlapách byl bezmocný. Jeden mu zkroutil ruce

za zády a druhý jej uchopil za nohy tak, že nemohl ani kopat.

Tak bezmocného, jako králíka v rukách pytláka, jej nesli k

zábradlí. Jeden z domorodců vydal temný zvuk a s houpnutím

jej vrhli do vzduchu. Naposledy zuřivě zalapal po zábradlí, ale

jeho prsty je minuly o stopu. V příštím okamžiku se nad ním

zavřela voda. Dříve než se stačil propracovat k hladině a

nadechnout se, ucítil jak jej váha železa stahuje dolů. V

záchvatu zoufalého boje blízkého k šílenství uchopil lano, ale

železo bylo hluboko pod ním a nemohl dělat nic, aby zadržel

své klesání. Cítil strašnou tíhu vody, která jej postupně

rozmačkávala. Pak se náhle pohyb dolů zastavil a Ginger věděl,

že železo právě kleslo na dno. Začal zuřivě tahat za lano. Kolem

něj panovala temnota.

124

13. Co se stalo na Rutuoně

Biggles byl ještě stále na Rutuoně spolu s Algym a

Sandym. Nepotýkal se sice s takovými obtížemi jako Ginger,

ačkoli o něj pociťoval značné obavy, ale i tak měli starostí až

nad hlavu. Jen pro začátek, jeho obavy byly bohužel zcela na

místě, když doufal, že na ně nespadne žádný kus odlomeného

dřeva. Kmen palmy se zřítil na konec levého křídla a i když se

sice křídlo neodlomilo, náběžná hrana byla rozdrcena, takže

nemohli vzlétnout, pokud ji neopraví. Úlomky všeho možného,

především olámaných větví, se nahromadily okolo, takže než se

hurikán přehnal, „Scud“ byl téměř pod větvemi.

Pro ty na palubě nebylo vůbec snadné dostat se na břeh,

protože nepevná změť neunesla jejich váhu a zároveň

znemožňovala plavání. Nakonec nakupili větve a drobné mlází

vysoko na sebe a udusali je tak, až vznikl jakýsi most,

dostatečně pevný, aby je unesl. Do té doby se však setmělo a

tak strávili noc v ještě větším nepohodlí než Ginger, který byl,

samozřejmě, v jeskyni, která jej přinejmenším chránila od

hromadných útoků myriád moskytů, kteří se neúnavně vrhali na

Bigglese, Algyho i Sandyho, když odpočívali v bažině na břehu

zátoky, v níž stroj přistál.

Sotva se rozednilo, vydali se na cestu k vesnici. Počítali, že

jim cesta nezabere více než hodinu či dvě, protože podle jejich

odhadu to nebylo dál než šest mil. Ale nastaly neočekávané

obtíže. Biggles už viděl mnoho různých džunglí, ale žádná

nebyla tak neprostupná jako porost, který lemoval zátoku.

Nebylo možné postoupit žádným směrem, aniž by si nemuseli

svými noži prosekávat každou píď cesty, což byla, vzhledem k

horku, které panovalo, velice vyčerpávající činnost. Navíc se

jejích tváře záhy pokryly krvácejícími rankami od zběsilého

kousání písečných mušek. Pak, když už si mysleli, že mají

nejhorší za sebou a že nejsou více než čtvrt míle od pláže, která

se, jak věděli, táhla podél pobřeží až do vesnice, postavila se

125

jim do cesty jiná překážka. Ani pohotový Biggles nedokázal

najít způsob, jak ji překonat. Bylo to ústí řeky, které však bylo

spíš bažinou než řekou, jezero stojaté zapáchající vody, které se

utvořilo v nížině u úpatí kopců. Kdyby v něm byla jen voda,

bylo by snadné je přeplavat, protože šířka nepřesahovala sto

yardů. Úskalí spočívalo v něčem jiném. Vodní hladina byla

hustě posetá mohutnou záplavou leknínů, jejichž velké

narůžovělé květy by za jiných okolností sváděly k okouzlenému

obdivu. Avšak skutečnost, že jejich obrovské, ploché dužnaté

listy skýtaly úkryt ohyzdným stonožkám téměř stopu dlouhým,

nasvědčovala, že plavání zde rozhodně nebylo příjemnou

záležitostí. Avšak plavat se tady beztak nedalo, protože spleť

silných leknínových stvolů tvořila pod hladinou téměř pevnou a

neprostupnou masu. Lekníny byly natolik poddajné, že

neunesly žádnou váhu a jedinou možností zůstalo obejít toto

místo.

Takže zkrvavělí a unavení si museli naši přátelé začít

prosekávat novou stezku podél okraje bažiny. Úkol to byl tím

složitější, protože nevěděli, jak daleko se bažina táhne, ačkoli

Sandy se domníval, že by to nemělo být daleko. Poukazoval

přitom na nedaleké kopce, které se příkře zvedaly do výše.

Nemýlil se. Po několika stech yardech se začala bažina zužovat,

až konečně přišli na místo, kde bylo možné přejít na druhou

stranu po padlém kmeni chlebovníku. Tou dobou se však už

chýlilo k večeru. Původní představa, že dojdou do vesnice za

několik hodin, tedy vzala za své a po celém dni stráveném v

džungli ušli jen necelou míli.

Přešli po kmeni na druhý břeh bažiny, když slunce právě

zapadalo. Zjistili však, že i zde je džungle tak hustá a

nepropustná, že na další postup nebylo do rozbřesku ani

pomyšlení. Přesto Biggles naléhal, aby šli dál, Sandy to však

prohlásil za šílenství. I kdyby je cestou nepohltila bažina či

stejně smrtonosný tekutý písek, což bylo velmi pravděpodobné,

zcela jistě by ve tmě ztratili orientaci a pokročili by jenom o tak

málo, že by to byla zbytečná. námaha. Po pečlivém uvážení se i

126

ostatní museli, ač neradi, přiklonit k tomuto názoru. Tak znovu

v zajetí nesčetných moskytů a obklopeni strašidelně

světélkujícími houbami, utábořili se u spadlého stromu,

připraveni přečkat další nepříjemnou noc.

„Začínám chápat, proč jsou perly tak drahé,“ poznamenal s

vážnou tváří Biggles, když se rukou oháněl po hmyzu, který mu

sedal na tvář.

Jak plynula noc, obtěžování se stalo natolik nesnesitelným,

že rozdělal oheň a seděl v jeho kouři, ačkoli pronikavý zápach

páleného dřeva byl jen o málo snesitelnější než bodání moskytů.

„Míň by mi to vadilo, kdybych věděl, že ti mladí jsou v

pořádku,“ zabručel. „Nedovedu si představit, co se s nimi

mohlo stát.“

Sandy ani Algy neodpověděli. Možná se to oba zdráhali

vyslovit.

Noc pomalu plynula a hladina bažiny lehce světélkovala,

jak se v ní pohybovali podivní živočichové. Z korun stromů se

ozývaly zvláštní zvuky; ani Sandy nedokázal určit, co je

vydává. Velké můry tiše poletovaly nad žhoucími uhlíky ohně a

jednou je všechny vyděsil obrovský netopýr, když narazil do

stromu. Tma byla neuvěřitelně hustá, ležela na nich jako závaží.

V tichu se pohybovali a šelestili neviditelní tvorové. Jednou

Algy na chvíli vyčerpaně usnul. Z krátkého spánku jej probudil

pocit, že mu něco šplhá po noze. V odlesku pohasínajícího ohně

uviděl, jak mu na nechráněném kotníku visí červenohnědá

stonožka, dobrých deset palců dlouhá. Divoce se otřásl hrůzou a

rychlým škubnutím tu věc odtrhl a odhodil pryč. Na místě, kde

byla stonožka se vytvořila dvojitá stopa červených teček; kotník

začal otékat a bolel ještě po mnoho dní. Sandy neustále

potahoval z dýmky a Biggles vykouřil všechny své cigarety.

„Díky Bohu, zdá se, že se konečně rozednívá,“ prolomil

dlouhé mlčení Algy. „Ještě jedna taková noc a budu zralý pro

blázinec. Jihomořské ostrovy oplývají opravdu netušenými

krásami…“

127

Biggles se strnule narovnal. „Well, je načase vyrazit,“ řekl

a ačkoli bylo ještě šero, začal prosekávat cestu podél opačného

okraje bažiny směrem k pláži.

Ostatní jej následovali. Únava z posledních dvou dnů i nocí

na nich začínala být znát a všichni byli na pokraji naprostého

vyčerpání, když se vypotáceli z podrostu na volný písek.

Několik minut strávili hledáním vody, ale nebyla zde žádná

kromě té v bažině, jíž se však ani nedotkli.

„Nevadí, pojďme dál. Mohli bychom během několika

hodin dorazit do vesnice,“ mumlal Biggles a vyrazili po písku,

ztěžka vlekouce nohy za sebou. Zastavili se u první kokosové

palmy, ke které došli, a podařilo se jim nalézt několik ořechů

shozených hurikánem. Žíznivě vypili mléko a posíleni jeho

sladkou svěžestí, kvapně se vydali na zbytek své cesty.

Byli už skoro u vesnice, když se Algy náhle zastavil a

hleděl na něco před sebou. Ostatní, když se zadívali stejným

směrem, jen stačili postřehnout domorodce, který jako stín

zmizel v neproniknutelné džungli. Nebyl to ale obyčejný

domorodec, s jakými se předtím setkali ve vesnici. Byl od hlavy

k patě pomalován bílou hlinkou nebo jílem podivnými

fantaskními vzory a ornamenty.

„Něco se tu děje,“ řekl ustaraně Sandy.

„Co myslíš? Co se tu mohlo stát?“ ptal se Biggles.

„Viděl’s toho chlápka? Měl na sobě válečné malování – a v

ruce držel válečný kyj. Už roky sem nic takovýho neviděl.

Myslí to smrtelně vážně, jinak by takhle nevypadal. Oni tyhle

věci berou velice vážně. Navíc je to nezákonné. Dnes je tu

zakázáno všechno spojené s válčením, protože jak jednou

začnou, vůbec se nekontrolují. Tady je to! Poslouchejte ty

bubny!“ Hluboké dunění se hrůzyplně rozléhalo džunglí. „Když

budete dobře poslouchat, uslyšíte, jak jim jiní odpovídají,“

prohlásil Sandy. „Svolávají bojovníky. Něco se tu muselo

přihodit od naší poslední návštěvy. Doufám jen, že tu nějaká

horká hlava nevyvolala nepokoje. To bychom se zanedlouho

128

mohli ocitnout v pěkné bryndě. Když se jich zmocní válečná

horečka, nerozlišují moc, koho zabijí.“

„Ale nejsou to kanibalové, určitě?“ vložil se nedůvěřivě

Biggles.

Sandy naklonil hlavu a zadíval se na Bigglese. „Kdyby ses

zeptal, žádný z nich by to nepřipustil a já osobně pochybuju, že

by se někdo z těch mladých zapletl do té špinavosti,“ tvrdil.

„Ale těm starým bych ani za mák nevěřil. Dám ruku do ohně, že

hodně ze starejch mužů radostně vzpomíná na ty časy, kdy se

podával nepřítel k večeři. Úřady učinily všechno proto, aby

kanibalismus potlačily a obecně vzato měly úspěch. Ale tu a

tam se začne povídat, že se to zase vrátilo v horách. Víš, tihle

lidi se nikdy nestali kanibaly z nouze, mají všechno jídlo, co

potřebujou. Byl to jen takovej zvyk pojídat části těla obzvlášť

nenáviděnýho nepřítele.“

„Well, ztrácíme tady čas,“ prohlásil Biggles. „Půjdeme

raději dál a zjistíme, co se vlastně děje.“

Najednou se přímo před nimi objevili další dva domorodci.

Oba na sobě měli válečné barvy a nesli zbraně. Zmizeli jako

když do nich střelí, když spatřili přicházet bělochy, kteří už

zanedlouho došli k vesnici a bez okolků do ní vešli. Spatřili tam

dvě nebo tři ženy. Ustalo dunění bubnů.

Sandy přikročil ke staré ženě a promluvil k ní několik slov

v jejím jazyce, ona se však jen přihlouple usmívala. Otočil se k

Bigglesovi. „Všichni se skrývají v křoviscích,“ řekl. „Vsadím

se, že sou všichni na doslech, ale neukážou se, abychom je

neprozradili.“ Přiložil si ruce k ústům a zavolal na Řvoucí vlnu.

Za několik chvil se křoví rozhrnulo a odtud vystoupila

štíhlá postava. Přes čelo se mu táhl bílý pás a hrudník měl

pomalovaný podivnými magickými znaky. Algy sevřel

Bigglesovo rameno: „To je přece Otvírač škeblí!“

„ Otvírači škeblí, pojď blíž,“ nařídil přísně Sandy.

Chlapec nejistě přikročil.

„Proč válčíte?“ zeptal se Sandy ostře.

„Válka s Atanellim,“ zachmuřeně prohlásil Otvírač škeblí.

129

„Zeptej se ho, kde jsou ostatní,“ řekl Biggles Sandymu.

Sandy promluvil na chlapce v jeho rodném jazyce, načež se

Otvírač škeblí pustil do velice živého vysvětlování.

Rozmachoval se rukama, aby dodal na důrazu svému vyprávění.

Nakonec se vyčerpaně odmlčel.

Sandy se zhluboka nadechl a obrátil se k ostatním. V jeho

tváři se zračil úžas i obavy. „Ginger je zajatcem na Castanelliho

škuneru,“ řekl.

„Cože?“ zvolali Biggles i Algy současně.

„Vyprávění Otvírače škeblí zní docela pravdivě,“

pokračoval Sandy. „A nezdá se, že by měl nějaký důvod, aby

nám lhal. Říká, že se stalo toto. Když skončili s rybolovem, šli

si zaplavat do zátoky, kde objevili velkou jeskyni. Vchod do ní

byl skrytej pod hladinou a tak proplavali dovnitř a sedli si v

jeskyni na skálu. Zatímco tam byli, ve vchodu se objevil žralok

a nemohli se dostat ven. Nakonec byli nuceni tam strávit celou

noc. Ráno žralok zmizel a tak vyplavali, nás už ale na ostrově

nenašli. Pak přišel hurikán a značně poničil ostrov. Sotva se

hurikán přehnal, Castanelli vplul do laguny. Počkali do setmění

a pak se pokusili štípnout Korsičanův člun. Gingera při tom

chytili a vzali jej na palubu. Otvírač škeblí se ukryl mezi útesy,

ale později se vrátil a zmocnil se člunu. Sám s ním dovesloval

na Rutuonu. Úplněk zůstala na ostrově jako hlídka. Otvírač

škeblí sem dorazil teprve před hodinou a jeho vyprávění

vyvolalo válečnou náladu. Řvoucí vlna přísahal, že se sám

napije Castanelliho krve. Jejich velká válečná kánoe je už

připravena. Zřejmě se zrovna chystali vyrazit, když jsme se

ukázali.“

Biggles bezeslova naslouchal. Na jeho tváři byla vidět

únava, když slyšel, že je Ginger dosud naživu. Ta postupně

přerostla ve výraz úžasu. „Jestli je Ginger na Castanelliho

škuneru, musíme ho odtamtud dostat,“ řekl pomalu. „Jsem rád,

že se nestalo nic vážnějšího.“

Algy byl na pochybách. „Bude těžší zachránit Gingera než

by se zdálo,“ bručel. „Castanelliho posádka jsou ostří hoši a my

130

jsme jen tři. Stroj nemůžeme použít. Každopádně, pokud je

Ginger na palubě, nemohli bychom škuner rozstřílet.“

„Neřekl bych, že „Scud“ nemůžeme použít,“ rychle opáčil

Biggles.

„Ale nemůžeš přece letět s poškozeným křídlem.“

„Neříkal jsem nic o létání, není přece důvod, proč bychom

jej nemohli převézt k ostrovu po hladině, pokud se nám ho

podaří vyprostit.“

„Musím ale namítnout, že Castanelli uslyší naše motory,“

zdůraznil Algy. „Všichni ti jeho rabiáti jsou ozbrojeni a můžou

„Scud“ potopit dříve než přirazíme a dostaneme se na palubu.

Dívejme se na věci střízlivě. Nemůžeme očekávat, že bychom

dokázali přijet po vodě až ke škuneru bez toho, aby nás

nezasáhli. Musíme Gingera odtamtud dostat, to je jisté. Pokud

však necháme „Scud“ potopit, nic tím nezískáme.“

Biggles přikývl hlavou. „Souhlasím,“ zabručel. „K útoku

na škuner by bylo zapotřebí tucet mužů, nepodaří-li se nám

využít momentu překvapení. Když na to přijde, nemáme žádnou

záruku, že škuner je pořád tam. Měli bychom se pokusit nějak

využít pomoci těchto Marquésanů.“ Biggles se na chvíli

zamyslel. „Nelíbí se mi představa, že by tam jeli bez nás. V

případě hromadného útoku bude Ginger v největším

nebezpečí.“

„To je pravda,“ poznamenal Sandy. „Jak se jednou strhne

mela, jsou jako šílení. A co tak přijet tam se strojem a vzít

domorodce sebou? Deset nebo dvanáct se jich určitě do kabiny

vejde, když se trochu zmáčknou.“

„A co tak vzít, sakumprásk celou válečnou kánoi do

vleku?“ navrhl Algy.

„Zpropadeně! To je ale nápad!“ vykřikl Sandy.

„Můžeme udělat obojí zároveň,“ poznamenal Biggles. „Pár

jich posadíme do stroje a zároveň potáhneme kánoi. Kolik lidí

se vejde do té kánoe, Sandy?“

„Nevím, tuhle sem neviděl. Ale soudě podle těch, co sem

viděl, bude tak pro třicet, čtyřicet bojovníků. Budeme však

131

muset být ve střehu. Když tydle mládence jednou pustíme na

Castanelliho, nic už je nezadrží. A pokud ho zabijou, bude to

naše vina.“

„To mě netrápí,“ prohlásil Biggles. „Máme zde svědka, že

je Ginger na palubě jako zajatec, máme proto právo pokusit se

jej osvobodit. Starosti mi ale nejvíce dělá čas. Jak dlouho může

Castanelli zůstat v laguně, předpokládáme-li, že je dosud tam.

Nezapomínejte, že nám zabere nějaký čas, než vyprostíme stroj.

Teď už je po poledni. Každopádně bude tma, než se dostaneme

na ostrov.“

„Sakra, to je pravda,“ připustil Sandy. „Souhlasím s tebou.

Myslím, že by bylo nebezpečný nechat tydle Marquésany jednat

na vlastní pěst. Řek bych, že nejlepší bude vysvětlit náš plán

Řvoucí vlně, bude-li souhlasit, mohl by nám půjčit několik

svých lidí, aby nám pomohli dostat „Scud“ ze zátoky. Pak už

nám to na ostrov nebude dlouho trvat. Kánoi můžeme táhnout

většinu cesty. Až se dostaneme do blízkosti ostrova, může nás

vzít do vleku kánoe. V tom případě nenaděláme žádný hluk a

mohli bysme se nepozorovaně přiblížit ke škuneru.“

Biggles přikývl. „To je ono,“ řekl. „Potáhneme-li

Marquésany až skoro k ostrovu, budou svěží, až tam dorazíme.

Pokud zjistíme, že škuner mezitím odjel, bude nám zbývat

jediná věc – opravit co nejrychleji křídlo a kroužit nad oblastí,

dokud nám nedojde benzín.“

„To zní jako rozumný plán,“ souhlasil Sandy. „Půjdu si

promluvit se Řvoucí vlnou nebo požádám Otvírače škeblí, aby

mi jej přivedl.“ Obrátil se na Otvírače škeblí, který stál poblíž a

chvíli s ním hovořil.

Otvírač škeblí odběhl mezi stromy a za chvíli slyšeli, jak

hlasitě promlouvá k ostatním. Na závěr jeho řeči se rozpoutala

divoká změť výkřiků a o chvíli později z křoví vyrazilo na

šedesát bojovníků, někteří z nich nesli palice a kopí.

„Vypadají dost hrozivě, zvláště když uvážím, že je musíme

zvládnout,“ poznamenal Biggles, když si s obavami prohlížel

pomalované bojovníky.

132

„Nech to na mě,“ řekl s jistotou Sandy a šel jim vstříc.

Bůhvíjak se mu pdařilo najít náčelníka Řvoucí vlnu a krátce s

ním hovořil. Nakonec náčelník vydal hlasitý hrdelní zvuk a

znovu zmizel v křoviscích následovám svými bojovníky. „Je to

v pořádku,“ řekl Sandy, když se otočil k ostatním. „Ve

skutečnosti věřím, že náčelník je přímo nadšen tím, že do toho

jdeme taky. Jistá je jedna věc. Nemůžou Castanelliho ani cítit a

když se do něčeho pustí, nic na světě je už nedokáže zastavit.“

„Kam teď šli?“ ptal se Algy.

„Pro kánoi,“ odpověděl Sandy. „Tady přicházejí.“

Biggles s Algym užasle zírali, jak se mezi stromy vynořuje

pestrými barvami zdobená příď ohromné kánoe. Bylo to

nádherné dílo, vyzdobené v celé délce vyřezávanými ornamenty

a lesknoucí se na slunci, jak bylo pečlivě napuštěno olejem.

Kánoe byla dobrých čtyřicet stop dlouhá a nesly ji asi tři tucty

mužů. V naprostém tichu ji bojovníci snesli k vodě a spustili na

hladinu zálivu.

„Nasedat,“ řekl Sandy.

„Kam pojedeme?“ zeptal se Biggles.

„Samozřejmě že zpátky ke „Scudu“. Nemá cenu jít pěšky.

Kánoe nás tam dopraví dvakrát rychleji.“

„To zní dobře,“ souhlasil Biggles.

Za několik minut už tři běloši seděli v zadní části kánoe a

prohlíželi si široká pomalovaná ramena třiceti domorodců.

Seděli ve dvou řadách, patnáct na každé straně a každý z nich

třímal v ruce nádherně vyřezávané pádlo. Zbraně jim ležely u

nohou. Řvoucí vlna stál na přídi a hleděl dopředu. Pozvedl svůj

oštěp do výše. V tu chvíli se třicet pádel ponořilo do vody a

kánoe vyrazila kupředu jako šíp. Řvoucí vlna sklonil oštěp a

lesknoucí se pádla opět zabrala. A tak pořád dál, pádla dokonale

udržovala rytmus s pohyby oštěpu.

„Panečku! Tomu říkám cestování,“ obdivně vyrážel Algy.

„No to se vsaď,“ odpověděl Sandy. „Jen si představ, jak

musel tendle záliv vypadat před lety, kdy takhle vyplouvalo

133

řekněme padesát kánoí v útvaru na moře, aby přepadly sousední

ostrov. To musel bejt teprve pohled.“

Za méně než hodinu se přiblížili k zátoce, kde Sandy

ukázal na „Scud“ a vysvětlil náčelníkovi, co je potřeba udělat.

Pak už jen stačilo sedět v kánoi a pozorovat domorodce, kteří

osekávali nakupené mlází a další tříšť svými těžkými ostrými

noži. Nejprve pracovali z kánoe, ale jak se propracovali blíže ke

„Scudu“, mnoho z nich skočilo do vody a odtahovalo

naplaveniny rukama. Jakmile vznikl dostatečně široký průjezd,

Biggles spolu s ostatními vystoupili na palubu. Vešel rovnou do

pilotní kabiny a připravil motory ke startu. Věděl, že jejich zvuk

domorodce nevyděsí, protože už viděli stroj na vodě blízko

vesnice.

Byla to zdlouhavá a namáhavá práce, zcela vyprostit

letoun. Už se pomalu šeřilo, než skončili. Nakonec hodili do

kánoe lano, domorodci usedli k pádlům a odtáhli letadlo na

volnou hladinu doprostřed zálivu. Pak byla kánoe uvázána a

odlehčena na bocích, načež se Sandy vyškrábal na střední část

trupu letadla a podrobně všem vysvětlil jejich plán. Potom

naskočily motory. Deset domorodců přestoupilo na palubu

„Scudu“, aby usnadnili vlečení kánoe. Letoun se za řevu motorů

pomalu rozjel na otevřené moře. Starý bojový zpěv Marquésanů

se rozezněl nad klidným mořem.

Biggles pohlédl na Sandyho a usmál se, což by určitě

neučinil, kdyby byl věděl, že právě v tuto chvíli je Ginger

nezadržitelně stahován na dno laguny.

134

14. Z hlubin

Když Ginger nezadržitelně klesal vstříc hlubinám až na

dno laguny, věděl, že teď jej už může zachránit jedině zázrak.

Ačkoli se ještě zoufale pokoušel vysvobodit, tušil, že je to

marné. Od okamžiku, kdy pochopil Castanelliho záměr, si říkal,

že je vše ztraceno. Není zcela určitě divu, že ztratil i poslední

naději. Avšak jedno staré přísloví říká, že dokud je život, naděje

trvá a ještě snad nikdy se jeho pravdivost nepotvrdila tak

ukázkově, jako v tomto případě. Jeho vědomí jej rychle

opouštělo, když jeho tápající ruce narazily do něčeho měkkého.

Myslíte si možná, že strach, který jej na pokraji smrti

zachvacoval, už nemohl být větší, ale po dotyku toho

neviditelného těla se jej zmocnila neuvěřitelně intenzívní hrůza

z něčeho, co nemůžeme vidět. Nebylo se mu možné divit,

protože až příliš dobře věděl, jaké obludy skrývají hlubiny toho

safírového moře. A znovu přišel ten hrozný dotyk, bojoval vší

silou, ale přesto se něco dlouhého a měkkého začalo ovíjet

okolo jeho nohou, které nakonec stáhlo v pevném sevření.

Neměl už nejmenších pochyb, že je to chobotnice. Strašná

hrůza jej ochromovala a tušil, že se blíží konec. Více už jeho

vědomí nedokázalo unést…

Je těžké popsat to, co vnímal potom. Bylo to snad ještě

podivnější než cokoli dříve. Byl s jistotou přesvědčen, že je

mrtev, jinak tomu ani nemohlo být, ale smrt na sebe brala

vskutku překvapující podobu. Za prvé, uvědomoval si opět své

tělo, protože jeho břicho bolelo jako by mu jej rozemílali mezi

obrovskými kameny. A pořád dokázal uvažovat, ačkoli jeho

myšlenky byly zmatené a rozkouskované. Kde to vlastně je? Co

se to děje? Žasnul. Bylo to všechno nějak zmatené. Ale

shledával, že dokáže už jasněji uvažovat a uvědomil si, že má

otevřené oči. Spíše si to jenom myslel, jistý si už totiž nebyl

ničím. Rozhodně však měl najednou dojem, že leží hlavou dolů

na nějakém korálovém útesu. To bylo zatraceně záhadné.

135

Bezmocně těkal pohledem sem tam. Proč má ale, u všech

všudy, hlavu venku z vody? Cítil, že leží několik placů nad

hladinou. Světélkující vlnky pleskaly o skálu zrovna kousek

před jeho očima. Nejen, že je viděl, ale také i slyšel. Voda

stékala praménkem po útesu a odkapávala mezi ty vlnky. S

překvapením si uvědomil, že ta voda vychází z jeho úst a nosu,

ale když o tom dál přemýšlel, dospěl nakonec k přesvědčení, že

to není nic zvláštního, protože musel, konec konců, spolykat

velké množství vody.

Teď už viděl vlnky ostřeji a uvědomil si, že jeho okolí

nabývá zřetelných tvarů a zároveň se bolest v jeho břiše

stupňuje. Došlo mu, že je to způsobeno něčím velice těžkým, co

leželo na jeho zádech. To závaží bylo vždycky chvíli těžší a

chvíli jeho tlak povolil. Ležel na břiše a pokaždé, když se zvýšil

tlak závaží, bolest v břiše se stala téměř nesnesitelnou. Nakonec

slabě zasténal. Věděl, že zasténal, protože zřetelně ten zvuk

zaslechl a velice jej to udivilo. Náhle se znovu a razantněji

snesla váha na jeho záda a zároveň něco uchopilo jeho ruce a

táhlo je nahoru. Výsledkem byla nová záplava vody řinoucí se z

jeho úst. Jeho ruce poklesly a záhy byly zase vyzdviženy

nahoru, jako by s nimi někdo pumpoval a po celou dobu trval

ten strašný tlak na jeho zádech, drtící mu břicho o tvrdý

korálový podklad. Znovu bolestně zasténal.

Nakonec to už nemohl snést. Taková muka by ani mrtvý

nevydržel. Rychlým pohybem vykroutil ruce ze sevření, které

mu svíralo zápěstí a s vypětím všech sil shodil tu zátěž ze zad.

Zachytil se korálového výčnělku a odtáhl se od vody a zároveň

se přetočil do vodorovné polohy. Vzhlédl nahoru. Zprvu neviděl

nic, kromě hvězdami poseté oblohy a černé siluety skály proti

ní. Pak se na dosah ruky pohnula postava tmavá jako stín. „Ty

už o moc lepší,“ řekl tenký hlas.

Bylo by opět obtížné pokusit se popsat Gingerovy pocity,

když zaslechl jemu dobře známý hlas. Chvíli jen bezmocně

zvracel vodu v náhlém záchvatu nevolnosti, ale když křečovité

stahy břicha povolily, cítil se mnohem lépe a znovu pohlédl na

136

tmavou siluetu. „ Úplněk!“ bylo jediné, co ze sebe vydal

překvapeným hlasem.

Úplněk si k němu přiklekla. „Tobě už bude lépe,“

zašeptala. „Jednou si já už myslela, že ty moc mrtvý…“

„Ale kde jsi se tu vzala?“ zeptal se Ginger, posadil se a

opatrně si ohmatával břicho. Uviděl, že bolest působil tlačící

ostrý výčnělek korálu.

„Já na škuneru celou dobu,“ odpověděla Úplněk.

Ginger chvíli mlčky seděl a snažil se svým rozbolavělým

mozkem pochopit tuto informaci. „Na škuneru?“ vydal ze sebe

nakonec. „Chceš říct, že jsi byla na škuneru, když mě hodili do

vody?“

„Ano, já zůstat na škuneru celý den, schovat pod plachty.“

Ginger nevěřícně potřásl hlavou. Bylo to celé příliš

neuvěřitelné. „Kde je Otvírač škeblí?“ zeptal se náhle.

„On vzít člun a jet moc rychle na Rutuonu,“ odvětila

Úplněk.

„Ale jak si se dostala na škuner?“

Úplněk vysvětlovala. „Když tě Atanelli udeřit do hlavy,

Otvírač škeblí rychle plavat pod vodou. On mi říct. My jít

zpátky. Otvírač škeblí vzít člun. Já zůstat a sledovat, co

Atanelli. Já schovat v plachtách, viděla vše. Viděla jak muži ze

Solomonů tě hodit do vody. Já plavat dolů, ale ty kopat moc. Já

přeříznout lano, ale vidět, že ty rychle umírat tak já tě táhnout

na útesy.“

Ginger se náhle nemohl ubránit dojmu, že to celé byl jen

strašlivý sen, ale viděl, že má ještě stále kolem pasu omotané

lano, jehož odříznutý konec volně visel ve vzduchu. Věděl, že

vše se skutečně odehrálo. Na chvíli byl dojat prostou oddaností

obou Marquésanů, že nebyl schopen slova. „ Úplňku, jednou ti

to snad oplatím,“ řekl nakonec chraptivým hlasem. „Jsi prostě

báječná.“

Úplněk se zasmála. „Proč báječná?“ zeptala se naivně. „Já

ne utíkat, když moc trable. Já ráda, že ty spadnout ze škuneru, já

nemuset tě jinak dostat odtamtud.“

137

„Well, můžu říct, že jsi pašák,“ prohlásil Ginger.

„Co je pašák?“ zeptala se zvědavě Úplněk.

Gingera nenapadla vhodná odpověď. „Nevadí,“ řekl a

pokusil se zesláble postavit.

„My zůstat tady,“ řekla Úplněk. „ Otvírač škeblí se brzo

vrátit s velkou kanoí.“

Ginger se rozhlédl. „Říkáš, že jsme na útesech?“

„Ano, na útesech.“

„Atanelli odjel?“

„Ano, on vytáhnout plachty.“

„Jednou si dopřeju to potěšení a zastřelím toho padoucha,“

prohlásil Ginger.

„Ano, já zabít taky,“ přitakala Úplněk.

Ginger musel pokleknout, protože se jej zmocnil další

záchvat nevolnosti. Pořád se mu dělalo neuvěřitelně špatně,

protože spolykal příliš mnoho slané vody, ale po nějaké době

vstal a oznámil, že bude schopen přeplavat na ostrov. Právě

vyšel měsíc a Ginger si prohlížel pás korálových útesů, protože

až dosud neměl příležitost si je tak zblízka prohlédnout. Při

pomyšlení, že bude muset do vody se jej zmocňovala hrůza, ale

při pečlivé prohlídce útesů si uvědomil, že by se na ostrov

mohli dostat, aniž by museli plavat. Když to navrhl Úplňku,

souhlasila, že to tak bude nejlepší.

„Jsou na těch skalách feke?“ obezřetně se zeptal Ginger.

Úplněk v otázce nevycítila nic mimořádného. „Možná,“

řekla a zkušeným pohledem prozkoumávala řadu útesů. Pak

zavrtěla hlavou. „Žádný feke,“ rozhodla. „Moc krabů. Krabi

nejsou, když feke tady.“

„Dobrá, to máme opravdu štěstí,“ zabručel Ginger, pro

něhož byla chobotnice ještě o stupeň horší než žralok.

„My jít hned,“ navrhla Úplněk. „Ty vypít moc kokosové

vody, ty hned cítit lépe.“

„Ano, docela bych se napil,“ souhlasil Ginger, kterému v

ústech přetrvávala suchá pachuť vypité slané vody.

138

Úplněk mu odřízla zbytky lana od pasu. Pak, ruku v ruce

pomalu vystoupili po měsícem ozářeném korálovém útesu na

jeho vrchol, kde se náhle zarazili a srdce se jim prudce

rozbušila. Nemohli uvěřit vlastním očím. Namísto moře

táhnoucího se od obzoru k obzoru spatřili škuner, který stál

přímo ve vjezdu do laguny. Nebyl od nich dál než sto yardů.

Úplněk se vzpamatovala nejdříve. „Atanelli, on se vracet,“

sykla a skrčila se za velký korálový výstupek.

Ginger úžasem nebyl schopen slova. To byla ta poslední

věc, kterou by očekával. Po vzoru Úplňku rychle skočil za jiný

velký kus korálu, ale už bylo pozdě. Křik ze škuneru mu

prozradil, že byli spatřeni.

Úplněk vyskočila na nohy. „My běžet moc rychle,“ řekla

krátce a rozběhla se po útesech směrem k ostrovu. Přeskakovala

přitom ze skály na skálu jako kamzík.

Ginger běžel za ní co mu síly stačily, ale jeho nedávné

hrůzné zážitky na něm byly přeci jen znát a nohy se pod ním

přímo podlamovaly. Když to spatřila Úplněk, zastavila se a

pomohla mu přes nejobtížnější úseky. K místu, kde se pás

korálových útesů přimyká k ostrovu, zbýval ještě slušný kus

cesty, když se vzduchem rozlehlo štěknutí výstřelu z pušky a

střela odštípla kus korálu nepříjemně blízko nich. Když se

ohlédl, Ginger uviděl, že škuner projíždí vjezdem do laguny a

ačkoli se pomalu pohyboval vpřed, už spouštěli přes bok lodi

záchranný člun. Zasvištěl další výstřel a zaryl se do útesu.

Rozběhl se dál. Dobře věděl, jak je obtížné trefit se za slabého

měsíčního svitu, ale neriskoval. V tuto chvíli se mnohem více

bál o Úplněk než o sebe.

Přeskakovali ze skály na skálu a snažili se využít každého

dostupného úkrytu. Tváří v tvář nové hrozbě Ginger co nejvíce

potlačil vyčerpání a slabost. Castanelli – protože Ginger ani

chvíli nepochyboval, kdo je oním střelcem – neustával ve

střelbě, ale ačkoli několik střel dopadlo blízko, nezpůsobily

žádné zranění. Avšak dříve, než oba pronásledovaní doběhli k

139

ostrovu, záchranný člun letěl po hladině laguny. Castanelli

zuřivě pobízel své veslaře, kteří zabírali ze všech sil.

Ginger s Úplňkem se ani na chvíli nezastavili. Pruh útesů

se spojoval s ostrovem na jeho nejužším konci a bylo jasné, že

pokud Castanelli s posádkou dorazí na ostrov včas, aby jim

odřízl přístup na širší konec, jejich polapení bude otázkou

několika minut. Opačný konec ostrova nebyl jen širší, ale také

členitější a poskytoval tak více míst k úkrytu.

Ginger nyní jako první běžel po odvrácené straně útesů,

kde nemohl být viděn z laguny a byl tak chráněn před

Castanelliho palbou. Postup nebyl snadný, protože změť

rozmetaná hurikánem ležela nyní všude – palmové listy,

hromady chaluh, odlámané kusy korálu – a tak se museli často

vyhýbat překážkám. Avšak podařilo se jim doběhnout na širší

konec ostrova, kde se Ginger odvážil nahlédnout přes hřeben.

Viděl, jak vytahují záchranný člun na pláž. Castanelli už stál na

bílém písku s puškou připravenou k výstřelu.

„Ať ho vezme ďas, co tu, zatraceně, ten mizera ještě

pohledává?“ rozzlobeně vrčel Ginger. „Strašně si teď přeji,

abych tu měl pušku.“

Úplněk na to nic neřekla. Možná věděla, jak pošetilé je toto

přání.

Ginger rychle uvažoval. Bylo jasné, že se na ostrově

nebudou moci skrývat dlouho. Mohli by se vyšplhat na některou

ze zbývajících palem nebo se skrýt mezi roztroušenými

korálovými skalami, kde by mohli chvíli zůstat nepozorováni.

Ale s rozedněním by bylo jen otázkou času, než by byli

objeveni. Kdyby Castanelli nevěděl, že jsou na ostrově, nebylo

by tak těžké se tu skrýt. V tom případě by určitě ostrov pečlivě

neprohledával. Teď však dobře věděl, ža tady jsou a bylo jisté,

že zde za každou cenu prohledá každý kout, dokud je nenajde.

Korsičan už dostatečně ukázal, že je schopen chladnokrevné

vraždy a v případě, že se mu podaří Gingera polapit, bylo nad

slunce jasnější, jaký jej čeká osud. Castanelli pro příště už

neponechá nic náhodě. Na ostrově existovalo jen jediné místo,

140

kde by se mohli bezpečně schovat a tím byla skrytá jeskyně.

Ani kdyby muži ze Solomonských ostrovů hledali týdny,

neobjevili by toto místo. Byla to jejich jediná neděje a tiše to

Úplňku sdělil. Ta už si to také uvědomila a vyrazila směrem ke

známé zátoce. Cestou sbírala kokosové ořechy. Ginger

pochopil, jak moudré je to opatření a pustil se také do sbírání.

Věděl, že budou možná nuceni v jeskyni zůstat několik dnů.

Nepředpokládal žádné obtíže po cestě k zátoce, jedinou

jeho obavou bylo, že se tam dosud zdržuje žralok; o této

možnosti se rozhodl raději neuvažovat. Ale čekalo jej další

zklamáni, protože jakmile dorazili k zátoce, spatřili střapatou

hlavu plavce, který obeplouval korálový útes, aby se nakonec

zastavil na stejném místě, kde Ginger tolikrát předtím

vystupoval z vody. Byl to jeden z mužů Castanelliho posádky.

Proč se zrovna rozhodl plavat podél břehu a zrovna na tomto

místě nevěděl, mohl jen předpokládat, že ten chlap tušil, co

hodlají udělat a tím, že je přelstí, se chtěl zavděčit svému

pánovi.

Ginger s Úplňkem se zrovna skrčili v malém

polokruhovitém úkrytu, když se domorodec vyšvihl na břeh.

Mohli se jenom co nejvíc přikrčit v korálové proláklině a

doufat, že nebudou spatřeni. Minutu domorodec postával na

místě, kde vystoupil z vody a z jeho černého těla odkapávala

voda. Pak se mu z hrdla vydal křik, až sebou Ginger poplašeně

trhnul. Nejprve si myslel, že je domorodec uviděl, ale když se

ten ani nepohnul jejich směrem a na křik mu někdo nedaleko

stejným způsobem odpověděl, uvědomil si, že jsou zatím

neobjeveni. Muž asi jen dával ostatním na vědomí, kde právě je.

Ginger se v duchu modlil, aby odešel. Kdyby zmizel třeba

jen na minutu či dvě, bylo by to dost času, aby se stihli dostat

do svého útočiště ve sluji. A muž skutečně udělal několik kroků

směrem k okraji zátoky, ale jen aby vystoupil na nejvyšší místo

útesu, odkud mohl dobře přehlédnout celou zátoku a ještě dál. A

tam zcela zjevně hodlal zůstat, zatímco ostatní, roztroušení po

celém ostrově, hnali kořist proti němu. Nebo si to alespoň

141

myslel. Ginger slyšel jejich výkřiky, jak se přiblížili. Ucítil, že

Úplněk sáhla pro nůž, ale zadržel její ruku, protože věděl, že je

absolutně nemožné dostat se jakýmkoli způsobem do blízkosti

muže, aniž by byli spatřeni. A jakmile je někdo uvidí, bude to

jejich konec. Proto zůstali na místě a Ginger jen doufal, že

každou chvíli zanechají hledání, alespoň na nějaký čas.

Přešla minuta, snad pět minut a pak zaslechli blížící se

kroky. Objevil se druhý domorodec a hned za ním Castanelli,

jehož špinavý oblek z hrubého bílého plátna nápadně svítil ve

tmě. Pod paží nesl pušku. „Neviděl’s je?“ řekl k čekajícímu

muži.

„Ne, pane.“

Castanelli se usadil na kus korálu. „Nebudou daleko,“ řekl

sebejistě. „Počkáme do úsvitu.“

Gingerovi se zastavilo srdce. Zdálo se, že je štěstí zcela

opustilo, ale nemohli v této situaci nic jiného dělat. Úplně ztratil

pojem o čase, částečně proto, že neměl nejmenší představu, jak

dlouho byl v bezvědomí. Měsíc přešel na obloze svým zenitem

a začal klesat. Oni se stále krčili ve svém stísněném úkrytu.

Začala se jej zmocňovat smrtelná únava. Věděl, že někteří z

domorodců hledají dál, protože často zaslechl, jak na sebe

pokřikují. Tato chvíle se změnila v jeden strašlivý sen, ze

kterého se nemůžete probudit a který se hrůzyplně pořád znovu

a znovu opakuje. Celou dobu Castanelli seděl na balvanu a

kouřil cigaretu za cigaretou. Ginger ještě nikdy necítil k

někomu tak hlubokou nenávist, jak nenáviděl tohoto Korsičana

s medovým hlasem. Jeho nenávist sahala tak daleko, že kdyby

měl v tuto chvíli u sebe zbraň, zastřelil by jej bez ohledu na

jakékoli následky.

Po předlouhém čekání začalo měsíční světlo blednout.

Světle nachový pruh, který se objevil na východní obloze, se

zlehka změnil v růžový a Ginger věděl, že teď je jejich objevení

jen otázkou minut. Znovu pohlédl na Castanelliho, který dosud

seděl na svém místě, a bylo zřejmé, že ani v nejmenším nemá v

úmyslu odejít. Avšak díval se na druhou stranu, pravděpodobně

142

sledoval své muže, kteří dál pokračovali v hledání. Vedle něj

stál jen jeden domorodec, který se díval stejným směrem.

Ginger přiblížil ústa k uchu Úplňku. „Nemůžeme tady

zůstat,“ řekl. „Jestli se Atanelli otočí, hned nás uvidí. Poběžíme

k jeskyni.“

Úplněk přikývla na znamení, že rozuměla.

Pomalu, protože celé jeho tělo bylo křečovitě ztuhlé

čekáním v přikrčené pozici, se narovnal, připraven vyběhnout.

Úplněk se k němu připojila a v následujícím okamžiku se už

oba tiše plížili k vodě. Byli už v půli cesty a zatím se žádný z

obou mužů na skále neotočil. Byli opravdu jen několik yardů od

cíle a Ginger už už začínal doufat, že se na ně konečně štěstěna

usmála, a že se jim podaří dosáhnout vody nepozorovaně, když

tu se ostrovan otočil. Nebyl žádný důvod k tomu, aby tak učinil.

Bylo to, jakoby jej jeho vrozený instinkt varoval, že se něco

pohnulo. Dotknul se Castanelliho paže a rychle mu něco

sděloval, pak ukázal k prchajícím.

Koutkem oka Ginger zahlédl, jak Castanelli sahá po svojí

pušce. Na nic dalšího nečekal. Začal pádit k vodě a postřehl, že

Úplněk se kolem něho mihla jako hnědý stín. Téměř bok po

boku skočili po hlavě do vody. Když se otočil za Úplňkem, aby

ji následoval do jeskyně, Ginger zřetelně ucítil ostré plesknutí

kulky o hladinu. V následující chvíli už byli hluboko pod vodou

a plavali potemnělým šerem, protože slunce dosud nevyšlo.

Ginger plaval naslepo tak, jak nikdy předtím. Kdyby už dříve

nebyl v jeskyni, nikdy by ji nenašel. Ale věděl přesně, kde se

její vchod nachází a tak se rukama přitáhl do otvoru a

mohutnými záběry vyrazil do černočerné tmy. Vynořil se uvnitř

sluje a lapal po dechu. Úplněk jej tam již čekala. Vyšplhali ven

a usadili se na jejich obvyklém převisu, kde Úplněk vytáhla z

podpaží kokosový ořech a Ginger se znovu musel podivit její

prozíravosti a důvtipu.

Světlo uvnitř jeskyně stačilo sotva na to, aby viděli jeden

druhého. Úplněk se usmála a Ginger se usmál na oplátku na ni,

ale v duchu měl k smíchu daleko. Věděl, že svým útěkem si

143

nadlouho nepomohli. Byla to jen otázka času, než Castanelliho

muži objeví jeskyni a neměl nejmenší tušení, co se stane potom.

Věděl jedině, že Korsičan za žádných okolností neodejde,

dokud je nedostane.

„Já počítat, my tady dlouho zůstat,“ poznamenala

zamyšleně Úplněk a tloukla jedním koncem ořechu o korálovou

skálu.

Ginger přikývl. Neodpověděl, protože jej v tuto chvíli nic

kloudného nenapadlo. Přemýšlel, jaké darebáctví zase

Castanelli na ně chystá a sledoval přitom, jak se voda postupně

mění z šedé na světle fialovou, a dál pak do modra. Úplněk mu

podala kus kokosového ořechu a on jej začal mechanicky

žvýkat, protože byl příliš unaven na to, aby měl hlad.

Dívka vytasila nůž a položila ho na skálu vedle sebe. „Já

podříznout Atanellimu krk,“ prohlásila jakoby nic. „Možná ho

já sníst,“ dodala potom zcela vážně.

Když si Ginger, jehož nervy se po všech těch útrapách

chvěly vyčerpáním, představil Úplněk pojídající tlustého

Korsičana, rozesmál se neovladatelným smíchem. Stěny sluje v

mnohonásobné ozvěně jeho smích odrážely.

„Ty se tak nesmát,“ ostře jej plísnila Úplněk. „Ty se tak

smát jako ty bez rozumu.“

„Ani bych se tomu nedivil,“ opáčil Ginger a chvíli mlčeli.

144

15. V pasti!

Asi hodinu – nebo to tak alespoň jako hodina Gingerovi

připadalo – seděli v jeskyni na převise a čekali. Vlastně ani

nevěděli na co čekají. Ale nic než čekat dělat nemohli. Žádný

zvuk neprozrazoval, že jsou jejich nepřátelé pořád venku, ale

Ginger si nedělal plané naděje. Věděl, že Castanelli neopustí

ostrov, dokud jsou on a Úplněk naživu a obrnil se největší

trpělivostí, aby vyčkal na příští Korsičanův krok. Byl si jistý, že

se každou chvíli něco stane, ale netroufal si domyslet, co to

bude. Pohlédl na Úplněk. Seděla a kývala nohama jen palec či

dva nad vodou, zjevně docela spokojená a její prostá duše

nemyslela na nebezpečí. Ginger se ji už už chystal upozornit,

aby se usadila výš na převisu. Bál se, aby ji nějaký žralok nebo

chobotnice nechytili za nohu, protože po svých nedávných

zkušenostech nemohl tato nebezpečí vypudit z mysli. Tu se

skoro bez nejmenšího zčeření voda rozestoupila a vynořila se

hnědá ruka. Pevně uchopila dívčin kotník. Zároveň se nad

hladinu vynořila střapatá hlava jednoho z Castanelliho

ostrovanů.

Prvním škubnutím se mu téměř podařilo stáhnout Úplněk

do vody, protože útok ji zastihl zcela nepřipravenou. Pak se ale

mrštně otočila a podařilo se jí křečovitě sevřít korálový

výčnělek a tím se udržet na převisu. Její hlasitý křik se rozléhal

po celé jeskyni.

Po prvním šoku z překvapení začal Ginger rychle jednat.

Uchopil pevně dívčin nůž a bez nejmenšího zaváhání jej

veškerou silou své paže zabodl do hnědého ramena. Ruka

okamžitě pustila kotník Úplňku ze sevření a domorodec se

prudce odstrčil od převisu, až se zbarvená voda zavířila. Na

chvíli nebyla jeho pravá paže vidět, pak se objevila znovu a

svírala nůž. Zároveň se vrhl k převisu. Ginger viděl, že pokud

se tam domorodec dostane, jejich situace se stane zcela

zoufalou a vyběhl vpřed s napřaženým nožem, aby čelil útoku.

145

Ale útok se neuskutečnil. Kolem něj se mihlo pružné hnědé

tělo. Byla to Úplněk s rukama napřaženýma nad hlavou. V nich

držela kus korálu o něco větší než kokosový ořech. Domorodec

uviděl nebezpečí, které mu hrozilo a obrátil se, aby se ponořil.

Avšak dříve, než mohl splnit svůj záměr, na jeho hlavu dopadl

korálový kámen s tupým úderem, při kterém se Ginger otřásl.

Tělo ostrovana ochablo a pak se pomalu ponořilo do modré

vody.

„Já vyřídit ho pěkně rychle,“ oznámila Úplněk s výrazem

nejvyšší spokojenosti ve tváři.

Ginger zůstal na ni zírat, protože nedbalá samozřejmost, se

kterou brala život i smrt, jej nikdy nepřestávala udivovat. V

hloubi duše věděl, že on sám by se zdráhal udělat to, co ona –

úmyslně zabít člověka. I když bodal nožem, vybral si za cíl

rameno onoho muže, přestože jej mohl zasáhnout do hlavy nebo

do krku. Ale Úplněk zjevně neměla takové zábrany. S úsměvem

na tváři stála a dívala se na tělo, které nyní bezvládně leželo na

bílém písku dna přírodního bazénu. Ginger cítil podivnou bolest

při pomyšlení, že je něčeho takového schopna, ačkoli si

uvědomoval, že má pramálo důvodů si stěžovat. Bylo to, jak

předpokládal, všechno dáno prostředím, kde vyrůstala. Po

všechny roky života ji provázelo nebezpečí, skutečné a

všudypřítomné, a bylo proto málo pravděpodobné, že by

neunesla pohled na smrt. Sandy mu jednou vyprávěl, že tady na

Ostrovech se smrt bere úplně jinak. Lidé si zde s pýchou

chystají vlastní rakve a hroby, pečují o ně a nesmírně si jich

cení ještě dříve, než jich použijí pro vlastní potřebu…

Ginger dál stál na převisu opřen zády o korálovou stěnu a

upřeně hleděl na černou postavu ležící s rozhozenýma rukama

na dně. Cítil, že by se měl potopit a vyzvednout tělo, ale pustil

tu myšlenku z hlavy. Konec konců, uvažoval, ten muž sem

připlaval je zabít a to, co se stalo, byla jen spravedlivá odplata.

Nejvíce jej ale znepokojovala skutečnost, že ostrovan objevil

jejich útočiště. Věděli ti venku, kam jde, přemýšlel, nebo ten

muž jen objevil ústí jeskyně a plaval ji prozkoumat?

146

Úplněk mu vzala nůž z ruky. Podíval se, k čemu jej

potřebovala a spatřil, jak páčí další velký kus korálu,

pravděpodobně jako zbraň pro případ dalšího útoku.

Prozpěvovala si přitom v podivné mollové tónině a čas od času

přes rameno pohlédla na vodní hladinu. Při jednom takovém

pohledu se najednou zarazila a tiše vykřikla.

Ginger se zadíval tím směrem a chvíli se zděsil, že

ostrovan opět ožil. Ale mrtvý pořád ležel na stejném místě jako

dřív a Ginger si uvědomil, že to byla jiná postava, která rychle

plula pod hladinou. Připlula k mrtvému, který ležel roztažený

na písku a na chvíli se zastavila, jakoby prohlížela mrtvé tělo.

Úplněk vykročila kupředu a odlomený kus korálu zvedla nad

hlavu. Ginger se také připravil. Ale ostrovan se nevynořil.

Patrně se dozvěděl vše, co potřeboval, protože krátce pohlédl na

převis, jako úhoř se otočil a vyrazil zpět do ústí jeskyně. Ginger

by se mu v tom pokusil zabránit, kdyby to bylo jen trochu

možné, protože věděl, že ostrovan přesně popíše Castanellimu,

kde nalezli útočiště, ale tak nemohl nic dělat.

„Teď vědí, kde jsme,“ řekl Úplňku.

„Možná Atanelli přijít,“ doufala dívka a nedočkavě

pohupovala kusem korálu v dlaních.

„Ten ne,“ prohlásil Ginger. „On nepřijde, Má pěkně

nahnáno – pošle domorodce.“

Úplněk přikývla. „Aue,“ zamumlala. „My zabít domorodce

taky, že?“

Ginger se neubránil úsměvu. „Ty jsi mi ale krvežíznivec,“

napomenul ji.

„Já ne žízeň na krev – jenom zabít, to je vše,“ protestovala

Úplněk.

Minuty plynuly, ale žádný domorodec se neukázal. Ginger

by dal všechno za to, kdyby věděl, co se odehrává nahoře.

Cokoli by bylo lepší než toto čekání. A čas plynul a nic se

nedělo. Přírodní bazén nyní zářil modrým světlem a on věděl,

že venku se už zcela rozednilo. Jak už tomu v takových

situacích bývá, nečinnost mu drásala nervy, ale nemohl nic

147

dělat. Chvíli se zabýval pomyšlením, co celou tu dobu dělá

Biggles, ale k ničemu rozumnému nedošel. Když Úplněk viděla,

jak často pohlíží ke vchodu do jeskyně, nabídla se, že propluje

ven a zjistí, co se děje v zátoce. Ginger o tom ale nechtěl ani

slyšet.

„Co Atanelli dělat, co ty myslet?“ ptala se vesele.

„Nevím, ale můžeš si být jistá, že na nás něco chystá,“

odpověděl Ginger a přemýšlel, zda se teď, když Castanelli ví,

kde je hledat, sem pokusí zvenčí prokopat. „Přál bych si, aby se

už konečně něco stalo,“ dodal. „Je to strašné tady jen tak

nečinně stát.“

Jeho přání se až příliš brzy vyplnilo. Sotva ta slova dořekl,

když jím mrštila vzad prudká exploze, která otřásla celou slují.

Vzduch byl plný štiplavého kouře a korálového prachu, zatímco

voda se hrnula přes převis s takovou silou, že je oba téměř

smetla. Ze stropu začaly do vody padat kusy korálu a bylo

jasné, že se to tu všechno může každou chvíli zřítit.

Úplněk vykřikla strachy a sevřela Gingerovu paži. „Co

Atanelli dělat?“ vydechla.

„Obávám se, že to tu celé chce vyhodit do vzduchu

dynamitem,“

odpověděl

Ginger

mezi

záchvaty

kašle,

způsobeného štiplavým kouřem. „Předpokládám, že se pro něj

musel vrátit na škuner; proto ta přestávka,“ vysvětloval.

„Co my dělat? Ty říct?“ ptala se se žalostným hlasem

Úplněk,

Ginger nevěděl, co má podniknout. Pokusí-li se proplout

jeskyní, znamenalo by to pravděpodobně kulku do hlavy od

Castanelliho, který dozajista čeká venku, až se vynoří. Pokud

zůstanou tam, kde jsou, Korsičan odpálí další nálož dynamitu a

pohřbí je navěky v sutinách sluje. Stěny už byly rozpraskané.

Ještě jedna nálož a celé místo se určitě zřítí. Byli ztraceni

každopádně, ale ze dvou smrtí si Ginger vybral tu v jeskyni,

přinejmenším aby Castanelliho připravil o potěšení jej zastřelit.

„Zůstaneme tady,“ řekl Úplňku a instinktivně se přikrčil ke

stěně. „Jestli půjdem ven, Atanelli bude okamžitě střílet.“

148

„Já zůstat,“ oznámila Úplněk po chvíli.

Čekali několik nervy drásajících okamžiků, ale Ginger si

teď už mohl zcela konkrétně představit, co se nahoře odehrává.

Castanelli počká pár minut, jestli se nevynoří. Když se

neukážou, zapálí doutnák dalšího váčku dynamitu a hodí jej do

díry vytvořené předcházející náloží, což je někde nad jejich

hlavami. To bude konec.

Ginger pevně uchopil Úplněk za ruku, opřel se o stěnu a

čekal na konec. Nemusel čekat dlouho. Přišel další silný

výbuch. Jeho záblesk projel jeskyní až do vody a okamžitě

potom se snesla záplava padajícího kamení. Velké kusy stěn se

zřítily. Pak, provázena hlasitým prasknutím, se většina stropu

jeskyně odlomila a propadla dovnitř. Vniklo sem denní světlo a

modravé přítmí nadobro zmizelo.

Dosud žádné velké kameny nespadly na úzký převis, na

němž se krčili Ginger a Úplněk. Ginger se rozkašlal a podíval se

nahoru, kde se v oblacích kouře a korálového prachu objevila

díra o velikosti jídelního stolu, kde býval strop jeskyně. Nad ní

prosvítala modrá obloha. Několik okamžiků se nahoře nic

nedělo, pak Castanelliho hlava vykoukla přes okraj. Na tváři se

mu rozhostil široký úsměv, když uviděl dvě skrčené postavy na

převise. „Vyjděte ven,“ nařídil.

„Zůstaneme tady,“ odpověděl Ginger a zvažoval, zda by

dokázal hodit dívčin nůž natolik přesně, aby zasáhl tohoto

muže, kterého nade vše nenáviděl.

Korsičan jen pokrčil rameny. Úplně klidně, jakoby to byla

cigareta, vyndal z kapsy další váleček dynamitu s krátkým

doutnákem a krabičku zápalek. Zapálil doutnák a zvedl dynamit

nad hlavu. „Vyjděte ven,“ rozkázal znovu.

„Ne,“ křikl Ginger.

Z dálky zazněl křik. Castanelli jej určitě zaslechl, protože

se přes rameno zadívali dozadu. Když se obrátil zpět, jeho

úsměv z tváře vymizel. Vycenil zuby v záchvatu zvířecího

hněvu a mrštil válečkem dynamitu přímo na Gingera. Letěl

vzduchem a zanechával za sebou stopu bledě šedého kouře.

149

Gimger na něj hleděl jako fascinován. Věděl, že i když jej

znovu netrefí, padne na převis. Nejprve se chystal skočit do

vody, protože nebylo kam utéci. Pak uviděl, že dynamit zasáhne

Úplněk a jednal bez rozmýšlení. Jako když se hráč kriketu snaží

chytit míček, skočil vpřed a nechal spadnout váleček do svých

dlaní. Okamžitě jej odhodil zpátky do otvoru, odkud přiletěl.

Nebyl čas se rozmýšlet, protože jak se dynamit na chvíli v letu

jakoby zastavil proti modré obloze, ozval se ohlušující výbuch.

V příštím okamžiku Ginger klečel a chránil si hlavu před

padajícími troskami. Strhl Úplněk k sobě a snažil se ji co

nejvíce chránit vlastním tělem. Vzduch byl plný kouře a rachotu

padající skály. Protřel si zaprášené oči a rozhlédl se kolem.

Nebylo lehké pochopit, co se děje, protože celý tvar jeskyně se

změnil. Kusy stěn a stropu dosud padaly, a jak se řítily do vody

a kupily v přírodní nádrži uprostřed jeskyně, zvednutá voda

zalila jejich převis. Ginger však tyto věci téměř nevnímal,

protože v tuto hrůznou chvíli se zdálo, jako by se kolem nich

celý svět rozpadal na kousky. Zvenčí stále doléhaly výkřiky, ale

nikoho neviděl a neměl nejmenší představu, co se nahoře

odehrává. Zanedlouho se dým poněkud rozptýlil a mohl nyní

zřetelněji vidět, co se stalo s jeskyní. Většina stropu zmizela,

takže se on a Úplněk nalézali na dně jakéhosi bazénu, jehož

korálové stěny byly na mnoha místech rozpraskané a stačil by

jen dotyk, aby se zřítily. Ve skutečnosti celé místo vypadalo, že

se co nevidět zřítí. Po Castanellim nikde ani stopa.

Ginger uchopil Úplněk za ruku. „Pokusme se dostat ven,“

řekl pevně. „Jestli se tyto korálové stěny zřítí, pohřbí nás pod

sebou.“

Ale Úplněk stála jako zkamenělá a naslouchala s

pootevřenými rty a planoucíma očima. Pak náhle vydala

nelidský křik, při němž tuhla krev v žilách, vrazila nůž do

záhybu pareu a začala šplhat po stěně nahoru.

„Dávej pozor. Shodíš to celé na nás,“ volal Ginger, který se

nepřestával zabývat nyšlenkou, co se stalo s Castanellim.

150

Ale Úplněk najednou nedbala Gingerova zuřivého volání.

Bez ohledu na padající kameny šplhala stále výš a čas od času

vydala pronikavý křik, ne podobný těm, které sem občas z

dálky zaznívaly. Celkem měl Ginger dojem, že náhle přišla o

rozum a nic nenasvědčovalo, že tomu tak skutečně není. Bylo

docela dobře možné, že to způsobil šok z výbuchu, uvažoval.

Hnaný obavou, co může Castanelli udělat, když se dívka

vyškrábe až nahoru, znovu na ni zavolal, aby se zastavila.

Avšak ona mu jen jako odpověď křikla něco v jejím rodném

jazyce a dál se drala vzhůru. Za těchto okolností nemohl Ginger

dělat nic jiného, než ji následovat.

151

16. Karta se obrací

Bylo jisté, že se venku něco děje, ale s výjimkou představy,

že byl Castanelli zabit či zmrzačen výbuchem nálože dynamitu,

kterou hodil zpět, si Ginger nedovedl představit, o co jde.

Úplněk už byla více než v polovině korálové stěny, napínal

proto všechnysíly, aby ji předhonil nebo tam přinejmenším

dorazil zároveň s ní. To se mu podařilo, protože si vybral

relativně snazší výstup, zatímco Úplněk překotně šplhala po

stěně, aniž by se zdržovala hledáním nejsnadnější cesty. Přesto

často korál pod jeho vahou povolil a několikrát si už myslel, že

musí spadnout. Ale nějak se vždy udržel, nedbal odřenin a

polámaných nehtů a nakonec se přehoupl přes okraj. Úplněk

byla v tu chvíli šest stop pod ním a marně se snažila najít cestu

nahoru. Ginger si lehl na zem a podal jí ruku. To jí stačilo k

tomu, aby se během několika vteřin ocitla vedle něj. Lapala po

dechu a stírala si korálový prach z očí cípem svého pareu.

Napětí poslední minuty umožnilo Gingerovi, aby dočasně

zapomenul na Castanelliho a jeho ostrovany, ale nyní, když si

na ně vzpomněl, se bedlivě rozhlédl okolo. Uviděl spoušť. Hned

vedle něj leželi dva výbuchem zle zmrzačení muži ze

Solomonských ostrovů. Ale něco jiného upoutalo jeho

pozornost natolik, že zůstal s otevřenými ústy civět. Všude po

ostrově pobíhali příšerně pomalovaní bojovníci, kteří křičeli

jako pominutí a pronásledovali rozptýlené členy Castanelliho

posádky. A to nebylo vše. „Scud“, jehož konec levého křídla

byl zlomený a volně visel dolů a vykrajoval stopu na vodní

hladině, se hrozivě nahnutý hnal po hladině laguny. Další

pomalovaní válečníci ještě pořád vyskakovali ze dveří kajuty

přímo do vody. Ostatní plavali neuvěřitelnou rychlostí k

překrásně vyřezávané dlouhé kánoi, která se hnaná pádly řítila

za třemi plavci, pokoušejícími se doplavat ke škuneru. Ginger

okamžitě poznal podle střapatých hlav, že dva z prchajících jsou

152

členové Castanelliho posádky; ten další, který plaval mnohem

pomaleji, byl Castanelli osobně.

Ginger zcela bezradně pobíhal po břehu sem a tam. Byl

úplně zmaten. Nedokázal pochopit, co se to tu děje. Jediná věc,

nad kterou uvažoval, byla, že se „Scud“ vrátil a byl okamžitě

napaden tlupou domorodých válečníků, kteří sem zároveň

připluli ve své válečné kánoi. Musíme přiznat, že tato úvaha

dávala smysl. Pochopil také, že pokud se nemýlil v hodnocení

situace, pak záhy s největší pravděpodobností přijde řada na něj

a na Úplněk. Jeho pozornost však i za těchto okolností zaujal

strašný hluk, který sem doléhal od laguny. Vše tam vypadalo

zhruba tak, jako když vystoupil ven, s tím rozdílem, že se

oběma ostrovanům už podařilo dostat se na škuner, aniž by je

kánoe dohonila. Ta zatočila, aby odřízla Castanellimu cestu.

Ale křik vyvolalo něco jiného. Kánoe už nebyla hnána záběry

pádel a jen dojížděla setrvačností. Všichni válečníci v ní

vstávali, aby lépe viděli na cosi, co se odehrávalo ve vodě, a

přitom hlasitě jeden přes druhého křičeli.

Ginger se díval pozorně, ale neviděl nic, co by mohlo

vyvolat takové vzrušení. Divil se, proč domorodci přestali

pádlovat a nebrání Castanellimu v tom, aby dosáhl škuneru. Ale

když se na vodě blízko plavajícího náhle vynořila hrůzná

trojhranná ploutev, kterou tak dobře znal, vše pochopil.

Domorodci se už nemuseli namáhat. Žralok za ně dodělá práci,

kterou měli v úmyslu a zároveň je zbaví zodpovědnosti za

Korsičanovu smrt. Se sevřeným srdcem Ginger nespouštěl oči z

té strašlivé ploutve a rozběhl se k pláži. Ploutev zmizela a

plavec s hlasitým výkřikem začal svýma nohama rozstřikovat

vodu. Zřejmě se mu podařilo tímto způsobem dravce zastrašit,

protože se obrovská ryba znovu vynořila a její ploutev za sebou

vykrajovala zčeřenou stopu. Castanelli opět vyrazil ke škuneru.

Kánoe byla jen nedaleko a bylo jasné, že by ti, kteří v ní seděli,

mohli nešťastného plavce zachránit, kdyby chtěli. Rovněž jasné

bylo i to, že nemají v nejmenším úmyslu tak učinit, protože se

153

jen volně opřeli o pádla a posměšně pokřikovali na ubožáka ve

vodě.

Ginger doběhl ke kraji laguny, kde se zastavil. Měl pocit,

že už už padne vyčerpáním, přesto však nedokázal odtrhnout

zrak od hrozného dramatu, které se před ním odehrávalo.

„Mako, on moc kai – kai Atanelliho.“ ozval se hlas po jeho

boku.

Ohlédl se a uviděl, že je to Úplněk. Oči jí planuly nadšením

a neskrývaným uspokojením z vývoje situace.

„Tito Kanakové nás nedávno taky moc kai – kai,“

odpověděl úsečně a Úplněk se jen rozesmála.

Ginger se obrátil zpět k laguně právě včas, aby viděl konec

celé tragédie. Castanelli byl teď už velice blízko škuneru, plaval

rychle a co nejvíce cákal nohama. Vypadalo to, že se mu

nakonec podaří uprchnout. Bojovníci v kánoi si to zřejmě také

pomysleli, protože rychle zasedli a začali zuřivě pádlovat k lodi.

Ale zdálo se, že i žralok si uvědomil, že se mu jeho kořist snaží

uniknout. Ploutev se ponořila, až se za ní zavířila voda.

Castanelli se zachytil vlečného lana a začal šplhat nahoru. Byl

ale vyčerpaný a zůstal jen bezmocně viset a pokoušel se

zvednout nohy nad vodní hladinu. Pak se něco tmavého mihlo

okolo boku škuneru, do morku kostí pronikající výkřik zazněl a

náhle umlkl. Castanelli zmizel.

Ginger si olízl rozpraskané rty. Třásl se po celém těle a

udělalo se mu nevolno. Navzdory tomu všemu se jej zmocňoval

stále sílící pocit, že nic z toho se ve skutečnosti nestalo, že je to

všechno jen sen. Možná také, že už byl vlastně dříve zabit

výbuchem v jeskyni. Byl nyní ochoten věřit čemukoli

sebefantastičtějšímu. Viděl, jak kánoe přirazila ke škuneru a

bojovníci se začali drát přes bok na palubu; zazněl výstřel a

jeden z bojovníků spadl naznak do vody s hlasitým cáknutím.

Ostatní pokračovali. Vzduch prořízly divoké výkřiky.

Ginger se obrátil k Úplňku, která celou scénu pozorovala

zcela lhostejně. „Kde se tu ti muži vzali?“ zeptal se a v jeho

duši klíčilo podezření.

154

„ Otvírač škeblí, on přijít,“ stručně odpověděla Úplněk.

Ginger se rychle otočil, protože za sebou uslyšel zvuk

běžících kroků. Řítil se k nim válečník a mával v ruce kyjem.

Kdyby jej Úplněk neupozornila, kdo to je, myslel by si, že tohle

je opravdový konec, ale jak se válečník přiblížil, poznal, že

dívka nelhala. Pod rozšklebenou maskou z bílé hlinky rozeznal

rysy Otvírače škeblí. Smál se. „Moc vyřídit na pořád,“ křičel

radostně, když přibíhal.

„Kde je Andy?“ zvolal Ginger.

Otvírač škeblí ukázal rukou. Ginger se obrátil a podíval se

tím směrem, který mířil ke „Scudu“. Byl natolik zaujat

sledováním Castanelliho děsivého konce, že úplně zapomněl na

létající člun. Když ho uviděl naposled, byl – jak si alespoň

myslel – v rukou válečníků. Bůhvíproč jej vůbec nenapadlo, že

by tam mohl být i Biggles a ostatní, ale teď ke svému

nepopsatelnému údivu spatřil Bigglese, Algyho i Sandyho stát

na střední části křídel letounu. Začali na něj mávat, když

uviděli, že se dívá jejich směrem. Ginger neměl ani tušení, že už

na něj pokřikují nejméně posledních deset minut, protože díky

křiku bojovníků a dramatu ve vodě, je vůbec neslyšel.

Jakmile mu došlo, že jsou to opravdu oni, Ginger začal

pádit směrem až k místu, kde byl nejblíže hydroplánu. Docela

nic na světě by jej nepřimělo tam doplavat, protože to bylo

skoro dvě stě yardů, a tak mohl jen stát na břehu laguny a zuřivě

jim kynout. V tu chvíli si vzpomněl na perly a lekl se, co mohou

válečníci udělat. Teď si teprve uvědomil, že Biggles a válečná

kánoe přijeli spolu a že ti válečníci jsou Marquésané z Rutuony.

Biggles něco volal a ukazoval nejdříve ke škuneru a pak na

pláž, jako by se nemohl rozhodnout, kterým směrem se dát.

Ginger nerozumněl, co volá a znovu začal zuřivě gestikulovat.

S úlevou si utřel pot ze zakrváceného čela, když uslyšel

nastartovat motory „Scudu“ a stroj se začal k němu pomalu

blížit po hladině. Biggles vypnul motory až asi dvacet yardů od

pláže, takže nyní mohli konečně Gingera slyšet. Ten v tu chvíli

ale už věděl, že je pozdě, protože z oken a poklopů škuneru se

155

začal valit kouř a několik domorodců skočilo z paluby rovnou

do vody. Kánoe je vyzvedla a za pomoci pádel začala couvat od

hořící lodi.

Biggles něco říkal, ale Ginger jej neposlouchal. „Perly!

Perly!“ volal. „Perly jsou na škuneru. Castanelli je našel.“

Muži na palubě létajícího člunu mu porozuměli příliš

pozdě. Ginger vběhl do vody a vyškrábal se na palubu.

„Castanelli našel perly!“ zalykal se. „Vzal si je na palubu.

Musejí být v jeho kajutě.“

Biggles neřekl ani slovo. Skokem se vrhl na své sedadlo a

motory se znovu rozeřvaly. „Scud“ se prudce obrátil a čeřil

mléčně bílou pěnu na mořské hladině. Rychle vyrazil k

plavidlu, jehož osud už byl zpečetěn. Dlouho předtím, než se k

němu dostali, bylo všem na palubě létajícího člunu jasné, že je

jejich úsilí marné. Škuner byl v jednom plameni od přídě po

záď. Pokusit se dostat na palubu se rovnalo sebevraždě.

Biggles stáhl plyn a motory náhle zmlkly, takže se „Scud“

bez pohybu pohupoval na vodě. Nedaleko odtud zazněl divoký

popěvek z úst válečníků, kteří byli namačkáni ve válečné kánoi.

Ti sledovali konec Avaraty se stejnou radostí, s jakou přivítali

smrt jejího majitele.

„No dobrá, tak a je to,“ rezignovaně odtušil Sandy. „Nikdy

sem neměl štěstí s perlama,“ dodal s hořkostí v hlase.

„Škoda, že jste se sem nedostali jen o málo dřív,“

povzdychl Ginger.

„Byli bychom tu o několik hodin dříve, kdyby se proti nám

nepostavil čelní vítr,“ vložil se tiše Biggles.

Ginger se bolestně usmál. „O tom větru vím svoje,“ řekl,

když si uvědomil, že to musel být tentýž vánek který přiměl

Castanelliho, aby změnil svoje plány a hodil jej přes palubu.

Pak zamýšlel příznivého větru využít k útěku. „Byla to skoro

moje smrt,“ dodal.

„Byla to skoro i naše smrt, s přetíženým strojem a tou

zatracenou kánoí ve vleku,“ poznamenal Algy.

„No, dělal jsem co jsem mohl,“ prohlásil Ginger.

156

„Vypadáš na to,“ podotkl Biggles a se zájmem si jej

prohlížel. „Vypadáš, jakoby tě táhli přes všechny útesy

uvázaného na laně.“

„Bylo to ještě horší,“ řekl mu Ginger. „Nechali mě táhnout

až na dno laguny uvázaného na laně. Později vám o tom budu

vyprávět.“

„Doufám, že nejsi vážněji zraněn, že?“

Ginger zavrtěl hlavou. „Jen podřený – a po šoku,“ odvětil.

„Nevím, co se přihodilo vám, ale až vám povím, co nás tady

potkalo, budete si myslet, že vám předčítám dobrodružnou

knížku.“

„Myslíš – tebe a Úplněk?“

„Ano.“

„Kde je?“

„Někde na ostrově. Nechal jsem ji tam s Otvíračem škeblí.“

„Hej všichni, támhle se potápí Avarata,“ řekl stísněně

Algy, jak se se syčením ještě hořící zbytky škuneru pomalu

nořily pod hladinu. K obloze vystoupil oblak páry a několik

kusů dřeva zůstalo plavat na hladině. Mimo nich už na tom

místě nic nenasvědčovalo, že by ten škuner kdykoli existoval.

„A s ní se potápí i naše perly,“ poznamenal hořce Sandy.

„Nemohli bychom se je pokusit vylovit?“ zeptal se Algy.

Sandy se trpce zasmál. „Potom, co prošly tím ohněm? Teď

je už z nich jen troška bílého prášku, nic víc.“

Na několik minut zavládlo ticho. Všichni stáli a zasmušile

hleděli na místo, kde zmizela Avarata a mysleli na ta všechna

nebezpečí a námahu, která nyní přišla vniveč.

„Well, myslím, že nemá význam tady trčet a civět do

vody,“ řekl konečně Biggles. „Měli bychom si něco málo

zakousnout pokud jsme ještě tady a pak musíme vyrazit zpátky

na Rutuonu.“

„Bylo by dobré taky zjistit, co se stalo s Castanelliho

muži,“ bručel Sandy. „Celou událost budeme muset

samozřejmě hlásit úřadům. Co se týče Castanelliho – ten dostal,

co už si dávno zasloužil a nemyslím, že tu bude někdo pro něj

157

prolejvat slzy. Nevím, co ta jeho posádka, byli to pěkní

lumpové, ale guvernér na Tahiti bude chtít vědět, co se s nima

stalo. I když já osobně i o tom dost pochybuju.“

Nikdo neodpověděl. Ještě jednou naskočily motory a

„Scud“ se pomalu – téměř jakoby neochotně – rozjel k pláži.

158

17. Překvapení

Seděli ve skromném stínu jejich pobořeného tábořiště a

pomalovaní domorodci dřepěli nedaleko. Biggles vysvětlil

Gingerovi, proč byli nuceni přeletět s létajícím člunem na

Rutuonu a vyprávěl mu, co zažili potom, až se dostal k tomu,

jak táhli válečnou kánoi proti úpornému větru. Když skončil,

vyprávěl Ginger svůj příběh od chvíle, kdy jej, Úplněk i

Otvírače škeblí uvěznil žralok, což jim znemožnilo vrátit se k

létajícímu člunu. Pro ostatní se tím vysvětlila odpověď na

otázku, kterou si nedokázali sami rozumně zodpovědět. Otvírač

škeblí jim sice už něco prozradil, ale jeho vyprávění znělo

natolik fantasticky, že se mu zdráhali uvěřit. Ginger také popsal,

jak Castanelli přijel a jak se mu podařilo najít perly, protože

hurikánem přes ostrov hnané vlny odhalily plechovku od

sucharů. Ale když se dostali k epizodě, kdy jej hodili přes

palubu s kusem železa přivázaným k pasu, Sandy jej přerušil.

„Hele, počkej kapku, mládenče. Seš si jistej, že se ti tohle

všecko nezdálo?“ ptal se nevěřícně.

„Zeptej se Úplňku, ta mě odřízla a vytáhla mě ven,“ odvětil

prostě Ginger.

„Ksakru! Řek’ bych, že se ti už nikdy nepodaří vyváznout

tak blízký smrti,“ prohlásil Sandy.

„Máš pravdu,“ souhlasil Ginger. „Myslel jsem, že je po

mě. A když jsem uviděl Castanelliho, jak se vrací, tak to už

bylo příliš. Přirozeně, že jsme se pádili schovat do té jeskyně.

Castanelli se nás pokoušel vyhodit do vzduchu dynamitem,

když jste přijeli. Stačilo jen pár minut a už byste z nás našli jen

cucky.“

„Zaslechli jsme výbuchy a spěchali jsme na pomoc,“

prohlásil Biggles.

„No a to je vše,“ uzavřel Ginger. „Zbytek jste už viděli.“

„Ano, to je vše,“ řekl tiše Biggles. „Po tom všem, co jsi

prožil, bych řekl, že už musíš mít Jižních moří až po krk. Bude

159

pomalu načase vyrazit na cestu domů. Oprava stroje nepotrvá

dlouho. Myslím, že bude lepší jej převést po vodě na Rutuonu a

tam se pustit do opravy. Samozřejmě, pokud se někdo cítí na to,

začít se vším nanovo od začátku a znovu se vypravit k nalezišti

perel, můžete se mnou počítat. Ale všecko to hlavně záleží tady

na Sandym, on dělá tu nejnebezpečnější práci.“

„Depa, čéče, je to na tobě,“ opáčil Sandy. „Ty to všecko

platíš, tak dej rozhodný slovo.“

„Kdyby se nám podařilo zachránit ty perly, mohli jsme teď

uvažovat úplně jinak,“ řekl lítostivě Algy.

„To je pravda, ale nemá cenu se tím zaobírat,“ odpověděl

Biggles. „Co se perel týče, jsme tam, kde jsme začali, ale

nikomu z nás se nic nestalo a uvážím-li, kolikrát jsme unikli jen

o vlásek, opravdu nemáme důvod si stěžovat. Doufám jen, že

nám úřady nebudou dělat potíže. To mi připomíná, že si budu

muset promluvit s Řvoucí vlnou o ztrátách, aby se ta naše verze

shodovala s jeho vyprávěním. Řekl bych, že ani jeden z těch

solomonských ostrovanů neunikl. Pokud to přece jen některý

přežil, tak se někde dobře schovává a co se mě týče, může si

tam klidně zůstat. Ale myslím si, že je bojovníci Řvoucí vlny

pobili všechny. Při nejbližší příležitosti musíme koupit nějaké

pěkné dárky pro Otvírače škeblí a Úplněk. Zaslouží si parádní

odměnu. Dáme jim absolutní volnost výběru, ať si v obchodě

Lo Singa vyberou, co chtějí.“

„Nebýt Úplňku, už bych tu mezi vámi neseděl,“ prohlásil

Ginger a pohlédl přes všechny ostatní tam, kde Úplněk a

Otvírač škeblí obšírně vyprávěli svá dobrodružství v kroužku

pokřikujících bojovníků.

Biggles počkal, až skončili a pak je přivolal k sobě. V

krátké řeči ocenil jejich odvahu a nakonec jim sdělil, že si

mohou v obchodě na Rutuoně vybrat, cokoli se jim bude líbit.

„Ztratili jsme sice perly,“ řekl nakonec, „ale to nebyla vaše

vina.“

Úplněk se zamračila, jakoby mu nerozumněla.

„Ne ztratit perly,“ řekla.

160

Sandy rychle vzhlédl. „Co to říkáš?“ dožadoval se.

„Atanelli vzal perly na škuner.“ Otočil se na Gingera.

„Jseš si tím úplně jistej, že jo?“ rychle pokračoval s novou

nadějí v hlase.

„Absolutně,“ odpověděl Ginger. „Seděl jsem v záchranném

člunu hned vedle něj, když jsme se vraceli na škuner a on držel

tu plechovku pod paží. Vím, že tam ty perly byly, protože jsem

je slyšel chrastit. Jakmile jsme vystoupili na palubu, odnesl si

plechovku do kajuty – přinejmenším, když zase vyšel na

palubu, už ji neměl, takže ji logicky musel nechat dole.“

„A okamžitě potom, co tě hodili přes palubu, odpluli –

říkal jsi to tak?“ ujišťoval se rychle Biggles.

„Přesně tak.“

„A pak se Castanelli vrátil?“

„Ano.“

„Proč se tedy vracel?“

Ginger se tvářil rozpačitě. Dříve se nad tím hodně

zamýšlel, ale v řetězu rychle na sebe navazujících událostí tu

věc pustil z hlavy.

„Nevím,“ řekl.

„Atanelli se vracet pro perly, já počítat,“ vložila se do

hovoru Úplněk.

Sandy rychle vyskočil na nohy. „Co víš o těch perlách?“

zeptal se skoro příkře.

Úplněk se mu zadívala udiveně do tváře. „Já vzít perly,“

vysvětlila.

„Ty jsi vzala perly – ale jak?“

„Já na škuneru,“ vysvětlovala Úplněk. „Já ležet v plachtě.

Brzo slyšet moc křik na ostrově; oni říkat Atanelli najít perly.

Pak Atanelli přijít na loď a nést perly v krabici. Já dívat oknem

v palubě; vidět Atanelli dát perly do pokoje. Když on jít nahoru,

já jít oknem a vzít perly.“

„Kam jsi dala tu plechovku?“ téměř křičel Sandy, který byl

bez sebe vzrušením. «

„Já hodit do laguny.“

161

Sandy nadšeně vykřikl. „Slyšeli ste to?“ volal. „Hodila je

přes palubu. Proto se Castanelli obrátil a vrátil zpátky. Šel dolů

a zjistil, že sou perly fuč. Není divu, že se vrátil. Dyť sou celou

tu dobu v laguně.“

Ostatní teď už také stáli a vypadali vzrušeně. Úplněk

užaslým pohledem přejížděla z jednoho na druhého. Bylo

zřejmé, že jí nešlo do hlavy, proč dělají takový povyk kvůli pár

perlám. Pák to ale pochopila. „Atanelli, on se vracet pro perly,

já počítat,“ řekla znovu.

„Ale proč jsi mi to neřekla?“ ptal se Ginger.

„Ne čas,“ vysvětlovala mu Úplněk. „Ty moc mrtvý, já

myslet.“

„Tím myslí, že když tě Castanelli nechal hodit přes palubu,

na ty perly úplně zapomněla,“ řekl Biggles.

„Jasně. Taky mám ten dojem,“ souhlasil Sandy. „Brzy se to

dovíme najisto.“ Obrátil se k Úplňku.

„Na kterém místě jsi zahodila tu plechovku?“ vyzvídal.

„Já ukázat,“ odvětila bez zaváhání Úplněk.

Všichni začali horečně jednat. Sandy zavolal na Řvoucí

vlnu, aby nechal spustit kánoi na vodu a brzy už v ní všichni

seděli. Kánoe vyrazila Úplňkem označeným směrem. Když

dorazili na místo, kde kotvil škuner, zatímco Ginger byl v zajetí

na jeho palubě, zvedla ruku a kánoe se zastavila. Skočila přes

bok lodi do vody, ponořila se po hlavě pod vodu a zkoumala

dno laguny ve všech směrech. Pak se vynořila, aby se mohla

nadechnout, odplavala kousek dál a pokračovala v hledání. „A

co ten žralok?“ vykřikl zděšeně Ginger.

„Jen se rozhlédni,“ odvětil mu Sandy. „Nemusíš mít strach.

Jestli se tady mako ukáže, bude po něm dříve než se stihne

vzpamatovat.“

Ginger se rozhlédl a uviděl, že podél okraje kánoe napjatě

stojí tucet mužů, ruce položeny na jílcích svých nožů. Byli

připraveni se vrhnout do vody jakmile by hrozilo nebezpečí.

Konečně Úplněk připlavala zpátky ke kánoi a setřásla vodu

z vlasů. „Já vidět,“ řekla tiše. Pár minut se držela boku kánoe a

162

zhluboka dýchala, přitom každý následující vdech byl hlubší

než ten předchozí. Při výdechu se vždy hluboce předklonila,

aby dostala veškerý vzduch z plic. Nakonec se obzvlášť hluboce

nadechla a po hlavě vystřelila jako šipka do hlubiny.

Ginger potom ještě dlouho vzpomínal na chvíli, která

následovala, protože byla tou nejdramatičtější, jakou kdy zažil.

Klidná laguna, dlouhá černá kánoe s groteskně vyřezávanou

přídí a řada vážných, pomalovaných tváří s očima upřenýma do

hlubiny. Všichni vyhlíželi nebezpečí, které tak dobře znali.

Každý z mužů byl napjatý jak struna, svaly se jim zřetelně

rýsovaly pod lesknoucí se hnědou kůží.

Najednou napětí povolilo. Zahlédli Úplněk, jak plave k

hladině a modré pareu volně vlálo na jejím pružném těle. Jednu

ruku držela zvednutou. Svírala v ní tu plechovku. Všichni muži

v kánoi začali nadšeně povykovat, když se vynořila nad

hladinu. Chvíli se jen držela rukama boku lodi a zhluboka

dýchala. Každý její vdech byl provázen zvláštním pískavým

zvukem, který tak dobře znal. Pak hodila plechovku na dno

kánoe a vytáhla se z vody.

Sandy se bleskurychle zmocnil plechovky a nedočkavě

otevřel víko. „Sou tady!“ vykřikl chraptivě.

Biggles se usmál. „Tak po tomhle už budu ochoten uvěřit

úplně všemu,“ prohlásil.

Za několik minut se ocitli zpátky na pláži ve zcela jiné

náladě než před hodinou. Úplněk byla hrdinkou dne – a opravdu

zaslouženě. Sandy celou dobu držel plechovku pevně v podpaží

a tvrdil, že z ní nespustí oči, dokud nebudou všechny perly

prodány.

„Pro začátek bychom se měli co nejdříve vrátit na

Rutuonu,“ navrhl Biggles. „Když hned vyrazíme, můžeme tam

být do setmění. Stroj by už další hurikán v žádném případě

nesnesl.“

Tak zaujali svá místa ve „Scudu“. Úplněk a Otvírač škeblí

cestovali s nimi. Úplněk byla nadšená, když směla sedět vedle

Bigglese v pilotní kabině a ovládat páku plynu. Válečnou kánoi

163

zapřáhli do vleku a pod azurovou oblohou „Scud“ za řevu

motorů naposledy proplul vjezdem do laguny.

Za čtvrt hodiny po tom se Ginger zvedl a ohlédl se zpět.

Bylo už vidět jen několik pročesaných vrcholků palem, jak se

pohupují ve větru. Sledoval, jak se ponořili za horizont a

přestože neměl na to místo zrovna nejlepší vzpomínky,

zmocňoval se jej smutek při pomyšlení, že už tento ostrov nikdy

v životě nespatří. „Jednou se sem vrátím,“ řekl Sandymu pevně.

Sandy se spokojeně usmál. „To se přece tady říká,“

zašklebil se. „Ostrovy si tě prostě získaj.“

164

18. Konec dobrodružství

Návrat válečníků na Rutuonu s Úplňkem a vyprávění jak

zahynul Castanelli, vyvolalo obrovské nadšení a Řvoucí vlna

prohlásil, že taková příležitost zasluhuje slavnostní hostinu.

Okamžitě začaly přípravy na večer. Běloši byli čestnými hosty a

za plápolajícího svitu mnoha pochodní začalo hodování. Ginger

seděl na rohoži mezi Úplňkem a Otvíračem škeblí a díval se

hladově, protože už dlouho nic pořádného nesnědl. Pokrmy

byly servírovány na velkých listech a Ginger si bohatě dopřál

vepřového s popoe1, batátů, žraločích brzlíků a mnoha dalších

místních specialit, nemluvě o množství mnoha druhů ovoce.

Pokaždé, když na chvíli přestal jíst, Úplněk s Otvíračem škeblí

volali „Kai! Kai!“ a přisunuli mu další záplavu jídla. Mimo to

se ale moc nemluvilo, protože v Polynésii je jídlo závažnou

činností.

Když se všichni do sytosti najedli, hosté se pohodlně opřeli

na matracích a děti vyběhli dojíst to, co zbylo, jak tam bylo

zvykem. Pak v mihotavém oranžovém světle pochodní začali

bojovníci podrobně vypravovat ostatním, jak skončila Avarata.

Ginger už ale konec neslyšel. Unaveně se vzdálil od ostatních a

jakmile se natáhl na podlahu jejich chýše, okamžitě usnul.

Když se probudil, venku už svítilo slunce. Zjistil, že ostatní

už několik hodin pracují na stroji a zlomené křídlo už bylo

téměř opraveno. Před polednem pak byli připraveni k odletu.

Když scházeli se svými věcmi dolů po pláži, uviděli, že se tu

shromáždili všichni obyvatelé ostrova – muži, ženy i děti tu

seděli v písku. Když se k nim běloši přiblížili, začali zpívat

dojemnou píseň na rozloučenou.

„Loučím se s tebou,

1 popoe je běžnou součástí jídelníčku Marquésanů. Je to hutná žlutá

kaše vyráběná z plodů chlebovníku.

165

odjíždíš do předaleké země, kde budeš žít se vzpomínkou na

mě.

Já zde navždy zůstanu a mé slzy budou jako déšť. Je tu čas

loučení…“

Mnoho zpívajících vzlykalo. Úplněk a Otvírač škeblí,

upravení a ozdobení řadou cetek po nákupu, na který je Biggles

pozval do obchodu Lo Singa, seděli opodál a usedavě plakali.

Cípy svých pareu stírali slzy z očí. Jejich zármutek Gingera

dojímal tak, že sám stěží potlačoval slzy. Přiběhl k nim a chytil

je za ruce.

„Kaoha, přátelé,“ zašeptal a hlas mu selhával.

„Nezapomenu na vás. Jednou se vrátím.“

Pevně jej sevřeli a prosili jej, ať zůstane. Ale ostatní už

volali a nakonec se jim musel Ginger vytrhnout. S očima

zamlženýma slzami seběhl po pláži, a mělkou vodou doběhl ke

stroji. Motory se rozeřvaly a „Scud“ naposledy vykrojil na

hladině zátoky zpěněnou stopu. Když se zvedli do vzduchu,

Ginger seděl mlčky u bočního okénka a s těžkým srdcem se

naposledy díval na Rutuonu.

Sandy mu poklepal na rameno. „Neměj strach,“ řekl. „Ty

se vrátíš. Když jsi už jednou poznal ostrovy, nikdy na ně

nezapomeneš a jednoho dne si tě zavolají zpátky.“

*

Co říci více. První mezipřistání „Scudu“ bylo na Tahiti,

kde Sandy, který dobře znal guvernéra, podal podrobnou zprávu

o osudu Avaratya jak zahynul její kapitán. Ostatní jeho

prohlášení potvrdili a guvernér neměl další otázky. Jen

mimochodem poznamenal, že podle jeho názoru si Castanelli

něco podobného už dávno zasloužil. Jeho nezákonná činnost,

včetně prodávání pálenky domorodcům, mu byla dobře známa,

166

ale bylo obtížné získat důkazy, které by jej usvědčily. V Papeete

bylo několik předních pařížských klenotníků a těm Sandy

prodal většinu perel. Nechal jen ty největší, o kterých si myslel,

že je Biggles lépe prodá v Paříži. Přesto jim peníze za perly

prodané na ostrově nejen zaplatily celou výpravu, ale zbyla i

slušná suma, kterou si mezi sebe spravedlivě rozdělili.

Sandy zůstal na Tahiti. Oznámil, že si tu chce koupit

škuner a stát se obchodníkem; ale ostatní tušili, že se opět nechá

zlákat třpytem perel a bylo proto mnohem pravděpodobnější, že

svůj škuner vybaví vším potřebným a vyrazí na další výpravu k

nalezišti.

Než doletěli do Austrálie, ukázalo se, že jejich stroj už

velice nutně potřebuje generální opravu, aby se vůbec dalo

uvažovat o letu domů. Biggles jej tudíž prodal za odpovídající

sumu a bez okolků koupil tři lístky na letadlo do Anglie.

„Byla to příjemná změna, jenom si tak sedět a nechat řídit

někoho jiného,“ poznamenal s úsměvem, když nastupovali do

letounu.

KONEC

167

OBSAH:

Biggles se setkává se starým známým

Střetnutí s Castanellim

Ginger má strach

Záchranná výprava

Sandyho ostrov

Dokud lano nepraskne

Úžasný objev

Příšery z hlubin

Štěstěna se obrací

Co se stalo s Gingerem

Drsné probuzení

Katastrofa

Co se stalo na Rutuoně

Z hlubin

V pasti!

Karta se obrací

Překvapení

Konec dobrodružství

168

W.E. Johns: BIGGLES V JIŽNÍCH MOŘÍCH

Z anglického originálu Biggles in the South Seas přeložil Pavel

Jansa

Vydalo nakladatelství RIOPRESS, 109 00 – Praha 10 – Horní

Měcholupy, Dýšinská ul. 279, jako svojí 75. publikaci

Zodpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Náklad 10.000 kusů

Doporučená prodejní cena Kč 53, –

ISBN 80 – 85611 – 44 – 9

169