W. E. JOHNS

BIGGLES V DŽUNGLI

T & M

PRAHA 1997

© W. E. Johns, 1942

Jacket Illustration Zdeněk Burian, Petr Barč

© Zdeněk Burian – dědicové, 1997

© Petr Barč, 1997

Illustrations © Petr Barč, 1997

Translation © Pavel Kaas, 1997

ISBN 80 – 85773 – 81 – 3

KAPITOLA PRVNÍ

BIGGLES POTKÁVÁ STARÉHO PŘÍTELE

Mnohaletým užíváním zašlý obojživelný letoun mířil ve

výšce šesti tisíc stop přímo na jih pod azurovým

středoamerickým nebem. Pod levým křídlem letounu ubíhala do

nekonečné dálky modrá pláň Atlantického oceánu. Na pravé

straně se rozkládal pobřežní prales jako obrovský zelený

koberec, který se na obzoru rozplýval v purpurovém oparu.

Přímo pod trupem letounu vyznačovala hranici mezi pevninou a

mořem křivolaká bílá čára příboje.

Stroj nesl tři pasažéry. U řízení seděl major Bigglesworth

známý spíše jako „Biggles“. Na nouzovém sedadle vedle něj

seděl jeho chráněnec „Ginger“ Hebblethwaite s pohledem

4

upřeným z okna na dost jednotvárné panorama, které se mu

nabízelo, a za nimi sledoval na kompasu kurz stroje jejich

spolubojovník a přítel kapitán „Algy“ Lacey. Dokončil výpočty

a naklonil se k nim.

„Právě míjíme pobřeží Britského Hondurasu,“ oznámil.

Biggles se chabě usmál. „Jsi trochu pozadu, kamaráde.

Pokud se nepletu, máme už před sebou Belize, hlavní město

kolonie.“

„Půjdeme dolů?“ otázal se Algy.

„Budeme muset,“ odpověděl Biggles. „Ten ohavný

protivítr, kterým se prodíráme od samotného rána, mi narušil

plány. Ubral nám spoustu času, takže musíme doplnit palivo i

olej, abychom mohli pokračovat. Nemám chuť se tu někde

pokoušet o krkolomné nouzové přistání.“

„Chceš říci, že budeš přistávat v Belize?“

„Kde jinde? Je tam základna Pan-American Airways. Tam

nám snad trochu šťávy přenechají.“

„Ty tam někoho znáš?“

„Ze zaměstnanců Pan-American neznám nikoho, ale měl

by tam být chlapík na úřadě guvernéra. Jmenuje se Carruthers a

pevně věřím, že ho v Belize najdeme. Kdysi, když ještě

pracoval jako britský vicekonzul v La Pazu v Bolívii na opačné

straně kontinentu, jsem mu prokázal jakousi službičku. Mohli

bychom ho navštívit. Pokud zde dosud pracuje, jistě rád splatí

svůj starý dluh tím, že nám poskytne útočiště. Ostatně myslím,

že nás rád uvítá v každém případě. V Bohem zapomenutém

hnízdě, jako je Belize, jistě mnoho návštěv nemívá.“

Zatímco hovořil, přiškrtil Biggles plyn a nechal klouzat

letoun stále níže směrem k nevelkému městu, které se

rozkládalo na pobřeží s temným pralesem v pozadí. Nikterak

nespěchal, neboť, po předlouhém čase, neměl trojlístek v plánu

nic vážnějšího, než v příjemném klimatu strávit čas, kdy

Londýn sužuje protivná zima, a shlédnout kus světa.

Celý výlet byl převážně Gingerovým dílem. Zrzek silně

znuděný dlouhotrvající nečinností pohrozil svým přátelům, že

5

pokud se nerozhýbou, odletí jim obojživelným letounem

zvaným Tulák sám. Biggles smířlivě navrhl výlet do Střední

Ameriky, kde chtěl při této příležitosti prověřit možnosti využití

letectva při spojení britských držav na pevnině s koloniemi v

Západní Indii. Zároveň prohlásil, že na splnění tohoto záměru

nehodlá bezpodmínečně trvat. Šlo zkrátka jen o to nalézt

jakýkoliv cíl letu, aby se vyhnuli bezcílnému potulování.

Cesta až dosud probíhala bez událostí, které by stály za

zmínku. Dobrodružství, ve které Ginger tajně doufal, se stále

nedostavovalo. Začínal se opět nudit, a nijak to neskrýval. Ve

chvílích odpočinku při krátkých mezipřistáních se proto rozhodl

pro chytání motýlů, jejichž krása jej přiváděla stále blíže k

hlubšímu zájmu o entomologii.

Biggles na něj mrkl: „Víš vůbec něco o Hondurasu?“ otázal

se jej.

Ginger zavrtěl hlavou. „Ne. Kdybych jednou neviděl název

téhle země na poštovní známce, nevěděl bych, že existuje. Co je

na Hondurasu zajímavého?“

„Nevím

o

ničem

zábavném,“

odpověděl

Biggles

zamyšleně. „Nijak se neliší od zbytku Střední Ameriky. Mimo

území hlavního města to bude podle mého názoru pěkná

divočina. Slyšel jsem jen, že z Hondurasu pochází nejlepší

mahagonové dřevo. Z našeho hlediska je na celé zemi

nejzajímavější Neznámá řeka, pokud si chceme dopřát trochu

toho leteckého průzkumu.“

„Neznámá řeka? Vždyť to nedává smysl,“ zaprotestoval

Ginger. „Buďto se ví, že řeka je, nebo ne. Pokud se o ní ví, pak

je přece známá. Pokud ne, co s tím?“

„Pokud vím já, nikdo se o ni nestaral,“ odpověděl Biggles.

„Prozkoumáno je její ústí, ale horní tok nebyl dosud probádán.

Předpokládá se, že pramení kdesi v Guatemale, která s

Hondurasem sousedí.“

„Proč nebyla prozkoumána?“

„Nikdo nejspíš neměl energii, peníze ani důvody k tomu,

aby se o to pokusil.“

6

„Tak proč se o ni někdo zajímá dnes?“

„Protože se o ní občas objeví v novinách zmínka v

souvislosti se ztraceným Carmichaelovým pokladem. Před

nedávnem o tom byla reportáž i v rozhlase.“

Ginger sebou trhl a zprudka se napřímil. „Poklad? Proč jsi

to neřekl rovnou? To už zní daleko líp. Povídej.“

Biggles se smutně pousmál. „Bál jsem se, že pokud se

zmíním o pokladu, chytíš se toho. Nepouštěj se do žádných

divokých úvah! Nehodlám se vydat na výpravu za pokladem.“

„Jistěže ne,“ souhlasil Ginger naoko lhostejně, „ale snad

bych o tom mohl vědět víc, nebo ne?“

„Proč by ne?“ řekl Biggles. „Je to stará historie, spíš by se

dalo říci legenda. Tahle země je opředena legendami o

pokladech. Pokud si vzpomínám, začal tenhle příběh v roce

1860 či tak nějak, kdy muž jménem Carmichael, který cestoval

napříč Hondurasem, zachránil život dvěma indiánům. Na

oplátku mu zachránění slíbili ukázat místo, kam ukryl

Montezuma před Španěly poklad. Vydali se na cestu, až došli

do rozbořeného města. Carmichael vyryl svou značku na chrám

– nebo spíše na trosky chrámu – pod nimiž podle indiánů mělo

být zlato skryto. Pak se vydal pro pomoc. Když se později

vrátil, nenašel nejen chrám, ale ani město. A nenašel ho již

nikdy ani nikdo jiný, přestože při pátrání bylo objeveno několik

dalších starobylých měst. Pravdou je, že džungle jich již vydala

tolik, že nikdo není schopen určit, které je to pravé. Ať je tomu

jakkoliv, ve Střední Americe snad nenajdeš člověka, který by o

Carmichaelově pokladu neslyšel. Došlo i k několika pokusům

nalézt jej, jediné, co však bylo nalezeno, byly pozůstatky dávné

vyspělé civilizace. To je vše.“

Gingerův pohled nabyl zadumaného výrazu. „Když už jsme

tady, mohli bychom se pokusit shromáždit všechny informace,

které jsou k dispozici,“ řekl s nadějí ve hlase.

„K čemu to?“ zeptal se chladně Biggles.

7

„No, myslím, nechci vám navrhovat nějaké divoké

dobrodružství, nic takového. Ale když už jsme se dostali tak

blízko…“

„Co se týká mne, nehodlám se dostat nijak blízko,“

prohlásil Biggles. „Jediné, co bys pravděpodobně v džungli

našel, by byli indiáni, moskyti, klíšťata, pijavice, hadi a pár

dalších divných radovánek. A pokud bys nenašel ty je, oni by si

tě našli docela určitě. Představa tropického pralesa může

vypadat velice lákavě, avšak pobyt v něm bývá občas velmi

nepříjemný. Můžeš mi věřit, já to vím.“

„Copak do toho pralesa nikdo nikdy nevkročil?“

„Ale ano. Sběrači kaučuku a chicle – převážně domorodci.“

„Chicle? Co je to?“

„Látka, ze které se vyrábí žvýkačky – alespoň její základní

surovina. Stejně jako kaučuk jde o šťávu ze stromů. Chicle je

nejvýznamnější vývozní surovina celé kolonie.“

Ginger zavrtěl hlavou. „Připadá mi to celé jako málo

zajímavý podnik.“

Tím hovor skončil, protože Biggles věnoval veškerou

pozornost

přistávacímu

manévru.

Přistával

v

pruhu

ohraničeném bójemi a větrolamem, který podle jeho názoru

sloužil jako nouzová přistávací plocha pro letouny Pan-

American, křižující pobřeží od Spojených států po Argentinu.

Místní správce jim ochotně umožnil ukotvit letoun a přislíbil

jim možnost natankování. Letci, spokojení s přijetím, se vydali

do města utišit hladové žaludky, vyhledat nocleh a – pokud

dosud působí v kolonii – i Carrutherse.

Potkali jej právě když odcházel z úřadu, a po nezbytných

pozdravech a představování trval Bigglesův známý na tom, že

hosté musí bydlet po dobu svého pobytu v jeho bungalovu.

Ginger, ačkoliv se snažil nedat to najevo, byl poněkud

zklamán skromností a malou rozlohou Belize, představoval si,

že hlavní město britské kolonie by mělo mít důstojnější tvář.

Uvědomil si, že není nic zvláštního na tom, když se jim podařilo

Carrutherse potkat. Správa kolonie ani nevyžadovala příliš

8

početný personál. Dověděli se, že Carruthers působí jako

vicekonzul kolonie, ale protože byl v současnosti nejvyšší

vládní zmocněnec na dovolené, zastával jeho místo. Bigglesův

přítel byl mladý, asi třicetiletý muž, s pronikavým pohledem

modrých očí a úzce zastřiženým knírem, který ani nenuceným

chováním nedokázal zakrýt stálou ostražitost a autoritativní

rysy.

„Řeknu vám, Carruthersi,“ prohlásil Biggles nad šálkem

kávy po obědě, „že jste od té doby, co jsem vás naposledy viděl,

docela zestárl.“

„Divíte se?“ V Carruthersově hlasu zazněl trpký podtón.

„Myslíte, že je to tím podnebím?“

„Ne tak docela, ačkoliv je samozřejmě vyčerpávající.

Pokud chcete rychle zešedivět, zkuste udržet kontrolu nad tisíci

mil džungle s hrstkou lidí. To je to, s čím se neustále potýkám.

Vím, že to nezní pravděpodobně, a možná si myslíte, že nemám

dohromady co dělat, ale můžete mi věřit, že mám plné ruce

práce.“

„Čím vás ta džungle tak zaměstnává?“ zeptal se Algy.

„Ani ne tak džungle, jako lidé v ní.“

„Nepřátelské indiánské kmeny?“

„Těch je tu samozřejmě spousta, ale pokud je necháme na

pokoji, sami nám potíže nepůsobí. Před nedávnem však došlo,

jak se zdá, k nějakému konfliktu mezi nimi, sběrači chicle a

dalšími příchozími z pobřeží, a to v oblastech horního toku

řeky. Vypadá to, jako by se indiáni organizovali. Domorodci z

pobřeží tvrdí, že organizovaní jsou, ale jen z toho těžko

vytuším, oč vlastně jde. Existuje verze, zatím spíše jen pověst, o

člověku, který si nechává říkat Král pralesa. Jakou však v celé

záležitosti hraje roli, pokud vůbec existuje, se mi dosud zjistit

nepodařilo. Je v podstatě nemožné oddělit fámy od pravdy.

Pokud je pravdou byť jen polovina z toho, co jsem slyšel, pak je

za vším někdo, kdo tahá za nitky. Jsem za zemi zodpovědný, a

dělá mi to proto starosti. Pokud by došlo k nějakým vážným

nepříjemnostem, vina padne na mne.“

9

„Ale pokud se vám ten Král pralesa nepokouší překážet, v

čem je potíž?“ otázal se Biggles.

„No – někdo se o to začíná pokoušet – on nebo někdo jiný,

ale zatím pouze tápu. Jak asi víte, velmi důležitou místní

surovinou je chicle, kterou sbírají domorodci. Ti se nyní

odmítají vydávat do oblastí na horním toku řeky, což znamená,

že sběr nepokračuje tak, jak by měl. Zarážející je však

skutečnost, že podle zpráv, které máme, je z Hondurasu do USA

dováženo stále stejné množství té suroviny. Odkud pochází?

Kdo ji sbírá? Kromě toho všeho jsem nedávno dostal zprávu z

ministerstva vnitra, že ve vnitrozemí zmizeli tři běloši. Nemám

o tom dosud všechny potřebné podklady, podle všeho se tam

však vydali na jakousi bláznivou výpravu za pokladem.“

„Takže tu poklad je?“ vskočil do hovoru Ginger.

Carruthers pokrčil rameny. „Domnívám se, že všechny ty

pověsti musejí mít nějaký základ. To zlato údajně spatřil před

řadou let člověk jménem Carmichael. Mimo to nevím nic víc,

nežli vy. Nevím jak se ti tři bílí muži dostali do vnitrozemí bez

oficiálního povolení. Netuším ani, proč se tam vydali, aniž by

nám to předtím ohlásili, abychom měli v případě potíží alespoň

hrubou představu o místě jejich pobytu. Poslední zpráva o nich

pochází od Neznámé řeky. Na dvou z nich by mi nemuselo

nijak zvlášť záležet, ale ten třetí má bohatého a vlivného otce ve

Spojených státech. Ten muž se trápí a dělá nám potíže, neboť

nedokážeme jeho syna najít.

Pokud totiž chlapík, který si říká Král pralesa, skutečně

existuje, a ti tři se mu znelíbili, pak již možná mají proříznutá

hrdla. Takže vidíte, že mám celkem vzato únavnou a nevděčnou

práci. Můj nepočetný personál tráví všechen čas zajišťováním

běžných záležitostí ve správě. Je nemyslitelné a nemohu jim

dovolit, aby plýtvali časem při hledání neukázněných

ztracených lidí, ať to jsou sběrači chicle nebo Američané. Teď

se sem údajně chystá americká archeologická výprava, která si

tu hodlá potvrdit platnost svých hypotéz. Pokud se do pralesů

10

vypraví, mohou snadno přijít o životy. Pokud je tam však

nepustím, spustí ryčný povyk ministerstvo zahraničí.“

„A co tam vůbec chtějí dělat?“ zeptal se zvědavě Biggles.

„Pokračovat ve výzkumu rozvalin, jichž je v džungli víc

než dost. Je totiž pravdou, že se americkým vědcům podařilo

dosáhnout významných objevů v místech, kde stála dvě

starobylá města zvaná Tickal a Uaxactun. Nyní chtějí

lokalizovat další rozvaliny, o kterých dostali zprávy. Nemělo by

to být nijak obtížné, protože mnoho starých opuštěných měst je

korunováno pyramidami podobnými egyptským. Jsou ohromné,

a přestože jsou ukryty v džungli, jejich vrcholky jsou mnohdy

vyšší nežli nejvyšší patro pralesa.“

„Je zřejmé, že vám nezbude nic jiného než se přesvědčit,

zda Král pralesa skutečně existuje,“ prohlásil Biggles. „Pokud

ano, musíte jej najít a zatknout. Do té doby nebudete mít klid.“

Carruthers se trpce zasmál. „Zatknout ho? Jak? Jen tak pro

začátek, kdo ho vůbec půjde hledat?“

„Nemáte žádné zprávy o jeho sídle?“

„Žádné. Domorodci vyprávějí podivnou historku o tajném

městě v džungli, která mi však nepřipadá ani za mák

pravděpodobná.“

„Ale pokud by to nebyl výmysl, dopadení toho lotra by

nemělo být obtížné.“

„Možná. Pravděpodobnější však je, že byste ho hledal celá

léta bez úspěchu.“

„Souhlasím, pokud by se pátralo po zemi. Měl jsem ale na

mysli pátrání ze vzduchu.“

„To by bylo něco úplně jiného,“ souhlasil Carruthers. „Já

tu však bohužel letadla nemám. Nedostanu ani nový člun, natož

pak letoun.“

Biggles se usmál. „Jedno bych měl,“ připomněl. „S radostí

vám je zapůjčím.“

„Děkuji vám, ale kdo s ním poletí? Nejsem pilot, a kromě

toho se v džungli vůbec nevyznám.“

11

Biggles vytáhl cigaretu a zamyšleně ji promnul na hřbetě

ruky. „Nikam nespěcháme,“ řekl. „Našli bychom si čas k

malému okružnímu letu, pokud by o něj byl zájem. Zdá se, že v

džungli je spousta věcí k vidění. Staré pyramidy, zbořená města,

ztracení Američané, záhadný zlatý poklad… Mohli bychom

najít něco docela zajímavého. Pokud to objevíme, zaznačíme to

na mapu a budeme vás informovat. Mohlo by to pomoci.“

„Pomoci? To bych řekl, že by to mohlo pomoci!“ nadšeně

vykřikl Carruthers. „Myslíte svou nabídku vážně?“

„A proč ne? Nemáme nic konkrétního na práci. Abych řekl

pravdu, zamýšlel jsem stejně z pouhé zvědavosti podniknout let

proti toku Neznámé řeky, ačkoliv jsem o tom ostatním ještě

neřekl.“

„Byl by to kus záslužné práce i kdybyste neměli nalézt nic

jiného,“ poznamenal Carruthers. „Pokud se toho úkolu ujmete,

budu vám nesmírně vděčný.“

„Považujte akci za dohodnutou,“ prohlásil Biggles.

„Výborně. Máte k ní úřední povolení. Kdy hodláte

odstartovat?“

Biggles pokrčil rameny. „Na tom v podstatě nezáleží.

Pokud se týče mne, mohu letět zítra. Nejsou-li ostatní příliš

unaveni…“

„Já unavený nejsem,“ skočil mu rychle do řeči Ginger.

„Zní to všechno lákavě a zajímavě. Vždycky jsem rád po něčem

pátral.“

„Skvělé. Pokud jsi s tím, Algy, srozuměn, odstartujeme

zítra ráno,“ uzavřel Biggles.

O hodinu později se za zvuků žabí serenády z blízké bažiny

odebíral Ginger na lůžko, kde se oddal snům o divokých

vladařích džungle a ztracených Američanech zápasících na

vrcholku pyramidy o poklad.

12

KAPITOLA DRUHÁ

NEČEKANÉ SETKÁNÍ

Když první paprsky tropického slunce prozářily východní

oblohu zlatem a tyrkysem, začal se zdvihat mlžný opar, který

visel nad nehybnou hladinou jezera. Odhalily se dosud zakryté

četné ozdoby hladiny. Leknín s obrovskými kruhovitými listy

připomínajícími desku stolu, třepetavý kolibřík nad ním,

podobný oživlému rubínu se smaragdovou náprsenkou a

třípalcovým zobáčkem ponořeným do bělostného květu i jakýsi

zvláštní kmen, který se střídavě nořil a vynořoval a neustále se

přesouval po hladině. Dalším předmětem na jezeře byl

obojživelný letoun, na jehož přídi se skvělo jediné slovo –

Tulák.

Letadlo se na hladině mírně zakolébalo, až jeho boky

pokropila jemná vodní sprška, když se nad středovým palubním

průlezem objevila zrzkova hlava a za ní hlaveň pušky. Ticho,

které vládlo v okolí, nemělo trvat dlouho. Vzápětí bylo přerváno

výstřelem. „Kmen“ sebou křečovitě zazmítal a rozvířil vodu do

zpěněných vln, než se naposledy ponořil. Z blízkého lesa se s

vřískotem vzneslo hejno zelených papoušků. Ginger se protáhl

ven celý a se zájmem sledoval místo, kde aligátor zmizel.

„Dostals’ ho?“ zavolal Biggles z trupu stroje.

„Myslím, že ne, ale trochu jsem ho určitě polechtal,“

odvětil zrzek. „Byla to ta bestie, co tu slídila v noci.“

Po okolí se znovu rozhostilo ticho a Ginger se usadil na

trupu letounu s pohledem dychtivě upřeným k zelené hradbě

lesa. Pomalu klouzal očima po mohutných kmenech stromů

ztrácejících se nahoře v hustém listoví. Po nich i mezi nimi se

pnula spleť lián jako fantastická kabelová síť. Dole byla země

poseta okvětními lístky spadlými z květů skvoucích se vysoko

ve větvích. Popínavé kapradiny a orchideje svou spletí

vzdušných kořenů ještě víc zahušťovaly již tak neprostupnou síť

13

přízemní vegetace. Poblíž jezera se tyčily ohromné stromovité

kapradiny s vějíři listů širokými jistě dvacet stop. V okách sítě

lián a kořenů poletovali kovově modří a zářivě žlutí motýli. Na

jedné z větví posedával tukan s obrovským červenočemým

zobanem, který se těžce vznesl, když se k němu přiblížila tlupa

dlouhorukých chápanů.

Toho rána, které následovalo po rozhovoru s Carruthersem,

se obojživelný Tulák vydal proti proudu Neznámé řeky, přičemž

jeho osádka střídala let s plavbou. Na samotné řece strávila tři

noci, než dosáhla jezera, nehybné vodní plochy skryté v džungli

stovky mil od pobřeží a tedy i od civilizace. Osádka došla k

rozhodnutí, že právě zde bude vhodná základna pro průzkumné

cesty do okolí. Až dosud klidný průběh výpravy nic

nenarušovalo, a tak veškerá výzbroj a výstroj, s jejímž využitím

průzkumníci počítali, zatím zahálela.

„Už vstáváte?“ zavolal Ginger do útrob stroje.

„Právě teď,“ ozval se Biggles.

Ginger brblal, protože se nemohl dočkat opuštění kotviště.

Na břeh nemohl, neboť letoun byl ukotven tak daleko od něj,

aby se osádka nemusela ve spánku zbytečně přátelit s moskyty a

dalšími přítulnými příslušníky hmyzí říše, kterými kraj oplýval.

Během několika minut se však objevil Biggles a Tulák byl

připraven na další průzkumný let. Vzápětí zaburácely motory a

stroj vyrazil po modravé hladině. Až doposud nezahlédli

členové výpravy žádnou z pyramid, které jim sliboval

Carruthers, ačkoli se dle Bigglesova odhadu nacházeli právě v

oblasti, v níž ležela ona dvě starobylá města, Tickal a Uaxactun,

kde provedla americká archeologická výprava své objevné

vykopávky.

Ze vzduchu se scenérie krajiny jevila jako jednotvárná.

Kam dohlédlo oko, ležela nedozírná pláň džungle, hýřící zelení

a táhla se až ke vzdálenému obzoru. Byla přerušena pouze v

jediném místě. Daleko na západě se zář slunce odrážela v

dalším jezeře, o němž se Biggles domníval, že již leží v

Guatemale. Ne snad, že by v dohledu bylo cokoli, co by

14

připomínalo vyznačení hranic. Stejně jako ve většině zemí

tropické Ameriky se i zde museli obyvatelé spokojit s

předpokladem, že se hranice táhne někde v pralese, ale nikdo ji

nedokázal přesně určit. Chápanům, lenochodům a dalším

obyvatelům pralesa to ovšem nevadilo a nelámal si s tím hlavu

ani Biggles. Okřídlený Tulák pomalu stoupal vzhůru.

Po chvíli se krajina pod nimi přece jen mírně změnila.

Místy se zjevil pás otevřené pampy nebo dokonce zvlněná

louka, ačkoli i zde přehrazovaly otevřenou plochu časté shluky

stromů, keřů nebo skalisek. Biggles ostatním vysvětlil, že se

obecně předpokládá, že tyto plochy byly vymýceny

obyvatelstvem, které zde sídlilo v minulosti. Džungle je však

opět zarůstala a nebude trvat dlouho, a prales je ovládne a

pohltí. Vrcholek jedné z pyramid spatřil jako první Ginger.

Popadl Bigglese za paži a vzrušeně ukázal: „Podívej se!

Tamhle!“

Biggles ubral plyn a stroj klesal, takže za chvilku nebylo

nejmenších pochyb o tom, co zrzek zahlédl. Poblíž první se

tyčily další dvě pyramidy, ne již tak vysoké, přesto však

přesahující vrcholky pralesních velikánů.

„Řekl bych, že to je Tickal,“ pravil Biggles.

„Navrhuji, abychom si to prohlédli zblízka,“ ozval se

Ginger.

15

16

17

Biggles přelétl kraj pod nimi pohledem, a přestože si všiml

jezera, které leželo blíže pyramidám nežli to, z něhož vzlétli,

měl pocit, že vzdálenost mezi jezerem a rozvalinami je značná.

Pochybovačně zavrtěl hlavou. Když se však přiblížili k

rozvalinám ještě víc, zahlédl přímo pod sebou další vodní

plochu, kterou jim dosud zakrývala zeleň. Byla mnohem menší

a patrně nešlo o jezero v pravém smyslu slova. Spíše se zdálo,

že šlo o širší proláklinu v zemi, kterou zaplavil některý z přítoků

Neznámé řeky. Na jednom konci se do ní proud vléval, na

opačném vytékal.

„Což tady?“ ukázal Ginger. „V tom plivátku bys přece

dokázal přistát.“

Biggles se zatvářil váhavě. „Dlouhé je to dost,“ uznal.

„Bojím se ale překážek. Do takových řek často padají stromy,

hlavně za období dešťů. Pokud narazíme do plovoucího kmene,

máme se na co těšit. A kromě toho ani neznáme hloubku.

Mnohé ze spadlých stromů neplují na hladině. Pokud je voda

mělká a některé kmeny leží na dně, roztrhneme o něj kýl.“

„Mě připadá hluboká,“ poznamenal přesvědčivě Ginger.

„Zkus ten pruh, kde nejsou žádné lekníny.“

V těch okamžicích se již Biggles pochybovačně vykláněl

přes okraj kabiny, aby si z výše několika desítek stop nad

hladinou kriticky změřil místo budoucího přistání. „V pořádku,“

pronesl poté, co se obloukem vyhnul korunám stromů na

opačném konci vody. „Zkusíme to.“

Naklonil stroj do ostré zatáčky, otočil ho a začal přistávat.

Poslušný letoun se velmi pomalu blížil k pásu, o němž hovořil

Ginger. Žádné překážky se v dohledu neobjevily a potom kýl

Tuláka rozčeřil hladinu a vzápětí na ni dosedl celý. Ku břehu se

rozběhl vějíř vln. Letadlo zpomalovalo.

„Vynikající!“ vykřikl Ginger. „Zkus to trochu blíž ke

břehu! Tam!“ ukázal rukou. „Zdá se mi, že vidím mělkou

písčinu.“

18

Pilot navedl stroj udaným směrem a zastavil ho s přídí

zlehka se dotýkající výběžku hrubého písku. „No, tak jsi mě

umluvil,“ řekl. „Snad nás za tu tvou hříšnou chtivost

dobrodružství nic nepotrestá.“

Šklebící se Ginger se právě chystal vyskočit na břeh, když

ho Biggles uchopil za paži. „Stůj!“ řekl příkře s pohledem

upřeným na břeh.

„Co tam vidíš?“ zeptal se Algy, který z tónu Bigglesova

hlasu vycítil nebezpečí.

„Vidíte totéž co já, nebo se pletu?“ otázal se tiše Biggles.

„Hned na kraji lesa pod těmi červenými orchidejemi.“

Ostatní se upřeně zahleděli naznačeným směrem.

„Panebože, to je člověk!“ vydechl Algy.

„Zbraně s sebou,“ přikázal krátce Biggles, a s revolverem v

ruce šlápl do mělké vody.

Muž ležel zpola v lese obrácen hlavou k jezeru s jednou

rukou nataženou, jako by znehybněl v zoufalém pokusu dostat

se k vodě. Bylo na první pohled zřejmé, že nejde o bělocha,

nepochybně patřil mezi domorodce. Měl na sobě pouze cáry

košile a roztrhané modré kalikové kalhoty.

„Je mrtvý,“ zamumlal Ginger, když se přiblížili.

„Nemyslím,“ řekl Biggles. „Pokud by byl mrtev, alespoň

pokud by byl mrtev déle než hodinu či dvě, našli bychom na

něm stopy. V pralese i ve vodě bloudí neustále armáda

hladových tvorů, kteří slídí po potravě.“

Biggles poklekl k ležícímu muži a obrátil ho na záda. Byl v

bezvědomí. „Ztratil spoustu krve,“ pokračoval, a ukázal na

velkou rudou skvrnu na mužových kalhotách. „Musíme zjistit,

od čeho to má.“ Vytáhl nůž a rozřízl látku, takže odhalil ránu.

„Postřelen,“ řekl úsečně.

19

„Řekněte mi, kdo mu to v divočině u všech hromů mohl

udělat? Vypadá to, jako bychom tu nebyli sami.“

„Co tu vůbec ten chlapík mohl hledat?“ ozval se Algy.

„Řekl bych, že je to sběrač chicle nebo kaučuku,“

odpověděl Biggles. „Slyšeli jste přece, že se chicle pořád sbírá

volně v lesích.“ Vzhlédl k Algymu. „Skoč pro láhev brandy a

lékárničku. Musíme pro toho ubožáka udělat, co se dá.“

Vyčistil střelou roztržené stehno a ovázal ránu, zatímco

druzí dva letci se pokoušeli zraněnému s pomocí brandy a vody

navrátit vědomí. Jejich snažení brzy přineslo ovoce a ležící muž

otevřel oči. Okamžitě se s děsem v očích pokusil vstát, ale

přidrželi ho jemně na zemi.

„Zajímalo by mne, jakým jazykem mluví,“ řekl Ginger.

20

„Pokud pochází z Belize, měl by umět aspoň pár slov

anglicky,“ odpověděl Biggles. „Pokud s ní neuspějeme, zkusíme

španělštinu.“ Pronesl několik slov k zachráněnému, a jakmile

uviděl, že rozumí, ujistil jej, že se nemá čeho bát.

Společnými silami se jim podařilo usadit jej do pohodlnější

polohy. Ginger si při pohledu zblízka uvědomil, že muž je

starší, než napoprvé odhadoval. Nyní mu hádal asi padesát let.

Výraz jeho vcelku příjemné tváře byl trochu divoký a pleť tak

tmavá, až zrzek usoudil, že v rodokmenu nalezeného chlapíka

budou nejen indiánští, ale i černošští předci.

Muž se posadil a nevěřícně si prohlížel své zachránce.

„Jak se jmenujete?“ otázal se jej Biggles.

Člověk před nimi zamumlal jakési nesrozumitelné slovo.

21

Biggles se usmál. „V pořádku,“ řekl k ostatním. „Můžeme

mu zatím říkat třeba Černouš.“

„Co tu děláte, a kdo vás postřelil?“ obrátil se opět k

raněnému.

Než mohl chlapík odpovědět, ozvaly se nablízku kroky.

Jejich zvuk donutil letce otočit se právě včas, aby zahlédli

obrovského muže, který se právě vynořil z přítmí lesa. Nikdo, a

možná ani on sám, nebyl schopen odhadnout jeho národnost.

Pleť měl spíše bílou nežli hnědou, bylo však přesto zřejmé, že

jde o míšence. S výškou přes šest stop a rozložitou postavou,

doplněnou puškou na rameni, nevypadal jako nejpříjemnější

návštěva. Oblečen byl do špinavé, u krku rozhalené košile, a

rozedraného bavlněného obleku. Bradu mu halil černý vous a v

zarudlých očích mu hrálo nepříjemné světlo. Více si přátelé v

první chvíli nestačili všimnout.

Biggles se postavil proti němu. Ukázal na raněného, a

zeptal se: „Víte o tom něco?“

Cizinec postoupil o krok vpřed a očima plnýma podezření

těkal od jednoho muže k druhému. „Co tu děláte?“ zeptal se

drsně.

„Stejně bychom se mohli zeptat my vás,“ řekl chladně

Biggles. „Postřelil jste tohoto muže?“

Chlap mlčel. Zamračeně pohlédl na Černouše a pak vzhlédl

k ostatním. Měřil si je ostrým, zlomyslným zrakem.

„Tak co tu děláte?“ opakoval. „Nemáte tu co hledat!“

„Proč? Vy jste to tu koupil?“

Muž se zamračil ještě víc. „Vypadněte odtud! Pronto!“

Biggles se zatvářil překvapeně. „Myslíte, že si od vás

necháme diktovat, kam máme chodit?“

„Vážně vypadněte, jinak byste se odsud nemuseli dostat

nikdy,“ zavrčel muž.

Zdálo se, že Biggles o jeho zjevné vyhrůžce uvažuje.

Přemýšlel, zda má smysl zůstávat. Neměli k tomu v podstatě

žádný důvod. „Proč jste sem přišli, co?“ pokračoval neznámý

podezíravě. „Věřte tomu nebo ne, jsme na výletě.“

22

Jedovatý úšklebek, s nímž muž Bigglesovu větu vyslechl,

byl jasným signálem, že nevěří.

„Nám je vcelku jedno, na jakém jezeře přistaneme,“

pokračoval Biggles. „Pokud máte pocit, že právě tohle je vaším

soukromým majetkem, odklidíme se. Budeme to muset udělat

tak jako tak, protože musíme tohoto člověka,“ ukázal na

Černouše, „dopravit do Belize. Jeho rána potřebuje odborné

ošetření.“

Bigglesův protějšek sebou trhl. „To nemusíte!“ zachraptěl.

„Řekl jsem, že musíme,“ odpověděl klidně Biggles.

Člověk z džungle významně pohnul puškou.

„Nezkoušel bych to, být vámi,“ řekl mu klidně Biggles a

otočil se k ostatním. „Jděte ihned na palubu. Víte dobře, co tam

máte dělat.“

Algy přikývl a dotkl se Gingerovy paže. Vydali se nazpět k

letadlu.

Biggles se obrátil k Černoušovi, jako by tam nikdo další

ani nebyl. „Cítíte se na chůzi, nebo vás mám nést?“

„Můžu chodit, pane.“ Zraněný se ztuha postavil na jednu

nohu.

Nově příchozí rychle vykročil vpřed, jako by mu chtěl

zabránit v odchodu, avšak strnul, když proti němu Biggles

vztáhl ruku a ostře poručil: „Stát! Podívejte se k letadlu.“

Muž se otočil ke stroji, z jehož trupu nyní vyčnívala hlaveň

osvědčené hračky britských vojáků známé jako „Tommy gun“.

Na okamžik zaváhal a ohrnul rty, které odhalily zkažené zuby.

Pak se otočil na patě a zmizel v pralese. O vteřinu později

prořízl ticho ostrý hvizd.

„Přivede další,“ řekl poděšeně Černouš.

„Nastupte do letadla!“ zavelel Biggles, a skryl se za

stromem. Z nového úkrytu pozoroval hradbu džungle, za níž se

začaly ozývat výkřiky v odpověď na písknutí. Své stanoviště

Biggles opustil, až když byl zraněný v bezpečí trupu Tuláku.

Byl nejvyšší čas, neboť sotva se mu podařilo skrýt se mezi

ostatními, objevila se mezi krajními stromy skupina mužů.

23

Výkvět nejodpornějších zjevů, jaké si je možno představit, se

línal ke břehu. Zazněl výstřel a poblíž kormidla letounu

zazvonila odražená kulka.

„Zvedni to,“ řekl Biggles Algymu, který již seděl na

pilotním sedadle. „Pokud se zapleteme do šarvátky, někdo

přijde k úrazu, a my budeme mít polízanici s úřady.“

„Nemám jim tam poslat dávku? Neškodilo by je přesvědčit,

že to není dětská hračka!“ bojechtivě zavrčel Ginger.

„Šetři munici,“ odpověděl Biggles. „Může se stát, že ji brzy

budeme potřebovat.“

Jeho poslední slova zanikla v řevu motorů, které Algy

nahodil. Tulák se svižně rozeběhl po jezerní hladině a vzápětí

stoupal k obloze.

Poslední, co osádka letounu zahlédla, byl shluk mužů na

břehu jezera, které právě opustili. Jeden z nich stál téměř ve

vodě a hrozil k nebesům pěstí.

„Po tomhle bych se jim dostal do spárů velice nerad,“

pronesl Ginger. „Měl jsem je přece jen poučit o slušném

chování.“

„Nevěděl jsem, jak jsi krvelačný,“ řekl Biggles. „To

setkání by ale nebylo příjemné ani za jiných okolností.“

„Kam míříme?“ zeptal se Algy.

„Vrať se na jezero, ze kterého jsme ráno odstartovali,“

nařídil Biggles. „Rád bych si s Černoušem trochu pohovořil,

než se rozhodneme, co dělat dál.“

24

KAPITOLA TŘETÍ

ČERNOUŠ VYPRÁVÍ A GINGER DOSTÁVÁ LEKCI

Zpáteční let k jezeru netrval dlouho, protože při cestě

přímou čarou nepřesahovala vzdálenost mezi nočním kotvištěm

a místem neobvyklého setkání čtyřicet mil. Jakmile Tulák

přistál, zahájili letci přípravu jídla, neboť nadešel čas oběda a na

zraněném muži bylo znát, že je hladový jako vlk.

„Kdy jste jedl naposledy?“ prohodil Ginger.

Černouš bezradně pokrčil rameny. Když se pak před ním

objevila miska s obědem, všichni se užasle dívali, jak v něm

jídlo mizí. V té době však toho příliš nenamluvili ani letci.

Závěrem postavil zrzek konvici na lihový vařič, aby připravil

kávu. Odfukujícího Černouše se ujal Biggles, aby zjistil v jakém

stavu je jeho rána, kterou pak, zjevně uspokojen, znovu pečlivě

obvázal.

„Nic vážného to není,“ oznámil. „Kulka prolétla hladce

svalem, takže nám odpadá práce s vyjímáním. Díkybohu, že

minula kost. Svalstvo vypadá docela dobře, mohlo by se to

vyhojit během týdne, nejvýš deseti dnů.“

Když pronášel tato slova, nepočítal Biggles navíc s

udivující regenerační schopností zdravého domorodce, a rána se

skutečně hojila rychlostí, která překvapovala i jeho samotného.

Černouš, zvyklý podle všeho na bolest i nepohodu, bral příhodu

jako pouhé škrábnutí.

Jakmile se usadili, požádal Biggles nového souputníka, aby

jim vysvětlil, jak ke svému zranění přišel. Chtěl se dovědět více,

protože celá záležitost pro něj zatím byla obestřena rouškou

tajemství.

„Ano, massa, řeknu vám všechno,“ odpověděl Černouš

ochotně.

„V pořádku – začněte třeba tím, co jste dělal v lese a jak

vás dostal ten hromotluk.“

25

„Vy myslíte Bogat?“

„Tak se jmenuje?“

„Si seňor – Cristoval Bogat.“ Černouš hovořil anglicky s

lehkým černošským přízvukem, a do řeči komicky mísil

španělské výrazy, což je dosti obvyklý způsob dorozumívání ve

Střední Americe.

„Jsem sběrač chicle, massa,“ pokračoval. „Spolu s mými

bratr jsme koupili kánoe a pracovali spolu. Po řeka jezdilo

chicle do Belize. Ze začátku to bylo dobrý, pak ale přišel strach,

protože sběrači chicle, co šli po řeka dál, se nevraceli. Jenže,

když my už neměli peníze, udělali jsme další výprava. Narazili

jsme na lidi od Bogat. Stříleli po nás. Zabili mi bratry a mě

chytili, a chtěli, abych pro ně pracoval. Udělali ze mě otrok.“

Biggles se zamračil. „Otroka? To myslíte vážně?“

„Jistě, massa.“

„Otroctví bylo ale i tady už dávno zrušeno.“

Černouš smutně potřásl hlavou. „Na tyhle řeka ne, massa.“

„O jaké řece mluvíte?“

„Neznámá řeka.“

„Ale my jsme na jezeře.“

„Tak je to, ale nedaleko odtud vytéká řeka z džungle.“

Biggles přikývl. „Rozumím. Vědí úřady o té otrokárně?“

Černouš pokrčil rameny. „Možná jo. Mezi černýma kolem

Belize se toho mluví spousta věcí. Možná vláda nic nemůže

dělat.“

„A co je zač ten Bogat?“

„On něco takový jako pravá ruka Tygr – Král pralesa.“

Biggles povytáhl obočí. „Král pralesa? Hrome, tomu tedy

říkám titul! Kdo je ten velký monarcha?“

„Jo, to nevím, pane. To nikdo neví jistě. Někdo říká, že je

to černoch, co zabil jeden vládní úředník v Belize a utek, jiní

zas, že je běloch. Možná jo. Říkají mu Tygr. On je velký a silný,

bojí se ho i siláci. Slouží mu tisíc indián a všelijaký jiný lidi.

Oni říkají, že má nahoře na řeka svý město.“ Černouš se

odmlčel.

26

„Pokračujte,“ vyzval jej Biggles. „Začíná to být zajímavé.

Jen řekněte všechno, co víte.“

Černouš se podrbal v krátkých kudrnatých vlasech.

„Nemám už co říct, massa.“

„Chceme slyšet, co se vám stalo dál.“

„Chytili mě a musel jsem pracovat s parta sběrači chicle.

Zas jiný parta sbíraly kaučuk.“

„Tomu rozumím. A všechno shrabuje Tygr, co?“

„Jistě, massa. Tak je.“

„Co s tím dělá?“

„To nevím jistě, ale povídá se, že všechno ven ze země po

řeka a přes hora.“

„To je pěkné. Surovina se nasbírá na britském území a pak

se propašuje ven, takže Tygr nemusí platit clo. Pokračujte přece,

Černouši.“

„Pracoval jsem tam možná rok, možná jo víc. Nevím. My

všichni otrok byli nemocný ze špatný jídlo, a když jsme

nemohli dělat, zpráskal nás bič. Bogat horší než sám ďábel. Pak

jednou přišli dva bílí, aby viděli Tygr. Bogat je vzal k sobě.

Nejdřív všichni pili spolu jako několik bratr. Pak už žádný

nechodili pro chicle. My chodili ven z les do stará velká

strašidelná město a kopali tam motyka a lopata.“

„Proč?“

Domorodec zavrtěl hlavou. „Nikdo neví. Nikdo se Tygr a

těch bílý muž neptal. Nám se zdálo jistý, že hledají zlato. Pak

jsme kopali pod ten starý chrám…“

„Našli jste něco?“ skočil mu Ginger do řeči.

„Moc ne. Nějaká stříbrná nádoba. Pak jsme šli s motyka

kopat jinde.“

„Proč po vás stříleli?“ zeptal se Biggles.

„Protože jsem utíkal pryč. Už jsem nemoh ten bič vydržet,

tak jsme jednou v noc utekl s přáteli. Mysleli jsme, že se

dostaneme do Belize. Bogat a jeho banda po nás stříleli – asi

měli strach, že když se dostaneme do Belize, vyprávíme, co se

27

tu děje. Ostatní postříleli nebo pochytali. I mě střelili, ale běžel

jsem, až jsem nemohl.“

„A ti vaši postřílení přátelé byli všichni sběrači chicle z

Belize?“

„Jistě. Všichni byli.“

Biggles pohlédl na ostatní. „Moc pěkné,“ zamručel

pochmurně. „Ti chlapíci byli britští státní příslušníci, nebo byli

alespoň pod britskou ochranou. Tak se mi zdá, že je nejvyšší čas

toho samozvaného Krále pralesa sestřelit z jeho trůnu. Určitě je

to ten, o němž nám vyprávěl Carruthers. Myslím, že bude

nejlepší vydat se dolů po řece a všechno oznámit Carruthersovi.

On by měl rozhodnout, jak pokračovat. Věci se mají tak: získali

jsme velmi užitečného spojence v Černoušovi, který určitě zná

stezky v tomto mimořádně zajímavém cípu pralesa.“

„Jediné, co mluví proti našemu návratu na pobřeží, je

možnost, že Carruthers poté, co tu nastaly problémy, nebude

chtít, abychom se sem vydali znovu. Zdá se, že má osobní

odpovědnost za všechny turisty na tomhle území,“ upozornil

Algy.

„Řeknu ti, jak to překonat,“ ozval se zrzek. „Nemusíme se

teď vracet do Belize všichni. Pokud tu dva z nás zůstanou, musí

se přece letadlo pro ně vrátit.“

„To by šlo,“ souhlasil Biggles. „Algy, co kdybys do Belize

zaletěl ty, a promluvil s Carruthersem? My ostatní zůstaneme na

místě. Řekni mu, co jsme se dověděli, a požádej ho o radu.

Mohl bys vyrazit ihned a být zítra zpátky. Nijak zvlášť naspěch

přece nemáme.“

„Okay, pokud si myslíš, že je to dobrý plán.“

„Nic lepšího mne nenapadá. Teď bychom měli na břeh

vyložit nějaké zásoby a postavit tábor. Až tu pak budeme čekat,

Ginger si může vyjít na lov svých motýlů.“

Návrh byl jednomyslně přijat a chvíli nato již Biggles s

Gingerem sledovali před zeleným stanem Algyho, jak startuje s

Tulákem, stoupá a míří k pobřeží. Když stroj zmizel z dohledu,

strávili táborníci nějakou dobu dokončováním tábora,

28

ukládáním zásob, upevňováním závěsných lůžek – hamak a sítí

proti moskytům. Černouš se utábořil pod nepromokavou

plachtou na malé mýtince, kterou předtím vypálil, aby ji zbavil

obtížného hmyzu.

Když byly práce dokončeny, a nezbývaly žádné další

úkoly, vzal Ginger síťku na motýly a prohlásil, že hodlá

nachytat pár pěkných exemplářů. K jeho překvapení a jisté

nevoli se ozval Černouš a zcela vážně mu oznámil, že jde o

nejnebezpečnější věc, kterou zde může podniknout. Když se ho

zrzek zeptal, čím může být lov motýlů nebezpečný, řekl, že zde

člověku hrozí nejen nebezpečí ze strany spousta hmyz a had, a

lovec se taky může ztratit. Ginger se zdráhal jeho varování

uvěřit. Pokud šlo o škůdce z živočišné říše zastával názor, který

však nahlas nevyslovil. Věřil, že je jejich nebezpečnost

přeceňována. Zatím neviděl nic víc, nežli pár komárů. Věděl

samozřejmě, že se okolí hemží klíšťaty a pijavicemi, ty však

považoval spíše za důvod k rozmrzelosti než za skutečné

nebezpečí pro dobře oblečeného cestovatele a budoucího

vědce…

Biggles mu nezakázal odchod, varoval ho však, aby byl

opatrný. Ginger mu ochotně slíbil, že nebude nic riskovat a

rozhodně se nevzdálí moc daleko od tábora. Do zadní kapsy

kalhot si vsunul revolver, který mu podle jeho slov poskytne

dostatečnou možnost postarat se o sebe sám. Vykročil do

džungle se síťkou pod paží a nádobou na usmrcování ulovených

motýlů v brašně.

Zpočátku se ani nesnažil chytat motýly, ačkoliv jich

několik zahlédl, tak byl okouzlen prostředím, které jej

obklopilo. Jeho pozornost upoutali hlavně kolibříci všemožných

druhů a zářivých barev. Jiné druhy ptáků nebyly tak hojně

zastoupeny, ačkoliv mu nad hlavou občas přelétl ara v pestrém

žluto-modro-červeném šatu. Mezi větvemi poletovali rovněž

tukani a tangary, nápadné černým opeřením se zářivě rudou

skvrnkou nad ocasem. Občas zahlédl i opice, většinou však jen

zaslechl jejich vřískot, který spustily, když se přiblížil.

29

Na jednom místě poblíž jezera spatřil spoustu velkých

modrých motýlů rodu Morphos i jiných. Někteří se vznášeli

těsně nad vodní hladinou, velká skupina kroužila nad jezerem, a

připomínala něco jako vodotrysk barevných květů. Vědec

začátečník zaznamenal také přítomnost velkého množství

různých druhů vos, brouků a dalšího hmyzu, jaký nikdy předtím

nespatřil.

Rozhodl se ulovit některé z motýlů, kteří se vznášeli nad

tůní. Z místa, kde stál, však bylo obtížné se k vodě přiblížit.

Okolní les byl v podstatě bez podrostu až na obvyklé provazce

lián, právě mezi ním a tůní byl však prostor zarostlý spletí

kmenů a popínavých rostlin s růžovými a červenými květy.

Rostly tak blízko u sebe, že se hustou oponou nedalo projít.

Přestože před chvílí dal své slovo, že zachová potřebnou

opatrnost, aby nezabloudil, cítil nutkání důkladně prozkoumat

okolí. Opatrnost ale nezanedbal ani při snaze dostat se k tůni a

často se otáčel a sledoval stromy vzadu, aby si je zapamatoval,

až bude hledat cestu zpět. Za neustálého sledování směru chůze

začal s obcházením tůně, aby se k ní dostal z opačné strany.

Došel přitom k menší tůňce v pralesním údolíčku neskutečné

krásy, a protože i zde se nacházela spousta motýlů, rozhodl se,

že k jeho záměru dosažené místo bohatě postačí. Okamžitě se

dal do práce a nečinilo mu potíže polapit vytoužené exempláře.

Často chytil i několik motýlů najednou jediným mávnutím

síťky, a po malé chvíli třídil a obdivoval úlovky. Posléze, když

dospěl k závěru, že mu kořist postačí, rozhodl se pro návrat. S

úžasem zjistil, že se zdržel déle, než předpokládal, protože se

pomalu začínalo stmívat.

Právě v tu chvíli, jak si uvědomil mnohem později, udělal

první chybu. Nedaleko spatřil clonu růžových lián, která mu

bránila v přímé cestě k většímu jezírku, a rozhodnut odříznout si

z ní kousek, vydal se přímo k ní. Až poté, co se ke květinové

oponě dostal a žádné jezírko za ní nebylo, uvědomil si, že něco

popletl. Předpokládal, že jde o tytéž rostliny, jaké viděl před

chvílí a tyhle byly jiné. Nezalekl se však, neboť před sebou o

30

kousek dále viděl další oponu z popínavé kvetoucí liány.

Myslel, že vidí tu pravou, ale když k ní došel a opět nespatřil

žádnou vodní hladinu, uvědomil si, že podobné shluky lián by

našel všude v pralese.

31

Začalo pršet, a těžké dešťové kapky mu na pohodě nepřidaly.

Rozmrzele se vydal směrem, kde podle jeho názoru ležel tábor.

Měl pravdu, šel správným směrem, jenomže stezku vedoucí k

přátelům přešel, aniž si jí všiml. Během dalších pěti minut mu

bylo jasné, že zabloudil. Aby se cítil ještě hůř, clona listoví nad

ním byla tak hustá, že propouštěla velmi málo světla i za

nejjasnějšího denního období a nyní se nad krajem snášela tma.

Ginger přesto neztratil hlavu a udělal to, co bylo v jeho

situaci nejmoudřejší. Zastavil se, vytáhl z kapsy revolver a

vypálil tři výstřely, tak rychle za sebou, jak to jen dokázal.

Téměř hned zaslechl odpověď, načež si s úlevou oddechl.

Naštěstí se nevzdálil z doslechu od tábora. Vykročil směrem,

odkud přišel hluk výstřelů, což byla samozřejmě jeho další

chyba. Když se po několika minutách chůze stále neobjevoval

tábor, vloudily se mu do mysli pochybnosti a vystřelil znovu,

tentokrát jen jediný výstřel.

V odpověď zazněla rána z pušky, zněla však z

nepochopitelně velké vzdálenosti. Ve skutečnosti se střílelo

blízko něj, zrzek však nevěděl, že husté clony džungle zvuky

tlumí, takže daleko neproniknou.

Vystřelil proto po krátké chvíli znovu, avšak tentokrát se

odpověď neozvala. Již se zcela setmělo. Rozvzteklen svým –

jak si myslel – zelenáčským postupem, rozhodl se zrzek

rozdělat oheň. Natáhl ruku nad sebe s cílem ulomit blízkou

větev. Ze rtů se mu vydral výkřik bolesti a pustil větev tak

rychle, jako by už dávno hořela. Do dlaně ho cosi divoce bodlo

a palčivá bolest se rozlila celou jeho paží.

V temnotě neviděl, ale cítil jak mu po paži leze něco

zpropadeně živého. Otřásl se děsem a srazil onoho neznámého

živočicha na zem.

V příští chvíli zasáhla nová bolest jeho krk, a Ginger si

uvědomil, že setřásl z některé z vyšších větví jakousi žahavou

příšeru. Vosu? Mravence? Nevěděl.

Minutu či dvě nepohnutě stál a snažil se uklidnit, neboť si

velmi dobře uvědomoval, že nesmí za žádných okolností

32

propadnout panice. Nebylo to lehké, zvlášť když vzápětí kolem

jeho ucha cosi v letu odporně zabzučelo a Gingerovi vyrazil na

těle ledový pot. Déšť ustal, a v podrostu byl slyšet podivný

šramot. Blízko zazněl kašlavý chrapot, zlověstný zvuk, který

mohlo mít na svědomí pouze velké zvíře. Tu největší hrůzu mu

však nahánělo pomyšlení, že šlápne na jednoho z hadů, kterých

je džungle plná.

Nevěděl, jak dlouho bloumá temnotou, ale pološílený

bolestí ze spousty žihadel, kousnutí hmyzu a škrábanců od trnů,

které utržil, byl přesvědčen, že přijde o rozum mnohem dřív,

než temný večer dospěje v černou noc. Na pokraji čirého

zoufalství znovu zmáčkl spoušť revolveru.

K jeho úžasu a bezmezné radosti mu v odpověď zazněl z

nedaleka výkřik, a současně zahlédl kužel světla baterky mířící

k němu. Baterka patřila Bigglesovi, jehož doprovázel Černouš,

opírající se o dvě hole. Stál klidně, dokud zachránci nedošli až k

němu, a pak je domorodec dovedl zpět do tábora. Ginger si na

své motýlí úlovky po příchodu na tábořiště sotva vzpomněl,

protože jej daleko více zaměstnávala četná hmyzí bodnutí a

škrábance od trnů. Z nohou mu visely pijavice, které však bylo

možné snadno odstranit. Zesláblý přestálým napětím a strachem

nechal Bigglese, aby mu mastí potřel utržené rány, načež se

svalil do hamaky.

Biggles mu nic nevyčítal. „Myslím, že příště bys měl víc

dbát na Černoušovy rady,“ bylo jediné, co řekl.

„Buď bez obav,“ zavrčel mrzutě Ginger. „O další milé

zážitky z džungle nestojím. Tohle mi stačilo na celý život.“

„Normální člověk tam nevydrží déle, než čtyřiadvacet

hodin,“ řekl mu Biggles vážně. „A teď bude asi nejlepší jít na

kutě.“

33

KAPITOLA ČTVRTÁ

NÁVŠTĚVNÍK A ZÁHADA

Krátce před polednem druhého dne ohlásil hluk motorů

Tuláka Algyho návrat. Když po přistání doroloval k táboru,

křikl pilot z kabiny: „Vezu návštěvu!“

Biggles vzhlédl, a uviděl muže v bílém tropickém obleku,

který seděl přímo za Algym. „Nebesa!“ ujelo mu, když ho

poznal. „To je přece Carruthers.“

Zastupující guvernér vystoupil s Algym ze stroje a za ním

šel vysoký hubený muž, jehož pleť nažloutlá od malarické

horečky byla jakoby napjatá na výrazných lícních kostech.

Chlapík nesl pod paží jakési desky.

Carruthers se s ostatními přátelsky pozdravil a vysokého

muže představil jako Marcela Chorra, svého zástupce. „Dostali

jste se tedy do potíží?“ tázal se.

„Nezdá se, že by vás to překvapilo,“ řekl Biggles a

Carruthers pokrčil rameny.

„Proč by mělo? Už jsem vám přece říkal, že se to tu dříve

nebo později stane téměř každému. Příčiny potíží jsou různé, ale

něco se vždycky najde. Uznávám, že vám se to podařilo

skutečně rychle.“

„Předpokládám, že pan Lacey vám oznámil, co se stalo,“

ušklíbl se Biggles.

„Předpokládáte správně.“

„Dobrá. Sedněme si tedy a proberme si všechno

popořádku. Velmi rád bych znal váš názor. Gingere, přines,

prosím, něco k pití.“

„Okay, šéfe.“

Všichni se sesedli a Carruthers se rozhovořil.

„Myslím, že bychom si měli nejprve ujasnit,“ začal, „jak se

k celé záležitosti stavíte vy. Myslím tím, zda tu chcete zůstat,

nebo zda hodláte pokračovat ve své spanilé jízdě?“

34

„Nemám v tom zatím jasno,“ přiznal se Biggles. „Upřímně

řečeno to, co uděláme, záleží hlavně na vaší radě. Co chcete,

abychom udělali? Zemi znáte vy, a jste tu navíc představitelem

zákona, takže se vašim pokynům protivit rozhodně nebudeme.

Jaký je tedy váš názor?“

Carruthers usrkl ze své sklenky a než odpověděl, zapálil si

cigaretu. „Je to obtížné,“ řekl nakonec. „Jak jsem vám již řekl,

slyšel jsem pověsti o existenci muže, který si říká Král pralesa.

Teď zde padlo jméno jeho pomahače Bogata. Nevím o nich nic

víc než vy. O zotročení lidí k nuceným pracem jsem nevěděl,

stejně jako o nových vykopávkách, které zde probíhají. Neměl

jsem zprávy ani o příchodu dalších dvou bílých mužů a nemám

nejmenší ponětí, o koho by mohlo jít.“

„Co když to jsou členové ohlášené americké skupiny?“

napadlo Bigglese.

„Ne. Bylo by jich víc a proč by se přidávali k tak

podezřelým osobám?“

„Pokud vám rozumím, chcete tu aféru s králem rychle

uzavřít,“ řekl Biggles.

„Samozřejmě. Musíme to zastavit.“

„Proč to tedy neuděláte?“

Carruthers rozhodil bezmocně rukama směrem k okolní

džungli. „Drahý příteli, máte vůbec ponětí, jak je ten prales

rozlehlý? Můžete tam vypustit armádu, a strávíte zbytek života

hledáním, aniž byste uspěl. A armádu k takovéto věci

potřebujete v každém případě. Já ji zde však použít nemohu.

Zkuste si jen představit, co by stálo vyslání třeba i malého

oddílu s potřebnou výzbrojí a zásobami.“

„Myslím, že s vámi nemohu souhlasit,“ řekl nevzrušeně

Biggles. „Pokud bych měl tuto situaci řešit já, neuvažoval bych

o armádě. Polovina mužstva by stejně neustále ležela v lazaretu.

Tohle je práce pro malou, pohyblivou jednotku.“

Carruthers ostře vzhlédl. „Máte na mysli vaši skupinu?“

„I tak se to dá brát.“

35

Carruthers si poklepal na bradu. „Snad máte pravdu,“

připustil pak. „Je ale vidět, že ani vy nevíte, proti komu vlastně

stojíte. Co budete dělat? Jak začnete?“

„Samozřejmě, že nejprve bude nutné vypátrat sídlo gangu a

zjistit, čím se zabývá. O tom ostatně něco víme. Pokud porušují

zákon, a myslím si, že o tom není pochyb, bude následovat

jejich zatčení nebo vypuzení.“

„Jak?“

„Předbíháte. Ještě jsme ani nezačali. Pochopitelně by závěr

celé akce závisel na okolnostech. Nějaký způsob ale existovat

musí. Říkám to proto, že jsem se v životě nesetkal s problémem,

který by neměl řešení.“

Carruthers se ušklíbl. „Byl by to nebezpečný podnik.“

„Co to s tím má společného?“

Zastupující guvernér země se na Bigglese zpříma podíval.

„U sta hromů, líbí se mi to!“ prohlásil. „Mám pocit, že nám tady

v tropech měknou horkem mozky. Opravdu byste byli ochotni –

pokud bych vám poskytl potřebné pravomoci – podniknout

takový průzkum a najít způsob, jak tu špinavost ukončit?“

„Řekl bych, že ano,“ odvětil pomalu Biggles. „Co myslíte

těmi pravomocemi?“

„Mohl bych vás vzít pod přísahu jako členy zvláštní

policejní stráže, jenomže…“ uprostřed věty se zarazil.

„Jaké jenomže?“

„Chápejte,“ téměř se zarděl Carruthers, „nemám na takové

věci peníze. Jediné, co byste dostali, by byl plat strážníka. Celé

tři šilinky denně! V případě úspěchu akce by vám samozřejmě v

Anglii uhradili vaše výdaje.“

„No. Z hlediska výdělku se nám obvykle naskytují

zajímavější obchody,“ řekl s úsměvem Biggles. „Nechtěl bych

se dát zabít pro pouhé tři šilinky. Ale ten gang okrádá zemi o

spoustu peněz. Když Tygra polapíme, strčíme do klece a

usvědčíme ho, můžeme očekávat slušnější prémii?“

Carruthres se zasmál. „Samozřejmě, že kdybyste dokázali

ty lidi usvědčit, čekal by je vysoký trest včetně zabavení jejich

36

majetku. Nepochybuji, že by se pak na vaši odměnu peníze

našly. Je to pro vás přijatelné?“

„Jistě. To už zní lépe,“ souhlasil Biggles. „Musel jsem s

vámi tuto otázku probrat, abyste nás náhodou nezařadil mezi

milionáře. Snad také chápete, že potřebujeme mít volné ruce,

abychom mohli postupovat podle vlastního uvážení.“

„Pochopitelně.“

„V pořádku.“ Biggles se podíval na ostatní. „Myslím, že

není o čem se dále dohadovat. Uvidíme, co se dá dělat.“

„Báječné,“ prohlásil Carruthers. „Ponechám věc ve vaší

režii. A nyní, pokud je to všechno, měl bych se pomalu vydat na

zpáteční cestu. Guvernér je pryč a já mám spoustu práce.“

„V tom případě něco malého sníme, a pak vás dopravím

zpět,“ řekl Biggles. „Je od vás milé, že jste vážil cestu až sem.“

„Ale jděte. Naopak já jsem vám zavázán za vaši pomoc.

Mohu pro vás udělat ještě něco?“

„Určitě,“ chopil se Biggles příležitosti. „Jednou z našich

potíží se brzy stane benzín. Zprvu jsme mysleli, že se budeme

pohybovat v blízkosti Belize, kde je možné natankovat kdykoli.

Náš stroj má sice značný dolet, ale neustále musíme počítat s

palivem na zpáteční cestu. To znamená, že čím dál od města

budeme operovat, tím méně zbyde benzínu k průzkumným

letům nad džungli. Navíc se pak z létání do Belize a zpět stává

drahá a časově dost náročná záležitost. Mohl byste sem nahoru

poslat nějaký benzín? Pokud byste ho poslal po řece, posádka

ho může vylodit na nějakém vhodném místě.“

„Rozumím,“ odpověděl Carruthers. „To dokáži zařídit.

Mohu vám nějaký poslat hned. Nedaleko odsud směrem dolů po

řece je v našem přístavu malý sklad pro vládní čluny. Pošlu vám

to sem rychlou veslicí. Hlavní dodávka bude následovat.

Mezitím dám zprávu do našeho nejbližšího říčního přístavu, aby

vám zajistili rezervní dodávku leteckého benzínu. Sledujte řeku.

Pokud uvidíte velikou kánoi, bude nejlepší přistát u ní a oznámit

veslařům, kam chcete benzín složit.“

37

„To je dobrý plán,“ souhlasil Biggles. „Ušetří nám spoustu

starostí. Takže se můžeme spolehnout? Byli bychom v pěkné

bryndě, kdyby nám došlo palivo a nové jsme nedostali.“

„Buďte bez obav. Dohlédnu na to,“ přislíbil Carruthers.

„To je vše, co jsem chtěl slyšet,“ prohlásil Biggles.

Rozhovor skončil. Po obědě Biggles dopravil zastupujícího

guvernéra do Belize, kde přenocoval, zatímco ostatní čekali v

táboře.

Brzy ráno dalšího dne usedl Biggles do kokpitu letounu,

neboť se nemohl dočkat, až s přáteli probere možnosti a

způsoby, jak zahájit průzkum. Z bezpečnostních důvodů i pro

zjednodušení navigace sledoval za letu vodní tok. Řeka mu

zaručovala bezpečné přistání na hladině v případě poruchy

stroje, modravá stuha toku pod ním byla zároveň výtečným

vodítkem při určování kurzu, takže se mohl i při řízení věnovat

jiným myšlenkám. Naštěstí – jak se později ukázalo – letěl

pozvolna a ani jednou nemusel prudce stočit stroj nebo jej jinak

namáhat. Na tom ostatně nebylo nic neobvyklého, neboť

Biggles jako většina zkušených pilotů nikdy nepředváděl ve

vzduchu zbytečnou akrobacii.

Byl vzdálen od cíle cesty asi padesát mil, a právě se

dostával na úroveň jezera, když si všiml uvolněného napínače.

Těžko říci, proč tu nesrovnalost zaznamenal právě v tomto

okamžiku. Jediným vysvětlením může být neustálá pozornost

pilota, jenž instinktivně sleduje vše kolem sebe, i když to není

právě nezbytně nutné. Jeho pohled se prostě svezl k napínači,

který zajišťoval vypnutí drátů mezi křídly vpravo, a o zlomek

vteřiny později ubral pilot plyn. Vzápětí posunul knipl mírně

vpřed, takže Tulák začal sestupovat k řece, která byla v těchto

místech široká zhruba sto yardů.

Ačkoliv by to člověku neznalému věci připadalo jako

běžná provozní lapálie, událost mohla mít dalekosáhlé

důsledky. Napínač měl být utažen tak, aby nebyl vidět žádný

šroubový závit, někteří mechanici tolerovali jeden nanejvýše

dva z nich. Nyní však viděl Biggles závitů nejméně šest, a

38

protože jich celkem na součástce bylo jen osm nebo devět,

znamenalo to, že veškerou zátěž nesou dva či tři závity. I při

běžném zatížení křídel by tedy mohlo dojít k uvolnění drátu ze

spony – podlouhlého silného ocelového dílce. Protože jsou

křídla stroje držena na svém místě právě těmito dráty, pak,

pokud by došlo k jejich přetržení či uvolnění z napínače, nic by

nezabránilo vyrvání křídel. Nic, pomineme-li malé spojky, které

upevňují paty křídel v trupu.1

Napínač, kterého si Biggles všiml, byl na pravoboku. Sám

pilot nevěděl, co ho pak přimělo pohlédnout i k napínači na levé

straně. Když to udělal, spatřil ke svému zděšení a

nevýslovnému úžasu, že k téže závadě došlo také tam. Mířil se

strojem dolů tak jemně, jak to jen dokázal a jeho tvář byla

mrtvolně bledá. Když potom stroj lehce dosedl na říční hladinu,

vydral se mu ze rtů úlevný vzdech. Vůbec se necítil dobře při

pomyšlení, že po celý čas letu mohl přijít o křídla. Stačilo mírně

propadnout běžnou vzdušnou dírou a zbylo by mu velmi málo

času na rozloučení se životem.

Letoun dosedl, zastavil se a Biggles zůstal tiše sedět. Otočil

hlavu od jednoho napínače ke druhému, pak s ní nevěřícně

potřásl a pokrčil rameny. Teď, po přistání, nebezpečí pominulo.

Když si zprvu všiml závady na pravé straně, vcelku logicky

předpokládal, že došlo k náhodné chybě. Každé mechanické

spojení se může časem při otřesech uvolnit.

Avšak nyní, v klidu, si uvědomil, že i to je

nepravděpodobné. Tuláka přece kontrolovali zcela pravidelně!

„Jedna strana ano,“ zavrčel. „Dejme tomu.“

1 Křížové napínací dráty mezi křídly dvojplošníku se nazývají „létací

dráty“ a „přistávací dráty“. Dráty létací stahují křídla dolů, když se stroj

nachází ve vzduchu. Přistávací dráty je naopak přitahují vzhůru, když letadlo

stojí na zemi. Pokud stroj letí, křídla jsou přirozeně namáhána směrem

vzhůru, a létací dráty námahu vyrovnávají. Je-li stroj na zemi, namáhání

způsobené prostou zemskou přitažlivostí míří dolů a proto přistávací dráty

působí opačným směrem.

39

Jenomže náhodné uvolnění obou napínačů současně se jeho

logice zcela vymykalo. Takovou shodu náhod si prostě Biggles

nedokázal představit. Se zachmuřenou tváří se vyšplhal na

pravé křídlo, aby tam provedl nezbytnou opravu. Napínač byl

úplně uvolněný a drát držel skutečně pouze na dvou závitech.

Na opačné straně šlo o totéž. Pouhý otřes mohl postačit k

poslednímu otočení napínačů, které by nutně vedlo k havárii.

Uspokojen úspěšnou úpravou pilot opět vzlétl a zamířil nad

jezero, kde našel vše tak, jak tábor opouštěl. Algy a Ginger již

na něj čekali.

Doroloval ke břehu, vypnul motory, vyhodil kotevní lano a

připojil se k ostatním.

„Gingere, včera byla na tobě řada s kontrolou stroje,“ řekl

klidně. „Nezapomněls na ni náhodou?“

Ginger se zatvářil uraženě. „Jistěže ne,“ odsekl dopáleně.

„Proč se ptáš?“

„Jen proto, že jsem si dnes ráno cestou sem všiml

uvolněných napínačů na obou létacích drátech. Vlastně už byly

téměř úplně venku. Musel jsem přistát na řece a přitáhnout je.“

Na okamžik zavládlo mrtvé ticho. „Řekls’ na obou

drátech?“ přerušil ho Algy.

„Přesně tak.“

„Pak je musel nějaký darebák povolit,“ prohlásil Algy tak

důrazně, že tím zcela vyloučil jakoukoli úvahu o nešťastné

shodě náhod.

„Ano, je to jediné možné vysvětlení,“ řekl Biggles.

„Nemohlo k tomu dojít tady, to je jisté,“ vložil se do

hovoni Ginger.

„S tím soulilasím. Pak tedy pouze v Belize.“

40

„Měl jsi v noci u letadla hlídku?“ otázal se Algy.

„Ne. Proč bych ji měl mít? Měl jsem nějaký důvod

předpokládat něčí zlý úmysl? Ale dám si příště dobrý pozor,

aby se to nemohlo opakovat.“

„Někdo musel mít zájem na tom, aby letadlo havarovalo.“

„Ten někdo se snažil o mnohem víc. Snažil se s tím

letadlem odrovnat i mne.“

„Kdo z Belize by ale mohl tohle udělat?“

Biggles se chabě usmál. „To můžeme začít zjišťovat,“ řekl.

„Jedinými našimi možnými nepřáteli v těchto končinách jsou

lidé patřící k Tygrovi nebo jeho kumpánu Bogatovi. Po dnešku

však už víme, že Tygr má přátele také v Belize.“

41

„Je to jediné vysvětlení,“ zamumlal Ginger. „Tygrovy

drápy sahají zřejmě až k pobřeží. Nuže, říká se, že být předem

varován znamená být předem připraven. Budeme muset mít oči

otevřené.“

„To jistě,“ souhlasil živě Biggles. „Ale teď by neškodilo

něco pojíst. Je příliš pozdě na to, abychom dnes s něčím

začínali, takže se připravíme a vyrazíme zítra časně ráno. Jak se

daří Černoušovi?“

„Skvěle, už hopsá,“ odpověděl Ginger.

„Říkali jste mu, že si chceme pohovořit s Tygrem z očí do

očí?“

„Ano.“

„Co na to řekl?“

„Je ochoten nám ve všem pomoci,“ prohlásil Ginger.

„Nehodlá zapomenout na to, že Bogat zavraždil jeho bratry.“

„Dobrá. Myslím, že nám bude užitečný,“ odpověděl

Biggles. „Teď se najíme a pak všechno dopodrobna

probereme.“

42

KAPITOLA PÁTÁ

NEPŘÁTELSKÝ ÚTOK

Když skončili debatu, které se zúčastnil i Černouš, rozhodli

se, že vyrazí časně ráno a pod Černoušovým vedením se vydají

do oblasti, kde by mělo ležet Tygrovo sídlo. Zda Černouš ze

vzduchu rozpozná krajinu a polohu sídla bylo ovšem ve

hvězdách. Na zemi neměl o směru sebemenších pochyb. Pokud

však neprozkoumají oblast letecky, budou jen obtížně

postupovat dál. Nebylo ani nutné, aby měnili současné tábořiště.

Přesunuli by se jen v případě, kdyby nalezli vhodnější základnu,

ležící blíže k nepříteli. Nic dalšího se před odletem nedalo

plánovat a řeči skončily.

Než nastal večer, strávili ještě nějaký čas úpravami tábora

na delší pobyt, než jaký původně zamýšleli. Vytrhali v okolí

křoviny a navršili je za stan na stranu přivrácenou k pralesu. Po

západu slunce, když ještě přitáhli blíže Tuláka, zalezli do svých

hamak, zatáhli nad sebou nezbytné sítě proti moskytům a

usnuli. Předtím se však ještě krátce poradili, zda se nebudou

střídat na stráži. Nakonec dali na Černoušův názor. Muž

prohlásil, že pokud nejsou v kraji obývaném indiány, není

takové opatření nutné.

Ginger byl proto velice překvapen, když se někdy pozdě v

noci probudil a uslyšel tichý rozhovor Bigglese s Černoušem.

Nevěděl jak dlouho spal, jisté bylo, že ho probudily právě jejich

hlasy.

Biggles si všiml, že Ginger nespí a obrátil se k němu.

„Černouš je přesvědčen, že se v pralese někdo pohybuje.“

„Znamená to snad, že někoho slyšel?“

„To zrovna ne, ale zaslechl zvuky nočních zvířat. Prý z

toho usuzuje, že zvěř někdo vyrušil. Tvrdí, že se pralesem

pohybují lidé a jdou směrem k nám.“

„Nikdo by ale neměl vědět, že tu jsme.“

43

„To jsem mu také říkal. On ale trvá na tom, že se nemýlil.

Měl bys vzbudit Algyho.“

„Možná je to jen skupina sběračů chicle, která s námi nemá

nic společného.“

„Chicleros ne,“ prohlásil rozhodně Černouš a divoce

zavrtěl hlavou. „Nechodí v noc – mají spousta strach.“

„Mohlo by se nám vymstít, kdybychom nedali na jeho

rady,“ řekl Biggles a začal se oblékat. „Vzbuď Algyho a oblečte

se. Půjdeme si to poslechnout před stan. Zbraně si vezměte s

sebou.“ Zdvihl pušku a nabil ji.

Shromáždili se před stanem poblíž okraje džungle a

pozorně naslouchali. Srpek měsíce visel nízko nad obzorem a

ozařoval slabým stříbřitým leskem klidnou jezerní hladinu, v

džungli však vládla naprostá tma. Vzduch byl těžký vedrem a

pachem tlejícího rostlinstva a neurčitý šramot všude kolem

prozrazoval přítomnost hmyzí armády, která se pohybovala v

krytu pralesa.

Několik minut bylo ticho, potom se však z džungle ozval

ostrý zvuk. Jako by někdo silou ulomil větev.

„Co to k čertu bylo?“ zamumlal Biggles.

„Opice. Třesou větve, když jdou dole lidi,“ hlesl Černouš,

lehce chraptící vzrušením.

Biggles se podíval po ostatních. „Je to zapeklitá věc,“ řekl

potichu. „Těžko říci, co by bylo nejlepší udělat. Černouš si je

jistý, že tu někdo je, to však ještě nemusí znamenat, že přišel

kvůli nám. Na druhé straně by to mohli být Bogatovi muži, ať

už nás hledají nebo ne.“

„Možná ani nevědí, že jsme tady,“ špitl Algy.

„Vědět by to neměli, ale usoudit by to mohli.

Pravděpodobně vědí o tomto jezeře, a mohlo je napadnout, že

jsme přistáli právě zde. Asi pátrají po všech okolních vodních

plochách. Jejich přímý útok nedokážeme odrazit.“

„Kolik je hodin?“ zašeptal Algy.

Biggles pohlédl na hodinky. „Bude pět.“

„Během hodiny se začne rozednívat.“

44

Z pralesa znovu zaznělo zlověstné zapraskání větví.

Rozštěkala se jakási opice, a vzápětí se odmlčela.

Biggles zavrtěl hlavou. „Nelíbí se mi to. Myslím, že bude

nejlepší připravit se na rychlý přesun. Vy dva naložte materiál

zpátky do letadla. Nedělejte přitom hluk. Já půjdu s Černoušem

kousek do pralesa. Pokud vás budu varovat křikem, startuj!“

Během následujících dvaceti minut se nedělo nic kromě

čilého pohybu obou letců u stroje při nakládání výstroje a zásob.

Pak se Algy se zrzkem vrátili na okraj džungle, kde se ze stínu

vynořil Biggles a připojil se k nim.

„Černouš měl pravdu,“ řekl tiše. „Také jsem je slyšel.“

„Všechno kromě stanu je na palubě,“ oznámil Algy.

„Dobrá. Stan tam necháme.“

„Kde je Černouš?“

„Na obhlídce v lese.“

Sotva Biggles domluvil, Černouš se vrátil. Třásl se

vzrušením. „Jdou sem, massa,“ řekl.

„Bude lepší neriskovat, pokud nevíme, kolik jich je,“

rozhodl se okamžitě Biggles. „Všichni na palubu. Algy, hned se

připrav ke startu. Gingere, ty si připrav pušku, ale nestřílej,

dokud ti neřeknu. Jděte!“

Sám odvázal poutací lano, nastoupil jako poslední a

odstrčil letoun několik yardů od břehu tak, aby zůstal natočen

nosem k otevřené vodní ploše.

„Teď buďte úplně zticha,“ přikázal.

Vše zmlklo. Tulák se jako velký spící vodní pták

pohupoval na hladině. Algy seděl za řízením s rukou na startéru

a Biggles s Gingerem svírali pušky a opatrně vyhlíželi ven.

Zavládlo napjaté těžké ticho, až se Gingerovi ani nechtělo

uvěřit, že by se někde v blízkém pralese mohli pohybovat lidé,

mířící k táboru. Pak se však na okraji stromoví mihl neurčitý

stín a zrzek pochopil, že se Černouš nemýlil.

„Tam jsou!“ vydechl. „Přicházejí!“

Objevila se další postava, další, a ještě jedna, a nakonec se

ke stanu z lesa postupně vyplížilo nejméně deset lidí. Ginger

45

rozeznal mohutnou postavu Bogata, a šťouchl loktem do

Bigglese. Stejný pohyb jeho druha mu dal na srozuměnou, že

také Biggles si příchozího povšiml.

S nekonečnou opatrností se bandité přibližovali ke stanu.

Pak se Bogat s připravenou puškou připlížil až ke vchodu.

Prudce rozhrnul závěs a uskočil stranou. „Vylezte!“ zařval.

Ostatní namířili zbraně na otvor vchodu.

Po krátké chvíli čekání se Bogat ozval znovu. „Vylezte!

Nemáte kam utéct.“ Přirozeně předpokládal, že letci jsou ve

stanu, neboť letadlu věnoval pouze letmý pohled.

„Nehýbejte se, Bogate, mám vás na mušce,“ vyštěkl

Biggles. „Potřebujete něco?“

Muži na břehu zalapali po dechu. Bogat se prudce otočil.

Mírně pozdvihl pušku, pak však zřejmě usoudil, že bude lepší

nepokoušet osud a sklonil hlaveň k zemi.

„Ptal jsem se vás, jestli něco nepotřebujete?“ opakoval

pilot. „Já bych měl pro vás pěkný dárek. Pár hrstí sekaného

olova! Pokud se vám moje štědrost nezamlouvá, zmizte z mého

tábora.“

Bogat se bleskově sehnul, a v témže okamžiku zazněl

výstřel z jeho pušky vypálený od boku.

Vzápětí vyštěkla Gingerova puška. Později byl zrzek

ochoten přísahat, že vědomě v žádném případě spoušť nestiskl.

Tvrdil, že se jí jeho ukazovák dotkl jaksi automaticky při úleku

z Bogatova výstřelu. Ve vřavě, která se vzápětí strhla, bylo

sotva slyšet Bigglese, jenž křikl na Algyho, aby ihned startoval.

Oba motory naskočily, a prudký závan vzduchu od vrtulí vehnal

banditům do tváří chuchvalce spadaného listí. Porazil i stan,

který Biggles vědomě obětoval. Tulák se rozběhl po vodní

hladině a Ginger z jeho paluby občasnými ranami ostřeloval

temný okraj pralesa. Stroj byl zasažen dvěmi či třemi střelami,

dle všeho však zásahy nenapáchaly žádnou škodu. Zda zrzkova

střelba způsobila ztráty nepříteli, to zjistit nemohli. Potom se

Tulák, který již nabral značnou rychlost, prudce vznesl. „Kam

teď?“ křikl Algy.

46

„Na řeka,“ řekl Biggles a usmál se na Černouše.

„Možná jo,“ souhlasil domorodec a opětoval úsměv.

Hvězdy na obloze začaly blednout, stále však panovala

tma. Biggles však z ní neměl obavy, protože věděl, že úsvit

přijde dříve, než se dostanou k řece, a nebudou mít tudíž

problémy s hledáním místa vhodného k přistání.

„Přišli jsme o stan,“ zavrčel zlostně Ginger.

„Podle Černouše jsi mohl přijít o život. To by mne mrzelo

víc než ztratit pitomý stan,“ opáčil Biggles. „Takový si

seženeme vždycky. Musím ale říci, že nemám rád, když mne

odněkud vyhánějí ozbrojení vandráci. Bohužel jsem v té situaci

musel dát přednost opatrnosti.“

„Matce moudrosti,“ kývl zrzek. „Uznávám.“

„Náš čas přijde. Od tohoto okamžiku s nimi vedeme

válku.“

Nikdo dál nepromluvil. Vrčící Tulák křižoval vzdušný

prostor nad vrcholky stromů, dokud neozářilo obzor

narůžovělým přísvitem vycházející slunce. V dáli se objevila

řeka klikatící se pralesem jako obrovský had. Biggles se chopil

řídící páky, a během chvíle seděl Tulák opět na vodní hladině

uvázaný poblíž břehu. Letci si rychle prohlédli otvory po

kulkách, a potvrdili svůj původní odhad, že nic důležitého

nebylo zasaženo.

„Tak co kdybychom se hned nasnídali,“ navrhl Biggles.

„Pak vyrazíme.“

„Vyrazíme? A kam?“ zajímal se Algy.

„Na průzkum přece. Vzhledem k tomu, co se stalo,

nebudeme přece měnit program. Bogat nám vyhlásil válku,

víme alespoň, na čem jsme.“

O hodinu později se stroj opět vznášel ve vzduchu a mířil

na severozápad, kam sledoval tok Neznámé řeky. Pro potřeby

průzkumu by bylo vhodnější, kdyby Biggles letěl níže, pilot

však nechtěl riskovat, neboť čím blíž se nacházeli u pramenů

řeky, tím užší byl její tok, a ubývalo míst vhodných k přistání.

47

Dlouhou dobu neviděli nic jiného, nežli jednotvárné, zelené

moře džungle, lemované daleko na severu rozeklaným

hřebenem hor. Černouš jim vysvětlil, že úpatí těchto hor je

považováno za hranici mezi Hondurasem a Guatemalou.

„Mohli bychom se tam také podívat, protože odtamtud je

určitě vidět daleko do kraje,“ řekl Biggles. „Začínám se ale

obávat, že i kdyby v pralese nějaké město bylo, nevšimneme si

jej. Stromy zakryjí úplně všechno. Pokud neuvidíme nic ze

vzduchu, můžeme to rovnou zabalit. Nehodlám v džungli nic

prozkoumávat pěšky ani pro Carrutherse, ani pro nikoho jiného.

Jak se tak dívám na prales shora, začínám teprve chápat, jaký

úkol máme před sebou. Když nic jiného, budou pro nás hory

alespoň změna.“

Rychlostí tří mil za minutu, a nikoliv tří mil za den, jak

předpovídal Černouš obvyklou rychlost denního pochodu v

místních podmínkách, se dostali k úpatí hor za čtvrt hodiny.

Podle údaje výškoměru na palubní desce zjistili přibližnou

výšku pohoří. K dosažení nejvyšších vrcholků bylo třeba letět

ve výšce téměř šesti tisíc stop. Džungle se plazila značně

vysoko po úbočích horských velikánů, ale jejich nejvyšší část

byla holá. Viděli buďto pusté skály nebo zelenou pampu.

Biggles si všiml dvou nebo tří míst vhodných ke přistání,

ačkoli by pokus o něj byl bez bližšího prozkoumání terénu přece

jen riskantní.

Rozbořené město zpozoroval jako první Ginger, ačkoliv si

v první chvíli ani neuvědomoval, co vlastně vidí. Na samotném

úpatí příkrého jižního svahu si všiml shluku skal tak zvláštních

tvarů, že na ně upozornil ostatní.

„Ty skály vypadají podivně,“ prohlásil neurčitě. „Podívejte

se, jak jsou pravidelné. Skoro jako domy.“

Biggles se podíval naznačeným směrem, a ve tváři se mu

zjevil zvláštní výraz. Otevřel boční okénko a vyhlédl ven. „Máš

pravdu,“ řekl pak pomalu. „Nejsem si vůbec jistý, jestli to domy

nejsou, nebo alespoň někdy nebyly.“

48

„Myslíš?“ vzkřikl nevěřícně Ginger. „Pojďme níž a

obhlédněme si to.“

Biggles ubral plyn, přitlačil knipl dopředu a začal klesat

táhlým obloukem. Tulák se snesl až na pouhých sto stop nad

podivné místo, a letci ztratili zbytek pochybností. Neobvyklé

útvary mohly sice z výšky připomínat tvarem menší skály,

jejich pravidelné uspořádání i opracování však zřetelně

dokazovaly, že jsou dílem lidských rukou.

„Panebože! Přistaňme někde! Na to se musíme podívat

zblízka,“ prohlásil Ginger vzrušeně.

Biggles dosud upíral pohled k městu, kolem něhož byly

nyní patrné zbytky hradeb. „Je to pusté,“ řekl. „Kdyby tam

kdokoli byl, už by se šel podívat, kdo tu tak rámusí.“

Za řeči sledoval zelenou pampu, která se rozkládala na

náhorní planině kolem města. Byla příliš úzká, aby se dala

považovat za ideální místo k přistání, délkou však byla více než

vyhovující, takže pilot dospěl k závěru, že při dostatečné

opatrnosti se přistání může podařit. Vysunul podvozek, opatrně

se přiblížil k planině, a podařilo se mu bez ohledu na několik

poskoků stroje bezpečně přistát.

Ginger byl venku první. „Pojďte!“ vykřikl, a vyrazil

směrem k rozvalinám. „Nedivil bych se, kdyby tu bylo víc zlata

než kamení.“

„Já ano,“ odvětil suše Biggles.

Zanechali stroj na konci přistávací dráhy a spěšně vykročili

ke zříceninám, neboť jinak se již budovy kdysi zřejmě

významného a honosného města nazvat nedaly. Několik budov

větších než ostatní dávalo tušit, kde se ve městě nacházely

chrámy či paláce. Celé sídlo připomínalo svým umístěním na

pokraji horské průrvy nad pralesem orlí hnízdo.

Gingerovy sny o zlatě se záhy rozplynuly. Až na velkou

spoustu keramických střepů a bronzové kladivo, které našel

Algy, byly budovy, alespoň všechny které navštívili, prázdné.

„Obávám se, že máme pár set let zpoždění,“ usmál se

Biggles. „Toto město bylo buďto opuštěno, nebo vyrabováno,

49

ale určitě k tomu došlo již před staletími. Stále je to ale velice

zajímavé místo, a archeologové zabývající se studiem starých

amerických civilizací budou nadšeni, až o něm uslyší.“ Ukázal

na obelisk stojící uprostřed otevřeného náměstí, který zdobily ze

všech čtyř stran rytiny. „Tomu se říkalo stéla,“ poznamenal. „V

pralese jich je ještě bůhvíkolik. Ty zvláštní rytiny na bocích

jsou prý starým písmem, které však dosud nikdo nerozluštil.

Říkám vám jen to, co jsem se dočetl v knihách.“

„Nemyslíš, že je to jedno z těch starých měst, kde

probíhaly vykopávky?“ otázal se Algy.

„Rozhodně ne, jinak bychom našli výkopy a další stopy po

lidské činnosti,“ odpověděl Biggles. „Tohle je náš objev.“

„Jen bych rád věděl,“ vložil se do hovoru Ginger, „jak lidé,

kteří zde žili, překonávali cestu džunglí. Nebo snad trávili celý

život tady?“

„Dokonce i kdyby zde trávili celý život, když je z pralesa

vyhnaly jiné kmeny, musely existovat nějaké cesty,“ odpověděl

Biggles. „Když se tu porozhlédneme, určitě je najdeme.“

Hledání netrvalo dlouho. Cestou podél zbořených hradeb

došli k volnému prostranství, kde zřejmě bývala brána. Z ní

sestupovalo schodiště, na něž objevitelé dokázali chvíli pouze

zírat v němém úžasu. Bylo zčásti přírodního původu, zbytek

dodělaly lidské ruce. Dalo by se říci, že pozoruhodnému dílu

přírody napomohli lidé. Na první pohled bylo zřejmé, k čemu

zde došlo. Kdysi v dávné minulosti, kdy se utvářel nejen tento

skalní útes, ale celá hora, poklesla vrstva tehdy tvárné horniny,

a vytvořila úzkou vystupující římsu, vedoucí příčně po útesu

shora dolů. Plocha útesu nebyla hladká, ale byla tvarována do

obřích záhybů, které římsa věrně kopírovala. Místy se divákům

zcela ztrácela z očí za mohutnými skalními výstupky.

V původní formě byla římsa bezpochyby velice drsná a její

šířka se pohybovala od dvou do šesti stop. V takovém stavu by

mohl cestu použít jedině kamzík. Pak přišel člověk, nepochybně

příslušník jednoho ze zmizelých původních amerických národů.

Tito lidé vysekali na římse stupně tam kde je potřebovali, a

50

učinili ji tak způsobilou pro používání. Nešlo ovšem o cestu

použitelnou pro člověka trpícího závratí.

„Jákobův žebřík,2“ zamumlal Ginger.

Biggles přikývl. „Pozoruhodné dílo. Řekl bych, že z

vrcholu na dolní konec schodiště nemůže být cesta kratší než

pět nebo šest mil, když vezmu v úvahu nepravidelnost útesu.

Vzpomínám si, jak jsem v knize o Bolívii četl o podobné stezce

kdesi na východních svazích And. Uváděla se tam historka o

inženýrovi, jemuž nabídli pohádkový plat a místo správce

zlatého dolu, k němuž vedla jen takováto stezka. Když prý došel

na její počátek, nejen že místo i s platem odmítl, ale prohlásil

prý, že jej na takovou cestu nikdo nedostane za všechno zlato

Jižní Ameriky.“

„Nedivím se mu,“ poznamenal Algy procítěně. „Já bych po

téhle také nechtěl chodit.“

„Nevím. Nemuselo by to být tak zlé,“ odvětil Biggles.

„Ostatně mnohé horské stezky v Alpách jsou velmi strmé, a

horalé z tamních vesnic po nich musí chodit pořád.“

„Vysekat ty schody byl nadlidský úkol,“ poznamenal

Ginger.

„Našim dávným předkům se podle všeho nadlidské úkoly

docela zamlouvaly,“ odpověděl Biggles. „Co třeba egyptské

pyramidy nebo Velká čínská zed? Tady se přece jen tolik

nenadřeli.“

Po těchto slovech Černouš, který až dosud mlčel,

překvapivě prohlásil, že začátek schodiště zná. Když pracoval

pro Bogata na mýcení podrostu mezi rozvalinami v džungli

blízko úpatí útesu, objevil právě takové vzhůru vedoucí

schodiště. Když se Černouše Biggles zeptal, zda o svém objevu

řekl Bogatovi, odpověděl mu záporně. Ačkoliv nevěděl, kam

schody vedou, považoval je za vhodnou únikovou cestu.

Vzpomenul si, že ten objev udělal zhruba před půl rokem.

2 Dlouhé strmé schodiště vedoucí do nebes (bibl.)

51

„Považuji za velmi nepravděpodobné, že by se tu nalézalo

jiné podobné schodiště,“ poznamenal Biggles. „A pokud mám v

odhadu pravdu, pak bychom, pokud půjdeme po schodech dolů,

měli sestoupit velmi blízko k vykopávkám, kde pracuje Tygr s

dvěma bělochy. Když se nad tím zamyslíte, nebude vám to již

připadat tak překvapivé. Nějaké menší město by mělo ležet také

na druhém konci této cesty!“

„Otázkou je, zda Tygr od doby, kdy tu Černouš pracoval,

schody neobjevil,“ vložil se do hovoru Algy.

„Řekl bych, že ne,“ odpověděl Biggles bez váhání. „Pokud

by se tak stalo, jistě by po nich vystoupil nahoru, a pokud by tu

hned nezačal s vykopávkami, což se mi zdá nepravděpodobné,

jistě by po sobě zanechal jiné stopy – plechovky nebo popel z

ohniště.“

„To vypadá rozumně,“ souhlasil Algy. „A vyplývá z toho i

to, že když je Černoušův a náš předpoklad správný, našli jsme

cestu přímo do Tygrova doupěte.“

„Přesný zásah,“ řekl Biggles.

„Co uděláme?“ zeptal se Ginger dychtivě. „Navrhuji

provést tu nejprve menší průzkum.“

„Na to bude čas později. Teď ale, protože naše zásoby

nejsou neomezené, držme se programu, který jsme slíbili

Carruthersovi.“

„Myslíš tím sejít po schodišti a pokusit se zajmout Tygra?“

„A cos’ myslel?“

Ginger pohlédl na schodiště, o krok ustoupil a otřásl se.

„Hrom a blesky,“ řekl. „Už mě to tolik neláká. Nevadí mi dívat

se dolů z letadla, ale lézt po stezce, kde při jediném chybném

kroku mohu padnout na hlavu, mi nepřipadá jako nejlepší

výlet.“

„S tím se časem vyrovnáš,“ řekl klidně Biggles. „Mně zase

nepřipadá nejlepší, abychom chodili dolů všichni. Někdo by měl

dohlížet na letadlo. Kromě toho, pokud bychom se cestou

dostali do potíží, byli bychom v tom všichni, ale když zůstane

někdo zde, může nám pomoci.“

52

„Zní to rozumně,“ zamumlal Algy.

„Dohodněme se takto: Ty a Algy zůstaneš na místě s

Černoušem a budete hlídat. Já s Gingerem se vydáme na menší

průzkum. Pokud zjistíme, že sestup až dolů je snadný, vrátíme

se pro vás. Když však zjistíme, že se dolů nemůžeme dostat,

budeme se muset vrátit tak jako tak.“

„V pořádku,“ souhlasil Algy. „Kdy vyrazíte?“

„Hned. Není důvod čekat do zítřka.“

„Jakou výstroj si vezmete?“

„Hlavně konzervu hovězího a pár sušenek, čutoru s vodou

a také pušky. To by mělo stačit – určitě alespoň na první

průzkum.“

Společně se vrátili ke stroji a vzali z něj potřebnou výzbroj

a potraviny. Pak se vrátili k Jákobovu žebříku. Biggles vykročil

s puškou na levém rameni jako první. Ginger se zhluboka

nadechl a vydal se za ním.

53

KAPITOLA ŠESTÁ

STEZKA VEDOUCÍ DO NEZNÁMA

Než ušli prvních sto schodů, zatočila se Gingerovi hlava

tak, že pocítil nevolnost a závrať. Několikrát se musel zastavit a

opřít se o stěnu útesu tyčícího se po jeho pravé ruce. Do

propasti, která zela vlevo, se neodvážil pohlédnout. V některých

místech nebyl sráz kolmý. Díky skalním rozsedlinám byla

stezka místy vytesána tak, že skála čněla nad schody. Jinde zase

vedla stezka jako skutečná římsa nad bezednou propastí, a

jediný chybný krok by zde znamenal pád z výše asi čtyř tisíc

stop. Nad vrcholky pralesních velikánů visel mlžný opar, díky

kterému vypadal prales ještě vzdálenější, než ve skutečnosti byl.

A díky těm cárům mlhy vyhlížel prales tajemně a působil

dojmem, jako by člověk shlížel na jiný svět. Tak by si mohl

připadat někdo, kdo přijde na Zemi z jiné planety, napadlo

Gingera.

Zdálo se, že Bigglese hrozící pád nijak netrápí. Sestupoval

s puškou na rameni za tichého pohvizdování, a zastavoval se

pouze tehdy, když chtěl Gingera upozornit na nebezpečná místa,

kde vítr a déšť zničily schod a na jeho místě zbyl pouze

ohlazený úzký výstupek.

Protože si však člověk dokáže zvyknout na ledacos, asi po

sto yardech začal Ginger přece jen volněji dýchat. Jednou, právě

když na něj Biggles čekal, poznamenal: „Co by se stalo,

kdybychom se potkali s někým, kdo jde opačným směrem?

Nerad bych se tu s ním míjel.“

Biggles se lehce zasmál. „Nemyslím, že někoho potkáme,“

řekl. „Šetři si dech. Budeš ho potřebovat, až pošplháme zpátky.“

Pokračovali v sestupu. Objevili se plachtící kondoři, kteří

připomínali obrovským rozpětím nehybných křídel spíše

kluzáky než ptáky. Pomalu kroužili nad nimi s hlavami

54

obrácenými k vetřelcům do jejich království. Ginger je

nervózně pozoroval.

55

„Byli bychom v pěkné bryndě, kdyby dostali hlad a

rozhodli se na nás zaútočit,“ poznamenal.

„Máme pro ně trochu ptačího zobu,“ řekl Biggles a

poklepal na pušku. „Střílel bych však nerad. Upozornili bychom

na sebe.“

Když obešli skalní výstupek, který jim zakrýval výhled na

další úsek cesty, stanuli na okamžik v němém obdivu nad

úžasným výhledem do kraje, jenž se jim odtud naskytl: zdálo se,

že mají celý svět u nohou. Stezka se ztrácela v obrovské průrvě

a znovu se objevovala na opačné straně o zhruba pět set stop

níže. Z místa, kde oba muži stáli, vypadala jako nekonečný

závit mířící do hlubiny. Ginger měl poprvé možnost odhadnout

skutečnou délku schodiště.

„Neřekl bych, že na dávné obyvatele města nahoře někdo

někdy zaútočil,“ prohlásil pochybovačně. „Vždyť tuhle stezku

mohla proti celé armádě ubránit dvojice mužů.“

„Jistě,“ souhlasil Biggles. „Raději bych se přidal k

obráncům, než na ně útočil zezdola.“

Následující hodinu ušli téměř beze slova. Žár, který sálal

nejen ze slunce, ale i ze skal, stále sílil. Podle Gingera se to

podobalo cestě přímo do pece.

Byli už dost blízko džungli, když schody příkře skončily ve

změti skalisek. Zrzka nejprve napadlo, že dosáhli paty

schodiště, Biggles však jeho domněnku odmítl. Po bližším

prohlédnutí okolí se ukázalo, že se nemýlil v předpokladu, že se

v dávné minulosti přes stezku převalil mohutný sesuv půdy,

který vzal kus schodiště s sebou.

„Pokud se nám podaří najít cestu přes tuhle suť, měli

bychom na druhé straně narazit znovu na schodiště,“ prohlásil

Biggles. „Víme přece, že schody vedou až dolů do džungle, kde

je objevil Černouš.“

„Možná jo,“ zasmál se Ginger.

„Stejně tak by si každý, kdo by stoupal nahoru a dorazil k

suťovému poli, mohl myslet, že tam schodiště končí,“ přešel

jeho vtípek Biggles. „Pokud by nevytrval a nepřelezl suť,

56

nedověděl by se, že schody nekončí a pokračují až na vrchol.

Půjdeme dál, ale buď opatrný při každém kroku, neboť tahle

místa nevypadají právě bezpečně. Kdyby se to dalo do pohybu,

bude se historie opakovat. Pojď. Zdá se, že nejsnazší cesta vede

tudy.“

Vykročil a opatrně hledal cestu. V patách měl Gingera, z

jehož hlediska měla nastalá situace přinejmenším jednu výhodu.

Neměl už důvod obávat se strmého srázu, neboť cesta-necesta

vedla mezi balvany sesuvu.

Pak narazili na vesnici. Došlo k tomu zcela nečekaně,

protože nic nenasvědčovalo tomu, že by tu mohli objevit

osídlené místo. Když prošli změtí ohromných balvanů pod úpatí

příkrého svahu, stanuli na pokraji dalšího srázu vysokého asi

třicet stop. Spadal do překrásného údolí, které džungle

nezakrývala, přestože tu již byla. Místo leželo přesně na její

horní hranici. Na vzdálenější straně byla vidět spleť stromů,

nejvyšší část pralesa, která se nepochybně táhla odtud dolů po

svazích kopců. Na druhé straně, kde letci stáli a odkud

obdivovali údolí, stromy nerostly, právě tak jako v údolí, které

bylo zarostlé svěže zelenou trávou a řídce roztroušenými keři.

Středem vedla široká cesta směřující k vesnici. Ta sestávala z

rozlehlého uskupení zchátralých stavení, za nimiž stál pěkný

bungalov z dobrého dřeva. Za ním se táhla řada přístřešků

krytých vlnitým plechem a od nich paprskovitě vybíhaly čtyři

řady úhledných malých domků.

Na dvoře mezi přístřešky a bungalovem stoupal z

venkovního ohniště dým. U ohně cosi kutila žena nápadná

červeným šátkem uvázaným kolem hlavy. Po chvilce zmizela v

domě. Kromě několika mul pasoucích se o kus výše v údolí

nebyla v dohledu další stopa života.

Jakmile se Biggles s Gingerem dostali na dohled tohoto

zcela nečekaného výjevu, strnuli a po několika vteřinách

nevěřícného zírání se posadili na kameny.

„Nebesa,“ zamumlal Biggles. „Co má tohle znamenat?“

„Mne se neptej,“ zamumlal Ginger dřepící vedle něj.

57

Biggles sledoval zamyšleně vesnici. „Na tohle je jen jediná

odpověď ,“ řekl pak pomalu. „Tygr by nikdy nepřipustil, aby v

jeho blízkosti sídlila další tlupa lotrů. Jde tedy o sídlo jeho

gangu! Jestiže se nemýlím, a jsem přesvědčen že ne, pak jsme

narazili na tajné útočiště, o němž se zmiňoval Černouš.

Skutečnost, že tady žijí ženy – nebo alespoň jedna – jasně

dokazuje, že jde o trvale obývané místo. Dokazuje to ostatně i

ten velký dům.“

„Co dál?“ otázal se Ginger. „Pokud se budeme snažit přejít

údolí, budeme pokoušet osud. Kromě té ženy, kterou jsme

viděli, tam musí být i další lidé. Určitě by nás zpozorovali.“

„Nebudeme muset údolí přecházet,“ odpověděl Biggles.

„Jsem si jist, že jsme u cíle.“

Ginger užasl: „U cíle? Jak to myslíš?“

„Sestupovali jsme po schodišti přece jen proto, abychom

našli Tygrovo sídlo. Další účel naše cesta neměla. Ten pěkný

bungalov, je beze všech pochyb palácem Krále pralesa, a tím

pádem nemusíme chodit dál.“

„Co tedy uděláme? Půjdeme zpátky nahoru sdělit Algymu,

co jsme našli?“

„Řekl bych, že Algyho nebudeme rušit, alespoň ne hned.

Museli bychom se sem potom vracet.“

„Pokud by tu byl Carruthers s jeho policisty, mohli bychom

vesnici obsadit,“ zabručel Ginger.

„Hezky řečeno, ale obávám se, že na jejich příchod se

spoléhat nemůžeme. Kromě toho by nám obsazení vesnice moc

nepomohlo, pokud tu není Tygr. On je člověk, o něhož nám jde.

On a Bogat. Jestliže nebudou zatčeni oni, gang bude pokračovat

v činnosti.“

Ginger pokrčil rameny. „Ty tady velíš. Jaký je plán? Nebo

snad žádný nemáš?“

„Podle mého názoru můžeme udělat jen jedno,“ řekl

Biggles. „Prozkoumáme vesnici teď, dokud je poměrně pustá.

Další podobnou příležitost nemusíme už nikdy dostat.

Nezapomeň, že dosud nemáme jediný důkaz o tom, co Tygr

58

dělá – tedy důkaz, který by obstál před soudem. Bez důkazů

nemá smysl o něm tvrdit, že je hanebný šejdíř, vrah, otrokář a

zloděj chicle. Tohle může být naše šance dostat se k důkazům.

Já jdu do vesnice.“

Ginger nevěřícně vytřeštil oči. „Do vesnice? Ty ses asi

musel zbláznit.“

„Pokud tu budeme vysedávat, důkazy nezískáme.“

„Mohli bychom je odsud sledovat.“

„Ovšem, ale tím bychom se nedověděli víc, než již víme.

Musíme si zajistit nějaké přesvědčivé důkazy. Pokud by se nám

podařilo zajmout Tygra nebo Bogata a dopravit je na pobřeží,

mohli bychom je tam držet tak dlouho, než bychom si důkazy

opatřili. Možná od některého z otroků. Nic z toho se nám však

nepodaří, pokud zde budeme dřepět. Já jdu.“

„Co mám dělat já? Mám jít s tebou nebo zůstat tady?“

Biggles se na okamžik zamyslel. „Myslím, že bude lepší,

když půjdeš se mnou,“ rozhodl. „Jestli něco najdu, budu asi

potřebovat svědka. Jinak bych u soudu přednášel jen

nepodložená tvrzení.“

„Nemyslíš, že by se to mohlo zvrtnout? Algy neví, co je s

námi.“

„To se dá snadno vyřešit.“

Biggles vytáhl z kapsy notes, vytrhl z něj list a načmáral na

něj stručnou zprávu o tom, že objevili vesnici a míří do ní.

Vrátil se ke schodišti, položil zprávu na nápadném místě pod

kámen a vedle něj navršil malou mohylu, aby nemohl být dopis

přehlédnut žádným kolemjdoucím. Poté se vrátili nad údolí a po

krátkém hledání nalezli sestup k vesnici.

„Dobře si zapamatuj, jak to tu vypadá,“ řekl Biggles tiše, a

stále pozoroval místo, kam sestupovali. „Možná tudy budeme

muset jít zpátky ve velkém kalupu. Snaž se zapamatovat si

každou skálu pro případ, že bychom hledali cestu potmě.“

Gingerovi netrvalo vštěpování si rysů terénu do paměti

dlouho, načež se Biggles obrátil směrem k vesnici.

59

„Myslím, že nejlepší bude jít přímo k domu,“ překvapil

zrzka.

„Vlastně ani nevím, jak jinak bychom to mohli udělat.

Žádný kryt pro plížení tu není, takže by nás stejně viděli. Kdyby

zahlédli, jak se plazíme vsí jako párek zlodějů, spustili by ještě

větší povyk. Myslím, že lepší bude nenápadnost. Nemusíme se

zbytečně ukazovat a budeme se prostě procházet po vsi. Pokud

si nás nikdo nevšimne, bude to jenom dobře.“

„Ty to musíš vědět,“ souhlasil Ginger, „Mě to ale připadá

dost šílené. Nikdy jsem neskočil do lví jámy dřív, než jsem se

ujistil, že lev není doma.“

Biggles se usmál a vykročil k vesnici, jejíž nejbližší domek

nebyl vzdálenější nežli sto yardů.

Ušli asi polovinu vzdálenosti, když se Biggles dotkl

Gingerovy paže, aby mu naznačil, že cosi zahlédl. Hranice údolí

byly nyní jasně patrné. Z hradby útesů, které byly mnohde

vysoké, místy ale dosti nízké, stejně jako v místě, kudy se do

údolí letci dostali, existoval jen jediný opravdový východ. Byla

to úzká soutěska na jižním konci stezky, pouhá mezera v

kamenné stěně, kudy patrně obyvatelé vesnice sestupovali do

džungle vzdálené dalších zhruba čtyři sta stop. Tuto přírodní

bránu střežili dva muži ozbrojení puškami. Opírali se o stěnu

soutěsky a pokuřovali.

„Pokud to považují za jediný vstup do údolí, pak se ti

chlápci budou brzy divit, jak jsme se sem dostali,“ řekl tiše

Biggles. „Pak je tu ale ještě jedna možnost. Lidé ve vesnici –

pokud zde nějací jsou – by mohli předpokládat, že jsme zde

obchodně. Jistě vědí, že u brány stojí stráž, která by sem

nevpustila osoby, jež tady Tygr nechce. Řeknu ti,“ pokračoval a

neustále se rozhlížel, „že tohle je vynikající místo pro úkryt.

Carruthers měl pravdu. Celá armáda by mohla běhat roky po

pralese a nezjistila by, že toto sídlo existuje. Stejně tak by bylo

zapotřebí armády k jeho dobytí proti několika odhodlaným

mužům.“

60

„Plete mne jedno,“ poznamenal Ginger. „Černouš říkal, že

našel začátek schodiště. Taky říkal, že schody viděl, takže šlo

zřejmě o konec cesty, po níž jsme přišli. Ale když si uvědomím,

co říkal dál – přece tam klestili džungli – zdá se mi, že ty

schody nikdo nepoužíval. Znamená to, že nahoru vede i jiná

cesta. Takže Tygr možná dosud o schodišti neví!“

„A hrome, to mne nenapadlo,“ vyhrkl Biggles. „Máš

naprostou pravdu. I kdyby o schodišti věděli z dřívějška, nebo

ho objevili až po Černoušově útěku, nezdá se pravděpodobné,

že by ho užívali. Patrně nalezli snazší cestu. V tuto chvíli na

tom nesejde, ale bude dobré mít to na paměti.“

V tu dobu již dospěli k vesnici a stále nespatřili kromě

dvou strážných živáčka. Ve vzduchu se vznášelo ospalé ticho

rušené jen bzukotem hmyzu. Biggles uhnul z hlavní prašné

cesty, která se křivolace vinula mezi staveními a kterou místy

přerušovaly kameny čnějící ze země. Odbočil k bungalovu a

když se k němu přiblížil, narazil za rohem menšího stavení na

ženu s červeným šátkem. Klečela a mlela kukuřici. Když

spatřila cizince, zatvářila se překvapeně, ale neřekla nic. Klidně

ji oba minuli a slyšeli, jak pokračuje ve své jednotvárné práci.

„To by byla zábava, kdybychom zjistili, že jsme někde

úplně jinde, co?“ zamumlal Ginger. „Mohla by to být úplně

obyčejná vesnice.“

„Před vstupem do úplně obyčejné vesnice se nestavějí

stráže,“ připomněl mu Biggles. „Kromě toho, kdyby šlo o

nonnální místo, v okolí bychom našli alespoň pokusy o polní

práce. Určitě by se sem nepachtili chicleros čtyři sta stop

nahoru a dolů. Neboj se – jsme tam, kde máme být, a teď buď

zticha.“

Došli k prostranství, odkud byl přístup k přístřeškům u

domu, jehož zadní dveře byly otevřeny. Oheň, který zahlédli již

ze skal, stále planul. Byl nad ním zavěšen železný kotel, z něhož

vystupovala příjemná vůně.

„Zkusíme nejdříve ty přístřešky,“ řekl tiše Biggles a

vykročil k nim. Pokud však doufal, že uvidí, co je uvnitř, byl

61

zklamán, protože všech šest kůlen bylo uzamčených. Od

poslední z nich však zahlédli to, co bylo dosud skryto za rohem

domu. Byla to zahrada, kus oploceného ráje v pustině. Z keřů

visely grapefruity v celých trsech a mezi zlatými klasy kukuřice

svítila rudá rajčata. Obří žluté dýně ležely mezi popínavým

vínem, které prorůstaly květiny zářivých barev. Strom obalený

velkými modrými švestkami vehnal Gingerovi sliny do úst.

Celá ta příjemná scenérie byla ještě doplněna holubníkem, v

němž si několik ptáků čechralo peří. Pilot zamířil do této

nečekané oázy a zrzkovy kroky vedly přímým směrem ke

švestkám. Biggles jej však přitáhl za rukáv k zastíněnému

altánku, kde bublal drobný vodotrysk.

„Nebuď osel,“ zamumlal. „Teď šlapeme po pěkně tenkém

ledě. Nechápeš, že jsme v královské zahradě? Neupozorňuj na

sebe!“

Mezi popínavými rostlinami, které obrůstaly altán, zahlédl

Ginger stěnu domu. Do zahrady vedlo dlouhé nízké okno.

Poblíž něj byly umístěny otevřené dveře.

„Jsme na správně stopě, podíváme se dovnitř,“ zavrčel

Biggles a vykročil ke dveřím, které vedly do zahrady, očividně

však nesloužily jako hlavní vchod do domu. Po opatrném

nahlédnutí dovnitř překročil Biggles práh s Gingerem po boku.

Rozhlédl se a tiše hvízdl.

„Hned jsem si myslel, že je to královský salón,“ zašeptal.

„Zdejší král však má divné rozmary.“

Místnost byla skvostně až okázale zařízena jako cosi mezi

společenskou místností a kanceláří. Starobylý a krásně řezaný

španělský příborník byl zohyzděn spoustou levných moderních

tretek. Na stole s mosaznou deskou stály lahve a sklenice, při

vzdálenější stěně viděli moderní psací stůl pokrytý účetními

knihami a papíry. Gingera však nejvíce ohromilo krásné, kůží

potažené křeslo. Vedle něj se podivně vyjímal ocelový trezor.

Dále do domu vedly široké dveře. Ve vzduchu visel zvláštní cizí

pach.

62

63

Tolik stačili návštěvníci zpozorovat na první pohled.

Biggles se nachvíli zaposlouchal, pak přikročil ke stolu, kde

začal prohledávat papíry tak, aby nenarušil jejich pořádek.

Otevřel hlavní účetní knihu, a opět tiše hvízdl, když spočinul

pohledem na jednotlivých položkách.

„Máme všechno, co jsme potřebovali,“ vydechl.“ Jsme v

Tygrově svatyni a před sebou máme jeho účty. Je tu dost

důkazů na nejméně dvojí oběšení. Je to rozhodně velkorysý pán.

A co je tohle?“

Biggles nadzdvihl svitek velmi tenkého papíru, který ležel

pod nábojem používaným jako těžítko. Když ho zdvihl, svinul

se mu v ruce. Narovnal ho, četl a čelo mu zbrázdily rýhy úžasu

a vzteku. Hleděl na papír tak dlouho, až Ginger nevydržel déle

čekat.

„Co je?“ zeptal se.

„Dobře, že se ptáš,“ procedil Biggles mezi zuby. „Spoustu

věcí to vysvětluje. Jen se podívej sám.“ Podal mu papír. Ginger

četl a naprázdno pohyboval rty.

„Mějte se na pozoru před třemi Brity v letadle. Jsou to

vládní špióni poslaní po vašich stopách. Pracují pro

Carrutherse. Jmenují se Bigglesworth, Lacey a Hebbletbwaite.

Byli najati pod přísahou jako speciální policejní oddíl. Mají s

sebou jednoho z chickleros, kterého postřelil Bogat a jehož

hodlají použít jako svědka! Doporučuji všechny odstranit!

M. C.“

„Všiml sis iniciál pisatele?“ zeptal se Biggles. „Ano. Kdo

to ale může být?“

„M.C. může být jedině Marcel Chorro. Kdo jiný? Je to

kromě Carrutherse jediný člověk, který ví, na čem pracujeme.

Zjevně je jedním z Tygrových vyzvědačů. Už se nedivím, že

měl Carruthers takové potíže s hledáním důkazů. A ta bestie,

která mi uvolnila napínače drátů, nebyl také nikdo jiný než

64

Chorro. Můj Bože! Teď už víme, jak se Bogat dověděl o našem

tábořišti u jezera. Mohl jít pralesem najisto.“

„Jak ale Chorro dokázal, aby jeho zpráva dorazila včas?“

vydechl Ginger. „Ani nejrychlejší kánoe se sem po řece

nedostane dříve než za týden.“

„Tys neviděl venku holubník? Všimni si tenkého papíru

užitého k napsání zprávy.“

Ginger zalapal po dechu. „To je mi nadělení. Chorro s

Tygrem jsou ve spojení holubí poštou.“

„Bezpochyby. Pojd, viděli jsme už dost. Není radno

pokoušet Štěstěnu. Vrátíme se k Algymu.“

Biggles vykročil ke dveřím, v hrůze však ucouvl. Oči mu

málem vystoupily z důlků, když popadl Gingera za nikáv. Zrzek

se otočil směrem, kam upíral pohled Biggles, a cítil, jak mu

tuhne krev v žilách. Již několik minut si uvědomoval, že

podivný zápach sílí, a nyní pochopil, co je jeho zdrojem.

Z křesla, které před chvílí tolik obdivoval, se plazil had –

had, jakého by nezplodila ani nejděsivější noční můra. Silný

jako mužské stehno, a dlouhý tak, že ač se z křesla vinul záhyb

za záhybem, zdálo se, že konec je v nedohlednu. Po podlaze se

již vlnilo dobrých patnáct stop zhmotnělé hrůzy, která je odřízla

od dveří a okna.

65

KAPITOLA SEDMÁ

V TYGŘÍCH SPÁRECH

Ginger netušil, jak dlouho hleděl na hadí nestvůru. Na

několik vteřin ztratil veškerý pojem o čase, místě i o svém

poslání. Byl zaujat jedinou věcí – hadem, jehož malé černé oči,

zářící jako třpytivé krystaly, zrzka fascinovaly. Kromě

prvotního užaslého vydechnutí nepřešel přes Gingerovy rty

jediný zvuk.

Musel vynaložit značné úsilí, aby dokázal odtrhnout od

hada zrak. Pohlédl na Bigglese, ale také velitel byl na rozpacích,

co udělat. Těkal očima od hada ke dveřím a zase zpět k plazovi.

V jednu chvíli se přikrčil, jako by se chystal ke skoku. Pak

natáhl pušku a zamířil na pohybující se hadí hlavu.

„Dělej, vystřel!“ vyjekl Ginger, který již neměl daleko k

panice.

„Netroufám si riskovat,“ zamumlal Biggles. „Ta hlava je

pro mne příliš malý terč a ať ji zasáhnu nebo minu, vyburcuje

výstřel celé okolí. Kdybych tu bestii nezasáhl přesně, ví Bůh, co

by se dělo.“

Zvláštní bylo, že had, kterého Biggles považoval na krajtu,

se je nepokoušel napadnout. Ležel na podlaze a prohlížel si je

téměř lidským způsobem. Jakoby had věděl, že příchozí jsou

nezvaní hosté a tak se rozhodl zabránit jim v odchodu. Při

každém jejich pohybu zdvihl hlavu výš, zlobně zasyčel a donutil

je stáhnout se.

Biggles zmítaný obavami a nerozhodností stále ještě hledal

cestu z nepříjemné situace, když venku zazněly lidské hlasy a

brzy nato i kroky. Snad ještě dříve, než si uvědomil, že se blíží

další nebezpečí, rozlétly se vnitřní dveře a do hadího království

vstoupil muž. Udělal jen jeden krok a strnul, ochromen

podívanou která se mu naskytla. Pak jeho ruka sklouzla k

pouzdru na boku a vytáhla revolver.

66

Ginger se nejprve bláhově domníval, že příchozí hodlá

zabít hada, ale vzápětí pochopil, že had nebude terčem, ačkoli k

muži obrátil hlavu a začal se mu ovíjet kolem nohy. Až nyní si

Ginger uvědomil, že stvůra je domácím mazlíčkem a nikoli

divokou bestií, která sem vnikla z pralesa.

Příchozí, zjevně majitel domu, a možná sám Král pralesa,

byl působivý již svým zjevem, příjemné pocity však

nevzbuzoval. Šlo o míšence, v jehož rodokmenu zjevně

převládali afričtí předkové. Mohlo mu být asi padesát let, byl

středně vysoký, ale mohutný a statný. Jeho paže a ramena

mohly právě tak dobře patřit gorile, ale tento vzor fyzické síly

byl narušen mohutným břichem, které vzniká následkem

přejídání a nedostatku pohybu. A také na mužově tváři byly

vepsány rysy zhýralostí. Jeho odulé líce kontrastovaly s bojovně

vystrčenou bradou a jeho malé tmavé oči nezůstávaly ani na

okamžik v klidu a stále těkaly z místa na místo. Mužovy vlasy

byly černošské – bujné a kudrnaté. Byl oblečen – přesněji

řečeno nabalen – ve zdobné a těžké uniformě se zlatými

prýmky. Svítila tak pestrými barvami, že by si ji styděl

navléknout i cirkusový uvaděč. Celkově působil dojmem

generála ze špatné operety, ale při pohledu do jeho drsného

obličeje Biggles usoudil, že mají před sebou muže značné

fyzické i duševní síly, ješitného, velice prohnaného a bez

předsudků. Člověka, který by dokázal být jen pro vlastní

potěchu surový a násilnický a v příští chvíli by se mohl projevit

jako zbabělec.

„Marito! Kdo jsou tihle dva lidé?“ vykřikl muž španělsky.

V pozadí se objevila Marita, žena s červeným šátkem, která

se starala o oheň. Odpověděla nervózně ve stejném jazyce, že ty

lidi nezná. Nikdy předtím je prý neviděla.

Muž postoupil dále do místnosti. Promluvil měkkým,

sykavým hlasem k hadovi, který ho k úžasu příchozích poslechl,

a odplazil se pod stůl. Pak muž podezíravě pohlédl na Bigglese.

67

„Jakou řečí mluvíte, co?“ zeptal se anglicky s americkým

přízvukem. Bylo z toho zřejmé, že považuje příchozí za Brity

nebo Američany.

„Mluvíme anglicky,“ řekl Biggles.

„Proč jste sem přišli, co?“ vyštěkl míšenec. Než mohl

Biggles odpovědět, v očích mu blesklo pochopení. Jeho pohled

sklouzl ke stolu, a Bigglesovi bylo jasné, že si vzpomněl na

zprávu od Chorra.

„Hovořím s Králem pralesa?“ zeptal se klidně Biggles.

Oči míšence se zúžily. „Já jsem král,“ řekl ostře. „Kde je

třetí z vás?“

„Jaký třetí?“

„Jste tři. Kde je?“

„Nevím o kom mluvíte,“ pokrčil Biggles rameny, ačkoliv

věděl velice dobře, o kom je řeč.

„Který z vás je Bigglesworťh?“

Biggles si uvědomil, že vytáčky by byly zbytečné. Tygr

věděl, že se v kraji pohybují, a věděl i to, že výskyt dalších

bělochů v těchto místech je tak nepravděpodobný, že jej není

třeba brát v úvahu.

„Já jsem Bigglesworth,“ odpověděl klidně.

Na Tygrově tváři se objevil nehezký úsměv, či spíš

úšklebek. Pak muž vsunul do rtů malou stříbrnou píšťalku a

ostře zapískal. Velice rychle se seběhla skupina mužů, mezi

nimi i dva běloši, které Biggles odhadl na ty, o nichž hovořil

Černouš. První z nich byl vysoký, a mrtvolnou barvu jeho pleti

by bylo možno nazvat bledostí jen s notnou dávkou zdvořilosti.

Na tváři mu zanechala nesmazatelné stopy žloutenka. Stejně

nepříjemný nádech měla také bělma jeho očí, šedých a hluboko

zapadlých pod huňatým obočím. Ústa měl velká s tenkými rty a

jeho zjev vůbec nevylepšily uši, které mu odstávaly od hlavy

téměř v pravém úhlu. Jeho kumpán byl neduživý chlapík

neurčitého typu. Měl řídké vlasy barvy starého namoklého sena

a nad horním rtem se mu kroutil knír stejné barvy, uprostřed

68

zažloutlý nikotinem. Také nyní mu visela v koutku úst čadící,

nedbale ubalená cigareta.

„Hej!“ zvolal Tygr a ukázal divadelním gestem ruky na

zajatce. „Policajti se sem dostali před námi – alespoň nám

ušetřili práci a nemusíme si pro ně chodit.“ Pak mu však v očích

opět zableskla pochybnost. „Tak kde je ten další?“ zavrčel.

„Když myslíte, snad tu někde bude,“ řekl klidně Biggles.

„Kde?“

„Porozhlédněte se kolem, možná ho najdete… možná ne.“

Tygr změnil téma hovoru. „Jak jste se sem dostali? Kdo

vás přivedl?“

Biggles se slabě usmál. „My sami.“

„To je lež,“ zachrčel Tygr a nahrbil se jakoby ke skoku,

takže Biggles začal chápat, odkud se vzala jeho přezdívka.

„Někdo vám sem ukázal cestu! Kdo to byl? Roztrhnu ho na

kusy.“

„Lituji,“ řekl Biggles, „ale o to potěšení budete připraven

jednoduše proto, že nikdo takový není.“

„Jak jste prošli kolem stráží?“ Tygr byl očividně vyděšen

tím, že do jeho sídla dokázali vniknout cizinci.

„Dívaly se jinam,“ odpověděl popravdě Biggles.

Výraz v Tygrově tváři nevěstil pro zajatce nic dobrého,

avšak Biggles nedával najevo strach.

„Odvést!“ vyštěkl Tygr.

Čtyři chasníci, na první pohled vybraní mezi tou nejsprostší

a nejsurovější chátrou, přikročili k letcům a vzali jim zbraně. Ti

jim nekladli odpor, neboť věděli, že by byl zbytečný.

„Co s nimi uděláme, Vaše Veličenstvo?“ snažil se

zalichotit „králi“ muž, který podle všeho ostatním velel.

Biggles se při oslovení usmál. Zdálo se, že Tygr si na svůj

královský titul skutečně potrpí.

Tygr se zamyšleně podíval na zajatce, a poté mu po tváři

přelétl úsměv. „Dejte je vedle Juanity, už musí mít stejně hlad,“

přikázal. „Až dostaneme toho třetího, zdvihneme mříž a

necháme je pohromadě. Odveďte je!“

69

Zajatci pocítili na ramenou hrubé ruce. Biggles

neprotestoval, protože tušil, že v tomto případě by se jednalo o

pouhou ztrátu času. Nebylo pochyb, že měli co dělat s mužem

odpovědným za smrt řady vyčerpaných otroků, kterému jedna

vražda navíc nijak svědomí nezatěžovala. Bylo jisté, že se ve

svém tajném sídle cítí zcela bezpečný.

Když je odváděli ke kůlnám, Ginger si kladl v duchu

otázku, kdo může být ona Juanita, ačkoli neměl pochyb o tom,

že příjemné setkání to nebude. Brzy se měl dovědět více. Dveře

se otevřely a drsné ruce je vstrčily do kůlny. Za nimi se dveře

opět přibouchly a zapadla těžká závora.

Po přechodu z oslepujícího slunečního svitu venku se

zdálo, že uvnitř panuje naprostá tma, ale po určité době si

Gingerovy oči začaly přivykat na přítmí a ze tmy vystoupily

základní obrysy jejich vězení. Nejprve rozeznal Bigglese

stojícího vedle něj a hledícího do šera stejně jako on. Pak

zaznamenal řadu silných kolmo postavených bambusových tyčí,

která je dělila od dalšího prostoru. Také ten měl stěnu z kůlů,

která však zčásti odhalovala volný prostor za ní. Nebylo těžké

pochopit, že jde o klec. Ještě vhodnější by bylo popsat ji jako

klec rozdělenou na dvě oddělení. Co však bylo v druhé části?

Ginger zapátral pohledem po jejím obyvateli, vždyť znal i jeho

jméno, avšak hledal marně. Pokud by potřeboval důkaz, že zde

nejsou sami, byl jím ostrý pach divokého zvířete připomínající

prostředí zvěřince. Konečně rozeznal vzadu v druhém oddělení

malý otvor, a věděl, že divoká bestie, ať již je to cokoli, je

uvnitř, v doupěti.

Biggles zkusmo zatřásl s přepážkou. „To je ta mříž, o které

mluvil Tygr,“ poznamenal. Juanita je na druhé straně. Až

nastane čas krmení, zvenku se zvedne mříž a nechají nás s ní

pohromadě.“

70

KAPITOLA OSMÁ

ALGY OTVÍRÁ KLEC

Algy strávil nějaký čas procházením mezi rozvalinami, ale

jak se den chýlil ke konci a Biggles s Gingerem se nevraceli,

pocítil nervozitu. Nakonec zaujal postavení na horním konci

schodiště, odkud měl nejlepší výhled. Černouš nic neříkal, věděl

však dobře, oč Algymu jde.

Den pohasínal v rudé záři západu. Rychle se snášela noc, a

po průzkumnících dosud nebylo ani stopy. Jejich meškání s

návratem Algyho mátlo. Měl hlídat letoun a věděl, jaká rizika

ponese, když by opustil stroj, aniž by uvědomil ostatní.

Nedokázal se však zbavit pocitu, že se stalo cosi zlého. Měl by

sestoupit po Jákobově žebříku a začít pátrat? Zdálo se mu, že

pokud zůstane, nemůže nikomu a ničemu prospět, protože si

nedokázal představit, co by se mohlo stát s letadlem stojícím

poblíž rozvalin. A když potká Bigglese s Gingerem na zpáteční

cestě, může se s nimi vždy vrátit. Nakonec se rozhodl, že

jestliže se neobjeví, než vyjde měsíc, vydá se za nimi.

Na chvíli zaváhal, jaké pokyny dát Černoušovi, nakonec

však usoudil, že bude lepší, když ho nechá zde. Domorodec měl

však na věc vlastní názor, a prohlásil, že ho nic nedonutí zůstat

sám na místě, které bezpochyby navštěvují duchové minulosti.

Tomu se ovšem Algy musel podřídit, a když se nad obzor

vyhoupl stříbrný měsíc, vydal se s puškou na rameni a s

Černoušem v patách ke schodišti.

Za denního světla šlo o velice náročnou a nebezpečnou

cestu, v mdlém přísvitu měsíce však stezka připomínala sestup

do pekel. Algy proto nespěchal, postupoval pomalu, ale jistě, a

opatrně směřoval po římse podél srázu, z něhož se raději ani

nedíval. Stále doufal, že se setká s oběma předchozími

průzkumníky, kteří půjdou opačným směrem, dosud však

nebyla v dohledu ani živá duše. Těžké noční ticho nenarušil

71

jediný zvuk. Jako by byli Algy a Černouš posledními lidmi na

Zemi.

Mohylu, kterou Biggles zanechal jako schránku se zprávou

pro případ nouze, objevil Černouš. Algy sebral papír, přečetl

zprávu a seznámil s jejím obsahem nálezce.

„Měli by být v pořádku, je ale divné, proč zůstávají pryč

tak dlouho,“ řekl. „Nezbyde nám, než sestoupit za nimi do údolí

a pokusit se je najít.“

S nalezením údolí neměli potíže, a během postupu

kamennou sutí se občas zastavovali, aby zjistili, kde se vlastně

nacházejí, neboť neměli žádné vodítko, podle něhož by určili

směr pochodu. Algymu se zdála cesta přímo do vesnice příliš

riskantní a obával se, aby tím nenatropil více škody než užitku.

Pak si náhle v temnotě, která předchází svítání uvědomili,

že slyší podivný zvuk. Jakési hluboké vrčení přerušované

občasným zapraskáním, jako by těžké tělo narazilo na překážku.

Po chvíli naslouchání se Algy zeptal Černouše, co si myslí, že

by to mohlo být.

Starý muž odpověděl okamžitě, že vrčení může vydávat

jedině divoká šelma. Zdálo se mu, že se zvíře snaží někde

osvobodit z klece, a nabídl se, že vše prověří. Algy s návrhem

souhlasil a Černouš se odplížil do tmy.

Algyho ani na okamžik nenapadlo, že by zvuky mohly mít

přímou souvislost s Bigglesem a Gingerem. Nebyl žádný důvod,

proč by tak měl uvažovat. Přesto neměl námitky, když se

Černouš nabídl, že se vydá na zvědy, sám však raději zůstal na

místě, dokud se nerozední a nebude si moci lépe prohlédnout

okolí.

72

73

Nebe již prokvétalo růžovým příslibem východu slunce,

když se Černouš vrátil. Neřekl ani slovo, kývl však na Algyho,

aby ho následoval. Algy pochopil, že stařík cosi objevil, a bez

otázek kráčel za ním. Sestoupili ze skal a prošli kus cesty v

bezpečné vzdálenosti od vesnice. Po chvíli Algy zjistil, že jej

Černouš vede k jakýmsi kůlnám. Když se k nim přiblížili,

vrčení zesílilo, a bylo zřejmé, že dravec – ať byl jakýkoli – se

nachází v jedné z nich. Když vrčení šelmy na chvíli ztichlo,

zaslechl Algy tiché mumlání lidských hlasů a zdálo se mu, že

poznává Bigglesův hlas. Převzal vedení a rychle vykročil vpřed.

Zastavil se deset yardů od nejbližšího přístřešku, na

okamžik se zaposlouchal a pak ostře křikl: „Bigglesi – jsi to

ty?“

„Ano, jsme tady,“ ozvala se okamžitá odpověď.

Algy znovu vykročil vpřed, a během několika málo chvil

mu byla situace jasná. Zjistil, že stavení je vlastně klecí

rozdělenou na dvě oddělení. V jednom z nich byla uvězněna

černá puma. Když přicházel, drásalo zvíře drápy opačnou stranu

klece, jakmile jej však uvidělo, obrátilo k němu pozornost tak

prudce a důrazně, že bezděky ustoupil o krok nazpět. Když však

poznal, že mříže drží pevně, přistoupil blíž. Světla bylo dosud

málo, ale on přesto rozeznal v pozadí klece dvě postavy.

Bigglese a Gingera! Aniž by čekal na vysvětlení, cvakl závěrem

a namířil pušku na šelmu.

„Nestřílej!“ vykřikl Biggles.

„Proč ne?“ podivil se Algy a sklonil zbraň.

„Výstřel sem přiláká lidi,“ řekl mu příkře Biggles. „Zkus

nás dostat ven. Na zvířeti nezáleží.“

Algy rychle pochopil, jak rozumná byla Bigglesova rada,

stejně rychle však poznal, že vyhledání únikové cesty pro

přátele nebude jednoduchý úkol. Do oddělení, kde byli uvěznění

jeho přátelé, vedly sice dveře, byly však bytelné, zamčené, a

klíč nevězel v zámku. Nevěděl si s nimi rady. Sdělil to tiše

Bigglesovi a rychle pokračoval v ohledávání vězení. Mříž ke

74

kleci se zvířetem byla ovládána shora stejně jako mříž, jejímž

zdvižením se ze dvou klecí stávala jedna.

„Budu muset tu bestii odstřelit,“ oznámil Bigglesovi

zoufale. „Pak bude snadné zdvihnout dělicí mříž, otevřít vám

dveře od její klece a pustit vás ven.“

„V pořádku – do toho,“ souhlasil Biggles. „Jakmile

budeme venku, musíme vyrazit ke schodišti.“

Algy zdvihl pušku, než však mohl vystřelit, donutil ho

varovný Černoušův výkřik otočit se k vesnici. Nebylo třeba

dlouho pátrat. Z dálky se ke kleci hnalo asi deset mužů. Byli to

domorodci, mezi nimiž bylo jen pár bělochů. Jeden z bílých

vystřelil za běhu z revolveru.

Když Algy viděl, že svůj plán již nestačí uskutečnit,

pokusil se krýt a držet útočníky palbou v šachu. Černouš pelášil

kolem něj k zadnímu traktu přístřešků. Algy se už už chtěl k

němu přidat, ale náhle dostal nápad, který mu dal křídla. Chňapl

po Černoušovi.

„Zastav se!“ křikl na něj. „Pomoz mi! Tam nahoru!“

Černouš bleskem pochopil, nastavil záda a Algy se po nich

vyhoupl na střechu kůlny. Výkřiky přibíhajících prozrazovaly,

že Algyho vidí, on však na ně nedbal a šplhal dál. Odložil

pušku, popadl páku, která ovládala dveře zvířecí klece, a zatáhl

za ni. Mřížoví se zvedlo. Dravec na nic nečekal a využil

příležitosti k útěku. Puma se vyřítila ven – černá, chroptící

bestie. Na okamžik se přikrčila, jako by váhala, kterým směrem

se dát a pak spatřila dav ženoucí se směrem k ní. Muži zas

uviděli to strašlivé zjevení a zastavili se jako na povel. Potom se

šelma rozhodla. Dav mužů v dohledu se jí zjevně vůbec

nezamlouval a vyrazila proti nim jako vystřelený šíp. Lidé se

rozeběhli na všechny strany.

Algy by se s chutí pobavil pohledem na závěrečné dějství,

neměl však času nazbyt. Zdvihl druhou mříž a za okamžik ke

své radosti viděl, jak Biggles s Gingerem vylézají stejným

otvorem, kterým svou klec opustila puma.

„Ke schodišti!“ zavelel Biggles. „Honem ke schodišti!“

75

Algy chytil pušku, seskočil na zem, a v příštích vteřinách

všichni čtyři prchali směrem ke skaliskům. Rachot výstřelů je

donutil obrátit se právě včas, aby viděli, jak se šelma hroutí.

Napadla jednoho z bělochů a strhla ho k zemi, Král pralesa však

velmi odvážně vyprázdnil zblízka celý zásobník revolveru do

jejího boku.

„Pokračujte!“ vykřikl Biggles. „Jestliže se dostaneme ke

schodišti, dokážeme je zadržet.“

Podle výkřiků z vesnice poznali, že Tygr popohání své

muže k pronásledování, a na víc již nečekali. Když se

prosmýkali mezi skalami, zaznělo za nimi několik nazdařbůh

vypálených výstřelů, které nemohly nikomu ublížit.

„Dobrá,“ vydechl Biggles, když dosáhli úpatí schodů.

„Všichni se kryjte. Algy, půjč mi pušku.“

Skrčil se za skaliskem, rychle zamířil a vypálil na Tygra.

Minul. Král byl daleko a Biggles byl po předchozím běhu

udýchaný. Výstřel donutil pronásledovatele, aby se kryli, na

místě však nezůstali. Rozeběhli se vějířovitě do stran, a Biggles

pochopil, že zůstanou-li na místě oni sami, nečeká je nic

příjemného.

„Vyrazíme nahoru!“ rozhodl. „K letadlu!“

Začali s dlouhým výstupem. Konvoj uzavíral Biggles s

puškou v ruce. Věděl samozřejmě, že budou pronásledováni, a

litoval prozrazení další části schodiště, o kterém neměl dosud

Tygr ani ponětí.

Po celou půlhodinu se nic nedělo a čtveřice mužů s

námahou stoupala vzhůru, přičemž poznávala, jaký je rozdíl

mezi sestupem a výstupem. Když měli poslední velký skalní

výstupek daleko za sebou, objevil se u něj Tygr se svými lidmi.

Také oni postupovali husím pochodem, neboť schodiště nebylo

tak široké, aby po něm mohli jít dva lidé bok po boku. Tygr

vypadal zvadle, Biggles však věděl, že i on je musel nad sebou

spatřit. Sám nevystřelil, neboť vzdálenost byla příliš velká, a

vzduch se ve vycházejícím slunci začínal tetelit, což

znesnadňovalo přesné míření. Nespouštěl z Tygra oči a viděl

76

jeho gesta. Pak napočítal pět domorodců, kteří nejvyšší možnou

rychlostí vyrazili za nimi.

„Tygr za námi vyslal nějaké indiány,“ oznámil ostatním.

„Budou na takovéto stezky nejspíš zvyklí a Tygr určitě doufá,

že nás dostihnou. Teď se není čeho bát. Pokud se dostanou příliš

blízko, pošleme jim něco, co je zbaví kuráže. Pokračujme.

Máme před sebou ještě pěkný kus cesty.“

Celou následující hodinu se snažili o co nejrychlejší

postup, který je stále více vyčerpával. Žár zesílil a všichni již

ztěžka dýchali, ačkoliv vrchol byl ještě daleko.

„Myslím, že nám neuškodí přestávka na oddech,“ řekl

Biggles. „Nemůžeme vydržet nepřetržitý pochod až nahoru.“

Zastavil se v zákrutu stezky. „Tady se to hodí,“ pokračoval s

pohledem upřeným nazpět.

Tři sta yardů za nimi byl další ohyb, za nějž nebylo vidět.

„První chlap, který za tím rohem vystrčí nos, se potká s

kusem olova, který poletí opačným směrem,“ oznámil Biggles,

upravil si hledí a připravil pušku k výstřelu.

Seděli na chodech a lapali po dechu. Žízeň měli všichni,

voda tu však nebyla, a nikdo se proto o téhle svízeli ani

nezmínil. Uplynulo deset minut, a Biggles se právě chystal

vydat rozkaz k dalšímu pochodu, když se na cestě pod nimi

objevil první indián. Z toho, jak se prudce zastavil, bylo zřejmé,

že si dobře uvědomil nebezpečí, které mu hrozí. Neustoupil

však. Řekl cosi svým druhům vzadu, a zvuk jeho slov dolehl

průzračným horským vzduchem až k pronásledovaným.

Třeskl výstřel z Bigglesovy zbraně, a indián zmizel, ačkoli

nebylo možné říci s jistotou, zda byl zasažen či nikoliv.

„Alespoň mají na chvíli o čem přemýšlet,“ poznamenal

Biggles a dal ostatním rozkaz k dalšímu postupu.

Během příští hodiny se několikrát zastavil a pozoroval

stezku klikatící se za nimi. Z některých míst na schodišti bylo

vidět do značné vzdálenosti, po indiánech však nebylo ani

stopy.

77

„Tomu nerozumím,“ zamumlal a zamračil se. „Nechce se

mi věřit, že by ustoupili. Na druhé straně ovšem – pokud se nám

nepletou do cesty, může nám být jedno, co dělají.“

Pokračovali dále a krátce před polednem se dostali na horní

konec schodiště.

„Letoun je v pořádku,“ ozval se Ginger, který si všiml, že

stroj stojí stejně, jak jej zanechali.

„Dojdeme si k němu a něco sníme,“ prohlásil Biggles.

Sotva to dořekl, překvapivě blízko se ozval výstřel z pušky

a téměř současně zasvištěla Bigglesovi kolem hlavy kulka, která

odštípla kus skály za ním. Tak ho to překvapilo, že se užasle

rozhlédl kolem a zapátral po směru, z něhož mohl výstřel přijít.

Nic však neznámého střelce neprozradilo. Když si konečně

Biggles uvědomil nebezpečí a začal se krýt, zazněl další výstřel.

„Odkud střílí?“ zeptal se překvapeně i znepokojeně Algy.

„Ještě nevím, ale zdá se mi, že ti indiáni znají zdejší kraj

mnohem lépe nežli my,“ zavrčel Biggles, a opatrně sledoval

okolní skály. „Museli se před nás nějak dostat jinudy. Pokud

nebudeme opatrní, obklíčí nás. Myslím, že nejlepší bude

pospíšit si do letadla a najít místo, kde vane zdravější vzduch.“

„Myslíš odstartovat?“ otázal se Ginger.

„Ano.“

„A kam chceš letět?“

„K řece, nic jiného mne nenapadá. Kromě toho se přece

nechceme dostat příliš daleko. Najdeme nějaké klidné kotviště a

všechno si pořádně promyslíme. Až vám řeknu, vyrazíte.

Budeme se jim muset odkrýt, tak ať neběžíte v hloučku jako

snadný terč. Je to jasné? Vpřed!“

Vyskočili a vyrazili k letounu, ale v okamžiku, kdy opustili

skalní kryt, zaznělo několik výstřelů, které prozradily, že proti

nim nestojí jen jeden střelec. Žádný z výstřelů však prchající

neohrozil, což připadalo Bigglesovi podivné, avšak jen do

chvíle, než si všiml na trupu letadla kusu plachtového potahu

vlajícího ve větní.

78

„Střílejí na letoun!“ vyjekl. „Dostaňte se do něj a nahoďte

motory, já je zaměstnám.“

Byli ještě několik desítek kroků od Tuláka. Biggles si jako

úkryt vybral nehlubokou rozsedlinu, vrhl se do ní a začal pálit

směrem,

odkud

přicházely

výstřely.

Obláčky

kouře

prozrazovaly nepřátelské pozice, a Biggles pochopil, že indiáni,

jakýmsi jemu nepochopitelným způsobem, zdolali téměř svislou

stěnu kterou vedl Jákobův žebřík a pronikli do zbořeného města.

Vyprázdnil zásobník pušky a vyrazil ke stroji, jehož motory již

burácely. Když skočil do kabiny, zaslechl zděšený zrzkův

výkřik.

„Zasáhli nádrž! Teče nám benzín.“

Biggles jediným letmým pohledem na hlavní nádrž zjistil,

že se Ginger bohužel nemýlí. Jeden z indiánů zasáhl dno nádrže

více než šťastným výstřelem. Zela v ní díra, kterou unikal

benzín tak rychle, že by se měla nádrž vyprázdnit během

pouhých pár minut. Hrozilo nebezpečí výbuchu a navíc bylo

všem jasné, že bez benzínu tady budou odříznuti. Letoun bude k

nepotřebě a jediná cesta zpět povede po schodišti.

Biggles se asi vteřinu pokoušel ucpat otvor kapesníkem.

Benzín však prosakoval dál a pilot věděl, že jen oddaluje

nevyhnutelný konec. Aby bylo ještě hůř, stroj zasahovaly další

výstřely a bylo pouze otázkou času, než kulka zasáhne někoho z

posádky. Biggles vskočil do kokpitu. Podle jeho názoru

zůstávala jediná možnost, jak uniknout. Jestliže se mu podaří

zvednout stroj do vzduchu a přeletět okraj náhorní plošiny, než

se nádrž docela vyprázdní, mohli by i se zhasnutými motory k

řece doplachtit.

Algy viděl, jak se Biggles žene ke kniplu, a protože

pochopil, co má v úmyslu, uvolnil mu místo. Biggles zprudka

dosedl a ihned přidal plyn naplno. Motory se rozeřvaly. Stroj se

rozeběhl vpřed. Pilot sevřel knipl a čekal, neboť nyní šlo o

vteřiny. Jestliže motory vydrží běžet ještě minutu, mohlo by vše

vyjít. Pokud ne – dál raději nedomýšlel.

79

Stroj se zdviženým kormidlem se hnal k okraji náhorní

planiny. Biggles zlehka přitáhl knipl k tělu a stroj se zdvihl. Pak

jeden motor ztichl, znovu zaburácel, a právě když se letadlo

vzneslo nad modrozelený oceán pralesa rozprostírající se

hluboko pod ním, oba motory současně zmlkly. Zavládlo tíživé

ticho. Stroj byl však ve vzduchu a plachtil k nejbližšímu zákrutu

vzdálené řeky.

80

KAPITOLA DEVÁTÁ

MOKRÉ NEBEZPEČÍ

Kdyby se někdo Bigglese zeptal, zda si tehdy myslel, že

letoun bez pohonných hmot dosáhne říční hladiny, a kdyby měl

odpovědět popravdě, odpověď by zněla „Ne!“

Zároveň však pilot věděl, že se to uskutečnit dá. Nacházeli

se ve výšce asi pěti tisíc stop a řeka byla ve vzdálenosti kolem

pěti mil, což byl běžný klouzavý dolet letadla. Tulák byl však

plně zatížen, a to značně měnilo situaci. Kromě toho neplachtili

k letišti, které by mělo být volné a bez překážek. Nejbližší úsek

řeky, ke kterému Biggles namířil nos letadla, byl pro něj zcela

neznámý. Jak mohl vyloučit, že až k řece zázrakem doplachtí,

zjistí, že hladina není ke přistání způsobilá? Mohla být plná

plovoucích kmenů či spleti plovoucích leknínů, mohla se vinout

ostrými zátočinami a stejně tak se mohli dostat k širokému toku

se zrádnými nánosy písku těsně pod hladinou. Neměl však jinou

možnost než pokračovat v letu a doufat v jeho šťastný závěr.

Vážnost situace si dobře uvědomovali i ostatní. Protože

však nemohli sami nic dělat, seděli mlčky a sledovali šedavou

vodní stuhu, která se zdála neskutečně daleko.

Uplynulo pár minut, a stroj líně plachtil rychlostí jen o

málo překračující rychlost pádovou. Výškoměr nyní ukazoval

dva tisíce stop, a řeka byla dosud vzdálena dobré dvě míle.

„Stejně jsi nemohl dělat nic jiného,“ řekl Algy klidným

Masem Bigglesovi.

„Vůbec nic,“ odpověděl se mdlým úsměvem Biggles.

Stroj dál pomalu plachtil a vzduch svištěl kolem jeho

křídel. Nikdo se ani nepohnul, nikdo už neřekl jediné slovo.

Ginger sledoval řeku fascinován bezmocí. Zdálo se, jako

by se vinula směrem k nim, a připomínala úzkou stuhu

lemovanou širokým rozlehlým oceánem vrcholků stromů. Bylo

nad slunce jasnější, že v závěru rozhodne každá stopa výšky.

81

Algy později přísahal, že slyšel škrábání nejvyšších větví o

kýl stroje, když se letadlo kymácivě snášelo k vodní hladině.

Pravděpodobně přeháněl. Ginger v té chvíli stiskl rty a když

minulo největší nebezpečí, usadil se pohodlněji v sedadle. Byli

nad řekou a neviděli na hladině žádné překážky. Jen Biggles si

všiml světlejšího širokého pruhu, který naznačoval písečný

jazyk a mělkou vodu, ale dokázal se mu vyhnout. Svedl to

zčásti díky šťastné náhodě v podobě náhlého poryvu větru, z

části díky svým velkým pilotním zkušenostem. Tulák dosedl na

hladinu dlouhého, rovného říčního úseku, kde rozehnal skupinu

krokodýlů.

Biggles se opřel v sedadle. „Tak to bychom měli,“ zazubil

se. „Je nejvyšší čas něco sníst. Gingere, dej nám něco na zub.“

„Nebylo by lepší dostat se nejdřív ke břehu?“ řekl Algy.

„Pravděpodobně ano – ale jak to mám asi udělat?“

zašklebil se Biggles.

Když si Algy uvědomil smysl Bigglesovy otázky, zamračil

se. S motory vyřazenými z činnosti byli stejně bezmocní jako na

člunu bez pádla.

„Ani nemyslím, že bychom si měli dělat starosti,“ prohlásil

Biggles. „Nakonec se ke břehu dostaneme, pravděpodobně

někde v zákrutu. Cesta po proudu nám nevadí, protože alespoň

dříve nebo později narazíme na kánoi s benzínem. Než se nám

podaří opravit nádrž a sehnat do ní trochu šťávy, jsme ovšem

bezmocní.“

„A co chceš dělat pak?“ zajímalo Gingera.

Biggles pokrčil rameny. „Nevím,“ přiznal. Je to těžké, ale

alespoň se nám podařilo objevit Tygrovu základnu. Mám sto

chutí zamířit pak do Belize a oznámit vše Carruthersovi.

Nejraději bych rozhodnutí o dalším postupu nechal na něm. Ale

má to čas. Hodlám věc rozebírat, až něco sním.“

Během příští půl hodiny se dobře najedli, a zatímco

posedávali v malé kabině letounu na bednách, Tulák se nesl po

říční hladině unášen proudem.

82

Zvyšující se rychlost hydroplánu zpozoroval Černouš.

Povšiml si, že po obou stranách kabiny začínají stromy lemující

břeh ubíhat stále rychleji a silně ho to znepokojilo. Hlasitě

vyjekl, ukázal ven a všichni ostatní přerušili rozhovor a

vystoupili na horní část trupu.

Jediný pohled na řeku před nimi stačil všem k pochopení,

že se blíží další nebezpečí a Biggles se v tu chvíli propadal

studem, že tuhle možnost vůbec nevzal v úvahu. Asi o čtvrt

míle po proudu protékala řeka mezi dvěma skalisky. Nebyla

sice nijak vysoká, postačovala ale k vytvoření víru, který se

zmítal a pěnil mezi balvany, jenž do řeky napadaly z obou stran.

Tulák poskočil jako nepokojný kůň, když se do něj silněji opřel

postranní proud, který strojem pomalu otáčel. Vzápětí se letoun

sunul středem řeky bokem vpřed a silně se rozkolísal. Biggles

rychle změřil očima vzdálenost k oběma břehům, jenže i ten

bližší byl vzdálen dobrých padesát yardů. Bylo to příliš daleko,

aby si mohli dělat naději na jeho dosažení.

„Jestli narazí na některou ze skal, rozbije se jako

skořápka!“ vykřikl Algy, který se snažil udržet rovnováhu, jak

strojem drsně pohazovaly vlny.

„Neměl bych se pokusit vyhodit kotvu?“ napadlo Gingera.

„Třeba se zachytí na dně.“

„Ať tě to ani nenapadne!“ houkl Biggles. „Přišli bychom o

ni. Teď už letoun nic neudrží. Vezměte do rukou náhradní

nosníky a snažte se stroj odstrkovat, aby nenarazil na ty útesy.

Je to naše poslední možnost. Jen proboha nespadněte do vody.“

Po těch slovech uchopil Biggles rezervní vzpěru a plazil se

po trapu, až se dostal na příď. Soustředěně hleděl vpřed do

peřejí, a zdálo se mu, že neexistuje nejmenší možnost, aby

Tulák vyvázl z blížícího se napěněného pekla bez úhony, pokud

se nepodaří udržet ho nosem po proudu.

Co se dělo během příštích několika minut, nedokázal

později přesně popsat nikdo z účastníků děsivé plavby.

Nejsilnější dojem v nich pravděpodobně zanechala zpěněná

voda a vodní tříšť. Tulák se zmítal a poskakoval v peřejích jako

83

živý tvor, cestovatelům se však jakýmsi záhadným způsobem

podařilo udržet ho skutečně rovně po proudu. Největší záhadou

pro všechny zůstalo to, že nikdo z nich nespadl do vln, když se

zoufale opírali do skal, které jako by se stroji přímo vrhaly do

cesty. Pak náhle vše skončilo jako mávnutím kouzelného

proutku, a hydroplán se kolébal na uklidněné hladině.

Biggles se odplazil ze svého nebezpečného stanoviště na

přídi, vytřepával si vodu z vlasů a prohlížel dlaně, které měl do

krve rozedřené, jak svíral vzpěru. Ostatní na tom byli podobně a

jeden promočený muž za druhým se s úlevou uchyloval do

kabiny, aby tam nabral dech a nové síly.

„Příště si musíme dát větší pozor, kam míříme,“ zamumlal

zrzek kousavě s pohledem upřeným k dalšímu zákrutu řeky, k

němuž se přibližovali. Vzápětí mu ztuhly rysy. Vyskočil s

chraptivým výkřikem a ukázal před sebe. „Podívejte, tam jsou

další skály!“ vyjekl.

Biggles se tím směrem podíval a aniž by váhal jedinou

vteřinu, popadl konec úvazného lana a vrhl se do vody. S

provazem v zubech zamířil ke břehu.

Kdyby nevyskočil právě v místě, kde byla řeka mělká, a

kde dosáhl vzápětí nohama na dno, sotva by se dostal ke břehu.

Tulák totiž znovu nabíral rychlost, jak jej unášely proudy divoce

se ženoucí k peřejím. Díky stoupajícímu písečnému dnu se však

mohl plavec zapřít nohama a celou váhou zabrat za lano.

Podařilo se mu přitáhnout plovoucí stroj ke břehu tak blízko, až

Ginger a Algy zachytili splývavé větve pobřežních stromů, a

drželi letoun u břehu, dokud nebyl bezpečně uvázán.

„Kdopak si tenhle šílený výlet do džungle vlastně

vymyslel?“ zavrčel Biggles, když se promočený škrábal na

palubu.

„To já,“ ušklíbl se Ginger. „Jsem ale rád, že jsme se my

dva umyli. Konečně jsme se zbavili zápachu té smrduté šelmy.“

„To je pravda,“ řekl Algy. „Nechtěl jsem vám to vyčítat,

ale bylo to děsné.“

Biggles chvíli mlčel, ale koutky úst mu zaškubaly.

84

„Tak bys měl také začít přemýšlet, kudy z té bryndy, ve

které jsme teď,“ řekl konečně. „Před sebou i vzadu máme

spoustu vody, jen v nádrži máme sucho. Vypadá to, že zde

nějakou dobu musíme vydržet. Pro začátek bys mohl opravit

nádrž. To pro případ, že bychom ji ještě někdy potřebovali.“

„Ale ovšem,“ usmál se Ginger, a pustil se do práce. „Co

budeš dělat ty?“ zeptal se velitele.

„Jdu se po břehu podívat, jak zlé jsou ty spodní peřeje,“

řekl Biggles. „Nemůžeme podniknout nic dalšího, než se

dostaneme k té zásilce benzínu, kterou nám slíbil Carruthers.

Pojď, Algy! Bude lepší, když nás půjde víc. Vy také, Černouši.“

Nechali Gingera samotného a vydali se po břehu, kde čas

od času vymšili aligátora vyhřívajícího se v ospalém vedru. Již

nyní mohli prohlásit, že peřeje, k nimž se přiblížili, se táhnou

téměř na půl míle. Byly ještě horší, nežli předchozí, a Biggles

okamžitě zavrhl všechny pokusy o proplutí v hydroplánu. Za

nimi plynula řeka opět zcela klidně mírnými zákruty, stíněna

tropickou džunglí. Pokračovali ještě kousek dál v průzkumu,

když ale nebyla žádná změna v dohledu, obrátili se na zpáteční

cestu.

A právě v té chvíli se Černouš náhle zastavil a zavětřil jako

myslivecký pes.

„Co se děje?“ zeptal se Biggles.

Černoušovy velké dětské oči se ještě rozšířily, když

nervózně zašeptal, že cítí kouř.

Biggles nechápal, jak by se mohla džungle sužovaná

vlhkem vznítit, následoval však Černouše, který se nyní pomalu

plížil vpřed s každým svalem napjatým a zrakem upřeným do

zeleného přítmí džungle. Po chvíli se zastavil a ukázal ostatním

před sebe.

Biggles pohlédl směrem, kterým mířil domorodcův

ukazováček, a spatřil, že nedaleko před nimi byl na břehu řeky

vysekán a udupán porost. Očividně se jednalo o práci lidí.

Uprostřed vymýceného místa doutnal popel. Opodál ležel hnědý

předmět, který připomínal ze všeho nejvíce lidskou nohu

85

vyčnívající ze sežehnutého houští. V nehybném vzduchu

bzučela mračna much.

„Obávám se, že ten člověk – ať je to kdokoli – už o naši

pomoc nestojí,“ tiše zašeptal Algy.

„Jistě, massa, mrtvý,“ souhlasil Černouš.

Biggles pokročil dopředu, a zastavil se nad mrtvým

domorodcem. Měl na sobě modré pracovní kalhoty, a patřil za

svého života pravděpodobně mezi více či méně civilizované

domorodce z pobřeží. Biggles hleděl na tu hrůzu a lámal si

hlavu, co to má znamenat, když ho ze zamyšlení vytrhlo

zachropění. Po krátké prohlídce okolí nalezl Černouš na břehu

řeky další tělo. Tento domorodec dosud žil, jiskřička jeho života

však očividně zhasínala. Biggles vedle něj poklekl a spatřil

střelnou ránu v hrudi.

„Zeptejte se ho, co je zač,“ vyzval Černouše.

Ten kývl, rychle poklekl k umírajícímu a promluvil na něj

řečí, které letci nerozuměli. Neznámý něco chabě zašeptal, a

následoval přerývaný rozhovor, záhy ukončený posledním

vydechnutím raněného.

Černouš povstal a otočil vystrašenou tvář k ostatním. „Ti

muži přivezli benzín v kánoe,“ oznámil. „Dostali se sem a

udělali tady tábor. Pak přišel Bogat a jeho lidi a všechny zabili.“

„Ale kde je kánoe a benzín?“ vyhrkl Biggles.

Černouš ukázal na řeku nedaleko od břehu. „Kánoe se

potopila tam,“ řekl. „Když lidi od Bogat napadli tábor, veslaři

chtěli ujet, ale kulka prostřílely kánoe.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Dnes v noc, massa.“

Biggles se otočil k Algymu a bezmocně pokrčil rameny.

„To je zlé,“ řekl tiše. „Ten benzín byl naše jediná šance, jak se

odsud dostat.“

„Jak ale k čertu Tygr věděl, že máme dostat benzín po

řece?“ otázal se Algy.

Biggles se trpce usmál. „Pamatuješ se na Chorra,

Carruthersova asistenta? O všem věděl. Jakmile se Carruthers

86

vrátil a nařídil odeslání benzínu pro naši potřebu, poslal holubí

poštou zprávu Tygrovi.“

„To je ale smečka,“ zavrčel Algy. „To vše vysvětluje. Na

toho skunka bych málem zapomněl.“

„Zdá se, že máme jedinou možnost,“ pokračoval Biggles.

„Pokud zde není hluboko, mohli bychom se pokusit zachránit

alespoň pár barelů. Některé budou pravděpodobně prostřílené,

ale jistě ne všechny. Pokud se nám zdaří získat dost šťávy na

cestu do Belize, je vše vyřešeno.“ Otočil se k Černoušovi. „Jak

daleko byla kánoe, když se potopila?“

Černouš zdvihl kus zetlelého dřeva a hodil ho do vody asi

dvacet yardů od břehu.

Biggles se začal svlékat. „Potopím se a zkusím ji najít,“

prohlásil. Černouš prudce zavrtěl hlavou. „Ne, ne,“ zabouřil.

„Možná tady aligátor, možná piraňa.“

„Piraňa?“ zeptal se Algy.

„Masožravá ryba,“ vysvětlil Biggles. „Nebývají příliš

veliké, ale jsou to snad nejžravější tvorové na světě. Drží se v

hejnech. Údajně dokáží člověka ohlodat na kostru za pět

minut.“

„Rozkošní mazlíčkové,“ zavrčel Algy. „Co s tím?“

Biggles se zamyslel. „Letoun sem nedostaneme, uděláme

tedy vor a budeme pracovat z něj. Kánoi bychom mohli najít

tak, že budeme tahat naši kotvu po dně. Co si o tom myslíte,

Černouši?“

„Ano, vor,“ souhlasil starý muž.

„Vraťme se tedy zpátky ke stroji pro nářadí,“ navrhl

Biggles. „Neměli bychom s tím mít nijak těžkou práci.“

„Předpokládám, že Bogatova banda se stále potuluje

kolem.“

„Také mě to napadlo,“ řekl Biggles, „ale nemáme na

vybranou. Jdeme zpátky k letadlu.“

Vydali se zpět proti proudu, a s úlevou zjistili, že se od

jejich odchodu nic nezměnilo. Ginger právě dokončoval opravu

nádrže, ke které mu stačil kus plechu. Ostatní mu oznámili

87

ponurou novinu o nálezu a rozhodnutí, jak pokračovat dále,

načež během několika málo minut vyložili na břeh potřebné

vybavení pro výrobu voru. Vzali s sebou i zbraně.

„Nelíbí se mi představa, že necháváme letadlo bez dozoru,“

zabručel Algy.

„Ani mě se to nezdá, ale nedá se nic dělat,“ řekl Biggles.

„Když si pospíšíme, měl by být vor sestaven do setmění,

abychom byli připraveni k hledání benzínu hned zítra ráno.

Jdeme!“

Vydali se nazpět k vypálenému táboru, a když pohřbili

ubohé domorodce, začali sbírat vhodné dřevo, v čemž jim

cennou radou posloužil Černouš, který ze zkušenosti věděl, jaké

dřevo je lehké a snadno opracovatelné. Některé druhy dřeva

byly totiž tak tvrdé, že odolávaly i ostří sekery, což si nevěřící

Ginger vyzkoušel osobně.

Slunce se již klonilo k západu, když byla práce u konce, a u

břehu se připoután ke stromu pohupoval na vlnách neumělý, ale

použitelný vor připravený na ráno. Biggles došel k závěru, že je

na hledání benzínu již pozdě, posbírali proto nářadí a vydali se

nazpět k Tulákovi.

Nedošli moc daleko, když se ke břehu přihnalo s

chrochtáním a kvičením stádo malých štětinatých prasat.

Zrzkova první myšlenka byla, že je prasata chtějí napadnout.

Stádečko pekari, jak vepře nazval Černouš, si jich však sotva

všimlo. Přesto je ale pozorný domorodec sledoval s jistým

neklidem, a když se stádo ztratilo z dohledu, zdvihl varovně

ruku a pozorně se zaposlouchal do zvuků pralesa.

88

V dusném klidu večerní džungle rozeznal Ginger nejasný

šramot v podrostu, a když zvedl zrak do zelenavého přítmí,

zjistil jeho původ. Po stromech šplhali ze svých hnízd v tlejícím

rostlinstvu drobní tvorové, jejichž přítomnosti si dosud nikdy

nepovšiml. Spatřil obrovskou bělavou stonožku, jejíž stopu

dlouhé tělo se odporně vlnilo v četných článcích pod krabatou

pokožkou. Zahlédl tarantuli, chlupatého pavouka velkého jako

dlaň, který vyběhl trhavými přískoky po kmeni blízkého stromu,

jako by při každém zastavení podezíravě sledoval kolem stojící

vetřelce. Tahle zlověstná aktivita obyvatel pralesa vnukla

Gingerovi stísněný pocit. Neřekl však nic. Když pak zaslechl z

dálky podivný zvuk, podobný hukotu větrem hnaného mračna

listí, pohlédl úkosem na Černouše.

Ten cosi zamumlal a vyrazil vpřed. Na jeho pohybech byla

znát nervozita, která zrzkovi jen potvrdila hrozící nebezpečí.

„Co je to?“

„Mravenec jde,“ odpověděl Černouš. „Mnoho mravenec!“

Současně se dal do běhu, a vzápětí Ginger s úlevou zahlédl

přímo před sebou Tuláka. Ruch kolem nich již nabýval

hrozivých rozměrů.

89

Hmyz i plazi různých druhů se šplhali po stromech nebo se

hemžili v podrostu. Opice vřískaly, když přeskakovaly z větve

na větev, a jejich hlasy se mísily se skřehotáním letících ptáků.

Zbytečný zmatek pro pár mravenců, napadlo Gingera. V tu

chvíli ještě neměl možnost nebezpečné mravence spatřit.

Uviděl je, až když se hmyz přiblížil asi na padesát yardů k

letadlu, a i z takové blízkosti mu chvíli trvalo, než pochopil, že

černý pás valící se jako roztavený asfalt kolem místa, kde byl

letoun ukotven, je ve skutečnosti obrovská kolonie mravenců.

Část valícího se pruhu postupovala zjevně rychleji než ostatní

jako jakýsi průzkumný předvoj, jehož příslušníci byli dlouzí

nejméně půldruhého palce. Postup hmyzí armády nezastavilo

nic. Jakákoli překážka v cestě byla zdolána s neuvěřitelnou

rychlostí a hluk, který vydávalo stěhující se společenstvo

pohybem miliónů drobných nožek po rostlinstvu, zněl jako

drsný a děsivý sykot, který v Gingerovi vyvolával pocit

naprosté bezmoci. Napadlo jej, že má před sebou nepřítele, s

nímž se nedá bojovat.

Všichni muži vyrazili k Tulákovi, a dostali se k němu s

náskokem pouhých deseti yardů před mravenci. Ginger bezděky

vykřikl, když pocítil v noze palčivou bolest, jako by šlápl na

rozžhavenou jehlu. Nezastavil se však, neboť strach byl silnější.

Do letadla doslova vpadl.

Biggles skočil na palubu jako poslední. Úvazné lano se již

černalo mravenci. Odřízl jej proto a nechal jej spadnout do

vody. Stroj začal okamžitě odplouvat s proudem, Biggles proto

vyběhl na příd, vyhodil kotvu a podařilo se mu hydroplán

zastavit. Kotva uvázla v nánosu řas či bahna a pomalý pohyb

stroje se zastavil, neboť proud při břehu nebyl nijak silný.

Ginger si stáhl nohavici a spatřil šarlatově narudlou skvrnu

v místě, kde se do něj mravenec zakousl.

„Dej si na to jódovou tinkturu,“ doporučil mu Biggles a

zrzek neztrácel čas, neboť bolest byla silná.

Potom se připojil k ostatním, kteří z bezpečí trupu stroje

mlčky přihlíželi neuvěřitelnému procesí valícímu se po břehu.

90

Ginger se nedokázal od strhujícího divadla odtrhnout. Povrch

země zčernal. Každý list, každé stéblo bylo v pohybu, jako by

se džunglí valila lepkavá odporná tekutina. Nebylo divu, že na

to zůstal zírat neschopen slova.

„Už jsem viděl armády loupeživých mravenců v akci, ale

nikdy v takovémto rozsahu,“ poznamenal Biggles. „Vyčistí

všechno, přes co přejdou. Nebesa ať stojí při člověku nebo

zvířeti, které se jim připlete do cesty.“

„Jak dlouhý je ten průvod?“ zeptal se Ginger, protože

dosud neviděl jeho konec.

Biggles se otázal Černouše, který oznámil, že by celý roj

mohl mít délku jedné míle, možná i více. Prohlásil, že totéž

viděl už mnohokrát, a ujistil ostatní, že pokud na mravence

nikdo neútočí a nestojí jim v cestě, minou ho bez povšimnutí.

Přátelé zůstali sedět na trupu letounu a sledovali břeh, na

němž začaly zvuky mravenčího stěhování slábnout malou chvíli

před setměním. Pak se cestovatelé stáhli do kabiny, kde Biggles

na krátko rozsvítil a vytáhl konzervy k večeři.

„Měli bychom se najíst a jít na kutě,“ navrhl. „Zítra

musíme brzy vstávat.“

Ginger se záhy propadl do snů plných pěnící vody,

zubatých pum a hrůzných mravenců. Džungle mu nepopřála

klid ani za noci.

91

KAPITOLA DESÁTÁ

VŠECHNO SE MĚNÍ

Brzy ráno probudil Gingera divoký Bigglesův výkřik, který

ho donutil vylézt v polospánku na plošinu trupu letadla. Právě

se začínalo rozednívat, a mladíkovi netrvalo dlouho, aby

pochopil, co se děje. Voda, která měla normálně tmavou barvu,

byla nyní zbarvena do žluta, a proudila tak rychle, že hrozilo, že

proud uvolní kotvu Tuláka. Příčinu náhlé změny Ginger

nechápal.

„Na horním toku muselo vydatně zapršet,“ prohlásil

Biggles. „Voda rychle stoupá a musíme se připoutat ke břehu –

sama kotva nás neudrží.“

V tu chvíli již byli na palubě všichni, a brzy se jim podařilo

upoutat stroj k pahýlu stromu. Biggles se zahleděl na nebesa a

pak stočil pohled na řeku.

„Když chceme vylovit z vody benzín, nesmíme ztrácet

čas,“ řekl pak naléhavě. „Kromě sílícího proudu nám to brzy

znemožní spousta bahna, které přináší proud. Za chvíli pod

vodou neuvidíme vůbec nic. Algy, ty zůstaneš tady a budeš

střežit letadlo. Gingere, Černouši, vy půjdete se mnou.“ Po těch

slovech zdvihl provaz, vyskočil na břeh a rozběhl se po něm.

Ginger a Černouš utíkali za ním. Zrzek si všiml, jak nepatrné

stopy zanechal na zemi průchod mravenčí kolonie.

Netrvalo jim dlouho a doběhli k voru. Byl to poměrně

klidný záliv, kde se voda teprve začínala zabarvovat do žluta.

Biggles zvedl velký kámen, který chtěl využít jako kotvy, držící

vor nad místem, kde dal Bogat potopit kánoi, nebo kde to

alespoň Černouš předpokládal. Shodil ze sebe blůzu připravil si

dostatečně dlouhý kus provazu a připravil se k potopení.

„Tady? A co aligátoři?“ vykřikl polekaně Ginger.

92

„Jinak to nejde,“ řekl Biggles stručně. „Musíme se k

benzínu nějak dostat, jinak jsme ztracení. Černouši, vy budete

hlídat.“

Domluvil, voda šplouchla a Biggles zmizel pod hladinou.

Musel se třikrát vynořit a znovu potopit, než se mu

podařilo objevit zmizelou loď. Pak ztratili chvíli času

uvazováním voru přímo nad místem, kde kánoe ležela. Pak již

všechno probíhalo hladce a nebýt stoupající zakalené vody,

pravděpodobně by se jim podařilo zachránit všechny barely,

neboť stačilo, aby Biggles uvázal provaz k úchytu a druzí dva

muži barel vytáhli. Podařilo se jim vylovit sedm těch vzácných

nádob, než proud zesílil, trhal vorem stále drsněji, a Biggles

uznal, že pokračovat by bylo příliš nebezpečné. S nemalými

obtížemi dovlekli vor zatížený vzácným nákladem ke břehu a

čekala je přeprava nádob k letadlu. Než je přenesli všechny,

řeka se rozvodnila ještě víc a divoký proud unášel listí, větve i

celé kmeny.

„Zhoršuje se to,“ oznámil Algy se starostlivě staženým

obočím, když nalévali benzín do nádrže. „V tomhle proudu se

stroj neudrží dlouho, a jestli ho to strhne do peřejí, je konec s

letadlem i s námi.“

„S tím nesouhlasím,“ zavrčel Biggles. „Musíme se dostat

do Belize a informovat o všem Carrutherse. Nemá smysl se

namáhat, pokud je ta krysa Chorro u vesla a hlásí Tygrovi každý

náš pohyb. Na cestu nám benzín stačí. Vyhoď prázdné nádoby

na břeh a připrav se – odvážeš letadlo.“ Biggles přešel do

kokpitu.

Algy vykročil k lanu, aby Tuláka odvázal, ale lano bylo tak

napnuté, že mu musel přispěchat na pomoc Ginger. Černouš

mezitím vyhazoval prázdné nádoby na břeh.

Potom se ke stroji přivalila zpěněná vlna a lano prasklo.

Zrzek po něm zoufale chňapl, uklouzl, zachytil se Algyho a

strhl ho s sebou do vody. Tulák se vzepjal jako uvolněný

mustang a Černouš, plně zaujatý házením nádob na břeh, sletěl

do řeky také. Všem třem se podařilo dostat se na břeh, zatímco

93

Tuláka unášel proud. Algy, Ginger a Černouš za ním hleděli

ochromeni hrůzou a neschopni slova či pohybu.

Ginger byl skálopevně přesvědčen, že letoun skončí v

peřejích. Ani na okamžik o tom nepochyboval. Že má Biggles

nějakou možnost, byl ochoten připustit, až když uslyšel, jak

naskočily motory Tuláka. Letadlo již neviděl, neboť zmizelo za

převislými větvemi pobřežního stromoví v zákrutu řeky. Když

se pak letoun objevil ve vzduchu nad jejich hlavami, zrzek

konečně uvěřil, že se pilotovi podařilo vzlétnout. Vyčerpán a

zesláblý přestálým napětím vsedl na zem.

Algy se podíval na letadlo a pak na řeku. „Nemůže se

odvážit znovu přistát,“ oznámil.

„Byl by blázen, kdyby to zkoušel,“ prohlásil Ginger.

„Alespoň do doby, než opadne voda.“

Sledovali, jak Tulák po dvakrát zakroužil a pak se snesl až

k místu kde dříve kotvil. Pod trupem se zalesklo cosi světlého,

co se rychle snášelo k zemi. Všichni tři vyrazili, aby se zmocnili

zásilky dřív, než ji pohltí divočina. Byla to plechovka s prostým

vzkazem.

„Čekejte! Letím na pobřeží.“

„Je to nejrozumnější věc, kterou mohl udělat. Odletěl

doplnit palivo a informovat Carrutherse o Chorrovi,“ řekl

Ginger. „Snad se nám tu za těch pár hodin nic nestane.“

„Snad si uvědomuješ, že nemáme nic k jídlu a jediná zbraň

v naší výbavě je Černoušův nůž,“ zavrčel Algy.

„Musíme se obejít bez jídla a zbraní,“ odvětil Ginger.

„Jídlo – najít,“ vložil se do jejich hovoru sebejistě Černouš

a ukázal paží směrem do pralesa.

„Chcete říci, že dokážete najít v pralese jídlo?“ zeptal se

dychtivě Algy.

„Jistě, massa, najdu.“

„Jaké jídlo?“

„Med, kořínek, možná ovoce.“

„Dobrá. V tom případě byste se mohl začít shánět po

obědě.“

94

„Vy zůstaňte – já najdu,“ řekl Černouš. „V džungle je pro

vás veliká horečka. Já jdu sám.“

„Když chcete,“ milostivě souhlasil Algy. Jen to dořekl,

zmizel Černouš v přítmí džungle.

Algy s Gingerem zůstali sedět na povaleném stromě a

nečinně civěli na valící se řeku. Nic jiného ostatně dělat

nemohli, neboť nechtěli opustit stanoviště pro případ, že by se

vrátil Černouš a nenašel je. Zrzkovi stačila jedna trpká

zkušenost z džungle a ani Algy po podobné netoužil. Žádnému

z nich se nezdálo, že by jim tu hrozilo nebezpečí. Měli dokonce

pocit, že by je Černouš stihl včas varovat. Později museli uznat,

že vinu na tom, co se stalo, měli oba dva. Bylo však již pozdě.

Vůbec nepostřehli, odkud se k nim ti indiáni přiblížili.

Náhle kolem nich zavládl ruch a než si oba letci uvědomili, co

se děje, leželi na zádech a drželo je v šachu dvacet či ještě více

divoce vyhlížejících domorodců vyzbrojených oštěpy, kyji a

luky. Všechno se seběhlo v několika vteřinách. Ještě v

ohromení z nenadálého útoku byli oba letci postaveni násilím na

nohy a vlečeni do pralesa. Cestou jim kolem hlav šermovala

kopí vítězů a nemohli dělat nic jiného, než se neotáčet, aby

jejich nosy a uši nedošly úhony.

Ušli zhruba pět mil stezkou do nitra džungle, když se

průvod zastavil na otevřené planině. Ocitli se u úzkého vodního

toku, na jehož hladině se pohupovalo několik kánoí. Opodál

ležela domorodá vesnice, tvořená primitivními chýšemi.

Vzápětí je indiáni strčili do jedné z nich a u vchodu zanechali

stráž.

Uvnitř byla taková tma, že nebylo možné cokoli jasně

rozeznat. Ginger se hned odhodlal uložit na podlahu k

odpočinku, neboť ho dlouhý pochod parnou džunglí silně

vyčerpal. K jeho úžasu na něj kdosi náhle ze tmy promluvil.

„Hej, co jste zač?“ ozval se ten hlas anglicky se zřetelným

americkým přízvukem.

„A kdo jste k čertu vy?“ vydechl Ginger, když se z

překvapení probral natolik, že byl schopen promluvit.

95

„Jmenuji se Eddie Rockwell,“ řekl neznámý. „Co tady

proboha děláte?“ zeptal se Algy. „Na totéž bych se mohl zeptat

já vás.“

Algy se na okamžik zamyslel. „Děláme tu průzkum,“

oznámil dost neurčitě. „Přilétli jsme letadlem, náš velitel však

musel letět na pobřeží pro palivo. Zatímco byl pryč, přepadli

nás tihle ostří hoši a odvedli nás sem. To je vše. A co vy?“

„Můj příběh se v podstatě příliš neliší od vašeho,“

odpověděl tiše Eddie.

Když se oči zajatců přizpůsobily přítmí, poznali letci, že

mají před sebou mladíka sotva dvacetiletého a vyhublého na

kost. Šaty měl špinavé a visely na něm v cárech.

„Měl jsem víc peněz než rozumu, a nechal jsem se

přesvědčit k účasti na hledání pokladu,“ pokračoval Eddie.

„Můj otec mi včas říkal, že jde o podvod. Tehdy jsem mu

pochopitelně nevěřil a teď, když je pozdě, vidím, že měl

pravdu.“

„Hledání pokladu?“ otázal se Ginger.

„Objevil jsem v novinách inzerát dvou chlapíků, kteří

údajně věděli, kde je ukrytý poklad. Mapa, kterou mi ukázali,

vypadala docela věrohodně, a já se nechal nachytat. Jako kafka.

Financoval jsem výpravu a všechno bylo prima, než jsme se

dostali sem. Pak se moji vykutálení kumpáni ztratili i se

zásobami, a mne nechali na holičkách. Pokud jste se sami

pokoušeli projít místní džunglí, víte, v jaké jsem byl situaci.

Dělal jsem, co se dalo. Bloudil jsem, než jsem narazil na řeku, a

vydal se po proudu s nadějí, že pokud vydržím, dříve nebo

později dojdu k moři. Místo toho jsem však narazil na tlupu

indiánů, kteří mě odvlekli sem. Bylo mi to vcelku jedno,

protože jsem na tom byl dost bídně. Toulal jsem se před tím bez

jídla dva týdny, a indiáni mi alespoň dali něco k snědku. Od té

doby jsem tady. To je všechno.“

Gingera cosi napadlo. Uvědomil si zda nejde o tři

Američany, kteří tolik leželi na srdci Carruthersovi. „Jste tu už

delší dobu, že ano?“ zeptal se.

96

„Jistě.“

„Jak dlouho?“

„Prosil bych nějakou jednodušší otázku. Skutečně nevím.

Týdny, možná i měsíce.“

„A co vaši partneři,“ pokračoval Ginger. „Nebyl jeden z

nich náhodou vysoký, hubený, poznamenaný žloutenkou, se

světle šedýma očima a velkýma ušima? A neměl ten druhý, také

takový neduživec, vlasy jak prastaré seno a knírek zažloutlý

nikotinem?“

Eddie překvapeně zafuněl. „To jsou přesně oni,“ řekl.

„Znamená to, že jste se s nimi setkali?“

„Na to vemte jed,“ zavrčel Ginger, a pak podrobněji vylíčil

jejich vlastní příběh včetně událostí, které je svedly dohromady

se dvěma bělochy v tajné Tygrově vesnici. Rovněž se zmínil o

tom, že zmizení Eddieho skupiny působí místním úřadům

značné potíže.

„Povídejte, co o tom víte!“ vykřikl Eddie, když zrzek

skončil. „Joe Warner a Silas Schmitt – moji dva lotrovští

partneři – mi tvrdili, že v džungli najdeme chlapíka, který vede

celý projekt, ale nevěděl jsem, že je to tak velké zvíře, jak říkáte

vy.“

„Vaši partneři to podle všeho věděli víc než dobře,“ vložil

se do hovoru Algy. „Museli vědět, že se tu nemůžete

pohybovat, aniž byste narazil na Tygrovy lidi. Nechali vás na

pospas džungli poté, co jste jejich výpravu financoval. Moc

dobře věděli, že k pobřeží se sám nikdy nedostanete.“

„Teď už vím, že to jsou lotři,“ souhlasil Eddie. „Umíte

mluvit jazykem domorodců?“

„Ani slovo.“

„Co myslíte, že s námi mají za úmysly?“

Algy zavrtěl hlavou. „Nemám ponětí, avšak soudě podle

jejich chování, na lázeňský koncert nás určitě nepozvou.“

„Myslíte si, že nemáme šanci uniknout?“

„Neřekl bych, že jsme úplně ztracení. Náš šéf sice odletěl

na pobřeží, ale vrátí se. Kromě toho na místě, kde jsme byli

97

zajati, zůstal náš domorodý pomocník. Když došlo k útoku, byl

právě mimo tábor, ale až se vrátí, pochopí, co se přihodilo, a

myslím, že nás dokáže vystopovat. Stručně řečeno – situace

nemusí být tak tragická, jak na první pohled vypadá.“

Zdálo se, že Algyho optimismus dodal Eddiemu odvahu.

Rozhovor ustal, a Algy se snažil skrze jednu z mnoha škvír ve

stěně chaty zjistit, co se děje venku. Zdálo se, že indiáni, kteří je

zajali, nyní se značným rámusem oslavují. Ozvaly se jakési

bubínky.

„Možná, že tomu koncertu neujdeme,“ řekl ponuře zrzek.

Algy ještě vyhlížel ven, když na okraji džungle zarachotilo

bez výstrahy pět či šest výstřelů. Několik indiánů se skácelo k

zemi. Následovaly další výstřely, ozvaly se divoké skřeky a

mezi chatrčemi zavládl zmatek. Shromáždění indiáni divoce

prchali ve snaze zachránit si život. Někteří namířili do pralesa,

jiní se vrhli do kánoí a pádlovali pryč jako o závod. Byl mezi

nimi i domorodec, který měl držet stráž u vchodu do chatrče,

kde byli běloši vězněni. Nic jim nebránilo v útěku.

Algy v první chvíli doufal, že útok je Bigglesovým dílem.

Když se však objevil Bogat s puškou v ruce a se svým gangem

za zády, jeho naděje pohasla.

Bogat si tří bělochů všiml téměř okamžitě, a jeho rty zkřivil

zlomyslný úsměšek. Namířil na ně zbraň a v příštím okamžiku

byla trojice opět obklíčena.

„Tomu se říká z bláta do louže,“ zamumlal sklíčeně

Ginger.

„Kdo je ten chlap?“ zeptal se Eddie.

Ginger ho v rychlosti informoval, jak se věci mají. Nebyl

čas zacházet do přílišných podrobností, neboť noví věznitelé

vytáhli provazy, kterými svázali zajatcům ruce tak, že byli

připoutáni k sobě navzájem. Pak Bogatovi muži zapálili vesnici

a s velitelem v čele se vydali v neuspořádaném houfu na pochod

do pralesa. Šli rychle, vysoko šlehající plameny se mohly v

džungli rozšířit.

„Kam myslíte, že nás vedou?“ zeptal se Eddie.

98

„Řekl bych, že se brzy setkáme s Králem pralesa,“ řekl

zrzek.

Rozložitý míšenec jim máchl nad hlavami bičem, něco

vyštěkl a ukončil tak jejich rozhovor.

Zajatci mlčky kráčeli úzkou stezkou obklopenou zeleným

peklem džungle vstříc neznámému osudu.

99

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

HAD

Jak se ukázalo, měl Biggles právě tolik benzínu, aby

doletěl k pobřeží. Okamžitě vyhledal Carrutherse, který však

nebyl jeho návštěvou ani trochu překvapen. Seznámil ho se

vším, co se v džungli seběhlo. Carruthers se rozzuřil, již když

uslyšel, jaký osud potkal lodici s nouzovou zásobou pohonných

hmot. Když se však dověděl pravdu o Chorrovi, zůstal jako

opařený, neboť ho vždy považoval za důvěryhodného

spolupracovníka. V daný okamžik nemohl proti němu bohužel

nic podniknout, neboť zrádce požádal o tři týdny volna a nebyl

k zastižení.

„Kam odjel?“ zeptal se Biggles.

„K řece,“ odpověděl Canuthers. „Jeho bungalov leží údajně

dva dny cesty od Belize. Cestuje tam dost často.“

Biggles se chmurně usmál. „Daleko pravděpodobnější je,

že se vydal za Tygrem, aby ho informoval o situaci.“

„Obávám se, že máte pravdu,“ přikývl Carruthers. „No,

nevadí. Vyřídím si to s tím ničemou, hned jak se vrátí.“

„Pokud se vrátí,“ řekl Biggles.

Carruthers se na něj záhadně podíval, nijak však

Bigglesovu poznámku nekomentoval. Místo toho se Bigglese

zeptal, co hodlá dělat dál.

„Vykoupat se, pořádně se najíst, natankovat a letět zpátky.

Chci být co nejdřív u svých mužů. Není jim tam nejlíp.“

„Tak jsem to nemyslel,“ řekl Canuthers s ustaraným

výrazem. „Není mi jasné, jak dostaneme Tygra a jeho bandu.

Letěl bych nejraději s vámi, ale nyní, když není přítomen

guvernér, nemohu bohužel opustit úřad – alespoň ne na delší

dobu.“

„Musím říci, že je to skutečně oříšek,“ uznal Biggles.

„Naše příležitost však přijde. Dříve nebo později, ale určitě.“

100

Probrali další podrobnosti, žádné konečné řešení však

nenašli a asi o dvě hodiny později mířil Bigglesův letoun opět

proti toku řeky. Bigglesovi se ulevilo, když si všiml, že povodeň

způsobená nějakou místní průtrží mračen opadá.

Když zakroužil nízko nad tábořištěm, a nikoho tam neviděl,

zmocnilo se ho zlé tušení. Když pak přistál, zaroloval ke břehu,

vyskočil ze stroje a stále se nikdo neobjevoval, změnilo se zlé

tušení ve strach. Několik minut stál na místě a hlasitě volal.

Jeho pokřik se však nesetkal s odezvou a tak začal zkoumat

místo podrobněji.

Chvíli nenašel nic, co by vysvětlovalo, k čemu tu došlo –

dokud neobjevil ve vysoké trávě zlomený šíp. Vteřinu doufal,

že šíp tu leží již delší dobu, když si však prohlédl lom šípu a

poznal, že je čerstvý, pochopil, že nemá smysl klamat sám sebe.

V táboře se objevili indiáni. Bylo to tak zřejmé, že se již

nepodivoval, proč tu nikoho nevidí. Začal prohledávat okolní

křoviny a děsil se toho, co najde. Naštěstí se ukázalo, že jeho

obavy jsou liché, a z hrdla se mu vydral úlevný vzdech.

„Jsou v zajetí,“ zašeptal.

Byl opět jednou na rozpacích, jak se zachovat. Zapomněl

teď i na Tygra. Zajímali ho jen Algy a Ginger, a potom také

Černouš, kterého s nimi zanechal. Přirozeně, že bylo nutno je

zachránit, pilot si jen nedokázal představit, jak se tohoto úkolu v

džungli zhostí. Nevzpomínal si, že by měl někdy beznadějnější

úkol.

Ani na chvíli ale nepolevoval v pozornosti, neboť chápal,

že se mu může stát totéž, co přátelům. Sáhl po cigaretě, zapálil

ji a pokusil se rekonstruovat scénu, která se tady odehrála. Tak

objevil širokou stopu vedoucí do džungle. Bylo to vodítko, s

nímž nepočítal, protože dosud předpokládal, že útok

domorodců, kteří se zde pohybují převážně v kánoích, přišel z

řeky.

Nyní, když měl zřetelnou stopu, po níž mohl vyrazit, vrátil

se k Tulákovi, ukotvil stroj bezpečně u břehu a pečlivě ho zakryl

101

před zvědavýma očima rákosem a velikými listy, jimiž

zamaskoval křídla.

Poté se ponořil do kabiny a vybral si tam svou oblíbenou

loveckou pušku, naplnil nábojový pás střelivem a kapsy blůzy

sušenkami. Naposledy se rozhlédl kolem a vyrazil po stopě,

kterou dokázal snadno sledovat. Nedošel daleko, když ho

zmrazil chrčivý šepot.

„Massa, hej massa!“ ozvalo se zhůry.

Hlas poznal sice bezpečně, přesto se vylekal.

„Černouši!“ zavolal. „Kde jste?“

Domorodec seskočil se stromu a rozběhl se k němu.

„Co se stalo?“ zeptal se jej Biggles, lámající si hlavu, jak se

staříkovi podařilo uniknout.

Černouš vysvětloval. Truchlivě vyprávěl, jak se vydal do

pralesa pro potravu, za níž musel – jak se ukázalo naštěstí pro

něj – až do koruny stromu. Strom nebyl nijak daleko od tábora,

a hluk útoku dolehl až k jeho uším. Z úkrytu pak pozoroval

Algyho a Gingera, jak je indiáni odvádějí do džungle. Omlouval

se za to, že oba muže nebránil, ale vzhledem k tomu, že jeho

jedinou zbraní byl nůž, nemohl se postavit na odpor celé tlupě

indiánů. Biggles proti tomu nic nenamítal, naopak poblahopřál

Černoušovi k jeho rozvaze, když zůstal v úkrytu, aby mu mohl

podat zprávu.

„Předpokládám, že nemáte představu, kam ti indiáni šli,“

řekl Biggles.

Černouš zavrtěl hlavou. Prohlásil, že nemá tušení o poloze

indiánské vesnice, že si však myslí, že neleží daleko. „Takže se

ji pokusíme najít,“ rozhodl velitel. Černouš bez přílišného

nadšení souhlasil.

Postupovali stezkou. Černouš šel první a občas se

zastavoval, aby naslouchal zvukům pralesa. Trvalo to téměř dvě

hodiny, než se – aniž by to tušili – dostali do blízkosti vesnice.

První známkou blízkosti osady byly výkřiky a bubnování,

jenž Černouš rychle vysvětlil jako výraz oslav zajetí bílých

mužů.

102

Postupovali dále se zvýšenou opatrností a často vyhlíželi z

podrostu, ve snaze rozeznat mezi zelení vesnici. Náhle zahřměly

výstřely. Donutily je, aby se kryli. Střelba však nemířila jejich

směrem, což Bigglese zmátlo. Černouš mrštně jako veverka

vyšplhal na strom, aby se za okamžik vrátil s nepříjemným

poznatkem, že indiáni byli Bogatovými muži napadeni,

rozprášeni a zajatci jsou poutáni. Všiml si, že s Algym a

Gingerem je třetí běloch.

Biggles neztrácel čas úvahami, o koho může jít. Měl příliš

velké starosti o Gingera a Algyho. Uvažoval co dělat, dosud

však vůbec netušil, co by to mělo být.

„Kolik mužů má Bogat s sebou?“ zeptal se Černouše.

Černouš dvakrát rozevřel a zavřel dlaně.

„Dvacet…“ zamumlal Biggles.

Útok na dvacet mužů s jednou zbraní – neboť Černoušův

nůž se nedal počítat – mu připadal jako více než hazardní

podnik. Díky výhodě překvapení na své straně by se mu mohlo

podařit dva či tři muže zastřelit, jakmile by se však strhla

přestřelka, nemusel by to Algy nebo Ginger přežít. Stejně

špatné bylo, že v případě neúspěchu, i když dokážou zmizet,

budou mít proti sobě v budoucnu mnohem bdělejšího

protivníka. Po zvážení těch neblahých okolností se Biggles

rozhodl vyčkat na příznivější chvíli. Možná, že přijde po

setmění.

Černouš slezl s dalšího stromu, odkud znovu pozoroval

dění v osadě, a oznámil veliteli, že Bogat odvádí své muže i

zajatce a všichni mizí v džungli.

„Zapálili indiánská vesnice,“ dodal.

Biggles, který předpokládal, že Bogat nějakou dobu ve

vesnici zůstane, zasténal. Uvědomoval si, že útok na bandu za

pochodu je předem odsouzen k nezdaní. Napadlo ho jediné a

zcela samozřejmé řešení – sledovat pochod Bogatovy tlupy.

Vydá se s Černoušem za nimi a nespustí je ani na vteřinu z očí.

Řekl to Černoušovi, a stařík se zazubil.

„Co jiné?“ řekl. „Možnájo.“

103

Snadno našli vyšlapanou stezku a vydali se po ní. Měli to

dost lehké. Sami se pohybovali tiše, zatímco ti, které sledovali,

si s nějakým tím hlukem nedělali starosti.

Biggles samozřejmě neměl ani ponětí o směru, kterým

pochodují, neboť zelený tunel džungle je obklopoval ze stran i

shora, a ani zkušený Černouš dlouho nedokázal určit směr.

Nakonec však jejich stezku zkřížila jiná, kterou nějak zázračně

poznal. Používal ji prý, když sbíral pro Tygra chicle.

„Bogat jde do Tygrova vesnice,“ prohlásil.

„Ale ta je nahoře v horách,“ namítl Biggles.

Černouš přikývl. „Ano, massa. Přijdeme k ta stará

zřícenina u schody. Možná tam Bogat zůstane, možná půjde

nahoru za král.“

„Jste si jist, že víte, kde jsme?“

„Ano, jist, massa.“

„Jak daleko je to odsud k začátku schodiště?“

„Cesta půl hodina – možná trochu víc, možná míň.“

„Pokud jsme tak blízko, hrozí nebepečí, že narazíme na

sběrače chicle nebo Bogatovy indiány.“

„Možnájo, massa.“

„V tom případě bude lepší se zastavit a vše promyslet.

Najdeme tu místo, kde se můžeme skrýt do setmění?“

Černouš kývl, uhnul ze stezky a brzy objevil vhodný úkryt.

Vyčkali v něm, až světlo tlumené klenbou stromů přejde do

šera soumraku. Nikoho nespatřili a slyšeli pouze běžné zvuky

džungle. Jednou kolem nich prošla puma černá jako půlnoc.

Zpozorovala dva podivné hosty pralesa, mrskla dlouhým

ohonem a bleskově zmizela. Biggles ocenil její plachost s

velkou úlevou.

„Zlý kočka,“ zamumlal ustrašeně Černouš. „Byl to asi

ďábel!“

„Nechte toho, Černouši. Ďábel nebo zlý kočka. Zaručuji

vám, že pilulku, kterou bych jí poslal z téhle pušky, by ten váš

čert ani nemusel zapíjet.“

„Ne, ne! Očaruje vás a vy nedokážete střílet.“

104

„Mohu vám slíbit, že mne ničím neočaruje,“ řekl s

úšklebkem Biggles.

„Vy nevěříte na kouzlo, massa?“

„Ne, nevěřím.“

„Tak si dávejte pozor na veliký had, na anakonda! Každý

ví, že očaruje člověk.“ Černouš se znovu otřásl.

„Už jsem tu pohádku slyšel, než tomu však uvěřím, musel

bych to vidět,“ zabručel lhostejně Biggles.

„Když zůstanete hodně dlouhý doba v prales, možná

uvidíte sám,“ zašeptal Černouš vědoucně.

Biggles se dál do rozpravy o kouzlech nepouštěl, a oba

zmlkli.

„Víte, massa,“ řekl Černouš po dlouhém mlčení, „myslím,

že už tu nepracují. Víte, jak jsem mluvil o skupina, co pracovala

pod schodiště?“

„Ano. Myslíte, že odešli?“

„Nic neslyším. Určitě by křičeli.“

„Křičeli? Proč?“

„Až by je lidi od Bogat tloukli bič přes záda.“

„Rozumím. Jak se můžeme přesvědčit? Mám jít na

průzkum?“

„Vy ne, massa,“ řekl rychle Černouš. „Já jdu. Neudělám

hluk. Vy zůstaňte tady na zadek. Zjistím, co se děje.“

„Jste si jist, že mne najdete?“

„Jistě, massa. Před námi je široký pruh pampa – půjdu

tam.“

„Když myslíte,“ řekl zdráhavě Biggles a Černouš se ztratil

ve stínu pralesa jako vystřelený šíp.

Bigglesova samota trvala dlouho a když uplynula první

hodina, začal si pilot dělat starosti. Mezitím se úplně setmělo a

Biggles si přes staříkovo ujištění nebyl jist, zda ho dokáže najít.

Čas potom plynul dál, Černouš se neobjevoval a letcovy starosti

se změnily ve skutečný strach. Vstal a tiše zapískal, žádná

odpověď se však neozvala. Něco, nevěděl co, se pohnulo v

podrostu.

105

Když se zadíval směrem, kterým se odebral Černouš na

průzkum, zpozoroval záhadnou namodralou záři. Když pak

postoupil o několik kroků vpřed, tajemství rozluštil. Byl to svit

měsíce pronikající řídkou mlhou, tvořící se nad otevřenou

pampou. Byla to planina, o níž stařík hovořil! Již se chystal

vrátit na místo, kde se s Černoušem rozešel, neboť ho rozhodně

nechtěl opustit, když jeho pozornost upoutal pohyb na okraji

modravého světla. Podle tvaru pohybujícího se předmětu se mu

zdálo, že rozeznává obrysy lidské postavy. Tiše a rychle se

předsunul na kraj planiny, a spatřil přesně podle svého

předpokladu Černouše. Nedokázal však pochopit, co tam dělá.

Jeho pohyby byly velmi zvláštní. Šel pomalu pampou s rukama

nataženýma před sebou a se zakloněnou hlavou kamsi do středu

pláně. Choval se jako náměsíčník!

Když Biggles sledoval tu podivuhodnou scénu, ucítil

zvláštní zatuchlý pach, který mu připoměl něco, s čím se setkal

před zcela krátkou dobou. V tu chvíli ho přepadla náhlá

předtucha hrozícího nebezpečí a potom si uvědomil, co mu ten

pach připomíná! Bylo to náhlé, zdrcující poznání a Biggles

pocítil, jak se mu napjaly nervy a na čele mu zaperlily krůpěje

chladného potu. Místo děsu však pocítil spíše vzrušení. Snad

proto, že ještě nespatřil nic, čeho by se měl obávat. V napjatém

očekávání prvního náznaku nebezpečí, vykročil opatrně za

Černoušem.

Stále neviděl nic, co by stálo za pozornost, s dalším

postupem však jeho obavy sílily až k opravdovému strachu.

Nebezpečí tu bylo, vznášelo se ve vzduchu, nebylo však v

dohledu. Jediný předmět, který Biggles kromě okolního porostu

viděl, byl jakýsi černý pahorek vystupující ze suché trávy.

Černouš k němu kráčel pomalými, až mechanicky trhavými

kroky. Biggles přidal do kroku a právě v tom okamžiku se

pahorek pohnul. Z jeho středu se cosi vlnitě vztyčilo a zůstalo

zdviženo a Biggles poznal hadí hlavu. Byla to však hlava takové

velikosti, až úžasem pootevřel ústa.

106

107

Na okamžik dokázal jen užasle zírat, zatímco se krk a velká

plochá hlava začala se skrytou elegancí vlnit. Konečně si

Biggles uvědomil, co mu Černouš vyprávěl o hadím kouzlu, a

do svalů se mu vrátil život.

„Černouši!“ vykřikl chraptivě.

Jeho výkřik neměl žádný účinek.

„K čertu, Černouši! Stát!“

Jenže starý muž pokračoval v chůzi s nataženýma rukama,

jako by se chystal obejmout přítele.

Z Bigglesových rtů se vydral výkřik děsu, a letec vyrazil.

Zastavil se ve vzdálenosti sotva deseti kroků od pahorku, v

němž konečně rozeznal obrovské hadí tělo stočené do mnoha

závitů, pozvedl pušku a snažil se zamířit. Po tváři mu stékal pot.

Zápach nyní překrýval všechny ostatní vjemy. Cíl Bigglesovi

tančil v mlze před očima, věděl však, že výstřel naslepo do těla

nestvůry by všechno ještě zhoršil. Musel zasáhnout hlavu nebo

nic.

Aby si zajistil přesný zásah, měl jen jednu možnost, a ihned

ji využil. Přiběhl k hadu, zamířil přímo na hlavu, která se nyní

obrátila proti němu, a vypálil.

Ve ztichlém pralese se rozlehl třesk výstřelu jako výzva k

poslednímu soudu. Následoval divoký Černoušův vřískot. Stařík

padl tváří k zemi jak dlouhý, tak široký. Nato se ozvalo zběsilé

zadunění, jako by se planinou rozběhlo malé stádo slonů.

Pahorek zmizel a místo něj se v trávě zavlnily nesčetné smyčky

hadího těla. Jedna z nich vrazila zezadu do Bigglese a srazila ho

k zemi. Pilot okamžitě vyskočil na nohy, shýbl se pro pušku,

která mu při pádu vypadla z ruky, pak popadl Černouše za límec

a jako prázdný pytel ho vlekl k okraji džungle. Za nimi zněl

planinou drsný svištivý zvuk, jak se mohutný trup třel o zem a

Biggles si vybavil, že četl kdesi o anakondě – velkém

středoamerickém hadu – že i po useknutí hlavy umírá až za

čtyřiadvacet hodin!

Černouš začal skučet, Biggles zastavil a postavil ho na

nohy. „Ticho!“ sykl. „Nic se vám přece nestalo.“

108

„Ach massa, massa, myslel jsem, že mě ten had dostal,“

sténal Černouš.

„Jdeme, ať jsme od něj co nejdál,“ zavrčel Biggles

znervózněný ke svému znechucení více, než si byl ochoten

připustit.

Černouš ho s častými ustrašenými pohledy přes rameno

následoval na jejich původní stanoviště.

„Proč jste se motal u toho hada jako blázen?“ zeptal se

zpola vztekle, zpola zvědavě Biggles.

„Neviděl jsem žádný had,“ řekl chabě Černouš. „Žádný

had!“

„Tak jak jste věděl, že tam je?“

„Nevím, massa. Prostě jsem věděl, to je všechno.“

„Tak jste si za ním vyšel? Co jste měl v úmyslu – hrát si s

ním na honěnou?“ vyštěkl Biggles.

„Musel jsem jít,“ bránil se Černouš. „Ten had mě volal, a já

šel. Říkal jsem vám, že tenhle had očaruje člověk.“

„No, tenhle už jich moc neočaruje,“ řekl Biggles. Pochopil,

že by bylo zbytečné přít se se staříkem, který byl o svém

očarování skálopevně přesvědčen. K vlastnímu rozčarování měl

však nemilý pocit, že na pověře by mohlo něco být. Vždyť i on

sám měl pocit, který nedokázal vysvětlit rozumem.

Dosud slyšel, jak se poraněná nestvůra zmítá v pampě,

věděl však, že se jí již nemusí obávat.

„Jdeme, Černouši, seberte se,“ prohlásil. „Ustřelil jsem

tomu čaroději hlavu, takže už vám nemůže ublížit. Jen doufám,

že můj výstřel neslyšel Bogat nebo Tygr. Je vám už lépe?“

Černouš se zhluboka nadechl. „Ano, massa,“ řekl

roztřeseně. „Už je mi líp. Ale ten had…“

„Na toho zapomeňte,“ štěkl Biggles.

„Ano, massa.“

„Už jste se vracel?“

„Ano, massa.“

„Došel jste tedy až ke schodišti? Co jste zjistil?“

„Jak jsem řekl, massa. Odešli.“

109

„Odešli? Jak to myslíte?“

Černouš vysvětlil, že došel až k patě schodiště, kde byl v

době svého zajetí nucen kopat s tlupou pracující na

vykopávkách. Ty byly nyní opuštěny a na místě zůstal pouze

jeden stařec jako strážce skladiště. Černouš jej dobře znal. Byl

to jeden z prvých zotročených dělníků, který neměl své pány

nijak v lásce. Černouš proto nijak neváhal, a ukázal se mu.

Nedozvěděl se však nic než to, že všichni včetně nově zajatých

bělochů odešli kopat do nově objevených zřícenin kamsi daleko

nahoru po schodišti.

„Když říká daleko, vypadá to, že šli až nahoru – na planinu,

kde jsme přistáli my,“ řekl přemýšlivě Biggles. „Tam jsou přece

zříceniny. Kdyby šli jen do údolí, kde stojí králův dům, přece by

to řekl.“

Černouš souhlasil.

„V tom případě musíme nahoru i my,“ oznámil Biggles.

„Bogat nás určitě chytí,“ zamumlal smutně Černouš. „Jinou

možnost nevidím. Nemůžeme tu sedět a čekat. Mohou tam

zůstat celé měsíce.“

„A co letadlo?“ napadlo Černouše.

„Rozstříleli by ho na kusy. Nemůžeme tam přistát, aniž by

nás zpozorovali nebo zaslechli. Ne, Černouši, obávám se, že

musíme vyrazit po svých. Pokud snad nechcete, nemusíte

chodit.“

„Nechci, ale půjdu,“ prohlásil kurážně stařík.

Biggles se na okamžik zamyslel. „Ještě něco. V těchto

šatech bych byl příliš nápadný. Pokud bych měl na sobě něco,

čím bych byl podobný všem dělníkům, mohl bych být

považován za jednoho z nich. Mohou nás přece objevit. Nedal

by se tu sehnat pracovní oděv jako máte vy?“

Černouše napadlo, že by mohl kalhoty získat ve skladišti.

„Doufám, že nás ten hlídač nezradí.“

„Ne, rozhodně ne,“ prohlásil Černouš. „On i ostatní budou

moc rádi, kdyby se podařilo zabít Tygr. Oni by se mohli vrátit k

110

moře. On pomůže. Obličej vám nabarvím šťáva z bobule,

dostanete barva jako indián.“

Biggles se usmál. „Dobrý nápad. Do toho. Pokud tam

vnikneme v noci, máme větší naději, že nás neobjeví. Trefíte ke

skladišti? Nevidím ani na krok?“

„Jděte za mnou, massa. Ukážu vám,“ řekl prostě Černouš.

Vykročili. Černouš šel jistě, neprostupná temnota však

jejich postup přece jen značně zpomalovala. Chvíli jim trvalo,

než došli k patě schodiště, kde se ve skladišti krčil u

doutnajícího ohně starý hlídač. Našel jim staré pracovní kalhoty,

což byl jediný kus oděvu, který si Biggles vzal na sebe. Byl

ostatně rád, že má v parném vedru džungle důvod odhodit

vlastní šaty, které hlídač ukryl pod hromadu kamení. Aniž by

tušil, jak se mu ještě budou hodit, přesunul pilot cigarety a

zápalky do nového úboru.

Pozastavil se při myšlence na pušku, bylo mu však jasné,

že ji nemůže nést, aniž by si jí někdo všiml. Nakonec se ale

přece jen rozhodl vzít si ji, ačkoli ji bude muset později někde

ukrýt. Pistoli si upevnil pod kalhoty ke stehnu. Černouš s

hlídačem a s baterkou odešli do pralesa a vrátili se s natrhanými

červenými bobulemi. Rozvařili je v plechovém límci, a když

lázeň vychladla, Bigglese tou nevábnou omáčkou polili.

Naštěstí neměl možnost sám sebe si prohlédnout, změna by ho

patrně vyděsila. Jeho bílá kůže se zbarvila kávově.

Poděkovali hlídači a ubezpečili ho o brzkém skončení jeho

otroctví. Pak se vydali na dlouhý výstup po Jákobově žebříku.

Nejprve se dostali do údolí, v němž stála vesnice. Všude

kolem vládl klid, neztráceli proto čas a pokračovali dál. Pod

vrchol schodiště se dostali podle Bigglesova odhadu asi dvě

hodiny před svítáním.

Odbočili do úzké rozsedliny, neboť Biggles cítil strašlivou

únavu.

Černouš navyklý tvrdé práci byl v lepší kondici a nabídl se,

že bude na stráži, aby si Biggles chvíli zdříml. Letec tu nabídku

111

s radostí přijal a požádal Černouše, aby ho vzbudil při prvním

náznaku svítání.

Když jím Černouš zatřásl, zdálo se mu, že sotva zavřel oči.

Než usnul, vypracoval plán, který hodlal nyní uskutečnit.

„Vy zůstanete tady,“ řekl svému průvodci. „Pohlídáte jídlo

a pušku, než se vrátím. Pokud nebudu zpátky do osmačtyřiceti

hodin, znamená to, že mne zajali. Vy se pak snažte dostat na

pobřeží, kde podáte zprávu panu Carruthersovi. Pokud půjde

všechno dobře, měl bych se brzy vrátit i s ostatními. Moc se

neukazujte.“

S těmi slovy se Biggles obrátil ke schodišti, a po opatrném

vyhlédnutí ven se vydal k vrcholku. Postupoval nyní s největší

opatrností a díky ní zahlédl muže s puškou přes rameno,

sedícího asi sto stop pod vrcholem. Hlídal přístup na planinu a

projít nepozorovaně kolem něj bylo zhola nemožné. Biggles

proto pohledem prozkoumal útes po své levé ruce, a vydal se

změtí skal k pláni. Mohl se nyní řídit vzdálenými výkřiky a

občasným prásknutím biče. Otroci již pracovali. Postupoval dál,

a brzy se dostal do míst, odkud měl dobrý výhled na celou

náhorní plošinu.

Po jeho pravici, snad sto yardů vzdálen, seděl nad

schodištěm strážný, o kterém již věděl. Ten mu v tuto chvíli

nijak zvlášť nepřekážel. Přímo před ním leželo rozbořené

město. Skupina mužů se oháněla krumpáči a lopatami, jiní

odnášeli v koších vykopanou hlínu. Přestože před sebou viděl

asi čtyřicet dělníků, neměl potíže s rozeznáním Gingera, Algyho

a cizince. Jejich skupinu hlídalo šest strážných, rozestavených

kolem ní po dvojicích. Byli ozbrojeni puškami. Mezi dělníky

kráčel obrovský indián, mávající hrozivě vyhlížejícím bičem.

Nedaleko od nich dřepěl ve stínu zbořeného domu Tygr se

svými dvěma bílými kumpány. Těsně za nimi postávali dva

domorodci v honosných uniformách. I oni měli pušky a působili

zjevně jako králova tělesná stráž. Průzračný vzduch se nad

planinou v ranním slunci rychle ohříval.

112

Biggles ležel po dlouhou dobu zcela nehybně a pozoroval

scénu před sebou. Jeho pozornost brzy upoutal obrovský

stromový kaktus, napadlo ho, že by jej mohl využít jako kryt při

sestupu dolů. Jakmile již bude mezi domy, mohl by se – jak

doufal – dostat mezi dělníky, a navázat kontakt s Algym a

Gingerem, což bylo jeho hlavním záměrem. Co udělá dál, ještě

nevěděl.

Jako indiánský zvěd se odplížil ze svého vyvýšeného

stanoviště a zamířil ke kaktusu.

113

KAPITOLA DVANÁCTÁ

GINGER OBJEVIL STOPU

Když Bogat a jeho banda odváděli pralesem Algyho,

Gingera a Eddieho, zajatci ani netušili, kam jsou vlečeni. Mohli

si to ovšem poměrně snadno domyslet. Pokud neměl Bogat

vlastní plány, pak bylo zřejmé, že je vleče k Tygrovi. Ten

předpoklad se brzy potvrdil, když došli k patě schodiště. O dvě

hodiny později, na smrt vyčerpaní výstupem a poštípaní

hmyzem, stáli tváří v tvář Králi pralesa, který na ně pohlížel s

netajeným uspokojením.

Ginger se v duchu připravoval na rozsudek smrti. Neměl

ovšem ponětí, jakou cenu má v tropech pracovní síla, zvláště

pak bílý dělník. Vydrží sice na živu kratší dobu než domorodec,

ale zase je mnohem výkonnější. S úlevou proto vyslechl

rozhodnutí o jejich zařazení do skupiny otroků.

Algy si na rozdíl od zrzka uvědomoval, že je to jen o málo

lepší než ortel smrti. Bez slušnější stravy, ošacení a lékařské

péče tu nemohli dlouho vydržet. Podmínky byly nesmírně

náročné i pro nejsilnějšího domorodce. Souhlasil však s

Gingerem v tom, že pokud jsou naživu, mají naději. Věděl, že

Biggles je stále ve hře a nyní si lámal hlavu tím, zda se

dozvěděl, k čemu došlo. Nemohl tušit, že Černouš byl svědkem

jejich zajetí.

Když za večera došli na náhorní planinu, byli v

neuvěřitelně zbědovaném stavu. Dostali pouze kousek

kukuřičného chleba a trochu vody, což stačilo sotva k přežití. Po

příchodu je zavřeli spolu s ostatními otroky, kteří byli

indiánského nebo smíšeného původu. Pach v kamenné budově,

kterou jejich předchůdci úžasně rychle změnili v chlév, působil

oběma letcům žaludeční nevolnost. Eddie to snášel lépe, měl

cvik z pobytu v indiánské chatrči. Ale také on označil život v

takových podmínkách za nesnesitelný.

114

Ač byli příšerně unaveni, spánek nepřicházel, a tak se

znaveně skrčili v rohu a čekali na úsvit. Za rozbřesku otevřel

dveře muž s bičem v ruce. Za ním stálo šest dalších s puškami.

Do dřevěného koryta jim nalili břečku, která zřejmě měla

sloužit jako potrava. Jejich spoluvězni se vrhli ke žlabu a jako

zvířata hltali jakousi řídkou zelenou kaši, kterou nabírali

holýma rukama. Oba letci ani Eddie se té sváteční snídaně

nezúčastnili.

Na jídlo měli vyhrazeno pouhých několik minut. Pak byli

otroci seřazeni a dohnáni k výklenku, kde dostali krumpáče a

lopaty. Dál je strážní hnali do míst, kudy asi vedla hlavní ulice

starobylého města. Byl zde již vyhlouben mělký příkop. Velitel

stráže práskl bičem, a otroci začali rýhu v zemi hloubit a

rozšiřovat.

„Co myslíš, že tu děláme?“ zeptal se Ginger, když

sestupoval za Algym do výkopu.

„Nejspíš budeme natahovat telefon,“ odsekl Algy.

„Ha ha,“ ušklíbl se zrzek. „Moc vtipné.“

Mohutný indián k nim přistoupil a pozvedl bič.

„Nemluvit!“ zavrčel.

Ginger vztekle zarazil krumpáč do sluncem vyprahlé hlíny

a chvíli nepadlo jediné slovo.

„Tam přichází Tygr,“ zamumlal náhle Algy.

„Jednou ho roztrhnu jako hada,“ zaskřípěl zuby Eddie.

„Tohle si ke mně nesmí nikdo dovolit.“

„Zdá se, že jsou jiného názoru,“ odfrkl Algy.

Ginger pokračoval v práci. Neměl jinou možnost, pokud

nechtěl ucítit šlehnutí bičem na zádech.

Asi za dvě hodiny, když se napřímil, aby si vytřel pot z očí,

zbystřil pozornost. Nešlo o nic zvláštního. Všiml si, že příkop

vyhloubený v půdě plné rozbitých plochých kamenů křižuje

základy něčeho, co kdysi muselo být velkou budovou. Dva

podpůrné sloupy, ač narušené, dosud stály. Jeden z nich se

nacházel malý kousek vpravo od místa, kde stál Ginger. Utkvěl

115

na něm pohledem. Jen na okamžik a bez zvláštního zájmu.

Potom však zamrkal a podíval se znovu.

Upoutalo ho, že na sloupu jsou vyryty dvě značky a vzápětí

si uvědomil, že hledí na iniciály!

Viděl dvě řádky. Spodní byla téměř vyhlazena zubem času

jako starý náhrobní kámen, přesto dokázal rozeznat vyryté

znaky. Byla to písmena E.C. a letopočet 1860. Ani se nemusel

dlouho dívat na letopočet iniciál v horní řádce, aby pochopil, že

jsou o hodně mladší. Viděl písmena L.R. a u nich byl uveden

rok 1937. Gingera se zmocnilo nejasné tušení. Koutkem oka

mrkl k velkému indiánovi, aby se ujistil, zda ho nesleduje. Pak

se sklonil, aby se utvrdil v tom, že četl spodní řádku správně.

Opřel se přitom rukama o kamennou desku celou svou vahou a

deska se začala otáčet jako na čepu! Zrzek leknutím uskočil,

neboť dostal strach, že se zřítí do nějaké díry. Další letmý

pohled k veliteli mu prozradil, že se muž s bičem k němu blíží a

dal se proto rychle do práce.

Vzduch prořízlo zasvištění biče, zrzka se však úder

nedotkl. Byla to výstraha, kterou nakonec Ginger přijal docela s

povděkem. Když se muž s bičem vzdálil, zašeptal k Algymu,

který pracoval před ním:

„Pamatuješ se, jak Biggles vyprávěl o pokladu, který tu

měl objevit nějaký Carmichael?“

„Ano.“

„Nevzpomínáš si na jeho křestní jméno?“

„Ne. Proč?“

„Pamatuješ si rok, kdy to bylo?“

„Ano. 1860.“

„Pak byl Carmichael právě tady! Právě jsem viděl jeho

značku. Pracuj jakoby nic, neohlížej se!“

Ginger pootočil hlavu a promluvil k Eddiemu, který

pracoval za ním.

„Říkal jste, že jste sem přijeli hledat poklad, Eddie?“

„Jistě.“

„Měli jste nějakou mapu?“

116

„Měli.“

„Kdo ji kreslil?“

„Chlapík jménem Roberts. Len Roberts.“

„A bylo na ní datum?“

„Jistě. Kreslil ji v roce 1937. Oč jde? Máte pocit, že

kopeme poklad?“

„Jsem si tím jist,“ odpověděl Ginger. „Vidíte ten papír, do

kterého civí Tygr? Vypadá jako vaše mapa?“

„Nevím, je to daleko. Mohlo by to být ono.“

„Pak tu kopeme poklad. Náš výkop vede napříč oblastí, kde

měl být uložen.“

V tu chvíli byl ke Gingerově nechuti další rozhovor

přerušen indiánem, který skočil do výkopu mezi něj a Eddieho.

„Hele ty, uhni z cesty!“ zavrčel Ginger v naději, že příchozí

jeho slovům porozumí.

„Kopej dál,“ řekl tiše indián.

Ginger sebou prudce škubl, až mu málem vypadl krumpáč

z rukou. Nebylo pochyb – ten hlas patřil Bigglesovi.

„Kopej dál!“ opakoval Biggles. „Neohlížej se. Řekni

Algymu, že jsem tady.“

Silně zmatený Ginger pošeptal neuvěřitelnou zprávu

Algymu, nejdříve jej však varoval, aby nevyváděl. Pak chvíli

pokračoval v práci a po očku sledoval strážné.

Ve vhodný okamžik se letmo ohlédl přes rameno a

zašeptal: „Jak ses sem dostal?“

„Na tom nezáleží,“ vydechl Biggles. „Prostě jsem tady.

Slyšel jsem něco o pokladu.“

„Ano, poznal jsem, že tu kopeme kvůli němu.“

„Proč myslíš?“

„Podívej se na ten sloup napravo před námi. Jsou na něm

vyryty Carmichaelovy iniciály a letopočet 1860. Ty o řádek výš

patří chlapovi, který nakreslil mapu, podle níž sem přilákali

Eddieho. To je chlapík za tebou. Mimochodem je to jeden z

těch zmizelých Američanů, o kterých nám vyprávěl Carruthers.

Jeho partneři jej opustili v pralese – jsou to ti dva vedle Tygra.

117

Pak jej chytili indiáni, a společně nás zajal ten vrahoun Bogat.

Myslíš, že nás odsud dostaneš?“

„Proto jsem tady.“

„Pak, pro lásku boží, něco dělej.“

„Spěchej pomalu,“ zamumlal Biggles, zdařile předstírající,

jak se strašně lopotí. „Přemýšlím. Pokračuj, jakoby se nic

nedělo.“

„Jak ses dověděl, že jsme tady?“

„Sešli jsme se s Černoušem, a on vás vystopoval. Čeká v

rokli. Už nemluv, nebo ta gorila s bičem něco vytuší.“

Chvíli bylo ticho. Jediné zvuky, které zněly kolem, byly

údery krumpáčů, škrábání lopat, tiché reptání otroků a práskání

biče.

Biggles zvažoval možnosti útěku ze všech stran, nakonec

se však rozhodl jednat ihned. Nebyl důvod odkládat akci, neboť

podmínky se do západu slunce nemohly změnit, a Biggles

nehodlal trávit noc pod zámkem. Kromě toho předpokládal, že

večer proběhne sčítání vězňů, při němž by nevyhnutelně došlo k

objevení muže navíc.

Sykl na Algyho, Gingera a Eddieho, aby se u něj drželi

blíže a on jim mohl říci vše, co je třeba, aniž by vzbudili

pozornost. O Eddiem nevěděl v podstatě nic krom toho, co mu

řekl zrzek, bylo však zřejmé, že vězeň bude mít stejně jako

všichni ostatní zájem uprchnout. Byl tedy dalším mužem na

jejich straně.

„Poslouchejte,“ zašeptal. „Budeme to muset provést rychle.

Nevidím jinou možnost. Na své straně máme dvě výhody. První

z nich je překvapení. Jak vidíte podle chování strážných, útok je

to poslední, co očekávají. Druhou je má pistole. Je jisté, že ji

budu muset použít. Není čas na přecitlivělost. A teď, co udělám

já, a co chci, abyste dělali vy…“

Přiblížil se k nim muž s bičem a Biggles zmlknul a

předstíral nabírání hlíny na dně výkopu. Jakmile zmizel z

doslechu, Biggles pokračoval:

118

„Až půjdou tamhleti dva strážní znovu kolem nás,

vyskočím z výkopu a pistolí je donutím odhodit pušky. Pokud

neuposlechnou, budu střílet. Vy se zmocníte pušek a zahájíte

palbu na ostatní strážné. Nestřílejte naslepo. Musíte si být jistí

zásahem. Mohli bychom tak vyřadit čtyři muže dřív, než

ostatním dojde, co se děje. Pokud mohu soudit podle svých

zkušeností, tak až začneme střílet, rozutečou se.“

„A co Tygr?“ otázal se Ginger.

„Na něm v tuto chvíli vůbec nezáleží. Až se zmocníme

zbraní, ustoupíme k vrcholu Jákobova žebříku. Pokud se k

němu dostaneme, zbytek bude jednoduchý. Je všechno jasné?“

Ostatní včetně Eddieho přikývli.

„Tak do toho,“ zašeptal chraplavě Biggles. „Strážní se

blíží. Pamatujte, že jde o rychlost.“

Oba strážní, míšenci, o nichž Biggles hovořil, kráčeli

pomalu podél řady dělníků. Přesněji řečeno se podél ní loudali.

Ze rtů jim visely ručně balené cigarety. Jeden nesl pušku

bezstarostně v ohybu lokte, druhý měl zbraň v ponosu. Z jejich

bezstarostného chování bylo zřejmé, že neočekávají potíže.

Nuda z nich přímo vyzařovala a Biggles správně usoudil, že

svoji práci vykonávají každodenně již tak dlouho, že s nějakým

nebezpečím dávno přestali počítat. Procházeli se, pokuřovali,

klábosili, a jen občas jeden z nich pohlédl letmo na dělníky.

Biggles se ve výkopu skryl ještě níže, pevně uchopil pistoli a

čekal s prstem na spoušti.

Vyčkal, až hlídka došla na jeho úroveň. Pak zprudka

vystoupil z příkopu a zvedl ruku s namířenou pistolí.

„Zahoďte ty zbraně,“ pronesl skřípavě.

Překvapení nemohlo být dokonalejší. Chování strážných

bylo až komické. Těkali očima z Bigglesovy tváře na pistoli a

zpátky, zatímco se výraz jejich obličejů měnil od naprostého

nechápání až po strach. Ani jeden z nich nepromluvil. Pak jeden

odhodil pušku, spíše se zdálo, že mu vypadla z ochromených

rukou. Druhý udělal rychlý pohyb, jako by chtěl vystřelit.

Biggles ale nečekal, až se ukáže, jak to myslí vážně. Pistole

119

vyštěkla a výstřel zasáhl paži strážného. Puška padla na zem, a

muž s jekem odskočil. Úvod akce netrval déle než tři vteřiny,

načež se zapojili Algy s Gingerem. Okamžitě se chopili

odhozených pušek a zahájili palbu na dvojici nejbližších

strážných. Jeden se otočil kolem vlastní osy a klesl bezvládně k

zemi. Druhý skočil k výkopu, klopýtl však dříve, než se do něj

dostal, přičemž mu puška vypadla z ruky.

„Jdeme,“ štěkl Biggles, a vyrazil.

Čtyři prchající běloši byli již téměř u dalších dvou pušek,

když ostatním strážným svitlo, k čemu došlo. Sotva dozněla

ozvěna výstřelů, zvedl se divoký pokřik vězňů, připomínající

štěkot psí smečky a vzápětí třeskly z několika stran další

výstřely. Mířily na čtyři uprchlíky, žádný ze strážných však

neměl přesnou mušku. Biggles viděl, jak klesl jeden z křičících

dělníků.

Když Eddie zdvihal dvě pušky, ohlédl se a zjistil, že situace

se mění. Dva zbylí strážní odběhli, ukryli se za zdmi a spustili

palbu. Tygr střílel z revolveru a současně vykřikoval rozkazy.

Řev, který vydával, však nepomáhal jeho ozbrojencům k

přesnějšímu míření. Střelba se vyznačovala spíše rychlostí nežli

přesností. Dva bílí Tygrovi pohůnci stříleli z revolverů, avšak

vzdálenost byla pro přesnou střelbu příliš velká.

„V pořádku,“ zavrčel Biggles. „Spočítáme jim to.“

Jejich čtyři pušky namířily směrem, kde stál Tygr s

doprovodem a výstřely zazněly jako salva. Jeden ze strážců

padl, ostatní se rozprchli do úkrytů.

„Utíkejte ke schodům,“ nařídil Biggles. „Budu vás krýt.“

Poklekl na koleno a začal ostřelovat zdi, za nimiž se

skrýval Tygr a jeho tlupa. Ostatní pod ochranou jeho palebného

krytu spěchali k Jákobovu žebříku.

Bigglesův plán prozatím fungoval skvěle a zdálo se, že i

ústup ke schodišti proběhne bez potíží. Avšak muž, který

hlídkoval u počátku schodiště, a zmizel po prvním výstřelu, se

nyní vynořil znovu, a schován za balvanem zahájil nebezpečnou

palbu.

120

Biggles předpokládal, že strážný uprchl, když však teď

uslyšel jak střílí, rychle se obrátil. Pochopil, že toho muže

podcenil a aniž by ztrácel čas úvahami, proč se muž vrátil,

varovně vykřikl, aby upozornil uprchlíky na nové nebezpečí,

hrozící jim z místa na které směřovali.

Vyrazil k nim a díky několika prudkým změnám směru

doběhl k nim bez jediného škrábnutí. „Musíme si poradit s

chlápkem, který brání Jákobův žebřík,“ vydechl. „Algy se

mnou! Půjdeme zleva. Ostatní vpravo. Dostaneme ho z boku.“

Než však mohli svůj obchvat uskutečnit, došlo k drsnému

obratu ve vývoji situace, který zhatil všechny jejich plány a

Biggles konečně pochopil, proč se vrátil strážný, který uprchl z

místa nad schodištěm. Muž se totiž nevrátil sám. Na nejvyšším

stupni Jákobova žebříku se za ním náhle objevil Bogat a spolu s

ním asi dvacet udýchaných ozbrojenců. Přehlédli situaci,

rozptýlili se a zaujali za skalisky taková postavení, aby dostali

schodiště pod palbu svých pušek.

Biggles zasténal. Bogat a jeho muži museli právě přicházet

po schodech. Nemohl to tušit, počítat s tím, nemohl tomu nijak

zabránit. Šlo o jednu z oněch nešťastných náhod, které dokáží

zhatit i nejlepší plán. Postup proti dvaceti puškám se jevil jako

beznadějný. Zároveň však nemohli ani zůstat na místě, kde byli.

Za těchto okolností mohl Biggles vydat jediný rozkaz – rozkaz

k ústupu!

„Zpátky do města!“ vykřikl. „Ukryjeme se v některém

stavení, než si připravíme další postup. Držte se pohromadě.

Neplýtvejte municí. Vpřed!“

Za stálého kličkování mezi balvany, které je chránily před

stále lépe mířenými výstřely, zahájili rychlý ústup ke troskám

prastarého města. Naštěstí nemuseli ustupovat daleko. Biggles

zvolil skupinu kamenných domů blízko místa, kde se ještě před

několika minutami oháněl zrzek krumpáčem.

„To bude stačit,“ rozhodl, a vrhl se dveřním otvorem do

dočasného útočiště. Ostatní ho následovali.

„Je někdo zraněn?“ zeptal se Biggles.

121

Pouze Eddie byl lehce raněn na předloktí. Biggles si na

ránu posvítil a utrhl kus své košile místo obvazu.

„Lituji, chlapci,“ řekl omluvně. „Představení se nám trochu

vymklo z rukou. Bohužel jsem si vybral právě chvíli, kdy Bogat

se svou tlupou vycházel po schodech. Protože nevidím skrze

skálu ani za roh, nevěděl jsem o tom. Přesto si myslím, že by se

nám mělo podařit, udržet si ty lotry nějaký čas od těla. Aspoň

tak dlouho, než vymyslíme nový plán. Střežte všechna okna, a

moc nevystrkujte nosy! Uf! Nebylo to tak zlé.“

Eddie si s úsměvem stáhl rukáv přes předloktí.

„To mi povídejte,“ řekl. „Už dávno jsem se necítil tak

dobře!“

122

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

POHŘBENI SE SOCHOU

V prvních chvílích věnovali všechen čas rozhlížení se po

Tygrovi a jeho spolku, očekávaný útok však nepřicházel. Podle

zvuků, které k nim dolehly, poznali, že strážní nahnali otroky do

páchnoucí noclehárny.

„Zajímalo by mne, co se tam děje,“ zamumlal konečně

Ginger.

„Odhaduji, že Tygr, když ví, že jsme tady, postaví ke

schodům zesílenou hlídku,“ uvažoval nahlas Biggles. „Podle

jeho názoru jsme v pasti. Stačí mu dobře střežit východ, aby nás

v ní udržel. Proč by měl spěchat? Ví, že tu nemůžeme dlouho

vydržet bez jídla a vody. Bezpochyby náš úkryt zpovzdálí

sleduje. Není si ale jist, ve kterém domě jsme se ukryli, a

nehodlá útočit bezhlavě. Já bych si také nejdřív zjistil, odkud na

mne obránci zahájí palbu.“

„Tys’ přišel po schodech?“ zeptal se Ginger.

„Ne tak docela,“ odvětil Biggles. „Dostal jsem se po nich

skoro až nahoru, ale když jsem zahlédl strážného, obešel jsem

ho a přišel jsem přes svah za zbořeninami. Tam kde roste ten

veliký kaktus.“

„Tamtudy bychom se odsud nemohli dostat?“

„Možná,“ zamyslel se Biggles. „Pokud by tam nebyly

stráže, šlo by to. Jenomže nevěřím, že by byl Tygr takový

hlupák, aby zamkl hlavní vrata, a nechal otevřená zadní dvířka.

Cesta, kterou jsem sem vnikl, je asi stejná jako ta, po které nás

dostihli indiáni poté, co jsme utekli pumě. Jisté je, že snaha

dostat se odsud za denního světla, by nám nic dobrého

nepřinesla. Počkáme tady, než se setmí.“

Čekání se jim zdálo nesmírně dlouhé. Nad městem se

rozhostilo mrtvé ticho, slunce žhnulo a vzduch se tetelil.

Jediným zvukem bylo občasné zabzučení hmyzu.

123

Až když se stíny začínaly prodlužovat, vzpomněl si Ginger

na otáčející se desku. Uviděl ji totiž z místa, kde vystřídal na

stráži Algyho.

Ležela necelých dvacet kroků od něj. Ve smršti událostí,

které následovaly po Bigglesově příchodu, na ni zcela

zapomněl.

„Právě jsem si na něco vzpomněl, Bigglesi,“ řekl a

několika větami vylíčil ostatním svůj zvláštní objev.

„Zní to zajímavě,“ prohodil Biggles.

„Myslíte, že by tam mohl být poklad?“ vložil se do hovoru

Eddie. V té době již Biggles přesně věděl, kdo je Eddie, proč

není v Chicagu u tatínka a jak se dostal mezi ně.

„I tak to může být, abych však řekl pravdu, nenapadlo mne

to,“ odpověděl Biggles. „Bylo by samozřejmě příjemné najít

poklad, jenomže si myslím, že nejsme zrovna v situaci, kdy

bych měl chuť a čas vláčet s sebou zlato. Potřebujeme se hlavně

dostat ven. Mne spíš napadlo, že by pod Gingerovou deskou

mohla být chodba vedoucí do jiné části náhorní planiny. Ať je

tam však co chce, měli bychom to prozkoumat.“

„Hned?“ ptal se Ginger.

„Ne. Počkáme, až se doopravdy setmí.“

„Není třeba, abychom chodili všichni,“ navrhl Ginger. „Já

vím kde to je. Prozkoumám to, vrátím se a dám vám vědět, co je

uvnitř – pokud tam vůbec něco je.“

„Dobře,“ souhlasil Biggles.

Nadešla noc. Měsíc dosud nevyšel, nebe však bylo jasné a

hvězdy dávaly právě tolik světla, kolik ho bylo třeba k nezbytné

orientaci.

„Bojím se, že bez osvětlení budeme mít potíže zjistit, co je

pod deskou,“ prohlásil Ginger. „Jenže nám vzali všechny věci a

nemám ani zápalky.“

„Já mám,“ řekl Biggles, když si vzpomněl, jak přemísťoval

své cigarety a zápalky do kapsy montérek. „Vezmi si je, ale

šetři a neškrtej nezakrytou zápalku.“

124

Ginger sáhl po krabičce, protáhl se ven otvorem, který

kdysi sloužil jako okno, a plížil se podél zdi ke svému cíli.

Ostatní kryli jeho postup puškami. Ginger se zastavil, rozhlédl

se a chvíli naslouchal.

Nevšiml si jediné známky života, všude vládlo ticho. Stál u

výkopu a vklouzl do něj. Poskytl mu kryt na zbytek cesty ke

sloupu s deskou. Bylo to jen několik kroků. Potíže měl vzápětí,

protože v klamavém světle hvězd nenašel hned správnou

kamennou desku. Leželo jich tu víc a zrzek, navzdory své jistotě

strávil nějaký čas hledáním té pravé. Bylo pak vzrušující cítit,

jak se deska poddává jeho váze, neboť pochopitelně netušil, co

se skrývá pod ní.

Kámen se pohyboval lehce, ale pomalu. Když tlak

pominul, navrátil se zpátky na místo, což byl hlavní důvod

Gingerových pochybností o dalším postupu. Nijak se mu

nelíbila představa sestupu do neznáma, pokud si nemohl být jist,

že se bude moci vrátit. Bližší prohlídkou odhalil, že se kámen

otáčí na čepu. Na tak primitivní zařízení se jednalo o

mechanický zázrak. Než však sestoupil do otvoru, zajistil si

návrat tím, že vložil do okraje otvoru velký hranatý kámen,

který znemožnil, aby se deska samovolně uzavřela. Pak, téměř

bez dechu, vstrčil do tmy ruku. Nepřekvapilo ho, když nahmátl

pod sebou kamenný schod.

„Jestli je tam jeden, bude i další,“ zamručel a měl

naprostou pravdu. Škrtnout zápalkou si dovolil, až když zmizel

uvnitř. Než zazářila, zatajil dech, neboť neměl ponětí, co uvidí

před sebou. Chtěl být připraven na všechno.

Jenomže výsledek jeho prvního pátrání, které trvalo, než

zápalka zhasla, byl dost neuspokojivý. Viděl schodiště vytesané

přesně a hladce do skály vedoucí rovně dolů do místnosti tak

rozlehlé, že se jeden její konec ztrácel ve tmě. Nebylo tu nic než

holé stěny. Sestoupil až na dno a rozškrtl další zápalku.

V jejím světle se rozhlédl, aby si potvrdil svůj první dojem.

Nacházel se v dlouhé obdélníkové místnosti, jejíž stěny,

podlaha i strop byly tvořeny sedavou horninou. Na

125

vzdálenějším konci vedly tři nízké široké stupně na jakési

pódium či oltář, na němž dřepěla ohyzdná modla. Ginger

přistoupil blíž, aby si ji prohlédl ve světle třetí zápalky. Obludka

na něj shlížela, a jemu přeběhl po těle chlad.

Nevěděl, kolik století nebo možná tisíciletí civí ta socha do

temnoty, ale jakoby na něj dýchla silou neuvěřitelné

starobylosti. Škrtl další zápalkou, avšak nic víc tu již nenašel.

Neviděl žádné dveře ani průchod do další místnosti. Napadlo

ho, že pokud zde poklad byl, pak je někdo předešel. Nemyslel,

že by k jeho vyzvednutí došlo v současnosti, ačkoli bylo

pravděpodobné, že se tak stalo po roce 1937, jinak by badatel

Roberts nevyryl do sloupu své iniciály.

Byly to neveselé závěry a Ginger se rozmrzele odebral zpět

k východu, vylezl ven a s nezbytnou opatrností se vrátil do

domu, aby oznámil ostatním, co zjistil.

„Něco se mi na tom nezdá,“ řekl Biggles. „Pokud

Carmichael nebyl prvotřídní lhář, pak poklad viděl. Stejně tak i

Roberts. Kam se tedy poděl? Je málo pravděpodobné, že by se

někdo dostal na náhorní planinu bez Tygrova vědomí, pokud by

ovšem nepřiletěl letadlem jako my. A Tygr poklad také nenašel,

jinak by ho přece nehledal. Předpokládám, že ho hledá, neboť si

neumím představit, co by tu dělal jiného.“

„Moment,“ vložil se do hovoru Eddie. „V rohu té mapy

bylo něco napsáno. Myslím, že to napsal Roberts.“

„Co se stalo s Robertsem?“ zeptal se Biggles zvědavě. „K

čemu mu byla mapa? Proč nevyzvedl poklad sám?“

„Zběhli mu indiánští nosiči. Pokusili se jej dokonce zabít.“

„Takže on poklad nemohl odnést?“

„Jasně že ne. Byl rád, že si zachránil zdravou kůži.“

„Proč se však znovu nevrátil?“

„Zemřel.“

„Jak se k mapě dostali vaši povedení kumpáni?“

„Tvrdili, že ji koupili od Robertsovy vdovy.“

„A co ten nápis, o kterém jste se zmínil?“

126

„Byl to návod. Nevzpomínám si na přesné znění, bylo tam

však něco o otočném kameni – pravděpodobně o tom, který

našel Ginger.“

„Viděl Roberts poklad na vlastní oči?“

„Ale ovšem. Přinesl si s sebou domů zlatý pohár.“

„A ten jste viděl?“

„Ne. Jeho vdova prodala pohár po manželově smrti.“

„Hm.“ Biggles se na okamžik odmlčel. „Docela rád bych

se tam podíval,“ oznámil.

„Já také,“ řekl Eddie.

„Tak pojďme všichni,“ navrhl Biggles. „Hůře než zde nám

tam být nemůže, a nakonec možná zjistíme, že je to lepší úkryt.

127

Pokud by se nám podařilo získat nějaké potraviny a vodu, mohli

bychom tam dole vydržet třeba týden, a Tygr by si myslel, že

jsme město opustili jinudy. Pojďme. Pokud se nám tam nebude

líbit, můžeme se sem vrátit. Nedělejte hluk. Půjdeme po

jednom. Když se dostaneme do nesnází, sejdeme se opět tady.

Gingere, ty znáš cestu, bude nejlepší, když vyrazíš jako první.“

Ginger se vrátil do podzemní prostory stejnou cestou,

ostatní ho následovali. Poslední dorazil Biggles. Všude bylo

ticho, podle Bigglese ticho až podezřelé. Navzdory tomu, co

říkal o Tygrově vyčkávání u východu z pasti, mu připadalo

nepravděpodobné, že by se ani jednou nepokusil vyštvat je z

budovy, kde našli útočiště. Tygr si však jistě uvědomoval i

skutečnost, že čtyři zoufalí muži vyzbrojení puškami, budou při

čelním útoku velice nebezpečnými protivníky.

Když Biggles dorazil k otáčivé desce, natrhal si hrst

chomáčů uschlé trávy. Než následoval ostatní dolů do tmy a

nechal desku pomalu dosednout na místo, ještě jednou se

rozhlédl. Jakmile byl uvnitř, zmuchlal suchou trávu do víchu,

vzal si od Gingera zápalky, a trávu zapálil. Vzplanula jasným

plamenem, jenž ozářil celý vnitřní prostor. Neviděli však nic

zajímavého, o čem by již nevěděli.

Zatímco hořel oheň, nikdo nepromluvil. Bigglesovi ještě

trochu trávy zbylo, protože se mu však zdálo zbytečné zapalovat

ji, nechal si ji v rezervě.

„Tak, tak,“ zamumlal vsedě na spodním schodu. „Všiml si

někdo něčeho zajímavého, něčeho, co by stálo za

prozkoumání?“

„Nic, co by stálo za zmínku,“ vzdychl Algy.

„Je to zvláštní,“ řekl Biggles. „Pořád nechápu, co se stalo s

pokladem. Snad tu někde je.“

„Kéž bych měl tu mapu,“ ozval se Eddie. „Možná, že je na

ní něco, na co jsem zapomněl. Pokud je, a Tygr by toto místo

našel, pak má návod, jak postupovat.“

„Nemám nejmenší tušení, co bychom teď měli

podniknout,“ řekl smutně Biggles.

128

Ginger vykročil podél stěny a poklepával klouby na

kameny. „Zní to pevně,“ poznamenal.

„Kamenný kvádr, který váží půl tuny, bude znít pevně, i

když za ním budou tři jeskyně,“ upozornil ho Biggles.

„Co tedy budeme dělat?“ zeptal se Algy. „Nevidím jediný

důvod, proč bychom tu měli zůstávat.“

„Nemáme zároveň jediný důvod, proč se vracet tam

nahoru,“ řekl Biggles. „Nechci podkopávat vaší morálku, ale

myslím si, že ať jsme v domě nebo tady, je naše možnost udržet

se déle než jeden den malá. Bez jídla bychom se obešli třeba

týden, neobejdeme se však bez vody. Obávám se, že dříve či

později se musíme pokusit prorazit obklíčení buďto u schodů

nebo skalní cestou, kterou jsem přišel. Půjdu teď na průzkum.“

„To mi připadá velmi nebezpečné,“ namítl Eddie.

Biggles se nevesele usmál. „Cokoli teď uděláme, bude

velmi nebezpečné. Vystoupím ven a přesvědčím se, jestli hlídají

skály. Snad se vrátím brzy. Kdyby nějakým zázrakem

zapomněli horní skály

hlídat, pokusíme se tamtudy

proklouznout.“

„Proč nejdeme všichni?“ zeptal se Ginger.

„Protože čtyři lidé jsou nápadnější než jeden, a hluk se pak

násobí čtyřmi. Ne, tohle je práce pro jednoho člověka.

Nemyslím, že budu pryč dlouho. Algy, vezmi si zápalky.

Možná je tu budete potřebovat.“

Biggles tápal po schodech nahoru. Když prolézal otvorem,

vnikl dovnitř slabý přísvit hvězdami ozářeného nebe. Potom

zapadl kámen na své místo a nastalo ticho.

V komoře dlouhou dobu nikdo nepromluvil. Zdálo se, že

není co říci. Možná však, že jen všichni napjatě očekávali první

signál Bigglesova příchodu. V takových podmínkách je téměř

nemožné určit správně čas, když však byl Biggles pryč podle

Gingerova odhadu téměř hodinu, sdělil to ostatním.

„Je pryč už dlouho,“ řekl s obavou v hlase.

„Napadlo mne totéž,“ připustil Algy. „Pokud…“

129

Ať chtěl říci cokoli, zůstalo to nevyřčeno, neboť v tu chvíli

bylo ticho přerváno ohlušujícím výbuchem. Za okamžik se

ozval rachot a třesk trosek padajících nahoře na poklop. Znělo

to jako divoké krupobití.

Ginger se natáhl na zem jak dlouhý tak široký v

přesvědčení, že vše kolem se musí zřítit. Byl to čistě instinktivní

čin, neboť nebyl schopen jasně uvažovat. Stejně tak i ostatní.

Výbuch by je vyděsil i kdyby ho očekávali, přišel však zcela

nečekaně a tak na ně zapůsobil dvojnásob silně. Zrzkovi trvalo

několik vteřin, než došel k názoru, že je živ a nic se mu nestalo.

„Jste v pořádku?“ vyhrkl.

Nikdo si na nic nestěžoval, ale přiškrcené hlasy nesvědčily

o příliš bujaré náladě.

„Co to proboha bylo?“ pokračoval Ginger.

„To nevím, ale zjistím to,“ odpověděl Algy a vydal se

nahoru po schodech.

Po delší chvíli nepromluvil ani slovo, ale ostatní slyšeli jak

vydává nezvyklé syčivé zvuky. Algy supěl námahou. „Co se

stalo?“ ozval se Eddie.

„Maličkost,“ zazněl ze tmy Algyho Mas. „Buď se na tu

desku zřítily nějaké skály, nebo ji výbuch zablokoval jinak.

Hýbat se už nebude.“

„Chceš říci, že jsme tu uvězněni?“ zeptal se Ginger.

„Přesně to chci říci,“ odpověděl Algy.

Ginger si přidřepl na kamennou podlahu. „Nelíbí se mi to,“

pronesl sklesle.

„Nemáš co skuhrat,“ řekl Algy. „Chtěl jsi dobrodružství,

máš ho mít! Doufal jsem, že se ti to bude líbit! To já měl k

výletu výhrady! Mně se to nelíbí!“

130

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

BIGGLESOVI ZAJATCI

První věcí, které si Biggles po opuštění podzemní komory

všiml, byl měsíc vycházející nad obzorem. Neměl čas zvažovat

výhody či nevýhody toho přírodního jevu, protože když se plížil

k výkopu, zahlédl stín, který se tiše odlepil od stěny

polozbořeného a nyní opuštěného domu, který si vybrali za

skrýš. O něco později dolehl k jeho uším tichý šum šepotu,

nedokázal však přesně určit, odkud zvuk přichází. Šeptání brzy

umlklo a ozval se zvuk tichých, vzdalujících se kroků. Bylo

jisté, že se tam něco děje, nedokázal však zjistit co. V obavě z

prozrazení ležel Biggles ještě chvíli bez hnutí a doufal, že ho

sluch včas uvaruje před případným nebezpečím. Když se chvíli

nic nedělo, došel k názoru, že je čas pokračovat v průzkumu.

S nastraženýma očima i sluchem dosáhl Biggles nejbližší

zdi. Využil toho, že vrhala hluboký stín a postupoval podél ní

ke skalisku, které se rýsovalo proti hvězdám na nebi za

zbořeninami. K balvanům roztroušeným u skály se dostal bez

nesnází. Zastavil se a pozorně sledoval obzor, aby mu neunikl

jediný pohyb, který by odhalil postavení stráží. Jeho pozornost

byla odměněna, když zahlédl žhnoucí bod cigarety. Strnul.

Zjistil postavení nejméně jednoho strážného, a změnil směr

svého postupu tak, aby se mu vyhnul. Vtom k jeho chřípí donesl

slabý závan větru mdlý pach, který ho přinutil znovu se zastavit.

Zápach mu připadal povědomý, dvě, tři vteřiny mu však trvalo,

než rozeznal, že cítí doutnající ledek. V téže vteřině si

uvědomil, co to znamená, vztyčil hlavu, a ohlédl se, zda

neobjeví zdroj nebezpečného zápachu – hořící zápalnou šňůru!

V příští vteřině vyrazil kousek od něj do výše sloup ohně a

téměř současně s ním zazněla dunivá exploze. Tlaková vlna ho

srazila na zem. Protože věděl, co může očekávat, zůstal ležet s

131

rukama nad hlavou, zatímco kolem něj dopadaly kusy hlíny a

kamení, a vzduch se naplnil dýmem z dynamitu.

Jakmile kamenný dešť skončil, podíval se Biggles směrem,

kde zazněl výbuch. Přesně jak očekával, uviděl, že k němu

došlo tam, kde stály domy, z nichž jeden jim zpočátku sloužil

jako skrýš. Z jejich stěn byly nyní jen hromady rozvalin. Nebylo

těžké domyslet si, co se stalo. Nepřítel, který si netroufl na

přímý útok, zničil celý blok náloží dynamitu umístěnou v

jednom z krajních stavení.

První Bigglesovou reakcí byla vděčnost šťastné náhodě,

která je z domu vyvedla. Nepochyboval o tom, že kdyby zůstali

uvnitř, byli by mrtvi. O tom byl ostatně přesvědčen také

nepřítel, jak pochopil z hlučného hovoru a smíchu, který náhle

zazněl ze všech stran. Strážní ze srázu opustili svá stanoviště a

přidali se ke svým kumpánům k oslavě domnělého vítězství.

Rozbořené domy byly v několika minutách obklopeny

skupinami postav, z nichž některé stály blízko podzemního

prostoru, jak si Biggles se znepokojením všiml.

Vyčkal, aby zjistil, jak budou postupovat dál, neboť na tom

záležela jeho další činnost. O své přátele neměl zvláštní obavy,

ačkoli tušil, že jim výbuch přivodil strašlivý úlek. V podzemí

byli v bezpečí. Nevěděl, že padající kameny pohřbily pod sebou

vstupní desku a znemožnily její otevření zevnitř. Jedinou obavu

měl z toho, že se Algy nebo Ginger objeví nahoře, aby zjistili,

co se stalo, a prozradí tajnou skrýš. Kdyby ti dva měli možnost

dostat se ven, pravděpodobně by k tomu došlo. Nevědomý

Biggles si úlevně oddechl, když se nic takového nestalo.

Uklidnil se a vzápětí ho napadlo, zda bandité začnou hledat

těla v troskách okamžitě, nebo zda Tygr vyčká do rána.

Odpověď přišla velmi rychle. Tygr začal vyřvávat rozkazy, a

zástup se rozptýlil. Pokud byl Biggles schopen porozumět, Tygr

své lidi pouze rozpustil, aniž by se šířil o svých dalších

záměrech. U rozvalin zůstala skupina osob, pravděpodobně

Tygrovi nejbližších, a nebýt jich, Biggles by se pravděpodobně

vrátil nejkratší cestou do úkrytu. Skutečně s tím záměrem chvíli

132

vyčkával na místě. Tygr však nejevil nejmenší chuť k odchodu a

Biggles se rozhodl, že využije jedinečné příležitosti a zajde za

Černoušem. Ten by totiž už brzy soutěsku opustil. Biggles byl

připraven sestoupit k němu, oznámit mu, co se stalo,

vyzvednout si pušku a nějaké suchary, a pokud se mezitím Tygr

vzdálí, vrátit se k přátelům. Považoval za možné, že svůj plán

skuteční ještě před rozbřeskem.

Se zjitřenými smysly se Biggles začal plížit přímo ke

kaktusu, kolem kterého se na planinu dostal. Nebyl si příliš jist,

zda najde cestu, kterou mezi skalisky přišel, měl však v paměti

směr, kde ležela malá soutěska nad odbočkou k Tygrově

vesnici. Jakmile se k ní dostal doufal, že už nebude těžké nalézt

Černouše.

Soutěsku po nějakou dobu skutečně hledal, neboť nebylo

snadné udržet směr ve změti balvanů a kamenné suti. Když na

ni konečně narazil, zjistil, že stojí nad místem, kde ji opustil.

Nijak ho to však nezmátlo a začal sestupovat k místu, kde

předpokládal, že čeká Černouš. Starého muže však nenašel. Tiše

pískl, odpověď však nedostal. Znepokojeně se vydal k

nedalekému schodišti.

Kdyby včas nezahlédl zálesk měsíčního svitu na hlavni

pušky, mohlo dojít k neštěstí, neboť hlaveň mířila na něj.

Uskočil za skálu. „To jste vy, Černouši?“ zeptal se ostře.

„Jistě, massa, já,“ řekl Černouš s úlevným výdechem.

„Málem bych vás zastřelil,“ oznámil s odzbrojující upřímností.

„Co tady děláte?“ zeptal se jej Biggles.

„Když jsem slyšel tu střelba a výbuch, myslel jsem, že se

nikdy nevrátíte. Šel bych za massa Carruthers. Už bych vyšel na

cesta, kdyby tudy neprošel ten hnusný král.“

„Král?“

Černouš vyprávěl, jak se před několika minutami chystal

zahájit sestup po schodišti, když uslyšel, že se někdo blíží shora

po schodech. Stáhl se do soutěsky a uviděl, nebo si myslel, že

vidí Tygra, který ho míjel.

„Šli s ním dva muž.“

133

Biggles si uvědomil, že pokud by král opustil dějiště

výbuchu krátce po něm, měl dost času, aby došel až sem.

Rychle přemýšlel, jak by tu novou skutečnost využil ve svůj

prospěch. Pokud měl Černouš pravdu, pak Tygr pravděpodobně

míří do svého bungalovu – a jen se dvěma muži! Pokud by se

mu ho podařilo zajmout, byl by cenným rukojmím. Mohl by

dokonce diktovat Bogatovi a jeho tlupě. Vzpomněl si rovněž, že

Tygr má mapu cesty k pokladu, která byla cenná z celé řady

důvodů. Kdyby krále zajal, získal by i mapu. Byla to lákavá

představa, a jediné, co od ní Bigglese zrazovalo, byla obava, co

si budou myslet jeho přátelé, když se nevrátí. Stále však byl

přesvědčen, že se o sebe dokáží postarat. Rychle se rozhodl a

vykročil ke schodům.

„Kam jdete, massa?“ zeptal se Černouš.

„Jdu do údolí zajmout krále,“ řekl Biggles.

„Vy – co?“ Černouš téměř zavrávoral. Nešťastně zavrtěl

hlavou, avšak následoval ho věrně jako pes.

Schodiště bylo pusté kam až oko dohlédlo, a Biggles

spěchal dolů, neboť čas byl významným trumfem jeho hry.

Když došli nad údolí, rychle se zorientoval. Všechno bylo

ponořeno do hlubokého ticha. Jedinou známkou života bylo

světlo vycházející z bungalovu. S puškou v ruce vykročil

Biggles přímo k němu a doufal, že pokud bude spatřen, dostane

se díky svému převleku stejně k cíli.

Když se dostal blíž, zjistil, že světlo vychází z prosklených

dveří místnosti, kde jeho a Gingera překvapil majitelův plazivý

mazlíček. Náhle se v ozářeném obdélníku mihl stín, a Biggles

poznal, že opatrný král postavil hlídku. Vnikl proto do zahrady

a ukryl se za keřem. Nyní viděl strážného zcela jasně. Nesl

pušku hlavní dolů. Biggles odložil zbraň a otočil se k

Černoušovi.

„Musíme odstranit toho muže,“ zašeptal. „Nemáte nějaký

nápad?“

Černouš se poškrábal na hlavě, chvíli uvažoval.

134

„Možnájo, massa,“ řekl pak a odstrčil Bigglese hloub do

stínu. Potom lehce pískl.

Strážný, který dosud bděle přecházel sem a tam, se

okamžitě zastavil.

„Kdo je tam?“ houkl. Černouš pískl znovu.

Zvědavost vábila strážného dál do zahrady a blíže k jejich

úkrytu. Pak vystoupil Černouš do volného prostoni, kde mohl

být spatřen. Strážný se zarazil, ale pokračoval v chůzi s

připravenou zbraní.

„Kdo je to? Co tu děláš?“ zeptal se ostře.

„Mám zpráva,“ řekl pokorně Černouš.

„Pro koho?“

„Pro tebe.“

Když strážný uviděl, že má před sebou jen jediného

domorodce, zjevně se uklidnil. Prošel kolem Bigglese a upřel

pohled to šera, aby rozeznal tvář muže před sebou. Na ten

okamžik Biggles čekal. Pažba jeho pistole dopadla na mužův

zátylek, a strážný klesl se zachroptěním Černoušovi k nohám.

Biggles zdvihl pušku, která mu vypadla, a vrazil ji Černoušovi

do rukou.

„Zůstaňte tu a hlídejte ho,“ sykl, a opatrně se vydal k

domu. V tu chvíli si všiml něčeho, co mu bylo dosud skryto.

Prosklené dveře byly – pravděpodobně kvůli parnému vedru –

otevřeny.

S puškou v ruce postoupil tiše, avšak bez zbytečného

otálení, tak blízko, až viděl do místnosti. U stolu, na němž stála

načatá láhev, seděli proti sobě dva muži. Jedním byl obr Bogat a

druhým Chorro.

Biggles nejprve pocítil překvapení. Hned nato zklamání a

pak zmatek. Kde je Tygr? Bogat měl ještě na hlavě klobouk,

jako by právě přišel. Mohl se snad Černouš mýlit?

Zatímco se Biggles zaobíral touto otázkou, Bogat dále

hovořil, a jeho poslední slova vysvětlila celou situaci.

„Ne, král má práci nahoře,“ řekl. „Když slyšel, že jste k

nám dorazil, poslal mne sem místo sebe, abych vyslechl vaše

135

zprávy. Pokud byste chtěl jednat přímo s ním, nebo pokud jde o

něco důležitějšího, vezmu vás nahoru.“

Biggles pochopil. Černouš se ve tmě zmýlil a muž, jehož

viděl sestupovat se schodů, nebyl Tygr, nýbrž Bogat. Z pobřeží

dorazil Chorro, a Tygr poslal Bogata, aby s ním navázal spojení.

V duchu zuřil, protože kdyby znal pravdu, nespěchal by

sem. Když však už byl zde a měl ty dva muže v hrsti, cítil, že by

byla škoda nevytěžit ze situace, co se dá. Černouše za jeho omyl

vinit nemohl. Stařík dělal co bylo v jeho silách. Změna situace

však volala po úpravě plánu.

Biggles se stáhl do tmy, aby si vše v klidu promyslel. Zajetí

důležitých králových kumpánů by nemělo být ničím náročným,

co však s nimi? Byla jediná možnost, jak s nimi naložit – dostat

je do Belize! To by ovšem znamenalo opustit přátele na delší

čas, než původně zamýšlel. Otázkou zůstávalo, co by jim byl

platný, kdyby musel sám s jedinou puškou podstoupit výstup

nahoru. Naopak – pokud by zamířil k pobřeží a vše oznámil

guvernérovi, mohl by mu Carruthers dát k dispozici posilu. Stihl

by se vrátit někdy nazítří. Pokud Algy a ostatní zůstanou tam,

kde jsou, budou mít sice hlad a žízeň, ale budou v bezpečí.

Tak se Biggles přesvědčoval, když stál ve stínu paláce a již

potřetí během několika hodin se nemohl rozhodnout. Budoucí

nečekané události roztříští jeho plán na kousky, to ovšem nyní

netušil. Zatím cítil, že zajetím Chorra a Bogata by udělal první

krok na cestě ke splnění nejdůležitějšího záměru – rozprášit

Tygrův gang!

S puškou připravenou k okamžitému výstřelu vkročil

Biggles do místnosti.

„Dobrý večer, pánové,“ pozdravil zdvořile. „Zůstaňte v

klidu. Nemusím vás doufám upozorňovat, že pokud jen

hlesnete, použiji vaše vlastní metody, abych vás uklidnil. Ruce

nechte na stole.“

Oba muži na něj hleděli vytřeštěně. Ani jeden se nepohnul

a nepadlo jediné slovo. Jejich poslušnost byla způsobena patrně

136

náhlým úlekem a tak, zatímco na něj oba překvapení besedníci

tupě civěli, Biggles je rychle obešel a odzbrojil.

„Teď se půjdeme projít, pánové. Po svých. Vstaňte a

vpřed! Jen bez obav. Půjdu s vámi a budu vás chránit.“

Když doklopýtali k místu, kde čekal Černouš, Biggles mu

podal Bogatovu pušku, zbraň strážného odhodil do kvetoucího

keře na konci zahrady, a nařídil Černoušovi, aby šel v čele

průvodu směrem dolů do pralesa, kudy vedla cesta k Tulákovi.

Měsíc nyní svítil jasně, Biggles měl však přesto jen

mlhavou představu o čase. Chtěl se dostat k patě schodiště před

úsvitem, neboť věřil, že za noci tam nikoho nepotkají. Náhle si

uvědomil, že to byli oni sami, kteří změnili po staletí neužívaný

a tajemný Jákobův žebřík v živou cestu. Tlumeně se zasmál.

Ve skutečnosti nebylo tolik hodin, kolik se Biggles

domníval, a tak nakonec u spodního konce schodiště museli

chvíli čekat. Biggles nehodlal přijít o dva cenné zajatce v

temnotě pralesa, kam měsíční svit pochopitelně nepronikal.

Jakmile bylo dostatečně vidět i v džungli, vydal Biggles, který

uzavíral průvod, rozkaz k dalšímu pochodu. Oba zajatci se

zatím chovali netečně, Biggles si byl však jist, že přinejmenším

Bogat se pokusí uniknout. Jakmile by zmizel ze stezky do

džungle, ve které se vyznal, byl by před Bigglesovou puškou v

bezpečí. Pilot proto zopakoval svou výstrahu pro případ pokusu

o útěk. Mlčky postupovali dále. Když dospěli k řece, byl již bílý

den.

Nyní byla výhoda znalosti cesty na Bigglesově straně.

Zajatci naopak neměli tušení, kudy procházejí. Nepochybně

předpokládali, že jejich věznitelé rozbijí někde v džungli tábor,

ze kterého by mohli uprchnout. Když se však v dohledu

objevilo letadlo – přes veškerou snahu zamaskovat jej bylo

viditelné – chování obou vězňů se změnilo. Pochopili, že pokud

něco rychle neudělají, připraví se o poslední příležitost. Jakmile

budou v letadle a brzy nato i ve vzduchu, nebude úniku.

137

Biggles to pochopil a zbystřil pozornost, neboť věděl, že

nastal rozhodující okamžik. Byl připraven téměř na vše. Nikoli

však na to, co přišlo.

Když je cd stroje dělilo sotva třicet kroků, Černouš náhle

strnul. Několik okamžiků stál nehybně, mírně nakloněn vpřed a

s chvějícím se chřípím jako pes, který větří kořist. Pak pomalu

otočil hlavu k Bigglesovi. Oči se mu rozšířily strachem.

Ještě když otevíral ústa, neměl Biggles ponětí, co od svého

pomocníka uslyší. Cítil však blízké nebezpečí, a jeho svaly se

napjaly, jak se instinktivně přikrčil. Ticho, které zavládlo, když

všichni stanuli jako přimražení, bylo přerušeno zvláštním

zvukem. Odkudsi zpředu se ozvalo ostré puf.

Bogat sebou škubl. Velice pomalu, jakoby se děsil toho, co

zjistí, si zajel rukou na tvář, která zpopelavěla. Nahmatal

droboučkou šipku ne větší nežli obyčejná šicí jehla. Když se jí

jeho prsty dotkly, ze rtů mu unikl divoký výkřik, a Bogat se

opřel o strom.

Chorro se na něj zděšeně podíval, a se zoufalým

zaskučením zděšeného zvířete se bez ohledu na Bigglesovy

příkazy k zastavení vrhl do pralesa.

Biggles zdvihl pušku, nevystřelil však. Nebylo třeba.

Chorro sotva stačil uskočit ze stezky, když se v podrostu ozval

divoký praskot, který byl vzápětí přehlušen hrůzným řevem,

který náhle zmlkl.

Vše se seběhlo v neuvěřitelně krátké době. Biggles i bez

Černoušova upozornění pochopil, že je napadli indiáni, patrně

příslušníci kmene, jehož osadu Bogat tak nelítostně rozprášil.

Nemohl pro své zajatce udělat nic. Chorro zmizel, a nebylo

těžké si domyslet, jaký osud ho potkal. Bogat ležel na zemi a

zmítal se v křečích, které vyvolal jed, v němž byla šipka

namočena.

138

Černouše se zmocnila panická hrůza. Nebylo divu. Dal se

na útěk zpět stezkou, kterou přišli. Biggles jej následoval, neboť

jej nyní zaměstnávala také pouze myšlenka na útěk. Sotva měl

čas zamýšlet se nad tím, zda bude lepší prchat zpět ke schodišti,

či dostat se do letadla. Druhá možnost se mu zdála

neproveditelná. Prchal za čilým Černoušem a divoké skřeky za

jeho zády plašily a zvedaly do vzduchu celá hejna vřískajících

papoušků.

Černouš uhnul ze stezky jako pronásledovaný králík.

Biggles ho slepě následoval ani ne z důvěry v jeho orientační

smysl, spíš ho vedla snaha neztratit ho z očí. Náhle si uvědomil,

že se brodí bahnem, a spatřil před sebou vysoké rákosí lemující

řeku. Černouš právě odhodil pušku a jal se šplhat na strom,

jehož větve rostly velice nízko. Lezl vzhůru rychle jako opice.

Biggles se vydal za ním, pušku si však ponechal. Hodil si ji na

záda, aby měl volné ruce.

Zdálo se mu, že Černouš poleze donekonečna. Země byla

již snad sto stop pod nimi, když Černouš náhle zmizel a

Biggles, šplhající za ním, se ocitl v jiném, podivném světě.

Vstoupil – bez nadsázky – do nové džungle, do džungle s

139

vlastním rostlinným patrem, které tvořily popínavé orchideje a

kapradiny spolu s obrovskými cáry visutých mechů a lišejníků.

Biggles slyšel o „patrech“ pralesa uspořádaných nad sebou,

toto však bylo jeho první setkání s jedním z nich. Rozhlížel se

kolem s neskrývaným zájmem. Bylo snadné vytušit, jak se

rostlinné patro utvářelo. Odpadlé větve nepropadly až na zem,

zachytilo je spodní větvoví. Přes ně napadaly další větve

společně se spoustou stébel a listů, až konečně vytvořily

mocnou vrstvu. Z kvetoucích stromů napadala do tohoto

podkladu semena, jiná sem zanesli ptáci. Tak se zde uchytilo

rostlinstvo, které přispělo k dalšímu zhutnění podkladu, až se

během desítek let vytvořila vrstva stejně pevná jako země, ležící

o desítky stop níže. Měla vlastní zvířenu i rostliny. Mezi

vrcholy stromů žili ptáci, proháněly se opice, krysy a spousta

dalších drobných živočichů.

Z

přírodovědeckého

zahloubání

vyrušil

Bigglese

Černoušův tichý šepot: „Tady se schováme.“

Biggles přikývl. Necítil se schopen, klást domorodci odpor.

Začal již litovat, že se oddělil od ostatních. Napadlo jej, co asi

právě dělají. Kdyby to věděl, dělal by si o ně daleko větší

starosti.

140

KAPITOLA PATNÁCTÁ

PAST A ZOUFALSTVÍ

Jestliže se Biggles domníval, že Algy s Gingerem a Eddiem

sedí nečinně v podzemním prostoru a čekají na jeho návrat,

hluboce se mýlil, ačkoli neměl důvod předpokládat něco jiného.

Na jeho omylu to však nic neměnilo. Věci se daly do pohybu.

Vše začalo brzy po Algyho zjištění, že se kámen u vstupu

následkem výbuchu zablokoval. Tak si to alespoň všichni čtyři

uvěznění mysleli. Ve skutečnosti padl na vchod kus zborceného

zdiva, které padalo všude kolem. Ačkoli ve srovnání s jinými

kusy nebyl tento kámen nejtěžší, náraz postačil k narušení

přesně usazeného mechanismu čepu. Deska se nyní prostě

nedala zevnitř vyklopit, o čemž muži uvnitř nevěděli. Pochopili

ovšem, že deska, jak poznamenal Algy, „se hýbat nebude“.

Zpočátku si nedělali velké starosti, neboť předpokládali, že

přijde Biggles a vysvobodí je. Když ale zaslechli nad sebou

dupot mnoha nohou, Algy přece jen znervózněl. Bylo to ve

chvílích, kdy se nahoře shromáždili Tygrovi bandité po

výbuchu. Uvěznění muži se tiše dohadovali o dění nahoře a

jejich vlastní obrazotvornost je dovedla téměř ke skutečnému

obrazu zkázy, který nad nimi zavládl.

„Buď mají dělo, přivlekli ho a ostřelovali nás, nebo ty staré

domy jednoduše vyhodili do vzduchu dynamitem,“ řekl Algy.

„Doufám, že přitom nedostali Bigglese,“ zamumlal Ginger.

„V tu chvíli už byl pryč dost dlouho,“ připomněl Algy.

„Měl by stihnout zmizet.“

„Musíme počkat, až se vrátí.“

„To bychom museli v každém případě,“ připomněl Algy.

Čas plynul a Biggles se stále nevracel. Hluk rozléhající se nad

jejich hlavami ztichl.

„Neměl by už být zpátky?“ bručel Ginger. „Je hrozné sedět

tu a nic nedělat.“

141

„Souhlasím. Už tu měl dávno být,“ zavrčel Algy. „Pokud

by šlo všechno podle plánu, seděl by tu s námi. Začíná to

vypadat, jako by něco nevyšlo.“

„Co s tím můžeme udělat?“

„Nic. Nemám nejmenší tušení, co s tím. Vy nemáte nějaký

nápad, Eddie?“

Eddie zavrtěl hlavou. „Ne. Ale musel jsem se úplně

zbláznit, když jsem se dal umluvit k takové cestě párkem

podvodníků,“ řekl znechuceně. „Co si posvítit zápalkou a

prohlédnout vstupní desku? Snad se nám podaří zjistit, co se

stalo.“ Stále seděli potmě.

„Ano, to bychom mohli,“ souhlasil Algy. „Se zápalkami

však musíme šetřit – už nám jich moc nezbývá.“

„Jak je možné, že vždycky, když je jich nejvíce potřeba,

nikdo nemá zápalky?“ poznamenal trpce Eddie.

„Postarám se, aby se mi to už nikdy nestalo,“ prohlásil

zrzek. „Než vyrazím na další výlet, nechám si udělat speciální

pás pod košili. Bude mít kolem dokola spoustu kapes a v nich

budu nosit všechno to, co jsem neměl, když jsem to nejvíc

potřeboval. Určitě zápalky, elektrickou svítilnu, kapesní nůž se

všemi druhy čepelí, pár tabulek čokolády, provázek…“

„Několik bomb, jehlu, nitě, nůžky a Tommy gun,“ zavrčel

Algy. „Škoda, že tě to nenapadlo dřív. Přestaň fantazírovat.

Držme se raději při zemi. Já škrtnu zápalkou a ty se připrav na

kontrolu.“

Rozškrtl zápalku a světlo je zprvu oslnilo. Když si na něj

jejich oči zvykly, pozorně si prohlíželi desku. Neshledali však

nikde známky poškození. Když zápalka zhasínala, vyrazil Eddie

divoký výkřik, vyskočil a málem při tom povalil Gingera.

Zápalka zhasla.

„Co se děje? Proč tak ječíte?“ vyštěkl Algy.

„Ono to zmizelo?“

„Zmizelo? Co mělo zmizet?“

„Ta socha.“

„Zbláznil jste se? Kam by se poděla?“

142

„Říkám vám, že zmizela,“ trval na svém Eddie. „Podíval

jsem se tím směrem. Už tam není.“

„Zapal další, Algy,“ řekl nervózně Ginger. „Nezamlouvá se

mi představa, že se kolem mne motá nějaký bůžek.“

Algy ve spěchu všechny zápalky rozsypal, a trvalo mu

chvíli než je posbíral. Zrzek nadskakoval netrpělivostí.

„Dělej, proboha,“ zavrčel.

Rozsvítila se další zápalka, a všichni se podívali směrem,

kde stál indiánský bůžek. Stačil jediný letmý pohled aby

poznali, že Eddie měl pravdu. Socha zmizela.

Zvědavost zlákala všechny tři, aby vykročili k záhadnému

úkazu, než však ušli polovinu cesty, zápalka zhasla. Přesto

viděli dost, aby si domysleli, co se stalo.

„Zapal další,“ naléhal Ginger.

„Nemůžeme je tak rychle vyplýtvat,“ bouřil se Algy.

„Počkej chvilku. Utrhnu kus z košile,“ navrhl zrzek.

Ozval se praskot trhané látky.

„Výborně, dělej!“ pobídl mladík Algyho. „Doufám, že ten

hadr chytne.“

Vzplanula další zápalka, a Ginger zapálil kus látky, který

držel v rukou. „Tak je to lepší,“ řekl, když se oheň rozhořel.

Nyní bylo přesně vidět, k čemu po výbuchu došlo. Exploze

byla zjevně silnější, než se všem zdálo, neboť na stěnách i

stropě bylo vidět několik prasklin. Ty však uvězněným mužům

nevadily. Jejich pozornost upoutala jiná změna. Zpočátku sice

nedokázali pochopit, co se stalo s bůžkem, když však přistoupili

blíže, zjistili, že ji otřes vychýlil vpřed. Naklonila se a odhalila

pravidelný otvor, v němž byla původně usazena.

Algy vystoupil na podstavec sochy, aby se dostal k

objevenému otvoru, sotva se však sochy dotkl, naklonila se ještě

víc, takže ztroskotanci pochopili, jak funguje. Socha

představovala jakési dveře ovládané na podobném principu jako

vrchní vstupní poklop. Kamenný útvar byl tak dokonale

vyvážen, že jím pohnul sebemenší tlak a socha zas zapadala do

otvoru ve skále tak dokonale, že by bez otřesu způsobeného

143

výbuchem nikdo nic neobjevil. „Začíná to být zajímavé,“

zamručel Algy.

„Na to vezmi jed,“ prohlásil nadšeně Ginger. „Pojďme dál.

Podíváme se, co je uvnitř.“

„Ty máš světlo, jdi sám,“ vyzval mladíka Algy.

„Proč se hádat? Půjdeme všichni,“ namítl Eddie. Ve chvíli

všichni tři stanuli v temném otvoru. Ginger držel hořící látku

tak, aby plamen osvětloval prostor co možná nejdále. Jako zdroj

světla měl kus hořící látky velice daleko k dokonalosti, přesto

však žlutavý čadící plamen ozářil tři široké schody vedoucí do

další nízké a dlouhé místnosti s jakýmisi hromadami

srovnanými v pravidelných rozestupech na podlaze. Místnost

zdobil jediný kus nábytku – zvláštně vyřezávané křeslo.

„Zdá se, že tu není nic, co by stálo za námahu,“ prohlásil

Ginger zklamaně, když pomalu sestupovali se schodů.

Když zrzek došlápl na spodní stupeň, zdálo se mu, že se

pod jeho vahou pohnul, a mladík uskočil s výkřikem leknutí.

Světlo zhaslo. V místnosti se současně rozlehlo duté, tupé

zadunění.

Algyho nemusel nikdo pobízet, aby znovu zapálil látku. Na

první pohled se nezdálo, že by se v místnosti cokoli změnilo. Až

když se Eddie ohlédl, upozornil ostatní na svůj nález. Vstupní

otvor zmizel. Bůžek se vrátil zpět na své místo.

„Když jsem byl kluk,“ řekl smutně Eddie, „maminka mi

říkala, že mě moje zvědavost jednou zabije. Mám dojem, že se

nespletla. Pokud nezjistíme, jak s tou obludkou pohnout zpátky,

máme tady nadosmrti postaráno o ubytování.“

„Co kdybychom se tu nejdřív porozhlédli, než začneme

hledat cestu ven,“ navrhl Algy. „Možná jste si toho nevšimli,

ale ta socha zapadá do podstavce jako píst do válce. Přesně

stejné je to s venkovní deskou. Jak je potom možné, že je tady

čerstvý vzduch? Podívejte se na světlo. Myslíte si, že by tak

hořelo, kdyby nebyl tenhle prostor nějak větraný?“

„Máš pravdu,“ souhlasil Ginger, a usedl do křesla.

144

V okamžení se ocitl na zádech, protože křeslo se pod ním

rázem zhroutilo. Nezlomilo se – rozdrolilo se jako troud.

„To křeslo tu stálo děsně dlouho,“ řekl pomalu Eddie.

Ginger se s kýcháním usadil na hromadě rozsypané po

podlaze. Pod jeho vahou se prach sypal dál a zazněl kovový

zvuk. Ginger nabral hrst prachu z hromady do dlaně a ovládlo

jej vzrušení. Neřekl ani slovo, otočil však užaslý obličej k

ostatním a nechal drobné věci, které držel v ruce, dopadnout na

podlahu. Ozval se zvonivý cinkot.

„Pro lásku boží,“ vydechl Eddie. „To je kov.“

Ginger se hystericky rozesmál. „Jen si to potěžkejte,“

vyjekl. „Víte jaký kov? Je to zlato!“

V okamžení byli všichni tři na kolenou a prozkoumávali

nález. S úžasem zjistili, že nejde o mince, nýbrž o mimořádně

zajímavou sbírku drobných rytých předmětů. Algy zabořil ruce

do hromady a vytáhl na světlo pohár ve tvaru brambory.

„To je ten poklad,“ řeld přiškrceným hlasem, právě když

zhaslo světlo. „Bohužel je nám teď úplně k ničemu, ale je hezké

vědět, že tu opravdu je. Utrhni další kus z košile,“ přikázal.

„Zkusíme najít východ z téhle pasti.“

Ginger poslechl, a všichni se vrátili ke schodům, kde začali

podrobně prohlížet zadní stranu bůžka. Pokoušeli se ho

vychýlit, a když neuspěli, zkusili hrubou sílu. Bezvýsledně.

Viděli sice mezery, vyznačující obrysy otvoru, socha se však

nepohnula ani o píd.

„Ztrácíme čas,“ řekl malomyslně Eddie.

„Tomu nevěřte,“ opáčil Ginger. „Staří kněží, nebo kdo

tuhle hračku vymyslel, by určitě nezapomněli na možnost

otevřít komoru zevnitř. Je v tom nějaký trik. Jen na něj přijít.“

„Pokud měli tolik filipa, aby vymysleli past jako je tahle,

pak se můžete vsadit oč chcete, že hledání toho triku nám

zabere dost času,“ řekl Eddie. „Dovnitř a ven mohli jen

zasvěcení.“

„Rád bych věděl,“ poznamenal Algy, „odkud se bere ten

čerstvý vzduch. Skálou procházet nemůže.“

145

„To je pravda,“ souhlasil Eddie. „Někde tu musí být otvor.

A řeknu vám ještě něco. I kdyby tu otvor byl, vzduch by nemohl

proudit dovnitř, pokud bychom byli pod úrovní země.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Ginger. „Samozřejmě, že

jsme pod úrovní země. Šli jsme přece po schodech dolů.“

„Pokud by sem stavitelé skrýše nenamontovali ventilátor,

což je samozřejmě naprostý nesmysl, pak tvrdím, že vzduch

přichází z místa pod námi,“ řekl Eddie. „Nejsme prostě v

uzavřeném sklepě, ale v prostoru, který připomíná komín!“

„Myslím, že máte pravdu,“ souhlasil zamyšleně Algy.

„Jestliže se nám podaří objevit větrací otvor, budeme chytřejší.“

Odstoupili od zablokovaného vstupu a začali ohledávat

stěny nového vězení. Všechny kamenné kvádry však zapadaly

tak přesně jeden do druhého, že se jejich úkol zdál

beznadějným. Eddie obrátil pozornost k podlaze, a poklekl, aby

ji prohlédl zblízka.

„Musíme si uvědomit, že starobylé národy měly sice skvělé

techniky, jejich možnosti však byly omezeny pouze na

jednoduché mechanismy,“ řekl. „Měli jen primitivní představy

o hydrraulice a pákách a nakloněných rovinách, takže…“

Přerušil vědecký výklad, lehce vyjekl a následovalo tlumené

zadunění.

Algy se tam otočil a klečící zrzek vyskočil na nohy. Pak se

podívali jeden na druhého.

„Hej! Eddie!“ vykřikl do prázdna Ginger.

Neozvala se žádná odpověd.

Zrzek se užasle obrátil k Algymu. „On… on zmizel!“

zasípal. „Myslíš, že jsem slepý?“ zavrčel Algy jedovatě, což

svědčilo o jeho nervozitě. „Kde asi stál, když zmizel?“

„Nevím,“ zavrtěl Ginger hlavou. „Prohlížel jsem si podlahu

v koutě u zdi.“

„Dobrá. Jen klid. Podlaha je zaprášená. Když zjistíme, kde

je setřený prach, našli jsme místo, kde si zahrál na

schovávanou.“

„Doufám, že se mu nic nestalo,“ zamumlal Ginger.

146

„Pravděpodobně se hrabe na druhé straně někde pod

podlahou a snaží se dostat zpátky,“ prohlásil Algy, vzal

Gingerovi z ruky smotek látky, který víc čadil než hořel a

sklonil se k podlaze.

„Tady je to,“ řekl. „Kromě otisků v prachu, vidím u té

desky širší mezery než u ostatních.“

„Snad se vyklápí jako ta nahoře,“ napadlo Gingera.

„Musí to tak být. Žádnou z těch mezer by Eddie neprostrčil

ani malíček!“ odpověděl Algy. „Ano, je to tak,“ pokračoval

rychle. „Prach z téhle desky zmizel. Pravděpodobně napadal do

díry, nebo co je to vespod, společně s Eddiem. Začínáme tomu

přicházet na kloub. Určitě jde o přenesení váhy na jedno místo.

Vsadil bych se, že je umístěno někde na okraji desky, třeba

tady… Hrom aby do toho!“ vyjekl. „Pozor!“

Kámen se náhle začal vyklápět a mluvka Algy klouzal dolů

tak rychle, že ho Ginger tak tak stačil chytit za nohy. Jeho

hlava, ruce i ramena již zmizely v otvoru a nebýt

duchapřítomného zrzka, zmizel by v díře celý Algy. Vytáhl ho

jak velikou rybu zpátky na podlahu, kámen dosedl zpět na místo

a opodál dohoříval odhozený kus košile.

„Ouvej,“ řekl Ginger. „A je po díře.“

„Nelam si s tím hlavu,“ zazubil se zachráněný Algy.

„Poznali jsme jak na to. Nemám chuť padat někam po hlavě.

Uděláme to ještě jednou, ale pomalu. Protože se to zavírá

samočinně, bude lepší desku něčím zapřít, jinak se nedostaneme

zpátky.“

Ginger přešel k jedné z hromad pokladu a vrátil se s

kouskem podobným hůlce či žezlu. „Tohle by na zapření desky

mělo stačit,“ řekl.

„Skvělé,“ kývl Algy. „Zasuň to do otvoru, až se kámen

pohne. Jakmile bude mezera dost široká, hodíme dovnitř

zápalku, abychom zjistili, jak je díra hluboká.“

Zjistili, že hloubka prostoru pod deskou nepřesahuje šest

stop a první co tam viděli, byl Eddie ležící bez hnutí na podlaze.

Nejevil známky vědomí.

147

Algy skočil za ním. Neměl jinou možnost. Původně sloužil

k tomu účelu dřevěný žebřík, ten však nyní připomínala jen

hromada zpráchnivělého dřeva na dně. Zatímco Algy křísil

Eddieho, Ginger zjistil, že nově objevený prostor nemá téměř

nic společného se sklepními místnostmi, ve kterých se

pohybovali dosud. Připomínal spíš uměle vytvořenou jeskyni s

hrubě opracovanými stěnami. Všiml si také silného tahu

chladného vzduchu.

„Jak je mu?“ zavolal shora.

„Má pěknou bouli na čele. Musel přistát na hlavě. Po

nárazu ztratil vědomí, nezdá se mi ale, že by to bylo vážné.“

„Je to místnost, nebo tunel?“

Algy zdvihl zápalku a rozhlédl se. „Tunel,“ odpověděl.

„Měl bys jít dolů. Zablokuj ale desku, abychom se v případě

potřeby mohli vrátit.“

Ginger skočil do prohlubně. „Počkej! Zrovna mě něco

napadlo,“ poznamenal.

„Něco moudrého?“

„Jestliže se vrátí Biggles a bude nás hledat v té první díře,

začne si dělat starosti, co je s námi.“

Algy rozšafně mlaskl. „Obávám se hochu, že to bude muset

bez nás nějakou chvilku vydržet,“ řekl.

148

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KULOMET V AKCI

Zrzkovy obavy byly zatím zbytečné. Biggles byl dosud na

míle daleko. Seděl v lesním hnízdě mezi nebem a zemí a

přemítal, co dělat dál. Černouše, jako pravého domorodce,

zajímalo pouze přímé nebezpečí. Byli to indiáni, jejichž smích,

halekání a pokřik, sem nahoru doléhal z neveliké vzdálenosti.

„Jsem rád, že si za terč vybrali Bogata, a ne mne,“ zavrčel

Biggles.

„Znali Bogat. Lovili ho dlouho. Vy jste pro ně indián.“

Biggles kývl. Bylo to skutečně nejpravděpodobnější

vysvětlení. Nepociťoval sebemenší lítost nad osudem surového

vraha Bogata či Chorra, který se ho pokusil zákeřně zabít. Oba

dostali jen to, co si zasloužili. Náhle dostal nápad.

„Dá se po tomhle podkladu chodit?“ zeptal se.

„Jistě, massa.“

„Nehrozí nebezpečí, že se propadneme?“

„Ne,“ prohlásil přesvědčeně Černouš. „Je to hodně mnoho

silná země. Unese třeba deset muž!“

„V tom případě bychom mohli v cestě k letadlu pokračovat

tudy. Řeka nám poslouží jako vodítko.“

Černouš zavrtěl hlavou. „Ne. Když půjdeme, papoušek

prozradí indián, kudy jdeme. Lepší je počkat. Indián brzy

odejde.“

„Nezničí naše letadlo?“

„Bojí se příliš, než aby se k letadlo přiblížili,“ zašklebil se

Černouš. „Možná si myslí, že je to nový veliký Bůh.“

Biggles si tím nebyl tak jist, spolehl se však na

domorodcův úsudek. Uvědomoval si, že stařík nakonec strávil

většinu života mezi indiány a měl by tedy jejich zvyky znát.

149

„Věděl jste, že tu jsou indiáni?“ zeptal se, zatímco čekali.

Vzpomněl si, jak Černouš vyděšeně strnul, když indiáni odhalili

jejich přítomnost. On sám si v té chvíli nevšiml ničeho.

„Jistě, massa.“

„Jak jste to poznal?“

„Ucítil jsem je,“ řekl Černouš prostě.

Biggles přikývl. Byl již ochoten věřit všemu.

Záhy se ukázalo, že Černouš odhadl situaci správně, neboť

pod nimi po stezce prošel zástup indiánů kráčejících husím

pochodem za naprostého ticha. Jakmile zmizeli v zeleném

houští džungle, oznámil Černouš, že je možné postupovat dál.

Neslezl rovnou dolů, držel se vrcholků stromů a Biggles jej

následoval. Brzy se k nim přidalo hejno pestrých papoušků i

opice, a ačkoli tito obyvatelé pralesa zachovávali bezpečný

odstup, jejich řev byl nesnesitelný. Narušitelé jejich království

jim zjevně nepadli do oka, a dávali svou nelibost hlučně najevo.

Na několika místech zely v podkladu patra otvory. Obvykle

se nacházely blízko kmenů stejně jako ten, kterým se dostali

nahoru. Černouš dbal, aby se od nich drželi stranou. Nakonec

však jeden z nich zvolil. Chvíli podupával, aby se ujistil, že má

pod sebou pevnou větev a vykročil k otvoru. Pokynul rukou, a

Biggles ke své nezměrné úlevě spatřil naznačeným směrem

Tuláka. Nebyla na něm vidět jediná stopa poškození.

Sestup nebyl jednoduchou záležitostí a Biggles vydechl,

když konečně stanul oběma nohama na pevné zemi. S očima

pozorně upřenýma do podrostu a s puškou připravenou k

výstřelu spěchal ke stroji, který objevil k jeho velké

spokojenosti ve stejném stavu, v jakém ho zanechal. Nechal

Černouše na stráži, shodil z letounu maskování a připravil ho ke

startu.

„V pořádku, Černouši, na palubu,“ zavolal unaveně, neboť

vyčerpání, nervozita, nedostatek spánku a vlhké vedro se na

něm již začínaly silně projevovat. Byl unavený, hladový a

žíznivý, a také hrozně špinavý.

150

„Kam poletíme, massa?“ zeptal se s obavou v hlase

Černouš.

„O tom zrovna přemýšlím,“ přiznal se Biggles. Jak se

blížila chvíle odletu, zaváhal. Měl dvě možnosti. Hlavním cílem

pro něj byli ohrožení přátelé. Nemohl se zbavit nutkavého

pocitu, že je opustil v nouzi. Navíc si připouštěl, že i oni mají o

něj strach. Algy s Gingerem by jistě souhlasili s jeho postupem,

kdyby ovšem věděli, co se stalo. Nedokázal si však představit,

jak by se k nim dostal zpět před příchodem noci. Kromě toho

mu stejně jako nejrozumnější připadalo zamířit k pobřeží a

sdělit Carruthersovi, k čemu došlo. Možná mu poradí. Pokud

ne, byl Biggles rozhodnut, vrátit se a vést válku s Tygrem na

vlastní pěst.

„Poletíme dolů po řece,“ řekl Černoušovi, když se konečně

rozhodl.

„Dobrá,“ uklidnil se domorodec. „Po řeka.“

Pilot nastartoval, vzlétl, a nemohl se zbavit pocitu úžasu

nad tím, že konečně něco funguje tak, jak má. Zpola očekával,

že mu selžou motory. Po celý let poslouchal jejich zvuk tak

úzkostlivě, jako málokdy předtím, neboť si představoval, jaký

osud by potkal jeho přátele, kdyby vypověděly službu.

Motory se však chovaly ochotně a poslušně a Biggles v

duchu děkoval nebesům, když spatřil moře. Během dvaceti

minut stanul tváří v tvář zastupujícímu guvernérovi.

Carruthers se na něj podíval a potřásl hlavou.

„Řeknu vám, že nevypadáte nejlíp,“ řekl soucitně.

„Potřebujete nutně koupel a…“

„Jistě,“ přerušil ho Biggles. „Já vím. Potřebuji řadu dalších

věcí, nemám teď ale čas se o ně starat. Musím si pospíšit. Moji

přátelé nevědí, že jsem tu, já bych ale raději informoval nejprve

vás, jak se věci mají. Mezitím byste mi mohl sehnat něco k

jídlu, co říkáte?“

Carruthers poslal sluhu pro pití a sendviče, které Biggles

spořádal, zatímco líčil poslední vývoj událostí.

151

„Dobrý Bože! Vy jste si ale užili,“ nevěřícně kroutil hlavou

zastupující guvernér, když Biggles skončil. „Co mám udělat?“

„Abych řekl pravdu, sám nevím,“ přiznal se Biggles.

„Myslel jsem, že byste mohl další postup navrhnout vy.

Pracujeme ostatně pod vaším velením, a nerad bych se dopustil

přehmatu.“

„Musíme zachránit vaše přátele a toho Američana, a pokud

to bude možné, zatknout Tygra.“

„Nemám námitky,“ řekl Biggles. „Současně vyřídíme i ty

dva podvodníky, Warrena a Schmitta. Za to, že opustili

Rockwella v džungli, si zaslouží provaz. Problém je v tom, že

nemohu být na dvou místech současně. Nejsem zvyklý žádat o

pomoc, ale v tomto případě by mi byla více než příjemná.“

„Myslel jsem si to,“ usmál se Carruthers.

„Vážně?“

„Na jeden den nechám úřad úřadem a pomohu vám. Teď už

mi v tom nic nezabrání. Co byste navrhoval?“

„To je řeč!“ prohlásil Biggles. „Jde o to, že nejsem schopen

být současně na obou koncích toho pekelného schodiště. Ten

Tygr královský postavil na horním konci schodů stráž, aby nás

polapil. Pokud bychom měli pár mužů dole pod schody, mohli

bychom polapit my jeho. Kdybychom totiž na náhorní plošině

přistáli s celou armádou, seběhnou po schodišti do pralesa a

zmizí. Kolik mužů pro akci můžete uvolnit?“

„Deset nebo dvanáct – domorodé policisty, pochopitelně.

Jsou to však spolehliví chlapíci.“

„Máte kulomet?“

„Mohl bych je jím vybavit.“

Biggles rychle přemýšlel. „Dva spolehliví chlapi s

kulometem mohou udržet spodní konec schodiště proti celé

armádě. Další tři nebo čtyři stejně vyzbrojení muži by se mohli

znenadání objevit na pláni, a dorazit zbytek Tygrovy bandy. Tři

muži tam již jsou. Když vyložím z letadla většinu zásob, mohu

přepravit na místo deset lidí včetně sebe. Mělo by to stačit.

Přistaneme na řece tam, odkud jsem dnes startoval. Necháme

152

tam Černouše, velitele policistů a dva střelce s kulometem.

Černouš bude sloužit jako průvodce. Ukáže mužům, kam

umístit kulomet, aby ovládli spodní část schodiště. Vážně byste

do toho šel také?“

„Jistě.“

„Výborně. Vy, já a čtyři muži pak znovu odstartujeme z

řeky a přistaneme na planině. Vyrazíme k podzemní prostoře, o

které jsem vám vyprávěl. Musíme dostat ven mé přátele. Pak

nás bude devět, a to by mělo stačit. Až Tygr uvidí vás, pochopí,

že hra končí a stáhne se ke schodišti. Jeho tlupa jej bude

následovat. Pak je dostaneme do křížové palby, a pokud není

úplný šílenec, musí se vzdát. Věřte mi, že to schodiště není pro

obranu nejvhodnější místo.“

„Zní to dobře,“ přikývl Caraithers. „Kdy vyrazíme?“

„Čím dříve, tím lépe. Jak rychle budete připraven?“

„Za hodinu.“

„Dobrá. Natankuji, vykoupu se a sejdeme se za hodinu u

stroje. To znamená ve třináct hodin. Pokud všechno půjde podle

plánu, měli bychom být na planině do pěti. Budou nám zbývat

zhruba dvě hodiny do západu slunce.“

„Dobrá,“ souhlasil Carnithers.

O hodinu později se plně naložený Tulák ztěžka rozeběhl

po hladině, pomalu se vznesl a zamířil proti proudu řeky.

Carruthers s puškou na kolenou seděl na nouzovém sedadle

vedle Bigglese. Vzadu v kabině seděla malá bojová jednotka,

pro jejíž členy to byla zároveň první cesta letadlem.

Biggles se nesnažil stoupat příliš vysoko a s velmi

přetíženým letadlem by se mu to ani nepodařilo. Sledoval tok

řeky, aby mohl v případě nouze bezpečně přistát.

Konečně se v dohledu objevilo místo mezipřistání, zákrut

řeky, kde nalezli smrt Bogat a Chorro. Biggles opatrně posadil

Tuláka na hladinu. Vystoupili čtyři muži – Černouš, seržant a

dva řadoví policisté. Kromě osobních zbraní si nesli kulomet

Vickers. Jejich úkol jim Biggles vysvětlil před odletem. Pod

Černoušovým

vedením

měli

zaujmout

postavení

pod

153

schodištěm tak, aby jej byli schopni pokrýt palbou. Měli zadržet

každého z Tygrových lidí, který by se pokusil sejít dolů.

Biggles se za nimi podíval, jak postupovali pralesní

stezkou, a pak s odlehčeným strojem znovu odstartoval a

zamířil k náhorní planině.

Snažil se představit si, k čemu dojde, až přistane.

Odhadoval, že Tygr a jeho bílí společníci vyjdou z předpokladu,

že přiletí sám a ten omyl by je měl přijít dost draho. Příliš mu

nezáleželo na tom, zda na ně Tygr zaútočí, nebo se pokusí o

útěk. Největší starost měl nyní o včasné vysvobození Algyho,

Gingera a Eddieho z jejich podzemního vězení.

Vzdušná vzdálenost mezi úpatím schodiště a náhorní

planinou byla krátká. Biggles neztrácel čas kroužením, neboť

věděl, že při přistávání nenarazí na překážky. Vysunul

podvozek a zamířil k místu, na které docela obstojně posadil

letadlo již při předchozí příležitosti.

„Řekněte svým mužům, aby byli připraveni okamžitě

opustit letadlo, jakmile se zastaví,“ řekl Carruthersovi.

„Pravděpodobně se hned dostaneme pod palbu, snažte se proto

co možná nejrychleji použít kulomet. Nemyslím si, že mu Tygr

bude dlouho čelit.“

„To nechte na mně,“ odpověděl klidně Carruthers.

Když Biggles nalétával na přistání, viděl muže vybíhající z

trosek města a mnoho tváří obrácených k obloze. Zdálo se, jako

by přílet letadla způsobil všeobecné ohromení. Z dálky však

bohužel nedokázal rozeznat jejich velitele.

Podvozek se dotkl země. Stroj mírně nadskočil a

zpomaloval. Biggles vykopl směrovku a současně přidal plyn,

takže se stroj stočil ke skále, která měla posádce posloužit jako

vhodný kryt. Jakmile Tulák zastavil, vypnul pilot motory,

popadl pušku a vyskočil na zem. Ostatní se vyřítili za ním.

Prach kolem letounu již vířily první kulky. Policisté pod

Carruthersovým velením zaujali palebné postavení ve skalách,

kde umístili kulomet.

154

V tu chvíli se k letadlu řítil asi tucet Tygrových mužů v

čele se samotným Tygrem. Když však kulomet zazpíval svoji

rachotivou a ničivou píseň, zachovali se přesně tak, jak

předpokládal Biggles. Obrátili se na útěk, kterým se však dva z

nich již nestačili spasit. Biggles zasáhl střelou z pušky třetího a

vyskočil.

„Vpřed! Jdeme pro ně,“ zavelel.

Nyní však dostaly události nečekaný obrat, který Bigglese

zaskočil. Ve výkopu pracovali zotročení dělníci. Biggles si jich

všiml během přistávacího manévru, nevěnoval jim však

pozornost. Až teď pochopil, že si zbídačelí muži uvědomili, že

osvobození je na dosah ruky. Téměř všichni to byli domorodci z

pobřeží, a pravděpodobně poznali sněhobílou Carruthersovu

uniformu. Jeden jako druhý vyskočili z výkopu jak na povel, a s

divokým řevem zaútočili na své věznitele, přičemž použili

svých pracovních nástrojů jako zbraní. Biggles viděl, jak

mohutný indián s bičem klesl pod deštěm ran krumpáči a

lopatami. Ti, kdo útok přežili, včetně Tygra, zamířili ke

schodišti, pronásledováni rozzuřeným davem. Někteří prchající

v zoufalé snaze o co nejrychlejší ústup zahazovali pušky.

„Co se to proboha děje?“ křikl Carruthers.

„Vypadá to, jakoby se Tygrovi otroci rozhodli zbavit vás

velení,“ odpověděl chmurně Biggles.

Masakru, který následoval, nemohli zabránit, neboť byli od

místa boje vzdáleni dobrých dvě stě yardů, a otroci se hemžili

mezi nimi a prchajícími. Biggles se tam rozběhl ve snaze ušetřit

životy, bude-li to jen trochu možné, a rozhodnut dostat se co

nejdřív ke vchodu do podzemí.

Těsně předtím, než doběhl k běsnícímu davu, naskytla se

mu hrůzná podívaná. Pět či šest svalnatých domorodců, kteří

byli o něco rychlejší než ostatní, dohonilo na pokraji schodiště

Warrena a Schmitta. Pronásledovaní muži začali vřískat,

jakmile se jich zmocnily ruce pronásledovatelů. Ti je vlekli dolů

ke schodům. Carmthers, který také vytušil, k čemu se schyluje,

vykřikl, mohl si však ušetřit dech. Chvilku nebylo vidět nic než

155

klubko zápasících postav. Pak se od něj oddělili dva běloši, kteří

se za zoufalého zmítání a řevu řítili do děsivé prázdnoty.

Padající muži zmizeli z dohledu a jejich vřískot slábl, jak se

blížili ke dnu propasti.

Biggles nechal všechno na Carruthersovi. S nepříjemným

pocitem spěchal k poklopu, a poprvé měl možnost spatřit

následky výbuchu. Okamžitě pochopil, že jeho přátelé musí být

uvězněni uvnitř.

Mávl na hlouček bývalých otroků, kteří vzrušeně

poskakovali vedle výkopu, a požádal je, aby odklidili trosky ze

zasypaného poklopu. Jakmile se ukázala deska, zatlačil na ni.

Vchod se pomalu otevřel.

„Hej vy tam!“ zavolal do tmy.

Nedostal odpověd.

Biggles cítil, jakoby se mu zastavilo srdce. Sešel po

prvních schodech, škrtl zápalkou a zvedl ji nad hlavou. Jeho

obavy se však potvrdily. Vnitřní prostor byl prázdný.

Ochromeně tam stál, dokud mu zápalka nepopálila prsty.

„Haló!“ vykřikl hlasem, který jakoby náhle ochraptěl.

Neozval se nikdo.

Pomalu, neschopen věřit vlastním očím, vystoupil na

čerstvý vzduch.

Přistoupil k němu Carmthers. „Co se děje?“ zeptal se, když

si všiml výrazu v Bigglesově tváři. „Zmizeli,“ řekl Biggles

hluše.

„Zmizeli?“ opakoval nevěřícně Carruthers. „Kam by se

mohli z téhle černé díry vypařit?“

Biggles pokrčil bezmocně rameny. „Mne se neptejte,“ řekl

hořce. „Nejsem jasnovidec.“

156

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

ÚNIK PŘED PAVOUKY

S tím, kam se poděli Algy, Ginger a Eddie, si mohl Biggles

lámat hlavu velice dlouho a k poznání by nedošel. Kamenná

soška zapadla zpět na své místo a protože si nahoře již nikdo

nehrál s dynamitem, nedošlo k dalšímu otřesu. Bůžek neměl

důvod, aby se samovolně vyklonil. Biggles, který dosud neměl

zkušenosti se záludnými nápady starých stavitelů a vynálezců,

získal dojem, že jeho přátele pohltila zem.

Eddie se probíral z otřesu po pádu velmi dlouho. Jen

filmoví hrdinové se po úderu do hlavy vzpamatovávají během

pár vteřin a navíc Algy s Gingerem omdlelému příliš

nepomohli. Neměli nic, čím by ho křísili a nejvíc jim chyběla

voda. Mohli udělat jenom to, že se k němu posadili, třeli mu

paže a ovívali obličej. Mezitím se dohadovali, zda by ho neměli

přenést hlouběji do jeskyně. Zdálo se jim totiž, že podzemní

prostor, do něhož se dostali, se táhne daleko a doufali, že by

někde níže mohli narazit na vodu. Ztratili také jakýkoli pojem o

čase a ani nevěděli, zda je venku den či noc.

Konečně Eddie po několika bolestných stenech otevřel oči.

Jak se mu vrátilo vědomí, jeho stav se výrazně zlepšoval, a za

chvíli byl na tom do té míry dobře, že se vzmohl na dotaz, co se

s ním stalo. Sám se upamatoval jen na to, jak lezl po podlaze a

hledal východ z pasti.

„Našel jste východ,“ řekl mu Algy s černým humorem. „A

když jste ho objevil, hned jste do něj vletěl. Přistál jste na

hlavě.“ Eddie se posadil. „Kde to jsme?“

„Prosil bych snazší otázky,“ odpověděl unaveně Algy. „Až

vám bude lépe a budete schopen vstát, pokusíme se to zjistit.

Nemá smysl se vracet, musíme proto zkusit cestu vpřed.“

157

Ginger až dosud udržoval malý ohníček postupným

spalováním kousků své košile a vedle mihotavého světla byl

výsledkem trvalý úbytek jeho šatstva.

Konečně

Eddie

nejistě

vstal,

zatímco

Ginger

bezmyšlenkovitě trhal celý zbytek košile na cáry, které jim měly

posvítit na cestu. S dosti pochybnou pochodní pak vykročil za

ostatními. Algy, podpírající Eddieho šel první.

Chvíli to šlo jako po másle. Jeskyně, hrubě opracovaný

úzký tunel, se stáčela dost příkře dolů. Byla vysoká právě tak,

aby jí bylo možno kráčet vzpřímeně a zdálo se, že pokračuje až

do středu země. Náhle se však rozšířila v jakousi podzemní

katedrálu. Od stropu ohromného skalního chrámu visely jako

píšťaly varhan obří stalaktity a mířily na stalagmity, které se

tyčily zespodu ode dna. Voda tu byla! Všude znělo její

pravidelné odkapávání a ten zvuk působil v temném chrámu

přírody děsivě.

„Kam jsme se to dostali?“ zeptal se Ginger s posvátnou

úctou, a rozhlížel se kolem.

„Vápenec,“ řekl Algy. „Je mi divné, kde se tu bere. Na

povrchu jsem vápenec neviděl.“

Zrzek vykročil vpřed, prudce však uskočil.

„Co se ti děje?“ zeptal se Algy.

„Zhouplo se to se mnou.“

„Jak to myslíš – zhouplo?“

„Tak jak to říkám. Podklad se houpe. Neunese mne.“ Algy

postoupil kupředu a vyzkoušel si dno katedrály sám. „Máš

pravdu,“ řekl. „Zdá se, že jsme narazili na nějaký zatracený

močál.“

„Já dál nejdu,“ sykl Ginger.

„Okamžik,“ přerušil je Eddie. „Přes ten močál musí vést

cesta. Jinak by stavitelé neměli důvod dlabat celou tu jeskyni.“

„To zní rozumně,“ souhlasil Algy. „Nevidím tu však

žádnou lávku.“ Opatrně došlápl špičkou boty do bláta. „Ale

copak to tu máme? Buď je pod povrchem kámen nebo skála.“

158

Zkusil si to i Ginger. „Tady také,“ ohlásil. Natáhl nohu dál

dopředu a našel další kámen. „Eddie měl pravdu. Je tu chodník

z kamenů, a patrně ho zaplavilo bahno. Zkusíme se po něm

dostat na druhou stranu.“

„Hromská práce!“ zamumlal Algy, když za ním vykročil.

„Nejsem z toho vůbec nadšený. Co si o tom myslíte vy, Eddie?

Zvládnete to?“

„Řekl bych, že ano,“ odpověděl Eddie, opírající se při

postupu o

stěnu. Náhle prudce odtrhl dlaň. „Po té stěně teče

voda. Určitě se shromažďuje v nějaké skalní dutině, ale ve skále

jsou trhliny, kterými protéká až sem.“

„Voda!“ zajásal Ginger. „Co se takhle napít? Mám v hrdle

jako na poušti. Měla by být studená a čistá. Podrž to!“ řekl a

vrazil Algymu do ruky čadící hadr. Sám nastavil dlaně a napil

se.

„Báječné,“ pochválil si, napil se podruhé a pak si opláchl

ruce i zaprášené tváře. Eddie ho napodobil a jako poslední se

osvěžil Algy.

„Pohádka!“ jásal Eddie. „Cítím se mnohem lépe. Podívejte!

Tady se jeskyně zužuje.“

Pokračovali dál. Zrzek, který opět převzal hořící hadr, šel v

čele. Několikrát se vinou chybného kroku dostal do potíží.

Jednou šlápl mimo chodníček a noha se mu zabořila až po

koleno do bahna. Algy mu rychle pomohl zpátky, jenže v

narušeném bahně kolem nich se něco událo a na povrch

vystupovaly se sykotem veliké bubliny. Praskaly a za nimi

stoupaly na povrch další.

„Fuj! Ohavné svinstvo,“ zamumlal znechucený Ginger,

který se kopáním pokoušel zbavit nohu větších kusů bláta.

„Měli jsme si vzít plynové masky,“ dodal ve snaze zlehčit

situaci.

„Myslím, že máte pravdu,“ navázal na jeho žert Eddie,

jenomže to myslel docela vážně.

„V čem mám pravdu?“

159

„S plynovými maskami. Začíná se mi točit hlava. Ten

bahenní plyn není nejzdravější. Pokračujte rychle dál, ale hlavně

znovu nezapadněte, nebo ho uvolníte ještě víc.“

Gingera nikdo nemusel dvakrát pobízet k většímu spěchu, a

brzy jim s radostným výkřikem oznámil, že kameny začínají

vystupovat z bahna. Jakmile viděli na chodník, postup se značně

zrychlil, a záhy stanuli v dalším rozlehlejším prostom, jehož

velikost se však nedala srovnávat s krápníkovou katedrálou.

Ginger se otočil a zdvihl primitivní pochodeň tak, aby

ozářila co největší prostor. Ohlédl se k podzemnímu močálu.

„Řekněte mi, co to může být?“ zeptal se nejistě. „Ten stín

tamhle. Jako by se k nám něco blížilo.“

Ostatní se otočili a uviděli, jak se k nim přes močál

skutečně blíží velký temný stín. Divné bylo, že nepostupoval

stále stejnou rychlostí. Zdálo se, že chvílemi zrychloval, pak se

zastavil, a po vteřině znovu vyrazil vpřed.

„Páni! To se mi vůbec nelíbí,“ řekl Eddie. „Co by tady

mohlo způsobovat stíny?“

„To není stín,“ hlesl Algy. „To je něco… něco živého. Zdá

se mi, že to je nějaký velký hmyz. Ano, to je ono. Podívejte se!

Teď! Vypadá to jako vodní pavouci. Jak se těm velkým

příšerám říká? Tarantule? Jejich kousnutí je prý jedovaté.“ Při

posledních slovech se otřásl hnusem.

160

Nečekali, až je první pavouk přesvědčí o pravdivosti

Algyho tvrzení, otočili se a uháněli pryč.

161

Poté, co hbitě urazili další kus cesty, se Ginger ohlédl přes

rameno. „Jsou kousek za námi!“ vyjekl. „Blíží se!“

Klopýtali dál. O cestě zpět nemohlo být řeči.

„Až budeš příště vyrážet někam za dobrodružstvím,

zlatíčko, jeď si sám,“ vztekle zavrčel Algy.

Otvor, kolem něhož běželi, zahlédl Ginger spíše šťastnou

náhodou. Nikoho nenapadlo, že by zde mohli narazit na

odbočku, neboť jeskyně pokračovala dál. Zrzek však v běhu

mrkl stranou, a zahlédl mdlý našedlý přísvit. Zpomalil.

„Co je to?“ vykřikl.

Druzí dva se zastavili a podívali se naznačeným směrem.

Na okamžik zavládlo ticho.

„To je denní světlo!“ zařval Algy.

Vyrazili k otvoru. Algy k němu doběhl jako první, a

zklamaně vykřikl. Zjistil, že světlo proniká škvírou dlouhou

přes jeden yard, ale širokou pouze několik palců. Uniknout by

tudy mohla jedině myš. Venku se jako úzký namodralý proužek

zjevil nebeský azur. Štěrbina byla nepochybně dílem větru a

tropických deštů, které po dlouhá tisíciletí útočily na skálu.

Ginger s dohořívajícím hadrem v ruce pohlédl nazpět, a

zalapal s hrůzou po dechu. Několik velikých pavouků bylo

vzdáleno sotva deset yardů od nich.

Algy je zahlédl také, a v čirém zoufalství uskočil od nich

dál ke skále u objevené trhliny. Ani ho nenapadlo, že by mohl

škvíru rozšířit, ale ve tmě odhadl špatně vzdálenost a narazil do

stěny vahou celého těla. Následný průlom ho proto zastihl

naprosto nepřipraveného. Zapraskalo to, tenká skalní stěna se

pod nárazem těla otřásla, vzápětí pukla a v podobě hromady

drobného štěrku se vyvalila ven. Algy rozhodil paže, pokusil se

něčeho zachytit, jenže čeho se dotkl, sypalo se dál a Algy letěl

ven! Doslova z jeskyně vypadl!

V příští chvíli se řítil svahem dolů a zoufale se snažil pád

zmírnit. Sráz nebyl vysoký, ale o to příkřejší. Před ním i za ním

se sypala lavina kamení. Cítil blížící se konec.

162

Když dopadl nohama na pevnou zem, nemohl uvěřit svému

štěstí. Teprve nyní poznal, že přistál na schodišti.

Po obou stranách vedla úzká římsa a když ho vzápětí zasáhl

větší padající kámen do zad, málem přepadl přes její okraj.

Kámen ho srazil na stezku tak, že mu nohy visely nad propastí.

Zoufale je stáhl zpátky a osud pušky, která mu vypadla a řítila

se do hlubiny, mu byl zcela lhostejný.

V otvoru nad Algym se v té vteřině objevil ustrašený

zrzkův obličej. Ginger měl hrůznou podívanou z první ruky.

Kromě toho spatřil něco, čeho si Algy nevšiml. Když vzhlédl po

schodišti vzhůru, uviděl, že po něm kdosi kvapně sestupuje.

Zrzek se tam nemusel dívat dvakrát, aby poznal, kdo jim míří v

ústrety. Byl to Tygr! Ginger varovně vykřikl.

„Tady! Chyť to!“ křikl, a nechal k Algymu po svahu

sklouznout svou pušku.

Jenže pavoučí štvanice v jeskyni vrcholila a vedle zrzka se

ve skalním okně zjevil Eddie s očima na vrch hlavy. „Pryč!“

vyjekl. Jsou tu!“

Ginger se ani neohlédl. Bez váhání následoval svou pušku

a sklouzl dolů ke schodišti. Eddie dopadl těsně vedle něj a

málem ho srazil přes okraj římsy. V okamžiku, kdy se dostali k

Algymu, mířil již jejich kamarád puškou na Tygra, který se k

nim řítil dolů po schodech. Nebyl ozbrojen, o to víc však řval,

aby mu hned uhnuli z cesty.

Nikdo z bludné trojice nemohl tušit, k čemu došlo na

náhorní planině a ani na okamžik je proto nenapadlo, že se z

krále stal pouhý štvanec. Předpokládali, že na ně narazil buď

náhodou, pro Tygra šťastnou, anebo záměrně, což jim bylo

zcela nepochopitelné. První domněnku jen potvrdil dav

řvoucích indiánů a míšenců, který se vzápětí vynořil za ohybem

stezky o kus výše. Nikoho z trojice nenapadlo, že by indiáni

mohli Tygra pronásledovat.

Když Tygr spatřil namířenou hlaveň pušky a odhodlané

tváře tří mužů, zarazil se. Ohlédl se přes rameno, jako by čekal,

163

kdy mu přijdou na pomoc jeho pohůnci. Situace vypadala

vážně.

„Ustupte!“ vykřikl Algy. „Ustupte a řekněte těm lidem, ať

se nehýbají! Jinak vás zastřelím!“

Zdálo se, že Tygr nerozumí. Vykřikl cosi buď španělsky

nebo jakýmsi místním dialektem a pak udělal něco zcela

nečekaného. Pohlédl na trojici, potom na křičící dav a poté

stočil zrak k útesu. Než kohokoli z přihlížejících napadlo, co má

v úmyslu, vrhl se kočičím skokem na úzkou skalní římsu nad

schodištěm. Zázračně se tam zachytil a vydal se k otvoru, z

něhož vypadl Algy a jeho dva přátelé.

Algy se nejprve domníval, že se Tygr chce dostat nad ně,

když však pochopil, co zamýšlí, varovně vykřikl. Tygr buď

nerozuměl nebo rozumět nechtěl. Zmizel v otvoru.

Z dohledu byl jen jedinou vteřinu. Vzápětí se opět vynořil a

s divokým řevem tloukl kolem sebe ve snaze setřást černé

chlupaté pavouky, které však měl na těle jako přišpendlené.

Zdálo se, že pro boj s hmyzem zapomněl kde stojí, a bylo jen

zákonité, že se ve skalním okně neudržel. Ztratil rovnováhu a

zřítil se dolů. Neměl Algyho štěstí. V letu se přetočil a dopadl

tvrdě hlavou na schodiště.

Ginger chvíli ohromeně hleděl na nehybného muže a snažil

se srovnat si v duchu události minulých několika vteřin. Jako ve

snu viděl, jak Algy štítivě odkopl hbitého velkého pavouka, a

otřásl se odporem. Pak si vzpomněl na Tygrovy muže, vzhlédl

ke schodišti nad sebou a uviděl ke svému úžasu, že se všichni

zastavili. Jeden z mužů stál kousek před ostatními a zrzka

upoutal jeho sněhobílý tropický oblek. Zamrkal a znovu

vzhlédl.

„Asi jsem se zbláznil,“ zamumlal.

Pobledlý Algy se k zrzkovi prudce otočil. „O čem to

mluvíš?“ vyštěkl.

„Je to Carruthers, nebo mám vidiny?“ ukázal Ginger.

164

Algy strnul. Unaveně si přejel dlaní čelo. „Jistě, že je to

Carruthers,“ odpověděl. „A když je tady on, nemůže být daleko

ani Biggles.“

„Vůbec nic nechápu,“ zabručel zmateně Eddie.

„Zatímco jste padl na hlavu, venku muselo dojít k

podivuhodným věcem,“ řekl Algy.

Carruthers zamával paží na pozdrav, a vykřikl: „Na co tam

čekáte? Pojďte nahoru. Hledáme vás už bůhvíjak dlouho. Je po

všem, pánové.“

Algy se zpitoměle otočil ke Gingerovi. „Slyšel jsi to?“

zeptal se nevěřícně. „Prý je po všem…“

„Po čem?“ bezradně se rozhlédl chvějící se zrzek, jehož

nervy se znovu začaly hlásit o svá práva.

„Pojďme to nahoru zjistit,“ navrhl Algy.

Pomalu stoupali schodištěm. Carruthers šel vzhůru před

nimi a pak slyšeli jak nahoře křičí. Ve chvíli, kdy dosáhli

vrcholku, stál tam Biggles s rukama založenýma v bok.

„Na co jste si to u všech hromů hráli?“ zeptal se příkře.

„Hráli!“ odfrkl vztekle Algy. „Hráli? Sršíš vtipem.“

Nakvašeně se zasmál.

„Říkal jsem vám, abyste počkali, až se vrátím.“

„To bychom udělali, kdyby někdo nahoře nedováděl s

dynamitem.“

„Co se stalo s Tygrem?“ zeptal se Biggles.

Algy mu vše vylíčil. „Nesou ho sem nějací dělníci,“

uzavřel.

„To nám ušetřilo spoustu starostí,“ kývl Biggles. „Pojďme

jim naproti. Chci tu mapu. Měl by ji mít v kapse.“

„Pokud chceš mapu kvůli pokladu, už ji nebudeš

potřebovat,“ řekl lišácky Ginger.

„Proč?“

„Už jsme ho našli,“ ušklíbl se zrzek. „Proto!“

Biggles vytřeštil oči. „Tak za tím jste se hnali? Mohlo mě

to napadnout. Pojďte mi ho ukázat.“

165

„Ukážeme ti poklad, až nám ukážeš něco k jídlu a kus

mýdla,“ slíbil Algy.

„To je slušný obchod,“ usmál se Biggles. „Pojďte, myslím,

že se něco najde pro všechny.“

Vykročil zpátky k letadlu, a Carruthersovi přenechal další

řešení situace na náhorní planině.

Zbytek příběhu je jednoduchý.

Před jídlem se tuláci podzemím, jako dobře vychovaní

chlapci, pořádně umyli. Vyprávěli při tom své pohnuté zážitky z

posledních hodin a pak se vrátili do podzemí. Nezdržovali se

hledáním skryté pružiny, která ovládala sochu, a uvolnili vchod

sochory. Vynesli poklad na světlo, kde ho bylo možné snáz

ocenit a kde ho na závěr Carruthers prohlásil za majetek britské

koruny.

Ukázalo se, že cennosti nalezené v jeskyni mají mnohem

větší cenu, než jakou jim letci přisuzovali, neboť obsahovaly

skvostné

drahokamy,

převážně

rubíny

a

smaragdy,

kombinované se zlatem. Šlo o mimořádný nález, protože téměř

všechny skvosty byly jedinečnou ukázkou umění původních

obyvatel tropické Ameriky. Většina věcí z pokladu putovala

proto později do muzeí, a nálezci pak obdrželi pozoruhodný

podíl z ceny v hotovosti.

„Pomilováníhodná částka,“ řekl tehdy zrzek, když pohlédl

na šek.

Po ocenění pokladu byly skvosty naloženy do Tuláka, který

je měl přepravit na pobřeží. Protože svůj úkol dokončili, odletěli

do Belize i všichni tři letci. Na palubu přibrali Carrutherse a

Krále pralesa, který se dosud neprobral z bezvědomí. V

bungalovu zastupujícího guvernéra pobyli do doby, než bylo

uzavřeno úřední šetření celé akce. Soud je na základě

vyslechnutých svědeckých výpovědí zprostil případných

obvinění v souvislosti s úmrtími spiklenců, a dostalo se jim i

neoficiálního blahopřáni k úspěšné likvidaci gangu, který byl

hanbou kolonie. Pocit ze záslužné a do konce dotažené práce

166

vyvážil všechny útrapy posledních dnů. Tygr na soud teprve

čekal. Byl obviněn z vícenásobné vraždy a dalších zločinů, o

kterých poskytli svědectví osvobození indiáni. Letci nevyčkali

na soud s tyranem, o jeho závěrech však nepochybovali.

Po vyřízení nezbytných formalit se Eddie, který se marně

pokoušel přesvědčit ostatní, aby odcestovali s ním, vrátil do

Spojených států. Černouš byl oceněn odpovědnou funkcí v

řadách místní policie. Pak se Biggles, Algy a Ginger znovu

nasoukali do Tuláka, a konečně pokračovali v turistických

toulkách, spokojeni s výsledkem své zastávky v zapomenutém

koutě britského impéria.

PŘIPRAVUJEME: BIGGLES – POLICEJNÍ HLÍDKA

167

OBSAH

Biggles potkává starého přítele

Nečekané setkání

Černouš vypráví a Ginger dostává lekci

Návštěvník a záhada

Nepřátelský útok

Stezka vedoucí do neznáma

V tygřích spárech

Algy otvírá klec

Mokré nebezpečí

Všechno se mění

Had

Ginger objevil stopu

Pohřbeni se sochou

Bigglesovi zajatci

Past a zoufalství

Kulomet v akci

Únik před pavouky

168

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES V DŽUNGLI

z anglického originálu BIGGLES IN THE JUNGLE

Edice Hrdinové vzdušných bitev 30

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Petr Barč

Překlad Pavel Kaas

Vydalo nakladatelství Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4

jako svou 676. (106.) publikaci

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o.,

Český Těšín, Střelniční 54

ISBN 80-855773-81-3

169