1

W. E. JOHNS

BIGGLES VE ŠPANĚLSKU

TOUŽIMSKÝ & MORAVEC

PRAHA

W. E. Johns © GP Agentura Bratislava,

Jacket illustration Zdeněk Burian, Petr Barč

© Eva Hochmanová et Ostrov, 1993

© Petr Barč, 1993

Illustrations © JW – dědicové, 1993

ISBN 80-85773-04-X

2

KAPITOLA PRVNÍ

PŘERUŠENÁ PLAVBA

Major James Bigglesworth, kterého všichni, přátelé i nepřátelé,

znali pod přezdívkou Biggles, právě odložil knihu, do níž se nemohl

začíst, protáhl se a hlasitě zívl. Lehátko pod ním zlověstně zavrzalo.

Tak ho to vyděsilo, že vykřikl a raději se znovu opřel zády o

opěradlo. Svěží mořský vánek zatím listoval v odložené knize.

„Zůstane-li kniha tam, kam jsi ji odložil, brzy ji vítr sfoukne s

paluby do moře,“ poznamenal Algy Lacey, odpočívající na

sousedním lehátku. Na palubě parníku Stavritos stálo ještě jedno

lehátko. Seděl na něm Ginger Hebblethwaite, Bigglesův chráněnec.

Biggles se po Algyho varování ani nepohnul, i když bylo celkem

jasné, že má pravdu.

„Myslím, že by tomu neslanému nemastnému guláši trocha

mořské vody neuškodila,“ poznamenal otráveně Biggles.

„To je zvláštní. A mně někdo říkal, že je to docela dobrá kniha,“

ozval se Ginger.

3

„Ten, kdo ti to řekl, by ji měl za trest sníst,“ odpověděl poněkud

kousavě Biggles. „A lékař, jenž mi doporučil pobyt na moři, neměl

všech pět pohromadě. Tomu bych dal za trest spolykat všechny jeho

nástroje,“ dodal ještě po chvíli přemýšlení.

„Říkal, že potřebuješ klid a odpočinek,“ namítl Algy.

„Ano. Proti tomu samozřejmě nic nemám a souhlasím s tím. Ale

plavba na lodi má na mě opačný účinek. Znervózňuje mě, že se tu

vůbec nic neděje. Loď se sice pohybuje, pluje, pluje a pluje, ale ve

skutečnosti je všechno stále stejné.“

„Máš sice pravdu, ale co bys vlastně chtěl, aby se dělo? Chtěl

bys snad, aby se naše loď srazila s nějakou jinou nebo abychom

najeli na útes?“

„Třeba. Alespoň by to tu nebylo tak jednotvárné a zahnalo by to

tuhle strašlivou nudu. Kdybych musel jen sedět a nesměl dělat nic,

asi bych se z toho zbláznil. Snesl bych snad všechno, ale nečinnost

ne. A teď už to trvá pět dní, což je o čtyři dny více, než jsem schopný

snést.“

„Zkus pozorovat moře!“ navrhl mu Ginger.

„A k čemu mi to bude? Myslíš, že jsem ještě nikdy neviděl

moře? Vždyť vypadá stále stejně. Jedna vlna může být vyšší než

druhá, ale když si pořádně prohlédneš jednu, viděl jsi vlastně i

všechny ostatní. Pokud jde o mne, milerád ti starost o ně přenechám,

o malé i velké, s pěnou i bez pěny.“

Nikdo mu na to už neodpověděl, a tak se Biggles mohl znovu

ponořit do svých chmurných myšlenek.

Jaké to vlastně měl potíže, že mu lékař doporučil klid a

odpočinek? Kdysi v tropech dostal zimnici a nyní se u něj objevily

příznaky této nemoci. Byl tak přinucen po mnoha letech vyhledat

lékaře. Musel se podrobit léčbě chininovými injekcemi. Po uplynutí

dvou týdnů lékař prohlásil, že je téměř zdráv, ale že by mu velmi

prospěl pobyt na moři.

Ginger se dosud ještě nikdy neplavil na velké námořní lodi a

ihned se tím nadchl.

Souhlasil i Algy.

Biggles se bez velkého nadšení podrobil jejich rozhodnutí a o

čtyři dny později už nastupovali na nákladní loď plující pod řeckou

4

vlajkou do Athén. Biggles si totiž dal jednu podmínku – že nepoplují

na osobní lodi. Již po pěti dnech plavby začal otevřeně projevovat

svoji rozmrzelost nad věčnou jednotvárností moře. Členité pobřeží

Gibraltaru sice na chvíli upoutalo jeho pozornost, ale teď už bylo

daleko za nimi a nejbližší přístav, totiž Marseille, byl vzdálen ještě

celé dva dny plavby.

Ginger přistoupil k zábradlí a ukázal na malou temnou skvrnu

na severní části obzoru.

„Na obzoru je země. Mohlo by to být Španělsko.“

„Ano, je to Španělsko,“ přikývl Biggles.

„Zajímalo by mě, jak tam pokračuje válka.“

„Tvá zvědavost mě ani trochu nepřekvapuje. Spíš bych se divil,

kdyby ses o to nezajímal. Jak tě znám, zase sníš o nových válečných

dobrodružstvích.“

„Vůbec by mě nemrzelo, kdybychom se tam mrkli,“ připustil

Ginger.

„Doporučuji ti, abys tenhle nápad co nejrychleji pustil z hlavy,“

varoval ho Biggles pevným a rozhodným hlasem. „Mám už válek a

válčení po krk. A ty by sis měl vážit toho, že můžeš v klidu jíst a spát

a potom zase jíst a spát. Ale hrome, co to slyším?“

Biggles a Algy přiskočili k zábradlí, u něhož už nějakou dobu

stál Ginger.

„Vypadá to na letoun společnosti Air France. Pokud vím, tato

společnost obstarává dopravu nad Středozemním mořem,“

komentoval dění na obloze Algy. Zacláněl si oči rukou, aby lépe

viděl blížící se skvrnku.

„Máš asi pravdu,“ souhlasil Ginger.

Jako uhranutí se všichni tři rychle přemístili na jiný okraj

paluby, kde jim ve výhledu nepřekáželo lanoví. Ostatně bylo by

zvláštní, kdyby se jako letci chovali jinak.

„Zdá se, že míří k naší lodi,“ prohlásil Algy. „Zpočátku měl jiný

kurz, ale před chvílí jej změnil. Možná se mu porouchal motor.“

Dunění motoru postupně sláblo.

„Už mu vynechává. Určitě letí sem k nám!“

„Posádka naší lodi se dala do pohybu,“ podotkl Biggles, když

zaslechl několik rozkazů a zvonek ozývající se ze strojovny.

5

„Podívejte se na námořníky, vypadají nezvykle rozrušeně,“

upozornil je Algy.

„Řekům stačí k rozčilení málo,“ konstatoval Biggles.

„Vypadá to, že se na něco připravují,“ řekl Ginger, když se z

kapitánského můstku snesl celý příval nových rozkazů. Nyní vyběhli

na palubu zbývající námořníci, kteří dosud zůstávali v podpalubí.

V jednom jediném okamžiku se ospalé a lenivé odpoledne

změnilo v čilý ruch a shon.

Biggles se zachmuřil.

„Nepatřím sice k lidem, kteří dělají zbytečně poplach,“ prohlásil

dívaje se na členy lodní posádky, jak pobíhají sem a tam a starostlivě

sledují obzor, „ale z chování námořníků usuzuji, že propadají čím dál

větší panice. Čeho se tak bojí? Jistě ne pouhého setkání lodě s

letadlem! Ten stroj se sem blíží od Mallorky – a tam má Franco svou

základnu. U všech čertů, v tom má jistě prsty ten starý chlápek s

šedivou bradkou, jenž nastoupil v Gibu.“

Algy se tázavě podíval na Bigglese.

„A jak by to s ním mohlo souviset?“

„Poněvadž je to Španěl, a jestli se mýlím, pak jsem ještě nikdy v

životě žádného Španěla neviděl. Slyšel jsem ho také mluvit s

člověkem, který ho doprovázel.“

„Ty tedy myslíš…?“

„Nu, omyl se vyloučit nedá, ale cosi mi říká, že je to tak. Nejspíš

se na palubě naší lodi nachází něco nebo někdo, co je frankistům

trnem v oku. Poslední dobou byla celá řada lodí v těchto vodách

bombardována. Byly mezi nimi i anglické lodě.“

„Ty si myslíš…, že se nás to letadlo chystá bombardovat?“

vykřikl polekaně Ginger.

„Vůbec by mě to nepřekvapilo,“ odpověděl mu Biggles

upřímně. Prstem ukázal na blížící se letadlo.

„Je nesporné a naprosto jisté,“ pokračoval, „že tento stroj míří k

naší lodi. Je to vojenské letadlo: dvousedadlový stroj. Vzadu je

zřetelné vidět kulomet.“

Algy chytil Bigglese za ruku.

„Máš pravdu,“ vyrazil ze sebe. „Pod křídly má zavěšené bomby.

Podle toho, jak vypadají, váží každá z nich asi dvě stě třicet liber.“

6

Všichni sebou poděšeně trhli, když kulomet začal pálit kamsi na

příď parníku.

„Ke všem čertům!“ vykřikl vztekle Biggles.

„Podívejte se!“ hlesl Algy, když se letadlo střemhlav vrhlo

přímo na loď.

Dosud se na palubě rozléhaly hlasy a výkřiky, ale nyní všechen

hluk zanikl v pekelném rachotu kulometu letadla, jehož stín dopadl

na horní palubu parníku.

Jakmile Biggles zahlédl, že se bomba odpoutává od křídla

letounu, dal se spolu s ostatními na útěk.

Nastal okamžik zlověstného ticha, rušeného jen rychlým

bzučením stroje. Potom kdesi uprostřed parníku vybuchla bomba.

Loď se nejprve otočila kolem své osy, potom se ponořila pod hladinu

a nakonec se vymrštila nahoru. Odněkud unikala syčící pára a z

podpalubí se ozýval pekelný lomoz. Biggles bleskově vyskočil a

utíkal k místu, kde před chvílí vybuchla bomba. Ginger se ho snažil

předběhnout, ale Biggles ho chytil za rameno a strhl ho zpět.

„Pozor!“ vykřikl Algy. „Podívejte se, už se zase vrací!“

Ukázal na bombardér řítící se střemhlav dolů. Právě se ocitl v

jedné přímce s parníkem, opisujícím v té chvíli veliký kruh.

Biggles zbledl, stiskl rty a zoufale se rozhlédl kolem sebe.

Okamžitě mu padl do oka kulomet, z něhož někdo před chvílí pálil

na útočící letadlo. Viděl sice na první pohled, že se jedná o nějaký

neznámý typ, ale podle součástek poznal, že se jeho mechanismus

nijak neliší od těch, s nimiž kdysi zacházel. Byl nabitý a Biggles se k

němu bez váhání vrhl.

„Sežeňte mi rychle nějaký kryt!“ zařval a skočil ke kulometu, u

něhož poloseděl pololežel námořník s rukama na obličeji.

Mezi prsty mu stékala krev. Při prvním náletu byl zasažen

střepinou bomby. Zranění nebylo vážné a tak ho opatrně odtáhl na

stranu a pak se sám přikrčil za modravou hlaveň smrtonosné zbraně.

7

…letadlo se vrhlo střemhlav přímo na loď.

Letadlo měl právě na mušce, takže hlavní nemusel ani pohnout.

Když stiskl spoušť, spatřil, jak se od útočícího letadla odpoutává

další bomba. Přesto pokračoval v palbě. Ve čtyřech vteřinách vypálil

asi padesát ran. K jeho velkému úžasu se stroj neuhnul ani o milimetr

od svého původního kurzu. Biggles si byl jistý, že zasáhl cíl. Teprve

po chvilce pochopil, co se vlastně stalo: zasáhl pilota – a ten ztratil

kontrolu nad řízením stroje. Současně Bigglesovi prolétla hlavou

myšlenka, že letadlo svůj cíl nejspíš zasáhne ještě jednou: zřítí se na

jeho palubu.

8

Když stiskl spoušť, spatřil jak se od útočícího letadla odpoutává

další bomba…

Nezbývalo nic jiného, než se co nejrychleji někde skrýt. Skočil

za komín, a hned potom se pod ním prohnula paluba, jako by byla z

papíru. Dřív, než vzduchem zasvištěly střepiny. ozval se příšerný

rachot: letadlo právě dopadlo na palubu. Zatímco se Biggles kryl

před létajícími střepinami, došlo k další detonaci. Pravděpodobně se

vznítil benzín uložený v nádržích parníku.

Biggles ze své skrýše za komínem spatřil, že na palubě začal

hořet rozlitý benzín. „Algy! Gingere!“ zařval.

Kamarádi k němu přiběhli od svinutých lan, za nimiž se v době

náletu skrývali.

„Záchranné pásy!“ velel Biggles. „A sem! Za dvě minuty bude

po všem.“

Nevšímaje si kapitána ani hystericky ječících námořníků, již se

bezúspěšně snažili uvolnit záchranný člun, vyběhl ke kapitánskému

můstku, kde byly zavěšeny záchranné pásy. Připevnil je oběma

kamarádům kolem těla a třetí si hbitě navlékl na sebe.

„Nebyl by lepší člun?“ zeptal se Ginger.

„Jen se pořádně podívej!“ ukázal Biggles na vyděšené

námořníky. „Na tom místě, kde to chtějí provést, se jim člun nikdy

9

nepodaří spustit na vodu. Vidíte, neříkal jsem to?“ ušklíbl se, když se

člun náhle zřítil do moře a vypadli z něj námořníci, kteří v něm již

seděli. „A teď rychle, než bude pozdě!“

Při těch slovech si již zouval boty a druzí dělali totéž podle jeho

vzoru. Za okamžik se všichni tři vrhli z potápějící se lodi do moře.

„Držte se pohromadě!“ nařizoval Biggles a rozrážel mohutnými

a rychlými tempy vodní hladinu. Teprve, když již si byl jistý, že se

dostal do bezpečné vzdálenosti od klesajícího parníku, a tudíž i od

nebezpečného víru, jenž se při potopení těžké lodě vytváří, zpomalil

tempo a ohlédl se.

Podívaná, která se mu naskytla, byla tak strašná, že na ni stěží

kdy zapomene. Příď lodi zmizela pod hladinou, mohutná záď ještě

trčela kolmo a strmě do vzduchu. Jednotlivé výbuchy doprovázel

sykot unikající páry. Část paluby, jež se dosud nepotopila, zachvátil

oheň. Benzín stékal do vody a plameny olizovaly i železný trup lodi.

Z parníku se ozývalo zoufalé volání námořníků, kteří zůstali na

palubě, ale naši tři přátelé nemohli dělat nic jiného, než bezmocně

přihlížet.

„Už brzy bude konec,“ zabručel Biggles.

Loď se vnořila do vln jako ohromná velryba a voda se za ní

zavřela, Parník úplně zmizel a zůstala po něm jen modrá hladina

moře,

„Teď bys mohl být spokojen. Před půl hodinou sis tolik přál,

aby se něco dělo. Tvé přání bylo vyslyšeno,“ řekl kousavě Algy

Bigglesovi.

„Skoro to tak vypadá,“ souhlasil Biggles. „Jenže po něčem

takovém jsem vůbec netoužil. To mi doufám věříš. Jak daleko jsme

asi od pevniny?“

„Deset mil.“

„To asi budeme blíž. Když jsme byli na parníku, pevninu

zahaloval opar, a to zkresluje.“

„Co myslíš, zachráníme se?“ zeptal se Ginger.

„Pásy nás udrží na vodě nejméně čtyřiadvacet hodin. Ve

Středozemním moři bývá jen malý příboj. Nestane-li se něco

nečekaného, mohli bychom ke španělskému břehu doplavat.

Nepodaří-li se nám to, zbývá naděje, že nás vyloví nějaká loď. Je

10

sice možné, že telegrafista vyslal volání SOS, ale já o tom pochybuji,

protože první bomba vybuchla blízko jeho kabiny. Musíme plavat k

pobřeží, ale v rozumném tempu. Kdybychom si nerozložili síly, brzy

bychom se vyčerpali a to by nám nijak neprospělo.“

11

KAPITOLA DRUHÁ

ZÁCHRANA VE TMĚ

Dlouho plavali bez jediného slova. Připadalo jim, že se ke

vzdálenému pobřeží vůbec nepřibližují. Břeh viděli jako pouhou

nezřetelnou šmouhu nebo namodralý stín. Biggles si velmi

pochvaloval, jak je moře tiché, klidné a voda teplá. Nemuseli se tedy

obávat, že prochladnou.

Aby kamarády trochu povzbudil a dodal jim odvahy, upozornil

je na to, že obrysy se mu zdají poněkud zřetelnější. Pobyt ve vodě

jim zpříjemňovalo slunce, chýlící se nyní k západu. Měli je teď po

levé ruce. Protože se blížil večer, nestálo již tak vysoko jako v

poledne, kdy je hřálo do zad.

Nastal soumrak. Klidnou hladinu nenarušovala ani jediná vlnka.

Nikde v dohledu nebyla vidět žádná loď ani nějaké jiné plavidlo.

Tři muži mlčky čeřili vodu a jedinými zvuky, jež mohli slyšet,

bylo šplouchání vody kolem jejich těl. Vzdálené stíny, k nimž chtěli

doplavat, splynuly s mořem i s oblohou. Jediným ukazatelem směru

se stal maják, jehož světlo protínalo v pravidelných intervalech tmu.

Hladina se proměnila v neviditelnou houpavou pevninu.

Najednou Ginger poděšeně vykřikl. Nedaleko od něho se z vody

vynořil temný obrys nějakého těla. Oddychl si teprve, když Biggles

prohlásil, že je to jen neškodná plískavice.

Tma byla stále hlubší a neproniknutelnější, jen v dálce se

mihotalo světlo majáku.

Po delší odmlce, jež Gingerovi připadala jako celá věčnost, se

znovu ozval Biggles. S uspokojením konstatoval, že se vzdálenost od

majáku zmenšila.

„Teď už nepochybuji o tom, že se pohybujeme správným

směrem,“ řekl. „Světla na pobřeží jsou mnohem jasnější, než byla

ještě před půl hodinou.“

„V dálce vidím pohybující se světlo,“ řekl Algy. „Myslím, že je

to automobil jedoucí po pobřežní silnici.“

„To je dobrý postřeh,“ ohodnotil Algyho bystrost Biggles. „A

teď si dáme malý odpočinek.“

12

Přestali plavat a zavěsili se na záchranné pásy.

„Jak je to asi dlouho, co už jsme ve vodě?“ zajímal se Ginger.

„Asi tak šest hodin. Máte někdo hodinky? Já jsem je nechal v

kabině.“

Jenomže Algy i Ginger je také nechali na lodi.

„A co peníze, má někdo nějaké?“ vyptával se dále Biggles.

Algy u sebe neměl ani haléř. Zapomněl si náprsní tašku v

obleku, který na sobě měl včera.

Ginger se domníval, že má v kapse asi libru šterlinků a možná

ještě nějaké drobné.

„To bude ovšem špatná cesta domů,“ uvažoval Biggles. „Já u

sebe mám asi jednu nebo dvě libry a několik set franků, které jsem si

vyměnil na zastávku v Marseille. Všechny ostatní peníze mám v

cestovních šecích a velmi pochybuji, že mi je ve Španělsku někdo

vymění.“

„Nejdřív ale musíme do Španělska doplavat. Odtamtud už se

domů nějak dostaneme,“ prohlásil Algy.

„Tvůj optimismus mě těší,“ usmál se Biggles, „ale dostat se k

britskému konzulovi v Barceloně nebo v některém jiném větším

městě nebude asi tak snadné a jednoduché, jak si představuješ.

Zapomněl jsi snad, že ve Španělsku zuří občanská válka?“

„Ne, nezapomněl.“

„A bereš v úvahu, že potřebuješ cestovní pas? Máš ho u sebe?“

„Ne, nemám. Zůstal v kabině.“

„Můj také a vsadil bych se, že i Gingerův. Vzpomněl jsem si na

něj při náletu, ale nechtěl jsem kvůli němu riskovat život. A dobře, že

jsem to neudělal, zůstal bych na potápějícím se parníku. Na pasu teď

zase tolik nezáleží. Nebudeme si tím lámat hlavu. Věřím, že se

všechno v dobré obrátí. To je škoda, že nikdo z nás neumí španělsky,

velice by nám to usnadnilo naši zapeklitou situaci. Já znám jen pár

slov. Ale teď bychom měli pokračovat v cestě. Břeh už není daleko.“

Biggles nemluvil jen tak do větru, protože pobřeží, či vlastně

světla, jež ho lemovala, bylo nyní zřetelně vidět. Kousek dál od

pobřeží světel stále přibývalo. Nemohlo to být nic jiného než nějaké

velké město, a vedla k němu pobřežní silnice.

13

„Neklamou-li mne mé zeměpisné znalosti a usuzuji-li správně

podle místa, kde parník ztroskotal, mohli bychom přistát buď v

Tarragoně, nebo v Barceloně,“ prohlásil Biggles, když si pozorně

prohlédl osvětlené město. „Co o tom soudíte?“

„Nic,“ odpověděl krátce Algy.

Biggles stále pozoroval ta světla a náhle překvapeně vykřikl.

Světla zmizela jako mávnutím kouzelného proutku.

„Snad je to mlha,“ zamyslel se Biggles. „Co by to jiného mohlo

být?“ Škoda, byli jsme už tak blízko! Snad se obejdeme i bez nich,

protože pevnina musí být tím směrem, kde před chvílí byla světla.“

Plavali dále.

„To není mlha!“ vykřikl po chvíli Ginger. „Jen poslouchejte!

Slyšíte letadla? Je to nějaká větší formace. Vsadil bych se, že to jsou

bombardéry. To není mlha, to je zatemnění! Proto ta světla tak náhle

zmizela.“

„Gratuluji vám, mládenci,“ přikývl pochvalně a uznale Biggles.

„Máte skvělý postřeh a jasný úsudek. Myslím, že teď nám je lépe ve

vodě než tam ve městě.“

Hukot blížících se letounů sílil a po chvilce byl přerušen ostrým

hvizdem.

Biggles se chraptivě zasmál.

„Tenhle zvuk jsme už někde slyšeli, viď Algy?“

„Co to je?“ zeptal se Ginger.

„Bomby. Dobře poslouchej! Není to daleko.“

Jen to dořekl, obloha se rozzářila rychle po sobě jdoucími

záblesky. Za několik vteřin se ozvala hromová detonace, po níž se

rozvlnila i klidná hladina moře.

„Tak se mi zdá, že jsme si pro naši rekreaci nemohli vybrat lepší

místo,“ poznamenal s hořkostí v hlase Algy.

Ještě než Biggles stačil odpovědět, otřásla městem další salva

výbuchů. Na noční obloze to vypadalo jako za prudké letní bouře

plné blesků. Na dvou místech ve městě se objevily plameny, které se

postupně měnily v požár.

14

Obránci pálili na odlétající útočníky z několika děl

„To je ale svinstvo,“ zavrčel Biggles.

„Vypadá to, že už je po všem,“ konstatoval Algy. „Letadla

odlétají. Podívejte se, co dělají protiletadlové baterie!“

Obránci pálili na odlétající útočníky z několika děl. Ale jejich

granáty a šrapnely vybuchovaly pod oblohou bez viditelného

úspěchu. Hluk motorů slábl a bylo už zřejmé, že žádné letadlo nebylo

zasaženo. Všem se podařilo uniknout.

15

Na pobřeží se postupně rozsvěcovala světla. Našim hrdinům se

zdálo, že už je mají téměř na dosah ruky.

V téže chvíli Biggles ucítil pod nohama zem a okamžitě tuto

radostnou novinu ohlásil ostatním. Ti ji přivítali s jásotem. Skutečně

mohli nohama dosáhnout až na dno. Z pobřeží sem zabíhala písečná

kosa.

Biggles se rychle blížil ke břehu a jeho přátelé ho následovali.

Když vyšel z vody, odepnul si záchranný pás, odhodil ho vedle sebe

na písek a s ulehčením si sedl.

Algy a Ginger si sedli také.

„Tak to bychom měli. Jsme na souši,“ řekl Algy. Biggles

přikývl.

„Ano,“ potvrdil. „Teď bychom si ještě měli opatřit suché šaty,

nebo alespoň ty mokré bychom měli někde usušit. Přijde-li mi ještě

někdo s návrhem na cestu po moři, uslyší ode mě něco, co si za

rámeček nedá. Neměli bychom tu takhle zůstávat, bude lepší, když se

budeme pohybovat, abychom se nenachladli. Teď v noci je ve vodě

tepleji než venku. Jak se cítíte, hoši?“

Oba ho ujistili, že se cítí docela dobře. Pod Bigglesovým

vedením postupovali přes písečné duny a brzy se dostali na cestu.

„Nejdříve musíme najít nějaký obchod s obuví,“ rozhodl Biggles.

„Nemůžeme se tu přece procházet jen tak v punčochách. Tady před

námi jsou sice nějaké domy, ale já bych raději zahnul doprava.

Nebylo by přece jen lepší nejprve hledat nějaký hotel, kde bychom si

usušili šaty, a potom teprve zajít do obchodu s obuví, pokud ovšem

při cestě na nějaký nenarazíme? Také si musíme opatřit pesety.“

„Co že si musíme opatřit?“ podivil se Ginger. „Pesety. To je

španělská měna. Teď je asi tak půl desáté nebo nanejvýš deset hodin.

Myslím, že některá směnárna by mohla být ještě otevřená. Nejspíš

směnárna na nádraží.“

Trvalo jim asi půl hodiny, než se dostali do středu města. Cestou

viděli několik zničených budov. Jinak byl ve městě klid a kromě

několika ojedinělých chodců nic nenasvědčovalo tomu, že město

před chvílí zažilo nálet.

Za deset minut se octli na velkém čtvercovém náměstí, na jehož

jedné straně se třpytilo moře. Mezitím vyšel měsíc. Ozařoval tichou

16

vodní hladinu, od níž se odrážela silueta vysokého sloupu se sochou

stojícího muže.

„Jsme v Barceloně. Tak tohle je slavný Kryštof Kolumbus,“ řekl

Biggles a ukázal na sloup. „Připlul sem, když objevil Ameriku. Od té

doby, co jsem tu byl, uběhlo sice pár let, ale naštěstí si ještě pamatuji,

kde tu je nádraží.“ Teprve teď uviděli, jaké škody bombardování

způsobilo. Na náměstí zely dvě hluboké jámy, nad nimiž postával

hlouček gestikulujících lidí. Většina z nich měla na hlavě barety.

Trosečníci prošli kolem nich a brzy se dostali k nádraží.

Směnárna byla otevřena, jak Biggles správně předpokládal.

Vyměnil zde tři libry za španělské peníze. Neměl ani zdání, jaký je

kurz libry k pesetě, a ani se na to nezeptal. Položil jednoduše na pult

u přepážky mokré bankovky a počkal, až mu je pokladník vymění.

Ten si nejprve podezíravě prohlížel Bigglese a potom bankovky, ale

nakonec se omluvně usmál a na pult vysázel kupu papírových peset.

Biggles je vůbec nepočítal. Vzal je s pultu a zabalil je do kusu

papíru, který utrhl z plakátu ležícího na stole. Celý ten balík zastrčil

do kapsy u vesty.

„Tak tohle šlo celkem hladce,“ pronesl, když vyšli opět na

náměstí. „Teď bychom měli sehnat hotel. Tady u nádraží jistě nějaký

bude. Pojďme se po něm poohlédnout.“

„ Rambla de la Constit, “ četl Ginger na vývěsním štítu nad

vchodem do malého, ale domácky vypadajícího baru.

„Jsou tam samí vojáci,“ hlásil Algy, jenž se do rambly zašel

podívat.

„Tady je totiž válka,“ podotkl suše Biggles.

„A tamhle je obchod s obuví!“ vykřikl Ginger a ukazoval na

nízký domek, před nímž byla vyložena dlouhá řada laciných sandálů

s hrubými podrážkami.

„Budou lepší než nic,“ přitakal Biggles. „Pojďme dovnitř.“

Uvnitř našli drobného staříka s dlouhou šedivou bradkou a v

brýlích, jež mu na nose neustále poskakovaly. Bez dlouhého

vysvětlování okamžitě pochopil, proč k němu zašli. Biggles použil

nejjednoduší způsob domluvy. Nejprve ukázal na nohy a potom na

sandály.

17

Stařík před ně nanosil hromadu sandálů a zkušeným okem z

nich vybral potřebné velikosti.

Všichni tři zákazníci byli v několika minutách obuti.

Biggles zaplatil tak, že položil na stůl stopesetovou bankovku a

shrábl drobné. Vyšli na ulici.

„A co kdybychom se teď napili něčeho teplého a něco pojedli?“

navrhl Ginger a kývl směrem k blízké restauraci, za jejímiž okny

byly vyloženy talíře s různými vábně vypadajícími pokrmy.

Biggles se usmál.

„To není špatný nápad,“ pochválil Gingera. „Mám hlad jako vlk.

Pět minut nehraje žádnou roli. Nesmíme ale zapomenout, že je

potřeba zajít na konzulát, abychom si opatřili doklady a vyhnuli se

tak případným nepříjemnostem a tahanicím.“

Ginger si to namířil rovnou ke vchodu, nad nímž visel pruh

papíru s nápisem.

„ Casa Reposada, “ četl nahlas. „Co by to mohlo znamenat?“

„Dům klidu nebo lépe dům oddechu,“ odpověděl Biggles. „A

teď už pojď!“

Jakmile vstoupili dovnitř, nabyli dojmu, že se jim zde nemůže

stát nic nepříjemného.

Na první pohled se zdálo, že bar má skutečně přiléhavé jméno.

Bylo to opravdové místo oddechu, neboť naprostý klid rušilo pouze

rádio stojící v koutě. Linuly se z něj melodie jedné oblíbené opery.

Barman opírající se o pult pozoroval lesklou skříňku rádia a pozorně

naslouchal.

Malá místnost měla typickou výzdobu. Vytapetované stěny byly

polepeny plakáty se seznamy výherců různých loterií nebo s

reklamami na býčí zápasy. Kolem zdi se táhla dlouhá, úzká lavice.

Na podlaze posypané pilinami stály kulaté stolky s mramorovými

deskami. Mezi stolky se vyjímala všudepřítomná plivátka. Ve

Španělsku se totiž plivání nepovažuje za prohřešek proti dobrým

mravům. Na polici za barmanem byla vystavena řada lahví s

nápadnými vinětami.

18

KAPITOLA TŘETÍ

NEBEZPEČNÝ ÚKOL

V místnosti seděl jediný host, poněkud zavalitý muž s

nažloutlou pletí, jenž si právě četl noviny. Když naše trojice míjela

jeho stůl, vrhl na ni pátravý pohled.

Biggles se mu podíval zpříma do očí a kývl na pozdrav.

Neznámý muž se místo odpovědi zavlnil a potom se opět ponořil do

četby novin. Biggles vybral stolek nedaleko od něj a s úlevným

vydechnutím dopadl na lavici.

„Doporučuji vám šálek horké čokolády,“ řekl, když se kamarádi

usadili každý z jedné strany. „Je to jedna z věcí, na niž jsou Španělé

skuteční odborníci.“

Potom se obrátil k barmanovi se slovy: „Hi seňor. Tres

chocolates!“

Barman se líně obrátil, zesílil rádio – asi proto, aby mu nic

neuniklo ve chvíli, kdy nebude v místnosti – a zmizel ve dveřích

vedoucích kamsi dozadu.

Biggles se nepřátelsky zamračil. Soprán řvoucí v rádiu zřejmě

příliš nelahodil jeho uším.

„Doufám, že ta ženská už brzy skončí,“ brmlal, „nebo mě z ní

ještě rozbolí hlava.“

19

V téže chvíli se otevřely dveře a dovnitř vešel odpudivě

vypadající hrbáč. Stáhl rty, jako by se chtěl usmát, ale Gingerovi to

připadalo jako nejapný škleb. Přelétl temnýma očima celou místnost.

Chvíli spočinul pohledem na muži schovaném za novinami, potom se

podíval na tři cizince a přistoupil k nim s jakousi knížečkou v ruce.

„Co od nás asi chce?“ byl zvědav Ginger.

„Prodává losy,“ vysvětloval mu Biggles. Musel přitom téměř

křičet, aby přehlušil řev rádia. „Tomu se ve Španělsku nevyhneš.

Říká se, že polovina obyvatelstva se živí prodejem losů a druhá

polovina tráví veškerý čas vysedáváním u rádia a čekáním na

výsledky tahů různých loterií.“

Odmítavým pohybem ruky dal hrbáčovi najevo, že se o losy

nezajímá. Naštěstí se objevil barman s šálky čokolády. Jakmile

uviděl, že hrbáč obtěžuje cizince, odehnal ho od stolu.

Hrbáč začal prudce oddychovat, jako by měl záduchu nebo

nějakou jinou plicní chorobu, a vzdálil se.

Barman přinesl na podnosu velké množství různých nádob a

jakmile je rozdal svým zákazníkům, šel se znovu opřít o pult. Bylo

na něm vidět, že hudbu linoucí se z reproduktoru poslouchá s

opravdovým zájmem.

„No, teď už je to lepší,“ pochvaloval si Biggles. „Když zpívá

mužský hlas, dá se to poslouchat. Ta ženská byla nesnesitelná.“

Ginger si všiml, že hrbáč odešel.

„Já jsem zase rád, že zmizel ten nepříjemný tvor,“ prohlásil.

„Šel z něho strach.“

Na několik minut se u stolu rozhostilo ticho. Letci popíjeli

čokoládu, jejíž chuť nezaostávala ani trochu za Bigglesovou

reklamou.

„Snad bychom už mohli jít,“ navrhl Biggles, jakmile dopili.

Právě se chystal zaplatit, když se znovu otevřely dveře. Do místnosti

vstoupil nový host.

Podle střihu obleku to mohl být Angličan. Biggles, na jehož

tváři se zračilo neskrývané překvapení, se obrátil k Algymu.

„Není-li tohle Dicky Frazer, tak já jsem čínský bůh srandy,“ řekl

pomalu. „Jistě se na Dickyho pamatuješ, Algy. Byl za války v

20

hlavním stanu Intelligence Service, tajné výzvědné služby. Sešli jsme

se s ním jednou nebo dvakrát u majora Raymonda.“

Algy pohlédl na příchozího a v témž okamžiku se setkaly jejich

pohledy, ale cizinec nedal nijak najevo, že by ho poznával. Usedl na

lavici v protějším koutu místnosti.

„Možná máš pravdu,“ přisvědčil Algy tiše, poněvadž člověk, o

němž mluvili, byl vzdálen jen pár kroků. „Jeho obličej mi sice

připadá povědomý, ale já jsem se s Frazerem nestýkal zase tak často,

abych po tak dlouhé době mohl s jistotou tvrdit, že je to skutečně on.

Ostatně, snad nebude tak těžké přesvědčit se o tom. Můžeme ho

přece oslovit, nebo ne?“

Biggles, aniž by se pohnul, promluvil na muže, o němž se

domníval, že ho poznal.

„Promiňte pane, ale nejste snad Frazer, jehož jsem za války

vídal v hlavním stanu I.S.? Myslím, že jsme se spolu setkali u majora

Raymonda. Snad se na mne pamatujete –jmenuji se Bigglesworth.“

Oslovený muž netečně zvedl oči.

„Nejspíš se mýlíte,“ odpověděl s kamennou tváří. „Nejmenuji se

Frazer a žádné z těch jmen, co jste prve říkal, jsem v životě neslyšel.

Ani vaše tvář mi nepřipadá povědomá. Lituji.“

Potom se opřel o stěnu a dál se tvářil tak, jako by někoho

vyhlížel.

Biggles se podíval užaslýma očima na kamarády a na chvíli se

odmlčel, přičemž se výraz v jeho tváři několikrát rychle proměnil.

„Ten člověk nemluví pravdu,“ řekl potom tichým a poněkud

zklamaným hlasem. „Jmenuje se Frazer, na to bych vsadil krk.

Poznal jsem ho po hlase, stačilo, aby otevřel ústa. Co ty jeho vytáčky

mají znamenat? Angličan to rozhodně je a každý druhý na jeho místě

by uvítal možnost pohovořit si s krajany. Za tím jistě něco vězí.

Ostatně, je to jeho věc, do níž nám nic není. Co nám na něm záleží?“

Oba letci mlčeli a Biggles zaűm sáhl do kapsy pro peníze, aby

mohl zaplatit. Koncert v rádiu právě končil bouřlivým potleskem a

barman kamsi zmizel.

Ticho, které nastalo po umlknuti rádia, bylo přerušeno dvojím

zvukem. Zvenku se ozval sípavý, astmatický kašel a někde docela

blízko pravidelné a tiché kap, kap, kap, jako by v místnosti byla

21

prasklá vodovodní trubka. Biggles zcela bezděčně nadzdvihl šálek,

domnívaje se snad, že on by mohl být zdrojem podivných zvuků.

Nijak to však nekomentoval.

Zato Ginger promluvil.

„Venku jistě stojí ten hrbáč. Myslím, že čeká na nás, až vyjdeme

ven.“

Biggles se podíval ke dveřím, za jejichž sklem se ve tmě

rýsovaly siluety tří postav. Potom zavadil pohledem o muže, jehož

považoval za Frazera. Zaujal ho výraz, s jakým pozoroval podlahu

pod horlivým čtenářem novin.

Byl by rád věděl, co se za výrazem jeho tváře skrývá.

Zanedlouho sám užasl nad tím, co spatřil.

Obrátil se ke svým společníkům a sykl na ně:

„Dávejte pozor! Tady se dějí divné věci. Podívejte se tamhle

dolů!“

Kamarádi se podívali nejprve na něho a potom na označené

místo. Nebyli však schopni vypravit ze sebe jediné slovo.

Tmavorudá skvrna, v níž měl čtenář novin položeny nohy,

mohla být jedině krev. Tak se současně vysvětlilo, odkud se vzaly ty

zvuky připomínající kapající vodu.

Biggles chtěl vstát, ale muž, jenž popřel, že se jmenuje Frazer,

byl rychlejší.

Vyskočil a čtyřmi dlouhými kroky se přiblížil k sedícímu muži.

Odkryl mu obličej, který měl dosud schovaný za novinami.

Ginger zahlédl na okamžik strnulý výraz skelných očí a

pokleslou bradu.

Muž, jenž se nejmenoval Frazer, vrátil noviny do původní

polohy, a zase si sedl na své místo.

Biggles se podíval na barmana. Ten klidně cosi počítal ve svém

zápisníku. Z jeho počínání bylo patrné, že o ničem neví a že si ničeho

nevšímá.

Biggles oslovil chvějícím se hlasem své přátele:

„Měli bychom co nejrychleji zmizet!“

„Bigglesworthe!“

Biggles ztrnul. Pomalu zvedl oči k člověku, jenž ho právě

oslovil.

22

Byl to ten Angličan.

„Sedněte si!“

Věta byla řečena velitelským tónem a Biggles bez dlouhého

rozmýšlení poslechl.

„Sedněte si a buďte zticha!“

Biggles přikývl.

„Vůbec se nehýbejte a vůbec nemluvte!“ přikazoval mu

autoritativní hlas.

„Chovejte se přirozeně, dělejte, jako byste pil a poslouchejte!“

Biggles si nenápadně prohlížel muže, jenž si právě ledabyle

zapaloval cigaretu. Pouze tón jeho hlasu prozrazoval, že situace je

opravdu vážná.

„Nedívejte se na mne!“ ozval se znovu úsečně. „Měl jste pravdu

– jmenuji se Frazer. Dělám stále stejnou práci – chápete? Teď jsem

se ale dostal do úzkých a vy taky. Jestliže lidé tam venku zpozorují,

že spolu mluvíme, nevyváznete odtud živý ani vy, ani vaši přátelé.

To, co se zde děje, není žádné divadlo, ale skutečnost, třebaže

tragická. Mám u sebe jakýsi dokument, který je třeba doručit Foreign

Office, britskému ministerstvu zahraničí. Musí být doručen! Mrtvý

muž vedle vás je můj agent. Čekal tu na mě. Plán se ale nezdařil – a

jak dopadl, to můžete vidět na vlastní oči. Teď jsem na řadě já.

Neobjevil se tu náhodou nějaký hrbáč?“

„Byl zde před chvílí.“

„Hrome! Pak je jich tu celá banda. Jistě obklíčili dům. Goudini –

to je ten hrbáč – neponechává nic náhodě. Já se ven nedostanu. Na

mně však nezáleží, jde o ten dokument. Je životně důležitý pro

existenci impéria. Ta zpráva je nesmírně závažná. Byl bych rád,

kdybyste si ho vzal k sobě vy, protože si myslím, že vás snad

nebudou podezírat. Uděláte to?“

„Jistě.“

„Výborně! Dávejte ale dobrý pozor, poněvadž nás pozorují

oknem! Udělejte přesně to, co vám řeknu!

Já teď nenápadně upustím na zem obálku a odkopnu ji co neblíž

k vám. Až budete odcházet, upusťte něco na zem a zdvihněte to

současně s obálkou. Potom zmizte co nejrychleji zadním vchodem!

Vpravo jsou dveře s nápisem Cabaleros. To je toaleta. Vy ale půjdete

23

rovně chodbou. Tak se dostanete do kuchyně. Z ní vedou dveře ven.

Jimi vyjdete rovnou na ulici. Nejspíš budou také střeženy, ale vy

snad proklouznete. Mně by se to nepodařilo. Teď zůstaňte ještě chvíli

sedět. Já vyjdu hlavním vchodem. Vy využijete chvíle, kdy se na

mne všichni vrhnou a pokusíte se uniknout zadním východem. Je

vám všechno jasné?“

„Naprosto.“

„Tak dobře. Nemyslete si, že přeháním a nadsazuji! Naděje, že

odtud vyváznu se zdravou kůží, není větší než jedna ku stu. Naproti

tomu vaše je nejméně jedna ku deseti. Pokud budou mít podezření,

že jsme spolu ve spojení, zabijí vás bez dlouhých úvah. Nevím sice,

co tu teď děláte, ale na tom nezáleží. Odjeďte co nejdřív do Londýna

a zpravte je o tom, co se stalo!“

Zvenku se znovu ozval astmatický kašel.

„To je Goudini,“ prohodil Frazer.

Ginger se po očku podíval na muže, o němž nyní věděl, že je

členem sboru britské tajné služby. Nebylo na něm vůbec nic

neobyčejného.

Opíral se zády o zeď a klidně pokuřoval cigaretu. Přitom

pozoroval strop.

„Připraven?“ zeptal se tlumeně.

„Ano,“ Biggles na souhlas pohnul nepatrně hlavou.

Potom se obrátil ke kamarádům.

„Jistě jste všechno slyšeli. Zařiďte se podle toho!“

„Teď přijde na řadu obálka,“ řekl Frazer a vytáhl z kapsy

pouzdro na cigarety. Trochu cinklo, když dopadlo na zem. Vypadlo z

něj do pilin několik cigaret a obálka.

Frazer pouzdro zdvihl a vypadlé cigarety zasunul zpátky.

Biggles sáhl do kapsy a položil na stůl stopesetovou bankovku.

Pak do ní foukl, takže sletěla na podlahu. Obálku zdvihl současně s

touto bankovkou. Potom se zvolna vydal k pultu, kde zaplatil.

Frazer se také zvedl a pevným krokem se blížil ke dveřím.

„Sbohem!“ procedil tiše mezi zuby.

„Sbohem!“ odpověděl Biggles a zamířil na opačnou stranu

místnosti. Jeho přátelé ho následovali.

24

KAPITOLA ČTVRTÁ

NEČEKANÁ UDÁLOST

Jakmile vykročili z baru, Biggles se otočil.

„Jdeme do neznáma a nevíme, co nás čeká,“ řekl nevesele.

„Úkol, který jsme na sebe vzali, musíme splnit za každou cenu.

Kdyby se se mnou něco stalo, obálku mám v náprsní kapse. Sami

budete nejlépe vědět, co si počít dál. To je všechno, co jsem vám

chtěl říci. A nyní pojďme!“

Přesně podle Frazerova popisu se nyní dostali do úzké

chodbičky. Než došli ke dveřím do kuchyně, venku se ozval výstřel z

pistole a hned potom další dva.

Biggles se ani na okamžik nezastavil.

„Dostali Frazera,“ houkl jen a otevřel dveře.

V kuchyni se u kamen skláněla nad pánví jakási stařena. Rychle

si je přeměřila a potom na ně vychrlila spoustu španělských slov.

Biggles jí nevěnoval nejmenší pozornost. Přešel kuchyň plnou

česnekového zápachu, otevřel dveře zadního východu a opatrně

vyhlédl ven. Za dveřmi byla těsná ulička, jež se nyní zdála být

prázdná a opuštěná. Ukázalo se ale, že tento první dojem byl mylný,

protože se ihned od zdi odlepily dvě postavy.

„Jsou venku a čekají,“ prohodil k přátelům.

„A vy buďte zticha, ženská!“ rozkřikl se zlostně na stařenu, jež

stále cosi drmolila.

„Pojďte!“ řekl úsečně. „Tady zůstat nemůžeme, musíme se

pokusit dostat ven.“

Potom vykročil rázně na ulici, následován Algym a Gingerem.

Stařena za nimi zlostně přibouchla dveře.

Avšak toho, co dělá stará kuchyňská víla, si Biggles vůbec

nevšímal. Zajímali ho daleko víc tři muži, již se objevili v uličce asi

deset yardů před ním. Pozorně se rozhlížel kolem sebe. Když z

jedněch dveří vyšli ještě další dva muži, zlostně zaklel.

„Vypadá to, že jsme se octli v pasti,“ konstatoval.

Ginger, zachvácený pocitem bezmocnosti, hledal něco, čím by

se mohl bránit.

25

Ale nablízku nenašel nic vhodného, dokonce tam nebyl ani

žádný kámen.

„Nezbývá nám nic jiného, než pokus o útěk,“ navrhoval Ginger.

Biggles uvažoval.

Kdyby alespoň uměl španělsky! Ale v této situaci stejně neměli

příliš na vybranou.

„Dělejte jakoby nic, dokud na nás nezaútočí sami!“ vyhrkl a

rozhodným krokem vyšel vstříc blížícím se mužům.

Vtom se však stalo něco naprosto nečekaného, co změnilo

dosavadní ráz situace.

Za nejbližším rohem náhle nastartovalo neznámé auto a rozjelo

se proti obkličovatelům tak rychle, že by je určitě srazilo na zem a

přejelo, kdyby hbitě neuskočili do stran.

Biggles také uskočil do nejbližšího výklenku dveří, neboť úzká

ulička ani jiné možnosti úkrytu neposkytovala. Vzápětí zažil

opravdové překvapení. U automobilu řítícího se ulicí se za jízdy

otevřela dvířka. Zevnitř zaslechl, jak ho někdo zcela zřetelně

anglicky zve: „Nastupte si!“

Byla to sice jen dvě slova, ale naléhavost, s níž byla řečena,

prozrazovala, že se nejedná o omyl.

Biggles se nerozmýšlel ani vteřinu. V té chvíli samozřejmě

nevěděl, kdo a proč ho zve do vozu, ale protože mu právě šlo o život,

nesměl váháním propást nabídku k útěku.

Nejprve otevřel zadní dveře pro kamarády a potom se usadil na

sedadle vedle řidiče. Algy a Ginger se také vrhli dovnitř. Byl to od

nich téměř kaskadérský výkon, neboť ve chvíli, kdy Biggles dosedl

na přední sedadlo, řidič prudce šlápl na plyn.

Tak se stalo, že Algy a Ginger dopadli místo na sedadlo na

podlahu vozu. Nijak toho nelitovali, protože se v téže chvíli ozvaly

výstřely. Několik kulek jim proletělo nad hlavami. Ozvalo se

třesknutí rozbitého skla.

Předních dvířek, dosud otevřených, se zachytil jeden z útočníků.

Biggles se prudce rozehnal nohou, kopl ho do žaludku a tak ho srazil

na ulici.

Vzduchem zahvízdaly další kulky. Automobil však ujížděl dál.

26

Algy, ležící na podlaze, se pokusil zavřít zadní dvířka. Když nad

ním zasvištěla kulka, jež vzápětí zasáhla stropní světlo, rychle stáhl

ruku zpět.

Vůz se konečně vymotal z křivolakých uliček a vjel na širokou,

jasné osvětlenou třídu.

Biggles přibouchl dvířka a poprvé se podíval na neznámého

zachránce. Muž měl nyní plné ruce práce s řízením vozu, neboť

všude kolem nich panoval čilý provoz.

Z jeho obličeje se dalo vyčíst jen to, že se jedná o muže

středních let. Hezký a příjemný obličej zdobil černý knírek. Vypadal

jako cizinec, ale jaké byl národnosti, to na něm patrné nebylo. Měl na

sobě tmavé, vkusné šaty a na hlavě černý klobouk. Za celou dobu

nepromluvil ani jediné slovo. Choval se tak, jako by ho ti tři

spolucestující vůbec nezajímali. Bylo to velmi zvláštní, vždyť je před

chvílí zachránil před jistou smrtí.

První se ozval Biggles, jenž se snažil navázat rozhovor.

„Děkujeme vám,“ řekl. „Objevil jste se v pravý čas.“

„To nestojí za řeč,“ odpověděl muž, upíraje oči stále před sebe.

Anglicky mluvil dokonale, přesto měl Biggles pocit, že slyší v jeho

výslovnosti jakýsi přízvuk.

„Jak jste se dověděl, že jsme v úzkých?“ zeptal se Biggles,

doufaje, že mu neznámý konečně objasní okolnosti, za nichž se mu

podařilo zachránit je.

„To je moje věc,“ odsekl krátce neznámý muž.

Biggles nad tou odpovědí jen pokrčil rameny, ale odradit se

nedal.

„A kam teď jedeme?“

„To brzy uvidíte.“

27

Několik kulek jim proletělo nad hlavami. Ozvalo se třesknuti

rozbitého skla.

Biggles shledal, že jeho úsilí získat od cizince nějaké informace

je marné, a raději se přestal vyptávat.

„Hoši, jak se vám vede?“ zeptal se Biggles a otočil se dozadu.

„Díky. Ujde to,“ odpověděl Algy, jenž se stejně jako Ginger

pohodlně uvelebil na zadním sedadle. „Měl ses toho pána zeptat, jak

dlouho pojedeme, a upozornit ho, že máme na sobě mokré šaty, jež

bychom si rádi usušili.“

„Ten pán je bohužel nemluva,“ odpověděl ironicky Biggles.

„Nejspíš nás odveze tam, kam sám bude chtít.“

28

I když je nepravděpodobné, že by řidič neslyšel Bigglesovu

sarkastickou poznámku, nedal to nijak najevo.

Kličkoval přiměřenou rychlostí opatrně mezi chodci, mezi nimiž

byli ponejvíce vojáci a děvčata. Několikrát byl přinucen zastavit,

když se musel vyhnout jámám po vybuchnuvších bombách, troskám

domů a jiným překážkám. Když odbočil z jednoho bulváru, octli se

ve čtvrti vládních budov a vil. Ulice lemovaly ale je oleandrů a

palem.

Po jízdě, která trvala asi dvacet minut, zastavili před jasně

osvětlenou ramblou, kolem níž se valily proudy chodců. Zde nebylo

vůbec vidět, že nablízku zuří válka.

Řidič spustil okénko a důkladně se rozhlédl na všechny strany.

Potom otevřel dvířka a vystoupil ven.

„Pojďte!“ vyzval velitelsky své pasažéry.

„On ví, kde jsme, ale já ne,“ brumlal si pro sebe Biggles.

Algy a Ginger také vystoupili a všichni následovali záhadného

muže, jenž na pozdrav uniformovanému vrátnému jen lhostejně kývl

hlavou. Takto všichni vešli do hotelu. Vůz zůstal zaparkovaný u

chodníku.

„Dejte mi tu obálku!“

29

Když prošli palmovým salónkem, stanuli před výtahem.

Bigglesem zmítaly pochybnosti.

Měl už po krk toho slepého poslouchání. Proč by měl chodit za

někým, koho vůbec nezná a jenž odmítá cokoli vysvětlit? Na druhou

stranu se nechtěl chovat nevděčně. Vždyť jim tento záhadný cizinec

zachránil život! Když o celé věci takto uvažoval, dospěl k závěru, že

s nimi zřejmě nemá nepřátelské úmysly, protože v opačném případě

by kvůli nim neriskoval poškození drahého automobilu, natož svůj

život.

Zatímco čekali na výtah, Biggles toho využil a položil

neznámému další otázku.

„Podívejte se,“ oslovil ho klidně, „jsme vám sice nesmírně

vděčni, že jste nás z té kaše vytáhl, ale přesto snad máme právo

vědět, kdo jste, zvláště když nám chcete dávat příkazy. Dále bychom

rádi věděli, jaké s námi máte plány a úmysly.“

„Všechno pochopíte, jen co se dostaneme nahoru,“ odpověděl

stručně muž v klobouku.

„No dobrá, když už jsme dospěli až sem, dotáhneme to do

konce, jenž se zdá být na dohled,“ souhlasil Biggles.

Právě přijel výtah a všichni do něj nastoupili.

Biggles si všiml, že zastavili ve čtvrtém poschodí.

Cizinec po pár krocích vytáhl z kapsy klíč, odemkl dveře,

rozsvítil a pokynul ostatním, aby vešli za ním.

Biggles se nejprve rozhlédl. Teprve když zjistil, že ta místnost,

zařízená jako ložnice i obývák dohromady, je prázdná, vstoupil

dovnitř. Algy a Ginger se postavili za něj.

Cizinec zamkl dveře a obrátil se k Bigglesovi. Sáhl do kapsy a

dřív, než stačili zareagovat, namířil na ně revolver.

Záhadný muž zasmušile pohlédl na Bigglese a ostrým hlasem ho

vyzval: „Dejte mi tu obálku!“

30

KAPITOLA PÁTÁ

ZASE GOUDINI

Po překvapivé výzvě následovalo dlouhé ticho. Biggles byl

ohromen, jeho přátelé rovněž. Ať očekával cokoli, a připraven byl

skutečně na různé možnosti, namířenou pistoli v ruce zachránce

neočekával.

Počínání záhadného muže si nedokázal srovnat s tím, co pro ně

krátce před tím udělal. Jen stěží hledal vysvětlení, jak se mohl

dovědět o existenci obálky.

„Jak to jen zjistil?“ kladl si stále dokola tuto otázku. „Nikdo jiný

kromě nás a Frazera přece nebyl přítomen, když jsme si obálku

předávali. A dozvědět se to neměl od koho. Dokud Frazer nevstoupil

do Casy Reposady, neměl ani tušení, že jsme v Barceloně, natož aby

věděl, že jsme uvnitř. To zjistil až ve chvíli, když jsem ho oslovil.

Potom už z místnosti nevyšel. Takže tato možnost se dá vyloučit.“

Bigglese napadla ještě jedna věc, že byl Frazer jenom raněn a že

záhadného muže stačil o všem informovat, ale to už vypadalo příliš

nepravděpodobně.

„Pospěšte si, pospěšte si a dejte sem tu obálku!“ houkl na něj

netrpělivě muž s knírkem.

Biggles se nemínil jen tak vzdát a odpověděl mu:

„Obálku?“ zeptal se nechápavě, tváře se nevinně jako malé dítě.

„A jakou obálku máte na mysli?“

„Viděl jsem Frazera, jak ji k vám odkopl,“ odpověděl chladně

onen muž.

To sice vyvrátilo všechny Bigglesovy domněnky, ale současně

se tím mnohé vysvětlilo.

Cizinec tedy byl svědkem předání obálky!

„Tak je to tedy,“ řekl Biggles tiše.

„A kde jste přitom byl?“

„Asi tam, odkud jsem to všechno viděl,“ odsekl muž s pistolí v

ruce. „Nesledoval jsem Frazera z Říma až do Barcelony jen proto,

aby se mi nakonec ztratil z očí.“

„A jste – přítel nebo nepřítel?“ vyzvídal dále Biggles.

31

„Ani to, ani ono, nebo snad obojí dohromady,“ zněla krátká a

záhadná odpověď.

Biggles pokýval hlavou.

„Vy pro nikoho nepracujete?“

„To byste měl vědět, jestliže jste do této záležitosti také

zapleten.“

Biggles se usmál.

„To je právě to, že o celé věci nic nevím a zapletl jsem se do ní

zcela náhodou.“

„Hm. Podle toho, co jste dělal dnes večer, to tak nevypadá.“

„Možná to tak nevypadá, ale je to pravda.“

„Jak k tomu tedy došlo, že jste se do věci zapletl?“

„Náhodou, opravdu,“ řekl Biggles upřímně.

„Někdo tomu možná uvěří, ale já ne,“ odsekl cizinec. „Goudini

určitě teď prohledává celé město a jistě udělá všechno pro to, aby nás

našel. Tomu zkuste vyprávět ty vaše báchorky! Ale mám pocit, že už

dost dlouho tady ztrácíme čas zbytečnými řečmi. Nerad bych použil

zbraně, ale mám naspěch a tu obálku nutně potřebuji. Dejte ji sem!“

Muž v černém klobouku sevřel pevněji revolver.

Biggles pochopil, že nemá jinou možnost než obálku vydat.

Jeho protivník věděl, že ji má u sebe a bude-li odmítat i nadále

vydat mu ji, riskuje tím nejen svůj život ale i životy svých přátel.

Proto raději sáhl do kapsy.

Vtom zhaslo světlo.

Cizinec bleskově skočil ke dveřím.

„Buďte potichu!“ sykl výhružně. „Zaslechnu-li sebemenší hluk,

okamžitě začnu střílet.“

Ještě než domluvil, bylo Bigglesovi jasné, proč zhaslo světlo.

Někde v dálce bylo slyšet houkání sirén. Za okamžik se také

nablízku ozvalo poplašné houkání. Vzápětí se ozvalo hučení motorů

blížících se bombardérů.

Byl to další nálet Francova letectva.

Biggles se nyní nacházel v obtížné situaci. Nemohl se jen tak

vrhnout na ozbrojeného muže, neboť by tím způsobil hluk a stal by

se snadným terčem jeho zbraně.

32

Na druhé straně mu však bylo jasné, že musí tuto

neopakovatelnou příležitost využít. Když vstoupil do místnosti, všiml

si, že na levé straně jsou dveře. Nejspíš vedly do koupelny. Rozhodl

se, že se to pokusí zjistit.

Ale jakmile se pohnul, ozval se od dveří varovný hlas.

„Nehýbejte se!“

Biggles jeho výzvy uposlechl.

Teď už nebylo pochyb, že cizinec varování myslí vážně a

Biggles raději zanechal svých pokusů. Nechtěl zbytečnou

tvrdohlavostí ohrozit životy svých přátel. Snadno by se mohlo stát,

že by cizinec začal střílet a někoho přitom buď zabil nebo zranil.

Uplynula minuta nebo dvě. Do naprostého ticha sem chvílemi

doléhalo hučení blížících se letadel. Biggles se již připravoval.

Ohlušující rány prvních výbuchů, po nichž následoval lomoz

hroutících se domů, mu poskytly vynikající zvukovou kulisu, za níž

se mohl nerušené plazit přes pokoj. Následoval jeden výbuch za

druhým – a než dozněl jejich pekelný rachot, byl již u dveří. Cestou

na někoho narazil. Nevěděl ani, zda je to Algy nebo Ginger.

Cizinec sice nemohl slyšet hluk způsobený Bigglesem, ale jistě

předpokládal, že se o něco takového pokusí, protože náhle třeskla

rána. Naštěstí se kulka zaryla, jenom do zdi. Maličký plamínek na

chvíli ozářil místnost a střelci se tak potvrdilo jeho podezření.

Biggles již na druhou ránu nečekal. Hbitě otevřel dveře a

vklouzl dovnitř. Okamžitě se přitiskl ke zdi. Nebýt toho, jistě by ho

provrtala kulka, jež vzápětí proletěla dveřmi.

33

Ohlušující rány prvních výbuchů, a po nich lomoz hroutících se

domu…

V této místnosti nebyly zataženy závěsy. V tlumeném světle

měsíce, jež sem pronikalo, snadno poznal, že se octl v koupelně. Jak

to obvykle bývá, klíč byl zasunut do zámku zevnitř. Ihned jím otočil.

Potom přiskočil k oknu a vyhlédl ven. Při pohledu z okna zažil velké

zklamání. Bylo ve výši asi dvaceti metrů a vedlo na dvůr, na nějž

navazovalo prázdné prostranství.

34

Chvíli se díval dolů a rychle přitom uvažoval.

Ve vedlejším pokoji ležel Ginger, na nějž Biggles narazil, na

podlaze a čekal napjatě, co se bude dít. Přitiskl se k zemi v

přesvědčení, že tam bude v bezpečí před hvízdajícími kulkami.

„Vy dva se ani nepohněte!“ vyštěkl cizinec překvapený asi tím,

že se Bigglesovi jeho manévr zdařil.

„Však se ani nehýbám,“ odvětil Ginger. „Ostatně, proč bych se

měl hýbat,“ dodal.

Z ulice sem dolehl hlas trubky, jenž ukončil nálet. Po chvíli se

rozsvítilo světlo. Muž s pistolí se opět zcela stal pánem situace.

Nařídil Algymu a Gingerovi, aby vstali, zvedli ruce nad hlavu a

postavili se obličejem ke zdi.

Nezbývalo jim nic jiného než uposlechnout.

Aniž by na ně přestával mířit, vydal se ke dveřím do koupelny.

V pravé ruce držel zbraň, druhou se je pokusil otevřít. Namáhal se

ale marně, protože byly zamčeny zevniř.

„Otevřte ty dveře!“ zařval zuřivě.

A dveře se skutečně, k nesmírnému údivu všech, rozletěly.

U otevřeného okna bylo vidět Bigglese. V natažené ruce držel

obálku.

„Střelte – a bude po obálce!“ řekl vyzývavě.

V cizincově obličeji se objevil tak strašný výraz vzteku, že se na

okamžik zdálo, že vystřelí bez ohledu na následky. Pak si to přece

jen rozmyslel a chvíli jen tak stál a planoucíma očima propichoval

Bigglese, nepřestávaje na něj mířit revolverem.

„Nu tak co?“ zeptal se chladně Biggles. „Co chcete dělat?

Budeme tu takhle stát až do soudného dne?“

„Dejte mi ten dopis!“ procedil cizinec skrz zuby.

„Ne. Nedám,“ usmál se Biggles. „Dole na dvoře je vrátný. Dám

tu obálku raději jemu.“

Vyklonil se z okna a zavolal:

„ Hi! Garda comprendo?“ a vyhodil obálku ven. „Jak se vám líbí

moje španělština?“ zeptal se vlídně, když se obrátil zpátky.

V té chvíli se znovu zdálo, že na něj muž vystřelí, ale nakonec to

neudělal. Jen krátce pohlédl na Algyho a Gingera, kteří ještě stáli

obličejem ke zdi. Potom rázně přistoupil ke dveřím.

35

„Neodvažujte se jít za mnou. Jestliže mne neposlechnete,

neručím za vaše životy!“

Biggles vešel za přáteli do pokoje.

„Tak to bychom měli prozatím vyřízeno,“ ušklíbl se. „Ale teď

musíme rychle jednat, protože nám nezbývá mnoho času.“

„A co ten dopis?“ divil se Ginger.

„Ten mám v kapse. Dolů jsem vyhodil jen prázdnou obálku,“

odpověděl klidně Biggles. „Bohužel je to jen otázka času, než na to

přijde i náš zachránce. Proto bude dobré, jestliže se tu nebudeme

příliš dlouho zdržovat.“

Mezitím přistoupil k oknu, odhrnul závěs a vyhlédl ven.

Okno bylo přímo nad hlavním vchodem a situace na ulici z něj

byla dosti přehledná.

„Co hodláš podniknout?“ ozval se Algy. „Vždyť jsme tu teď

zavřeni jako v kleci. Já nevidím žádnou možnost, jak se odtud

dostat.“

„To vím, ale přesto se musíme pokusit najít nějaký způsob, jak

odtud uniknout,“ řekl naléhavě Biggles. „Dveře jsou tu dosti

důkladné. Kdybychom je chtěli otevřít násilím, nejspíš

Muž u auta se zapotácel…

36

bychom přitom nadělali tolik hluku, že by se sem seběhla

polovina hotelu. A to potřebujeme právě ze všeho nejméně. Těžko

bychom totiž vysvětlili, co tu děláme a proč jsme tady. Náš milý

přítel dole zatím zjistí, že jsme ho oklamali a vrátí se sem nahoru. A

hrome! On už odchází. A s kým to mluví? Je to on? Ano, určitě je to

on. Hovoří s vrátným, který sebral tu obálku.“

„Tak on tam nějaký vrátný byl?“ zeptal se Algy.

„Ovšem,“ ujistil ho Biggles. „Nebýt toho, že se objevil na dvoře,

sotva by mě to napadlo.“

Během této debaty přistoupili kamarádi k Bigglesovi a mohli se

na vlastní oči přesvědčit, že mluví pravdu. Jejich nový známý

opravdu stál na chodníku před hotelem a něco právě říkal vrátnému.

Pak viděli, jak mu vsunul do ruky peníze. To, co následovalo, jim

málem vyrazilo dech. Muž v klobouku od vrátného převzal obálku a

místo toho, aby se přesvědčil o jejím obsahu, ledabyle ji zastrčil do

kapsy. Podle jeho chování se dalo usoudit, že velmi spěchá.

Zanedlouho se dočkali vysvětlení.

Muž se rozběhl k autu zaparkovanému u okraje chodníku. Byl

už téměř u dveří, když se do ulice vřítil neznámý vůz. Brzdy

zaskřípěly, a ještě než auto zastavilo, vyskočili z něho dva muži.

Cizinec asi věděl, že situace je vážná a vjel rukou do kapsy, ale

reagoval příliš pomalu. První rána nevyšla z jeho pistole.

Muž s černým knírkem se zapotácel a jednou rukou se zachytil

kliky u dveří. Po druhém výstřelu se skácel na chodník. Revolver mu

přitom vypadl z ruky.

„Bože, to je Goudini!“ vykřikl Ginger.

A byla to pravda.

Hrbáč vyskočil z vozu a běžel k cizinci ležícímu na zemi.

Zatímco ostatní dávali pozor, prohledával mrtvému kapsy. Během

pár vteřin objevil obálku. Důkladně ji ohmatal a potom vzhlédl

pátravě do hotelových oken.

Biggles rychle odskočil od okna a strhl s sebou i oba přátele.

„Obávám se, že tenhle chlap se oklamat nedá,“ řekl zasmušile.

„Tak se mi zdá, že ještě ani zdaleka nejsme z téhle šlamastyky

venku. Co se týče mne, byl bych mnohem raději vyjednával s naším

záhadným zachráncem než s tímhle netvorem.“

37

„Prodej losů mu nejspíš slouží jako zástěrka,“ zabručel Ginger.

„Určitě. Nejdřív zabil Frazerova agenta. Provedl to šikovně.

Rádio řvalo, on vraždil a my jsme si ničeho nevšimli. Klidně jsme si

popíjeli čokoládu. Jistě si ještě vzpomínáte, jak od nás zašel k tomu

muži čtoucímu noviny?“

Biggles po těch slovech vyhlédl znovu opatrně ven. „Moc rád

bych věděl, kdo to je,“ zavrčel Algy. „To se asi brzy dovíme. Právě

vešel do hotelu,“ odpověděl ne zrovna vesele Biggles.

38

KAPITOLA ŠESTÁ

OBTÍŽNÁ SITUACE

Algy si zapálil cigaretu, kterou vyňal z načatého balíčku ležícího

na parapetu a odhodil rezignovaně zápalku na podlahu.

„A to jsme si museli vybrat z celé Barcelony zrovna bar, v němž

se tohle všechno odehrálo,“ stěžoval si.

„O tomhle nemá cenu se bavit,“ odpověděl krátce Biggles.

„Místo zbytečných řečí bychom měli okamžitě něco podniknout.“

„Jen pokračuj,“ naléhal Algy.

„Chtěl bych se toho dopisu zbavit,“ prohlásil Biggles.

„Zbavit se ho? A co v tom dopise vlastně je?“

Biggles vytáhl obálku z kapsy, otevřel ji a vyňal z ní složený

arch papíru. Rychle přeletěl očima text a konstatoval:

„Je to šifrovaná zpráva. To se dalo předpokládat. Z toho plyne

jediné, že ji ten lotr Goudini nesmí za žádnou cenu dostat, protože

toho se Frazer nejvíc bál. Co nám zbývá? Na policii se obrátit

nemůžeme. Vůbec bych se nedivil, kdyby se do toho vložila sama.

Jistě nás v souvislosti s oběma vraždami budou podezřívat. Navíc,

najdou-li ten dopis u nás, je s námi konec, to mi můžete klidně věřit.

Ve městě, které se jen hemží vyzvědači, nedělají s cizinci, u nichž

naleznou šifrovanou zprávu, žádné dlouhé okolky. Ostatně to

barcelonské vládě nemůžeme mít za zlé. Nyní snad již chápete, jak je

důležité se toho papíru zbavit.“

„Chceš jej snad ukrýt někde v této místnosti?“

„Neznám sice pana Goudiniho nijak důvěrně, ale přesto vím

zcela jistě, že je ochoten kvůli tomuto dokumentu rozebrat i nábytek.

Ne, tady žádný úkryt není dost bezpečný.“

Biggles přecházel sem tam a uvažoval.

„Jednu věc přece jen udělat můžeme,“ rozhodl se nakonec. „Je

to sice spojeno s velikým rizikem, ale pokud nemáme nějaké lepší

řešení, nic jiného nám nezbývá.“

Druzí ho zvědavě sledovali.

39

Biggles odloupl z římsy kousek omítky, dopis zmačkal do

kuličky a zabalil ho spolu s omítkou do útržku starých novin, které

našel na kamnech. Takto utvořená koule se podobala malému míčku.

„A teď se dívejte, kam dopadne!“ řekl a přistoupil k oknu v

koupelně.

Nejdříve se vyklonil ven. Nikde nebylo vidět ani živáčka. Na

dvůr patřící k hotelu bezprostředně navazovalo prostranství, jež

zřejmě sloužilo k odkládání popela a odpadků.

„Co to chceš, prosím tě, dělat?“ zděsil se Ginger.

„Sleduj mě!“ odpověděl mu místo vysvětlení Biggles a vyhodil

papírovou kouli s tajnou zprávou z okna. Koule přeletěla dvůr a

dopadla na smetiště, kde se ještě chvíli kutálela.

„Vidím ji,“ ohlašoval Ginger.

„Myslím, že ji vidíme všichni,“ připojil se Biggles.

„Pakliže zůstaneme spolu, není co řešit. Jestliže se nám to

nepodaří, musí ten, kdo k tomu bude mít příležitost, tu kouli sebrat,

papír vyjmout a doručit ho na známé místo. Další věc: bylo by dobré,

bude-li mít každý z nás u sebe pro všechny případy nějaké peníze.

Částku, kterou nyní máme, by zřejmě nestačila na cestu zpátky, ale

myslím, že je lepší mít něco nežli nic.“

Vytáhl z kapsy hromadu pomuchlaných bankovek a rozdělil ji

na tři stejné díly.

„A teď se mrkneme, zda by nešlo něco udělat s těmi dveřmi,“

navrhl.

Všichni se opět vrátili do pokoje, ale než se dostali ke dveřím,

ozval se z chodby hluk a nějaké hlasy. Hned nato následovalo rázné

zaklepání.

„ Entrar!“ vykřikl Biggles a potichu dodal: „Ovšem, můžete-li.“

Někdo vzal za kliku, ale dveře se neotevřely.

Venku se ozval znovu křik a na dveře někdo pořádně zabušil.

„ Entrar!“ opakoval Biggles svou dřívější výzvu.

Následoval nový pokus o otevření dveří. Potom byl slyšet čísi

vzrušený hlas.

„ No comprendo,“ zvolal Biggles. „ Ingles – anglicky!“

Nato se obrátil ke kamarádům.

40

„To je hrozné, když se člověk nemůže domluvit,“ řekl

netrpělivě.

„Odemkněte!“ nařizoval hlas tentokrát anglicky, ale s cizím

přízvukem.

„Nemohu. Jsme tu zamčeni a ten člověk odnesl klíč s sebou,“

odpověděl Biggles neznámému muži za dveřmi, i když podle hlasu

poznal, o koho jde.

„To je asi sám Goudini,“ zašeptal.

V chodbě zavládl shon a asi po dvou nebo třech minutách byl do

zámku zasunut klíč. Dveře se rázem rozletěly.

Na prahu stál hrbáč doprovázený pěti muži v černých kabátech.

Dva z nich měli na hlavách černé klobouky, dva barety. Pátý, bez

klobouku, byl zřejmě ředitel nebo někdo jiný ze správy hotelu.

Hrbáč přelétl očima celou místnost a jeho pohled se zastavil na

Bigglesovi.

„Dejte mi to!“ natáhl ruku.

„Co vám mám dát?“ zeptal se udiveně Biggles, ač věděl velmi

dobře, co od něho hrbáč chce.

„Ten dokument.“

Biggles se zamračil.

„O čem to vlastně mluvíte? A jaký dokument máte na mysli?“

Goudini popošel k lůžku a sedl si na jeho okraj. Společníci

zůstali stát u dveří. Měřil si Bigglese tmavýma, pronikavýma očima a

náhle zvolal:

„Kdo vlastně jste?“

„Já bych vám mohl položit stejnou otázku,“ opáčil klidně

Biggles.

„To není v Barceloně žádné tajemství,“ dostal odpověď. „Jsem

Juan Goudini, zástupce komisaře výzvědné a propagační služby. A

kdo jste vy? Mluvte!“

Biggles hleděl užasle na Španěla.

To by ho ani ve snu nenapadlo, že by Goudini mohl být

vysokým úředníkem barcelonské vlády. Tak ho to překvapilo, že

nevěděl, má-li z toho mít radost, nebo má-li toho litovat.

„Pak mi nezbývá nic jiného, než vám na vaši otázku

odpovědět,“ řekl pohotově. „Moje jméno vám určitě nic neřekne,

41

jmenuji se Bigglesworth a tohle jsou mí přátelé. Ještě dnes ráno jsme

se plavili po moři. Loď byla bombardována letadlem, jež přiletělo od

Mallorky. Potopila se a my jsme se zachránili. Dostali jsme se na

břeh v blízkosti tohoto města. Neměli jsme u sebe žádné španělské

peníze, a proto jsme zašli na nádraží, kde jsme si vyměnili několik

liber za pesety. Úředník ze směnárny si nás jistě bude dobře

pamatovat, protože bankovky byly mokré. I oblečení jsme měli

mokré. Neuplynulo mnoho času od té chvíle, co jsme vylezli z moře.

Chtěli jsme jít na konzulát, ale byli jsme bosi. Proto jsme si

koupili sandály. Jak vidíte, máme je na nohou. Dveře, jež sousedily s

obchodem, vedly do baru. Protože nám bylo chladno a byli jsme

unaveni, zašli jsme dovnitř. Snad se nemýlím, řeknu-li, že jste nás

tam viděl. Když jsme se chystali odejít, zjistili jsme, že v baru byl

probodnut neznámý muž. Báli jsme se, že bychom jako cizinci bez

cestovních dokladů mohli být z tohoto činu podezíráni, a proto jsme

chtěli zmizet zadním vchodem, což asi nebylo příliš rozumné a

správné. Venku jsme byli napadeni neznámými lidmi. V tu samou

dobu se do ulice vřítilo auto a jeho řidič nás vyzval, abychom si

nasedli. Je jasné, že jsme nabídku za vylíčených okolností přijali.

Potom jsme byli zavezeni do tohoto hotelu. Neznámý muž chtěl,

abychom mu odevzdali jakýsi dokument. Odpověděl jsem mu totéž

co vám. Brzy se přesvědčil, že u sebe nemáme nic, co by se podobalo

hledanému papíru a odešel. To se stalo asi před deseti minutami.

Za chvíli jsme ho viděli vycházet z hotelu. V okamžiku, kdy se

chystal nasednout do zaparkovaného automobilu, byl zastřelen.“

Biggles měl pocit, že líčení uplynulých událostí znělo věrohodně

a přijatelně. Na druhé straně si uvědomoval, že jeho historka má sem

tam mezery a slabiny, ale hlavně se obával, že neujdou Goudiniho

ostříží pozornosti.

V tom se nemýlil.

„V Casa Reposada byl ještě jeden muž,“ řekl Goudini.

„Ano, byl. Viděl jsem ho.“

42

„Znal jste ho?“

„Nejprve jsem si myslel, že ho znám. Připomínal mi muže, s

nímž jsem se před mnoha lety setkal ve Francii. Ale on tuto možnost

vyloučil.“

Goudini přimhouřil oči a hlasem plným neobratně skrývaného

vzteku řekl:

„Něco vám dal – obálku – a vy jste ji měl dovézt do Anglie.“

„Seňor Goudini,“ odpověděl Biggles unaveně, „už jsem vám

přece řekl, že jsme se do té záležitosti zapletli náhodou a vůbec ne

úmyslně. Domníváte-li se i přesto, že u sebe máme nějaký dokument,

žádám vás, abyste nás prohledal. Jsme vám plně k dispozici, ale

nezdržujte nás laskavě, protože máme mokré šaty, jak vidíte. Rádi

bychom si je konečně usušili. Také bychom chtěli zajít na konzulát,

43

abychom si opatřili potřebné doklady a mohli se dostat přes hranice

do Francie, odkud bychom se chtěli vrátit vlakem domů.“

Sotva Biggles domluvil, hrbáč

prudce vyskočil a cosi španělsky

vykřikl.

Muži z jeho doprovodu se

vrhli na letce a začali z nich

strhávat šaty. Úplně nahé je jeden z

nich zavedl do koupelny a zůstal

tam s nimi.

Angličané proti tomu nic

nenamítali, protože věděli, že

hledaný dopis u sebe nemají.

Uplynulo asi dvacet minut.

Během této doby byly důkladně

prohlédnuty jejich šaty, pokoj i

koupelna.

Před vraty stálo několik členů proslulé katalánské Guardia Civil.

Goudini je potom zlostně vyzval, aby se oblékli. Velmi neradi

vyhověli jeho rozkazu, poněvadž jim ve studených šatech byla ještě

větší zima než předtím.

Hrbáč se postavil ke dveřím a pokynul jim, aby ho následovali.

„Snad bych mohl vědět, kam nás vedete?“ zeptal se Biggles.

„Ovšemže. Zavřu vás do vězení,“ odpověděl stále odplivující a

kašlající hrbáč. „Ve vězení se buď na všechno rozpomenete – nebo

také možná ne,“ dodal jízlivě.

„To nemůžete udělat,“ protestoval Biggles. „Jsme cizími

státními občany a máme právo mluvit s naším konzulem.“

„Pro mě za mě můžete být cizími státními občany, ale teď jste v

republikánském Španělsku,“ houkl ledové Goudini. „Navíc by ani

nemělo smysl vodit vás na britský konzulát.“

„A proč ne?“

44

„Protože byl před dvěma dny zasažen bombou a všichni lidé,

kteří byli uvnitř, byli zabiti,“ konstatoval hrbáč. Biggles si položil

ruku na prsa.

„To je ovšem velice smutná věc,“ pronesl hořce.

„Ano, velmi smutná věc – a zejména pro vás,“ souhlasil

Goudini. „Stejně by to ale na věci nic nezměnilo. Pojďte!“

Všichni sešli po schodech k hlavnímu vchodu, před nímž již

čekalo auto.

Tělo zabitého muže i jeho automobil už byly odklizeny.

Postupně všichni nasedli do auta. Nejprve letci, Goudini a jeho

lidé hned za nimi. Vůz se rozjel po tiché ulici. Po čtvrthodině zastavil

před pochmurně vypadající budovou. Nebylo ani třeba se ptát, co v

ní je.

Před dvojitými, masivními vraty stálo několik členů proslulé

katalánské Guardia Civil, civilní gardy. Aby přijíždějící automobil

mohl vjet dovnitř, museli mu udělat místo.

Jízda skončila u dalších, ale o poznání menších vrat. Všichni

vystoupili. Chvíli čekali, než se objevil oprýmkovaný vyšší

důstojník. Goudini si s ním vyměnil několik vět a potom se obrátil k

Angličanům.

„Tak už se vám vrátila paměť?“ zeptal se ledově klidným

hlasem.

„Velice lituji, že vám nemohu vyhovět,“ odpověděl zamyšleně

Biggles.

Goudini se lehce uklonil.

„ Adios, caballeros! “ zahlaholil a nastoupil do čekajícího auta.

Vězně obstoupila stráž v černých kloboucích a zavedla je

krátkou chodbou do prostorné cely.

Jakmile za nimi zapadly dveře, Biggles se posadil na jedno z

lůžek, jež byla jediným zařízením v cele.

„Měli jsme to ale dnes rušný den, že ano?“ poznamenal.

45

KAPITOLA SEDMÁ

PŘEKVAPENÍ

Algy si přisedl na postel k Bigglesovi.

„Ano,“ souhlasil, „dnes jsme prožili opravdu mimořádně těžký

den. Bohužel i přes veškerou snahu jsme dosáhli jen chabých

výsledků, s tím jistě budete souhlasit. Nevzpomínám si, že bychom

se někdy octli v horší kaši, než je tahle. A to jsme už něco zažili. Já

sám nejsem žádný pesimista, ale naši budoucnost nevidím zrovna

růžově.“

„Nesmíš být netrpělivý!“ usmál se Biggles. „Vždyť jsme se tu

ještě ani pořádně nerozhlédli.“

„Přiznávám se bez mučení, že bych se odtud rád dostal se

zdravou kůží,“ pokračoval Algy. „Mám hlad, jsem k smrti utahaný a

ještě pořád mám na sobě mokré oblečení.“

„Myslím, že jsme na tom všichni stejně.“

„A asi na tom také stejně zůstaneme,“ bručel Algy. „Dostaneš-li

nás z téhle díry, budu říkat každému na potkání, že jsi nejchytřejší a

nejmazanější člověk na světě.“

„Nejdřív ale musíme zjistit, co by se tu dalo podniknout,“

ušklíbl se Biggles.

„No tak, jen do toho!“ naléhal Algy.

„Počkej Algy, počkej!“ krotil ho Ginger. „Co to s tebou dnes je?

Už jsme se dostali z horších situací. Já vidím dvě možnosti. Buď

musíme utéci, nebo dát dopis tomu hrbatému netvorovi.“

„Nedělejte si iluze! I kdybychom dopis Goudinimu odevzdali,

stejně by nás nepustil z vězení,“ varoval kamarády Biggles.

„Vždyť ale přece říkal…“

„Ano, jistě, to říkal. Ale nelze tomu věřit. Jakmile by měl dopis

v rukou, našel by si důvody, proč si nás tu nechat.“

„Jak to?“

„Snad si nemyslíte, že by nás jen tak pustil ze Španělska,

abychom mohli referovat o tom, co se stalo s Frazerem? Nikdy by

nepřipustil, aby se někdo jiný dozvěděl, kdo má u sebe šifrovanou

zprávu určenou pro ministerstvo zahraničí Velké Británie. A

46

nezapomínejte na to, že jsme se zatím mohli obsah dopisu naučit

zpaměti. Já na rozdíl od Gingera spatřuji jedinou naši naději v tom,

že Goudini ten dopis nenajde. A pokud ano, pak se nás jako

nepohodlných svědků bude chtít zbavit.“

„Tak tímhle jsi mě opravdu nesmírně potěšil.“

„Bylo by krátkozraké něco si namlouvat a zastírat si skutečnou

podobu naší situace.“

„A myslíš si, že Goudini tomu tvému vyprávění uvěřil, třebaže

se docela dobře poslouchalo?“

„Jestli se mu to líbilo nebo ne, to nevím, ale jedna nebo dvě

okolnosti zůstaly nevysvětleny, a on si toho všiml.“

„A co to bylo?“

„Ta obálka. Našel ji přece v kapse chlapíka, jehož předtím

zastřelili. Samozřejmě, že okamžitě věděl, od koho ji dostal.

Goudinimu je nejspíš jasné, že my o tom dopise víme mnohem víc,

než jsme mu řekli.“

„Já tomu stejně pořádně nerozumím,“ zabručel Algy.

„Vždyť je to tak prosté,“ namítl Biggles zamyšleně. „Frazer je,

nebo vlastně byl, pokud ještě žil, agentem tajné služby. Podařilo se

mu získat nějaký důležitý dokument, myslím, že to bylo v Římě.

Soudím tak podle toho, co říkal chlapík s knírkem. Není jasné, jestli

ho po celou dobu sledovaly dvě tajné služby, nebo jestli tajná služba

řízená Goudinim odhalila agenta, jenž sledoval Frazera. Frazer věděl,

že by bylo příliš riskantní, kdyby se pokusil dokument převézt přes

španělskou hranici sám, a chtěl tím pověřit svého agenta. Měli se

sejít v Casa Reposada. Co se tam stalo, toho jsme byli přímými

svědky. Agent byl zavražděn. Frazer se rozhodl za této situace využít

jediné možnosti, která se mu za daných okolností nabízela: pověřit

tím úkolem nás. Sám se rozhodl pro přímou konfrontaci s Goudinim

a jeho lidmi.“

„Mně není jasné, proč Goudini nezatkl Frazera okamžitě, když

vešel do Casa Reposada,“ podotkl Ginger.

Biggles zavrtěl hlavou.

„To nevíme. Asi na něco čekal, aby mohl akci zahájit. Ačkoli

jsem přesvědčen, že kdyby Frazer nevyšel ven, Goudini by si pro

něho došel. Vždyť víme, že ho celou dobu, kdy byl uvnitř, hlídali.

47

Dům byl obklíčený a také všechny východy byly zajištěny. Navíc

měli zřejmě své lidi i v přilehlých ulicích. Musel by se stát zázrak,

aby se mu podařilo uniknout.“

„Docela rád bych věděl, co se s Frazerem stalo?“

„Nepochybuji o tom, že ho zastřelili. Je možné, že zaslechli, jak

spolu mluvíme. Vůbec mi připadá, že se příliš mnoho lidí zajímalo o

lokál, do něhož jsme nešťastnou náhodou zašli. My jsme udělali

velkou chybu, že jsme zavčas nezmizeli. Pochybuji, že by se nám

podařilo utéci, kdyby se tam neobjevil ten chlapík s automobilem.

To, co nám vykládal, může i nemusí být pravda. Mezi vyzvědači si

jeden nikdy nemůže být jistý.“

„A my jsme skončili tady,“ postěžoval si Ginger.

„Tak už to chodí,“ přikývl Biggles.

„Co asi teď dělá Goudini?“

„Nejspíš důkladně prohledává pokoj v hotelu a snaží se odhalit

místo, kam jsme dopis mohli ukrýt. Jistě předpokládá, že tam někde

musí být. Ví jistě dvě věci. Za prvé: muž, který nás do hotelu zavezl,

dopis u sebe neměl, a za druhé: sám se přesvědčil, že my ho také u

sebe nemáme. Proto má nepochybně za to, že dopis musí být v

pokoji. Když dopis nenajde, je natolik bystrý, aby ho napadlo, že

jsme s tím dopisem něco provedli. A potom se vrátí a použije

drastičtějších metod, aby nás donutil k jeho vydání.“

„A jakých metod?“ zajímal se Ginger.

„To se zanedlouho dovíme,“ odpověděl Biggles.

„Myslíš, že by mělo smysl požádat někoho, aby nám usušil

šaty?“

„Pochybuji. Na mně už šaty uschly. Snad bychom ale mohli říci

některému z dozorců, že máme hlad.“

Biggles přistoupil k těžkým dveřím a zabušil do nich pěsti.

Dveře se po chvíli otevřely a v nich se objevili dva členové

civilní gardy.

„ Comida,“ ukázal Biggles na ústa. „Jíst… pán… hlad.“

Strážci se usmáli, vyšli ven a zamkli za sebou.

„Kdybychom uměli španělsky, bylo by to všechno mnohem

snazší,“ povzdechl si Biggles. „Zdálo se mi ale, že mým gestům

48

rozuměli. A kam vlastně vede tohle okno?“ zeptal se a všichni tři k

němu přistoupili.

Byla sice ještě noc, ale tma již nebyla tak hustá. Okno vedlo na

rozlehlé, pískem posypané nádvoří. Velmi připomínalo kasárenský

dvůr. Okénko bylo malé a důkladně zamřížované. Hned na první

pohled jim bylo jasné, že tudy se utéci nedá. Vůbec nemělo smysl o

tom uvažovat, protože mříže byly nejen pořádně silné, ale navíc

bytelně zasazené do kamenné zdi.

Venku přecházela stráž. Biggles pohlédl na oblohu.

„Zanedlouho začne svítat,“ řekl.

„Odtud se jen tak nedostaneme,“ posmutněl Ginger, zkoušeje

sílu zdí.

„Vězení, z něhož by se dalo snadno utéci, by nebylo žádné

vězení,“ reagoval na jeho poznámku Biggles. „Jsou sice romány, v

nichž se vyskytují tajné dveře, podzemní chodby, tunely, nebo

alespoň mříže, které se dají snadno přepilovat, ale o tom se opravdu

píše jen v knihách. Tohle je však moderní vězení, z něhož se dá

uprchnout jen těžko.“

„Na to můžeš dát krk, že to udělám,“ ozval se pod okny bodrý

hlas.

„Kdo to byl?“ vyhrkl Biggles.

„Asi někdo venku,“ ukázal hlavou Ginger.

Rázem se všichni tři tlačili u okna.

Kousek od něho se bavili dva vojáci.

„To jsou Angličané,“ špitl Algy.

„Spíš Američané nebo něco podobného,“ opravil ho Biggles.

„Pravděpodobně legionáři. Tady bojují všechny možné národnosti. –

Hej Buddy!“ zavolal hlasitě.

Vojákem to trhlo. Umlkl a podíval se směrem k okénku.

„Pojďte sem, chtěl bych si s vámi pohovořit,“ pokračoval

Biggles.

Oslovený nejprve rychle řekl pár slov druhému vojákovi a

potom sám ochotně přistoupil k okénku a usmál se na vězně za

mřížemi.

„O co jde?“ zeptal se. „Jste ze Spojených států?“

49

„Ne,“ řekl Biggles. „Jsme Angličané a bohužel tu jsme zavřeni.

Plavili jsme se na lodi, která byla bombardována. Než se potopila,

vyskočili jsme z ní a potom jsme se díky záchranným pásům dostali

na břeh. Měli jsme však smůlu. Byli jsme zatčeni a jsme tady proto,

že nás považují za vyzvědače.“

„Tak to je zlé. A proč jste se neobrátili na konzula?“

„Nebyl na to čas. Navíc jsme se dověděli, že konzulát byl před

několika dny zničen.“

„To je opravdu zlé.“

„Máte pravdu. Dostali jsem se do pořádné bryndy, a nevíme, jak

se z ní dostat.“

„A co ode mě chcete? Chcete, abych vám odtud pomohl?“

„To ne, ale kdybychom měli pilník nebo pilku, dostali bychom

se ven sami.“

„Já s sebou žádné pilníky nenosím.“

50

„Hm. A není náhodou pravda to, z čeho jste podezíráni?“

„V žádném případě. Jsme v tom zcela nevinně,“ odpovídal

horlivě Biggles. „Je to omyl. Muselo dojít k nějakému

nedorozumění, ale lidé, kteří nás zatkli, to nechtějí pochopit.

Nejhorší přitom je, že se s nimi nemůžeme domluvit, protože

neumíme španělsky. Vypadá to, že bychom tu mohli takhle sedět až

do konce války.“

Legionář se pozorně rozhlédl na všechny strany.

„Já s sebou ale žádné pilníky nenosím,“ řekl polohlasně.

„To je mi jasné, ale snad byste nám mohl nějaký pilník opatřit,

samozřejmě budete-li chtít.“

„Možná.“

Voják chvíli uvažoval. Letci zatím tajili dech, protože si

uvědomovali, že jejich budoucí osud závisí na jeho rozhodnuti.

„Dobrá,“ ozval se opět. „Uvidím, co pro vás budu moci udělat.

Ale potom – neznáme se a nikdy jsme se neviděli!“

„Ať se stane cokoli, vy o ničem nevíte!“ zapřísahal se Biggles.

„Možná se vrátím,“ hlesl legionář, znovu se pečlivě rozhlédl a

rychle zmizel.

„To jsme ale měli z pekla štěstí!“ zašeptal vzrušeně Ginger.

„Já…“

Než stačil dokončit větu, v zámku zarachotil klíč a dovnitř vešel

jeden ze strážců s podnosem v ruce.

„Děkujeme,“ vykřikl radostně Biggles. „ Gracias, seňor,

gracias. “ Při pohledu na bochník chleba, kus sýra a džbán kávy se

všem třem začaly sbíhat sliny.

Strážce položil podnos na postel a odešel.

Biggles okamžitě rozlomil chleba na tři díly.

„Situace se zlepšuje,“ pochvaloval si.

„Jestliže ten Američan…“ začal Ginger, ale Biggles ho hned

přerušil.

„Jenom ne tak rychle s tím Američanem!“ řekl klidně. „Nebyl

bych si tím tak jistý.“

„Co tím myslíš?“

51

„Mluví sice jako Američan, ale vsadil bych se, že to Američan

není,“ odpověděl důrazně Biggles. „To jste si nevšimli, jak šišlavě

vyslovoval samohlásky? Asi nebudu daleko od pravdy, když řeknu,

že je to buď Španěl žijící nějakou dobu ve Spojených státech, nebo

Jihoameričan z Argentiny.“

„Na tom konečně nezáleží. Hlavní je, aby nám přinesl pilník.“

„To je sice pravda, ale já bych se být vámi na něj moc netěšil.

Mně se ten chlapík nelíbil a nesmírně by mě překvapilo, kdyby se tu

ještě objevil. Pokud k tomu dojde, v duchu ho odprosím za to, že

jsem ho podezíral neprávem.“

Jen to dořekl, ozvalo se klepání na okénko.

„Jste tu ještě?“ zeptal se muž, o němž právě byla řeč.

„Jistě. Jsme tady!“ vykřikl Biggles a přiskočil k okénku.

„Tak, hoši. Tady to máte,“ ohlašoval zvenku.

Biggles od něho dostal sice malý, ale jinak dobrý pilník. Než

stačil vojákovi poděkovat, byl už pryč.

„Ten si ale pospíšil!“ žasl Ginger.

„Všechno odvolávám. Všechno, co jsem před chvílí řekl,“

prohlásil slavnostně Biggles. „Každý se může někdy zmýlit. Tak. Vy

dva se najezte a já se zatím pustím do prostřední mříže! Až budete

hotovi, vystřídáte mě. Nesmíme ztrácet čas. Za hodinu bude světlo.

Ovinul kolem mříže košili, aby nebylo slyšet pilování, a pustil

se do práce.

Než se Algy najedl a přišel ho vystřídat, měl už pořádný kus

mříže přepilovaný. Gingerovi poručil postavit se ke dveřím a

poslouchat s uchem na veřejích, sám se pak vrhl na zbytky jídla.

Strážce se zanedlouho vrátil pro podnos. Ginger včas zaslechl

blížící se kroky, takže se stačili všichni tři natáhnout na postele a

tvářit se, jako by právě usnuli.

Jakmile v chodbě dozněly poslední zvuky okovaných bot, rychle

z postelí vyskočili a dali se opět do pilování.

Po necelé hodině intenzívní práce mříže spojovala pouze

několikamilimetrová vrstva železa. Trvalo jim jen pár okamžiků, než

přepilovanou mříž ohnuli tak, aby vznikl dostatečně veliký otvor,

jímž by mohli pohodlně prolézt.

Biggles se podíval na oblohu a viděl, že už šedne.

52

„Je na čase,“ řekl. „Musíme zmizet, dokud na dvoře nikdo není.

Jakmile se rozední, budou tady proudit davy legionářů.“

Hbitě se protáhli okénkem na dvůr a obezřetně se kolem sebe

rozhlíželi.

„Tamhle to vypadá jako hlavní vchod,“ zašeptal Biggles. „Je

docela možné, že tu ani žádný další nebude. Pojďme se tam podívat.“

„Vrata to jsou, to je pravda,“ zabručel Ginger. „Ale nejspíš

budou zamčená.“

„Abych se ti přiznal, i já se toho obávám,“ připojil se Biggles,

„ale protože jiný východ nevidím, musíme to zkusit. Jedno je jisté,

pokud se odtud chceme dostat, nesmíme otálet. Zjistí-li stráž, že naše

cela je prázdná, máme do pěti minut na krku celé vojsko.“

Náhle Biggles zpozoroval, že v jednom z koutů ve dvoře je čím

dál více vojáků. Podle uniforem to byli samí legionáři. Zřejmě se

začali shromažďovat k rannímu nástupu.

„Vypadá to, že tu jsou v jednom areálu vězení i kasárna.“

Rázem umlkl, protože se z šera vynořily postavy dvou

důstojníků. Vyhnout se jim nemohli, neboť je důstojníci už zahlédli a

zvědavě si je prohlíželi.

Biggles nezaváhal ani na vteřinu.

Vykročil jim rázně vstříc a nečekal, až na něj oni promluví.

„Promiňte pánové, nemluví někdo z vás náhodou anglicky?“

„ Francois?“ odpověděl jeden z nich krátce a řízně.

„Prosím,“ řekl Biggles francouzsky. „Mohl byste mi laskavě s

něčím poradit? Jsme dobrovolníci a chceme vstoupit do legie.

Nevíme, kde je velitelství a sklad, kde bychom mohli dostat

uniformy.“

„Sklad je tamhle,“ ukázal důstojník na jednu z budov, jež stála

jen pár metrů od nich, kývl na pozdrav a pokračoval v chůzi.

„ Merci, mon capitaine, “ poděkoval Biggles a vykročil směrem,

kam mu důstojník ukázal. „Tady v Barceloně je asi tolik cizinců jako

Španělů,“ podotkl, ohlížeje se přes rameno, jestli je někdo nesleduje.

„Snad to nebude tak těžké, opatřit si uniformy. Podaří-li se nám to,

pak budeme z nejhoršího venku. Jsme na místě. Vy teď mlčte, nechte

mluvit mne!“

53

Správcem skladů, jež mohutně zapáchaly česnekem, byl Španěl

v hodnosti seržanta.

„Přihlásili jsme se do legie,“ spustil Biggles. „Mluvíte

anglicky?“

„Mluvím anglicky stejně dobře jako španělsky,“ odpověděl hrdě

poddůstojník. „A kromě toho také ještě italsky a francouzsky. Proto

jsem tady jako seržant mezinárodní brigády. Ano, to jsem já –

Pedro!“

„Však jsem už také o vás slyšel,“ řekl Biggles vážně, stěží

přitom potlačuje smích. „Každý mi říkal: jděte za Pedrem, ten vám

jistě dá nějaké uniformy!“

„Ano, já skutečně obléknu každého,“ přikývl polichocený

Španěl. „A vám dám to nejlepší, co tu najdu.“

„To je skvělé,“ zaradoval se Biggles. „Jak vidíte, potřebovali

bychom kompletní uniformy.“

Seržant se na něho zamyšleně podíval.

„Než se do toho dáme, musím si dojít pro kávu. Přijďte sem za

chvíli a já vám vyhledám nějaké slušné stejnokroje! Zatím na

shledanou!“

Biggles sáhl s nezbytnou nonšalancí do kapsy, vytáhl

stopesetovou bankovku a promnul ji v prstech.

„Máme sem daleko a nemáme času nazbyt. Čeká na nás

kapitán,“ prohlásil.

Seržant pokrčil bezradně rameny.

„Tak tedy dobře,“ odpověděl a vzal si s omluvným výrazem ve

tváři od Bigglese bankovku. „Najděte si tu tedy něco sami! Já si

zatím dojdu pro kávu. Než se vrátím, budete doufám hotovi. A kdyby

sem někdo přišel, řekněte mu, že si šel Pedro pro kávu! All right?

Adios!“

„Adios!“ opětoval Biggles.

Sotva se za Španělem zavřely dveře, Biggles je všechny vyzval:

„A teď si pospěšme! Jakmile rychle nezmizíme, už se odtud

nedostaneme.“

Každý si v kupě stejnokrojů pro sebe něco našel. Kromě

uniformy si vyměnili sandály za pořádné vojenské boty a nakonec si

připnuli opasky.

54

Biggles si je ze všech stran prohlédl a prohlásil: „Vypadáte

docela k světu. Můžeme jít!“

Zamířili k hlavnímu vchodu, kolem něhož přecházela skupinka

vojáků majících právě službu. Několik se jich opíralo o zeď, a

někteří dokonce odložili i pušky. Tří legionářských nováčků si ani

nepovšimli. Před bránou bylo už tolik vojáků, že se angličtí letci

mezi nimi úplně ztratili.

„Panenko Maria, ono se to povedlo!“ zašeptal užaslý Ginger.

„Jdi a mlč!“ houkl na něj Biggles.

Zvolnili krok až za nejbližším rohem.

„A co teď?“ zeptal se Algy.

„Nejdřív se musíme vypravit pro ten papír.“

„Hm. Ale jak to místo najdeme?“

„Já si pamatuji jméno toho hotelu. Všiml jsem si nápisu, když

jsme vcházeli dovnitř. Je to hotel Valencia. Nejlepší by bylo sehnat

taxi, tím bychom se tam nejsnáze dostali,“ řekl Biggles.

Rozhlížel se, ale na dohled žádné auto nebylo vidět.

Nějakou dobu bloudili ulicemi a pátrali po nějakém dopravním

prostředku, ale marně. Biggles usoudil, že všechna nájemná auta byla

zabavena pro vojenské účely. Když se vzdali veškeré naděje, že by

mohli sehnat taxi, objevili za rohem jedné ulice starodávný kočár

tažený vyhublým koníkem.

Biggles zdvihl ruku a vozka zastavil.

„Hotel Valencia!“

Vozka přikývl na znamení, že ví, kde hotel je.

Cesta byla velmi nepříjemná. Kočár se nakláněl na všechny

strany, skřípal a vrzal a všichni tři měli pocit, že se každou chvíli

musí rozsypat.

Ginger hartusil, když vozka začal ubohého koníka nemilosrdně

řezat bičem, ale Biggles ho umlčel.

„Buď zticha!“ zasyčel na něho. „Nevšímej si toho. Bití koní je

ve Španělsku docela běžný jev.“

Konečně se dokodrcali do ulice, v níž podle jejich mínění měl

hotel Valencia stát. Biggles dal zastavit.

55

„Přijdeme-li pěšky, nebudeme tak nápadní,“ řekl, když zaplatil.

„Vypadá to, že na nás nikdo nečeká. Snad se nám podaří ten papír

najít.“

A měl pravdu.

Na cestě ke smetišti nikoho nepotkali.

56

„Bylo by zbytečné, abychom tam šli všichni tři,“ prohlásil. „Ty,

Gingere, zůstaň tady a dávej pozor! Kdybys někoho zahlédl,

zahvízdej!“

„Už tu kouli vidím,“ řekl po chvíli Algymu. „Spadl mi kámen ze

srdce. Bál, jsem se, že už tady nebude.“

Sehnul se a zdvihl papírový míček. Právě se ho chystal rozbalit,

když ho zarazilo varovné hvízdnutí. Ohlédl se a vztekle zaklel.

Byli s Algym ze všech stran obklíčeni uniformovanými členy

civilní gardy.

V okamžiku zbledl jako stěna.

„Čert aby vzal proklatého hrbáče!“ vztekal se Biggles.

„Nastražil na nás past a my jsme mu přímo do ní vlezli.“

Pomalu se k nim blížili vojáci s namířenými puškami.

Bigglesovi bleskl hlavou nápad.

57

„Gingere!“ zařval. „Gingere, chytej!“ a hodil do výšky

papírovou kouli.

Ginger se snažil odhadnout vzdálenost: o krok postoupil a

předklonil se jako hráč kriketu čekající na míč.

Koule proletěla nad hlavami překvapených vojáků a skončila v

Gingerových rukách. Jako z dálky k němu dolehl křik, rány a svištění

kulek. Pak už jen zaslechl Bigglesovo radostné „Výborně!“ a vběhl

do úzké uličky.

Běžel jako zloděj, jemuž je v patách policie.

Pomalu se blížili vojáci s namířenými puškami.

58

KAPITOLA OSMÁ

GINGER ZŮSTÁVÁ SÁM

Ginger utíkal, jako by mu šlo o život. Sled posledních událostí

ho poněkud zaskočil. Zůstal sám a veškerá odpovědnost za dopis

nyní ležela na něm. Řítil se zcela bezhlavě ulicemi, papírovou kouli

křečovitě svíral v ruce. Trvalo mu dlouho, než si to uvědomil. Už se

chystal, že si dopis uloží do kapsy, ale stačil okamžik nepozornosti a

koule mu vypadla z prstů na chodník. Okamžitě se rozpadla na

několik kusů. Rychle zvedl drahocenný dopis a zastrčil ho do kabátu.

S úlevou zjistil, že všude kolem je ticho. Již se odnikud neozýval

křik ani dupot těžkých bot. Jen někde v dálce bylo slyšet krátké

výkřiky, ale těch nebylo třeba si všímat. Ginger mohl zvolnit krok.

V duchu se radoval, jak snadno se mu podařilo uprchnout.

Náhle se v bezprostřední blízkosti ozval dupot. Nervózně se

ohlédl a strnul.

Rychle se k němu blížili dva vojáci. Když se otočil, vykřikli na

něj.

To ho tak vyděsilo, že se dal znovu na útěk.

Sotva popadaje dechu, zahnul za nejbližší roh. Tam málem

narazil na skupinu asi dvanácti vojáků běžících pomaleji stejným

směrem jako on. Vůbec ho v tom zmatku nenapadlo, že mu od nich

59

nehrozí žádné nebezpečí. V tu chvíli by ho nejspíš vyděsil pohled na

jakoukoli uniformu. Zastavil se a nerozhodně se kolem sebe

rozhlížel. Přitom hledal, kudy by se dalo uniknout. Na rohu se nyní

objevili další dva vojáci.

Rozrušený Ginger se chystal zničit dopis jen proto, aby se

nedostal Goudinimu do rukou. Již po něm sahal do kapsy, když

spatřil, že vojáci běžící před ním zmizeli za rohem. Konečně

pochopil, že se s klidem může vydat za nimi.

Za rohem na Gingera čekalo nové překvapení. Bylo tam rozlehlé

náměstí plné vojáků a motorek.

Jakmile se vmísil do zástupu shromážděných vojáků, přestal být

ostražitý. Vypadalo to, že se o něj nikdo nezajímá. Vtom mu dopadla

zezadu na rameno čísi těžká ruka. Stál za ním neznámý voják a něco

mu vykládal cizím jazykem, jemuž Ginger nerozuměl.

„Co… co…?“ zakoktal.

V tu samou chvíli kolem nich procházel jiný voják, drobný

chlapík s opáleným, vyhublým obličejem. Obrátil se na ně s otázkou:

„Haló, mládenci, není tu někdo z naší brigády?“

Ginger nepřestával žasnout a tak trochu měl pocit, že se snad

zbláznil. Pomalu si začal uvědomovat, že jeho obavy byly

bezdůvodné. Vždyť ti vojáci vůbec nevědí, kdo on je.

„Vy jste Angličan?“ zeptal se a hned mu bylo jasné, jak hloupou

otázku položil.

„Ne, já jsem čínský král,“ ušklíbl se voják, zamrkal a potom se

hlasitě zasmál svému vtipu. „Jsem Fred Summers z Plaistowa – a

ty?“

Ginger se trochu usmál. Cítil, jak v něm povoluje napětí a

zároveň se ho zmocňuje slabost a únava.

„Jmenuji se Ginger Hebblethwaite, a jsem z Yorkshiru,“

odpověděl. „Co se tu vlastně děje?“

„Co se tu děje? No ne, to je báječné! Ty jsi neslyšel, že byl

vyhlášen poplach? Makaróni prorazili naše linie, a proto musíme

všichni na frontu.“

„Těmi makaróny myslíš Italy patřící k armádě generála

Franca?“

60

„A koho jiného bych tím mohl myslet? Pojď!“

Ginger se začal obávat, že spadl z bláta do louže.

„Já… já zůstanu raději zde,“ prohlásil nepříliš rozhodně.

„Dobře, dobře, kamaráde. Drž se mě a já tě se vším seznámím,“

nabídl se voják.

„A s čím mě seznámíš?“ zeptal se Ginger, ačkoli tušil, co mu

odpoví.

„Ukážu ti zákopy. Pojď!“

„Ale… Tys mi asi nerozuměl. Já půjdu raději tamhle.“

Ginger chtěl někam zmizet, protože se mu vůbec nechtělo jít

bojovat. Vždyť o té válce celkem nic nevěděl.

Avšak jeden prošedivělý seržant s navoskovaným knírem je

chytil oba za rameno a strčil mezi čekající vojáky.

„To je Froggy,“ zašeptal Summers. „Je to chlap jako břitva. Než

přišel sem, sloužil ve francouzské cizinecké legii v Africe. Podle

toho, jak se chová, docela bych tomu věřil. Dej si pozor, ať se s ním

nedostaneš do nějakého sporu!“

Ginger ho postupně přestával vnímat.

Jako ve snu si vzal pušku, jež mu byla vložena do ruky, a

několik balíčků nábojů, které vrazil do nábojnice na opasku.

Stále přitom pomýšlel na útěk.

Dokonce se o něj dvakrát pokusil, ale pokaždé bezúspěšně,

protože Froggy okamžitě prokoukl jeho úmysly a zavolal ho zpět.

Ginger dostal strach a o, další útěk se už raději nepokoušel.

Stal se členem brigády, i když proti své vůli, a nezbývalo mu nic

jiného, než se podřídit vojenské disciplíně. Nasedl se svým novým

přítelem na jeden z nákladních automobilů. V následujících chvílích

Ginger nevycházel z údivu. Ze všech stran se ozývaly cizí a neznámé

jazyky, vzduch čpěl česnekem. „Nic se neboj. Tady se ti nepovede

špatně,“ utěšoval ho Summers, když si všiml, jak se Ginger tváří.

„Jen žádný strach, já na tebe dám pozor!“

„Děkuji,“ zabručel Ginger a dopadl ztěžka na lavici, zcela

vyčerpaný posledními událostmi.

V hlavě se mu rojily stále stejné myšlenky: „Jedu na frontu, v

kapse mám důležitý dopis, jsou Biggles a Algy živí nebo mrtví?“

61

Čím víc o všech těchto věcech uvažoval, tím víc propadal pocitu

bezmoci a beznaděje.

Z pochmurných myšlenek, jež se ho nyní zcela zmocnily, ho

vytrhlo škubnutí vozu. Zástupy žen a děti mávaly vojákům. Chvílemi

se ozývaly nesrozumitelné výkřiky. Vojáci jim na oplátku posílali

vzdušné polibky. Z odjíždějících automobilů se linul řízný vojenský

zpěv, ale Ginger se ho neúčastnil. Místo toho si jen zamračeně

prohlížel neznámé obličeje sedících vojáků.

„Jeden by si mohl myslet, že snad jedeme někam na hostinu,“

uvažoval trpce.

Vozy se nyní rychle vzdalovaly po prašné silnici proplétající se

mezi olivovými háji a vinicemi. Z domů, které míjely, vybíhaly ženy

a také je zdravily.

Ginger se stále ještě nevzdal myšlenky na útěk. Plánoval si, že

uprchne při nejbližší příležitosti, která se mu naskytne. Pečlivě

sledoval krajinu, kterou právě projížděli, aby si ji zapamatoval. Nic

rozumnějšího nemohl udělat.

Nevěděl, proč se ve Španělsku válčí. Ani se o to nikdy

nezajímal. Měl sice mlhavou představu, že se jedná o občanskou

válku, jíž se účastní dvě různé strany, ale protože neznal pravou

příčinu sporu, nesympatizoval s žádnou z nich.

Příčilo se mu, že by se měl nyní přidat k jedné z válčících stran.

Byl totiž na smrt unavený.

Od chvíle, kdy na jejich loď dopadly první bomby, došlo k

tolika novým událostem! Zdálo se mu, jakoby uplynula celá věčnost.

Náhle se mu zastesklo po spánku v pořádné posteli, tak se alespoň

schoulil na dno vozu. Nějaký dobrák mu vsunul pod hlavu složenou

pokrývku. Kdo jiný to mohl být než Summers? Ginger se na něj na

oplátku vděčně usmál, ale voják jen odmítavě mávl rukou.

Cesty, po nichž jeli, vroubily zelené olivy, černé cypřiše

podobající se dlouhým tužkám a pestré vinice, nad nimiž se klenula

azurově modrá obloha bez jediného mráčku. Bylo úmorné horko.

Kodrcání vozu v tichém, nehybném bezvětří ukolébalo Gingera k

dlouhému, tvrdému spánku.

Když se probudil, vůz už stál.

62

V první chvíli se vůbec nemohl rozpomenout, kde je a co se

stalo, ale pak se vzpamatoval a mozek mu opět začal pracovat.

Vyděšeně se kolem sebe rozhlédl. Podle našedlého odstínu jinak

modré oblohy poznal, že je pozdní odpoledne. Udivovalo ho, jak je

možné, že tak dlouho spal. Znenadání pocítil mezi žebry ústí hlavně

pušky. Stál nad ním seržant „Froggy“, žabák, a rozčileně mu něco

vykládal. Ginger vstal a teprve teď uviděl, že vojáci už slezli z korb

náklaďáků. Nedaleko již nastupovali do řad. Rychle si sebral svoji

pušku a postavil se mezi ostatní.

Fred Summers ho zahlédl a běžel k němu.

„Právě jsem chtěl pro tebe jít,“ vyrazil ze sebe udýchaně. „Dřív

jsem nemohl, musel jsem pomáhat při skládání munice. Už jsme na

místě. Jak se ti to tady líbí? Je to rozdíl proti tomu kraji, jímž jsme

projížděli dopoledne, co?“

„To je opravdu ohromný rozdíl,“ souhlasil Ginger a podíval se

užasle na krajinu, která je obklopovala.

Namísto rozsáhlých, veselých vinic zde čněly k jasné obloze

vysoké a pusté hory. Nebyl ještě hotov s prohlídkou a už se někde

nablízku ozval zlověstný štěkot kulometu.

„Co se děje?“ zeptal se udiveně.

„Copak jsi ještě nikdy neslyšel kulomet?“ nechtěl ani věřit

Summers.

„Slyšel,“ odpověděl Ginger. „Já vím, to byla hloupá otázka.

Chtěl jsem se zeptat, kdo střílí.“

„Pravděpodobně naši.“

„Ale…“

„Zákopy jsou hned za prvním vrškem,“ vysvětloval Summers.

„Teď je tu celkem ticho. To vždycky nebývá, někdy je tu tak horko,

že by tě z toho mohla rozbolet hlava. Dole protéká mohutná řeka

Ebro. O ni se vlastně bojuje. Franco se přes ni chce dostat za každou

cenu.“

„Hm, to vidím,“ zabrumlal neurčitě Ginger.

Zatím měl o všem jen velmi neurčité a mlhavé představy. Jasné

mu bylo jen to, že se octl na frontě a pokud dojde k nějaké bitvě,

bude se jí muset zúčastnit. Pokoušet se o útěk ze zákopů nemělo

63

smysl, protože by byl při nezdařeném pokusu jistě zastřelen. Přesto

se nechtěl vzdát a rozhodl se, že při nejbližší příležitosti uprchne zpět

do Barcelony.

Kdyby zde byli Biggles a Algy, všechno by bylo jiné a nejspíš i

zajímavé. Bohužel nevěděl nic o jejich osudu, a to ho tak skličovalo,

že přestal jevit o cokoli zájem.

„Snad se odtud nějak dostanu,“ utěšoval se.

Z pochmurných myšlenek ho vyrušily povely poddůstojníků,

rozběhnuvších se k jednotlivým oddílům. Vojáci se řadili do

pochodového útvaru. Nakonec zazněl řízný povel a pluk vyrazil po

zaprášené silnici do hor. Krajinou se nesl zpěv.

Ginger ale nezpíval. Nerozuměl jazyku, jímž vojáci zpívali.

Slyšel jen ráznou vojenskou písničku, jež v něm vyvolala vzpomínky

na všechno, co v posledních dvou dnech prožil. Jednou se při těch

vzpomínkách dokonce usmál. Znovu si představoval, jak mu Biggles

přes hlavy gardistů hází papírovou kouli s drahocenným

dokumentem.

Po chvíli spatřil na obloze malou skvrnku. Poznal, že se k nim

blíží letadlo.

„Bručí jako varhany,“ zamumlal vedle Gingera Summers,

pohodiv přitom hlavou vzhůru.

„To je asi stroj z Francovy armády, že ano?“ zeptal se Ginger,

jenž doposud nerozeznal, o jaký typ letadla se jedná.

„Je to Fiat. Už jsem jich viděl spousty. Myslím, že i tobě se

poštěstí vidět jich pěknou řádku. Hned poznáme, má-li chuť shodit

nám něco na hlavu.“

Vtom už jim nad hlavami zasvištěly první bomby. Dopadly asi

dvě stě metrů za pochodujími oddíly.

„Co jsem ti říkal? Už je to tady!“ zabručel Summers.

„Podívej se na ta ucha! Zezelenali jako brčál!“

Ginger se kolem sebe rozhlédl a okamžitě pochopil, co tím

Summers mínil. Ucha jsou vojáci, kteří poprvé přicházejí na frontu.

Ostatně ani Ginger se tomu nevyhnul. Sice nezezelenal, ale

pocítil nepříjemné šimrání v žaludku.

64

Za oddíly dopadla další bomba. Ginger jistě nebyl jediný, kdo

sebou škubl, když nad hlavou uslyšel zvuk padající bomby –

„To je šrapnel,“ konstatoval lakonicky Summers. „A za ním

další.“

Letadlo se vzneslo do výše a zakroužilo nad nimi.

„Až si nás důkladně obhlédne, budeme ho znovu mít na krku,“

zlobil se Summers.

„Máš pravdu,“ odvětil Ginger, jenž se necítil právě nejlépe.

Než mohl Summers cokoli dalšího poznamenat, ozval se nový

povel. Vojáci utvořili jeden zástup, a vešli do úzkého průsmyku.

Procházeli kolem raněných, které ošetřoval lékař se svými

pomocníky. Pohled na raněné, jejich sténání a křik Gingerovi na

odvaze nepřidaly. Otočil hlavu a raději se díval na opačnou stranu.

„To je jen začátek. Uvidíš ještě horší věci, kamaráde,“ ušklíbl se

Summers. „Možná budeš zanedlouho také mezi nimi.“

Ginger tou vyhlídkou nebyl nijak nadšen. Vpředu již první

vojáci vcházeli do hlubokého zákopu. Když se zadíval do krajiny, na

niž byl z tohoto místa nádherný pohled, uviděl mohutnou řeku.

„To je spojovací zákop,“ ohlašoval Summers. „Vypadá to, jako

bychom šli přímo na frontu.“

Jeho domněnka se brzy potvrdila. Rány z pušek se ozývaly čím

dál blíž. Oddíl vešel do úzkého zákopu, jenž svíral se spojovacím

zákopem pravý úhel. O stěnu zákopu se opírali vyzáblí a nemytí

muži, kteří mezi pytli písku a balvany pálili z pušek. Někteří z nich si

přicházejících vojáků ani nevšimli, druzí se jen ušklíbli a vítali je

přezíravě obhroublými žerty a vtipy.

„Tak už jsme na místě,“ ozval se Summers. Řekl to s takovým

klidem, jako by ohlašoval, že vlak dojel na hlavní nádraží v

Londýně.

Pro Gingera zůstávalo záhadou, co toho člověka mohlo přimět,

aby opustil klid a bezpečí domova. Proč šel do války, jejíž výsledek

se bezprostředně netýkal jeho života? Za co šel položit svůj život? A

podobných jako on tu byla většina. Oddíl se zastavil. Vojáci si začali

uvolňovat šaty a rozepínat límce. Ginger si opřel pušku a přistoupil

ke střílně. Chtěl si prohlédnout, co je před zákopem. Na okamžik

65

zahlédl terén, jenž se zde prudce svažoval. Nad hlavou mu cosi

proletělo a zarylo se to do zadní stěny zákopu.

„Ty se chceš dát hned zabít?“ zeptal se ironicky Summers,

mhouře přitom oči.

Ginger se na něho vyděšeně podíval.

„Bože! Já jsem si vůbec neuvědomil…“ zakoktal, ale Summers

ho hned přerušil.

„Budeš-li takhle vystrkovat hlavu ze zákopu, nezbyde ti mnoho

času na uvědomování,“ vykřikl příkře. „Drž kokos dole jako já,

dokud nedostaneš jiný rozkaz!“

Ginger ustoupil na stranu. Kolem právě procházeli dva vojáci

nesoucí nosítka. Ležel na nich muž středního věku s prostřelenou

hlavou.

Ginger zbledl. Potom se obrátil k Summersovi.

„To je strašné,“ povzdechl si.

„Cože? Tohle?“ usmál se Summers. „To přece nic není. Jen

počkej, kamaráde! A teď pojď – najdeme si nějaký byteček a

nastěhujeme se do něj!“

Ginger ho následoval.

66

KAPITOLA DEVÁTÁ

ŠŤASTNÁ NÁHODA

Ginger nyní poznával na vlastní kůži, jak vypadá zákopová

válka. Ani v zápalu boje nepřestával myslet na Bigglese a Algyho.

Měl stále u sebe ten dopis, ale naděje na jeho doručení se zvolna

rozplývala.

Samozřejmě byly chvíle, kdy zapomínal na všechno. Tehdy mu

zůstávala jediná starost – uhájit holý život. Dvakrát podnikl nepřítel

útok na jejich linie. Bylo to hotové peklo a teprve po dlouhé střelbě

se jim podařilo nepřítele odrazit. Po takové bitvě nebyla ani jedna

strana ušetřena těžkých ztrát.

V těchto okamžicích Ginger pálil stejně zuřivě jako všichni

ostatní kolem něj. Nic jiného mu ani nezbývalo, chtěl-li žít. Kdyby se

choval jinak, pomohl by nepříteli zvítězit. Potom by už sotva mohl

splnit své poslání – doručit dopis. Postavil se proto ke střílně a pálil

na útočící řady s takovou vervou, že ho Summers, jenž stál vedle něj,

obdivoval.

Každému

útoku

předcházela

nepřátelská

dělostřelba,

podporovaná bombardujícími letadly. Proti útočícím letounům byly

oddíly v zákopech zcela bezbranné a bezmocné. Ginger se pokoušel

na některé z nich vystřelit, ale žádný se mu nepodařilo zasáhnout.

67

Tehdy zahořel nenávistí k pilotům, kteří podle něj rozsévali jenom

smrt, aniž se sami vystavovali nějakému riziku.

Armáda, k níž patřil Ginger, měla také letadla, ale ve srovnání s

nepřítelem technicky mnohem méně dokonalá. Proto většinu

vzdušných soubojů prohrávala.

Když pozoroval letadla kroužící nad zákopy, nejednou zatoužil

sám se do některého z nich posadit. Měl pocit, že by se mu tak

otevřela cesta ke svobodě.

Několikrát se ve vzduchu objevilo silné bojové letadlo, natřené

namodro, jež nemohlo ujít Gingerově pozornosti. Jednou se dokonce

dal do vítězoslavného pokřiku. Tehdy se pilotovi zmíněného letadla

podařilo sestřelit nepřátelský Fiat. Shořel nedaleko řeky. Druhý den

ráno, zanedlouho po východu slunce, právě když zesílila střelba z

protivníkových pozic, opět se vznesl do vzduchu modrý letoun. Z

nevelké výšky ostřeloval kulometem řady útočníků s takovým

úspěchem, že nebylo pochyb o tom, kdo vlastně rozhodl výsledek

celé bitvy.

Gingerův zájem ještě vzrostl, když se od Summerse dozvěděl, že

pilotem Modrého ďábla – nikdo mu v zákopech ani jinak neřekl – je

Jock McLannock, jakýsi divoký Ir, jenž je zámožný a vlast opustil

proto, aby bojoval podle svého přesvědčení za svobodu a

spravedlnost. To byly ideály, za něž už od dávných dob milióny lidí

položily životy – a často zbytečně.

Útok byl odražen a Modrý ďábel se vrátil na vzdálené letiště.

Život v zákopech se opět vrátil do normálních kolejí a Ginger měl

zase kdy na melancholické úvahy o svém postavení.

Nebylo možné se tomu divit. Vždyť kolem něj stále umírali

další a další lidé. Měl pocit, že to je jen otázka času, kdy se i do něj

zavrtá nějaká kulka. Nebál se ani tak smrti, ale spíš toho, že zemře

daleko od svých přátel, kteří se o jeho smrti s největší

pravděpodobností nedozvědí. Navíc tu stále byl dopis, na který jistě

někdo netrpělivě čeká.

Naděje se však Ginger nevzdával. Znovu a znovu přemýšlel, jak

by se mohl dostat ze zákopů a shledat se s Bigglesem a Algym, nebo

alespoň zjistit, co se s nimi stalo. Od útěku ho zrazovala přítomnost

polních četníků, kteří pátrali po zbězích, a jakmile získali sebemenší

68

podezření, bez výstrahy okamžitě začali pálit. Ginger spoléhal na to,

že budou časem odveleni do zálohy a vrátí se do Barcelony, kde měli

posádku. Když na to pomyslel, hned se mu zlepšila nálada.

Často se obíral myšlenkou: požádat o přeložení k letectvu. Rád

by byl přednesl svoje přání buď francouzskému seržantu nebo

španělskému velícímu důstojníku, ale brzy zjistil, že ani jeden z nich

nerozumí anglicky. Protože ani Ginger neovládal jiný jazyk kromě

angličtiny, stala se jeho neschopnost dorozumět se nepřekonatelnou

překážkou. Mimo to nechtěl, aby jeho návrh vzbudil dojem, že se

chce vyhnout frontě. Kdyby někdo začal pátrat po tom, jak se Ginger

do brigády dostal, mohl by se o celé věci dozvědět Goudini. A to si

Ginger v žádném případě nepřál. Rozhodl se, že raději na sebe

nebude upozorňovat. Proto nic nepodnikal a čekal na vhodnou

příležitost. Pevně doufal, že se mu jednoho dne naskytne.

Jednoho pozdního odpoledne seděl Ginger v zákopech na bedně

s náboji a čistil pušku. Z práce ho vytrhl zvuk blížícího se letadla. Po

obloze se pohyboval nepřátelský dvoumístný stroj. Nejspíš byl na

výzvědném letu, neboť každou chvíli měnil kurz. Podle toho, jak

sebejistě si pilot počínal, nejspíš byl přesvědčen, že je ve vzduchu

sám. Netušil, že se na něj řítí téměř kolmo útočící jednoplošník.

Ginger poznal i bez Summersova upozornění, že jde o Modrého

ďábla.

Ginger vyskočil, aby mohl lépe sledovat souboj, k němuž

muselo dojít. Cítil, jak se vzrušením celý chvěje. Ostatní vojáci také

zvědavě povstali. Není divu, že Ginger jako letec přímo hořel

zvědavostí.

Pilot dvousedadlového letounu i jeho střelec se ve vzduchu

chovali bezstarostně – to bylo Gingerovi zřejmé na první pohled.

Letadlo plulo zvolna a jakoby ospale nad liniemi. Teprve když se

dostalo do palby protiletadlových baterií, obrátilo se a rychle se

vracelo k vlastním pozicím.

69

…stočil kulomet a vypálil celý pás nábojů na modrého

pronásledovatele.

Ale pilotovi jednoplošníku se nelíbily jeho zaječí úmysly. Trhl

pákou, zakroužil, spustil kulomet a vrhl se střemhlav na svého

protivníka.

Letadlo sebou konkluzivně škublo, což dokazovalo, že pilot byl

zasažen. Stroj se však nezřítil, nýbrž zvolna se snášel dolů k vlastním

pozicím.

Střelci zasaženého letadla to nijak neubralo na odvaze, neboť

natočil svůj kulomet na Modrého ďábla a snažil se na něj zamířit.

70

Nebylo to vůbec snadné, protože Modrý ďábel na něj pálil každou

chvíli z jiného místa, takže byl příliš pohyblivým a nesnadno

zasažitelným cílem.

Pronásledovaný se dostal do zlé situace. Jeho let se stával

trhavým, a bylo jen otázkou času, kdy se dostane do vývrtky, z níž se

už nelze zachránit. Pilot Modrého ďábla by v tomto okamžiku mohl

být spokojený a zanechat pronásledování, avšak jeho pilot se

zachoval, jako by ztratil rozum a rozvahu. Vzletěl jako blesk nad

svou oběť a chystal se jí patrné zasadit coup de grace, ránu z milosti.

Podcenil

však

soupeřova

kulometčíka.

Ten

pochopil

protivníkovy úmysly, vyskočil, stočil kulomet a vypálil celý pás

nábojů na modrého pronásledovatele. V tu chvíli byla vzdálenost

mezi oběma stroji tak malá, že jen stěží mohl minout cíl.

Ze zákopu, odkud Ginger pozoroval vzdušný souboj, se ozýval

vítězný pokřik.

„Dostal ho! Dostal ho!“ řval radostně Summers.

Ginger nic neříkal.

Pozoroval s napjatým výrazem ve tváři Modrého ďábla. Zůstal

na obloze sám, protože druhý stroj se ihned po kulometné salvě

dostal do vývrtky. Vzápětí se prudce zřítil někam za řeku.

Ve chvíli, kdy motor Modrého ďábla přestal pracovat, se všude

rozhostilo mrtvé ticho. Stalo se to, když se od nepřátelských pozic,

nad nimiž se odehrál souboj, vracel k vlastním liniím. Měl namířeno

k úseku obsazenému mezinárodní brigádou.

„Snad se mu nic nestalo,“ vykřikl nervózně Summers.

Ginger zavrtěl hlavou.

„Tomu se nikdy nic nestane,“ ujišťoval se Ginger. „Jen aby

nenarazil do skály!“

Téměř vzápětí se ukázalo, že Gingerovy obavy byly oprávněné.

Zatímco se pilot Modrého ďábla pokoušel dostat klouzavým

letem svůj stroj alespoň k první linii, ze zákopů ho stále ostřelovali

frankisté.

„Podaří se mu to!“ jásal Summers a radostně se roztančil. „Jen

leť, kamaráde, jen leť!“

„Přistane asi čtyřicet metrů před námi,“ prohlásil suše Ginger.

„To by bylo zlé,“ konstatoval Summers.

71

Ginger s obavami očekával, k čemu v příštích okamžicích dojde.

Pokud se nestane nějaký zázrak a Modrý ďábel přistane tam,

kde Ginger očekával, bude pak snadným terčem nepřátelské palby.

To všechno se nyní honilo v Gingerově rozbouřené mysli.

Modrý ďábel se řítil k sluncem ozářeným skalám jako padající

strom. Na zlomek vteřiny zůstal viset ve vzduchu jako ryba, která

právě vystrčila hlavu nad vodu. Potom narazil křídlem o zem.

Okamžitě se rozletělo na kusy. Zbytek letadla dosedl s rachotem, po

němž nastalo ničím nerušené ticho.

Ginger přiskočil ke střílně a viděl, že rozbitý aeroplán leží

pouhých třicet metrů před ním. Natahoval krk, aby zjistil, co se stalo

s pilotem, ale nic se tam nehýbalo.

„Budeš-li tu takhle stát, dostaneš brzy ránu do hlavy,“ varoval

ho Summers.

„Je v troskách,“ vykřikl Ginger vzrušeně. „Zahlédl jsem hlavu.“

„No, a co z toho? Nemůžeš přece nic dělat!“

„Říkám ti, že je v těch troskách,“ rozkřikl se na Summerse

znovu Ginger.

Jeho slova byla okamžitě potvrzena. Z místa, kde se nacházel

vrak letadla, se ozval pilotův hlas.

Ginger pocítil nával zlosti a vzteku. Palba z nepřátelských

zákopů ho rozzuřila. Divoce se rozhlédl kolem sebe a hledal nějaký

vhodný nástroj. Vtom spatřil bodák na pušce. Strhl jej prudce a začal

se šplhat ven ze zákopu.

„Co chceš dělat, kamaráde?“ vyhrkl polekaně Summers.

Ginger mu neodpověděl.

Přeskočil pytle s pískem a rozběhl se k vraku letadla.

Na nebezpečí, které mu hrozilo, ani nepomyslel. Za každou cenu

chtěl zachránit letce a proto i kamaráda, jenž byl vystaven nebezpečí.

Cítil, že jeho samozřejmou povinností je podniknout všechno na jeho

záchranu. Že by sám mohl zahynout, to ho vůbec nenapadlo.

Kolem hlavy mu hvízdala jedna kulka za druhou, ale naštěstí ho

žádná nezasáhla. Konečně doběhl ke stroji. Pilot byl nejen při

vědomí, ale sám se snažil vyprostit z koženého řemenu, jímž byl

připoután k sedadlu.

Zatvářil se velmi překvapeně, když nad sebou spatřil Gingera.

72

„K zemi! Vždyť vás zastřelí!“

Ginger na jeho slova nedbal a energicky uchopil řemen do ruky.

„Držte se zpříma!“ zařval.

„Ať žije Irsko!“ zvolal pilot Modrého ďábla.

Ginger přiložil bodák k pevně utaženému řemenu. Sotva ho

přeřízl, přiletěla kulka a vyrazila mu bodák z ruky. Ginger padl na

zem. Když se chtěl zvednout, kdosi ho popadl za límec a odtáhl ho

do nedaleké jámy, která tam zůstala po vybuchlém granátu.

Teprve tam si oba muži poprvé prohlédli jeden druhého.

„Dostal jste, o co jste si koledoval,“ zabručel Ginger. „Vždyť

jste ho zasáhl jen lehce.“

Ir přimhouřil oči.

„Tak vy mě chcete učit létat, vy zákopová kryso?“ odsekl

uraženě.

„Ano, ale nekřičte tolik!“ odpověděl Ginger. „Raději se pojďme

schovat do zákopů!“

Postavil se, ale pilot ho rychle strhl dolů.

„Počkejte, člověče! Vy jste asi blázen. Poslouchejte!“

Ginger nastražil uši.

Do vraku se zavrtávaly kulky a nedaleko vybuchl granát. Oba

muži se pořádně skrčili a zakryli si obličeje rukama, aby se uchránili

před úlomky skal, které létaly všude kolem nich. „Myslím, že

bychom udělali lépe, kdybychom tu zůstali do té doby, než

dělostřelci přestanou řádit,“ prohlásil Ir. „Nemáte u sebe náhodou

něco k piti?“

Ginger zavrtěl smutně hlavou. Potom se znovu usadil na dno

jámy.

„Máte pravdu,“ souhlasil. „Počkáme tu, až se setmí. Stejně to už

nebude dlouho trvat.“

Ir vytáhl z kapsy balíček cigaret, jednu si zapálil a s rozkoší

vyfoukl do vzduchu obláček dýmu.

„Tak vy jste odborník?“ zeptal se.

Ginger úmyslně ignoroval ironii, která se za těmi slovy skrývala.

„Ne,“ řekl klidně. „Jen jsem pozorně sledoval celý průběh

souboje. Ačkoli vím, že je snadné sedět na zemi a kritizovat to, co

druhý dělá nahoře, zdálo se mi, že jste se dopustil chyby.“

73

„Máte pravdu, mládenče,“ přikývl Ir. „Co vlastně víte o

vzdušných soubojích?“

„Něco málo vím, protože jsem se před časem několika

zúčastnil.“

„Jak to? Vy jste pilot?“

„Ano, jsem.“

„A co děláte tady v zákopech?“

Po dvou dnech Ginger pocítil poprvé záblesk naděje, že by mu

toto setkání mohlo pomoci, aby se odtud dostal pryč.

„Do zákopů jsem byl poslán nedopatřením,“ vysvětloval. „Chtěl

bych ale létat.“

„Doufám, že mi tu nevykládáte nějaké báchorky?“ zeptal se

podezíravě Ir.

„Létal jsem snad na všem – počínaje bojovým jednoplošníkem a

konče několikamotorovým transportním letadlem,“ odpověděl

Ginger. „Nechci se tím nijak chlubit. Jenom to konstatuji. Ostatně

můžete se o tom přesvědčit sám, posadíte-li mne do letadla.“

„Nemohu tomu uvěřit. Vždyť vypadáte jako klouček.“

„To je možné, ale létám už několik let,“ protestoval Ginger,

maje před očima vidinu svého cíle. „Není snad na světě země, nad

kterou bych se nevznesl, a byl jsem pilotem i za války. Jen mi dejte

letadlo s kulometem, a já vám předvedu, co všechno umím!“

Měl sice nesmírnou chuť zmínit se také o Bigglesovi a Algym,

ale včas si uvědomil, že by to mohlo být nebezpečné.

Na to všechno bylo dost času. Později, pokud se mu podaří u

McLannocka uspět, se k tomu bude moci vrátit.

„Jestliže je pravda, co říkáte, měl bych pro vás u své letky

práci,“ odvětil Ir.

„O pravdivosti toho, co jsem řekl, se nejlépe přesvědčíte, když

mi svěříte letadlo,“ navrhoval Ginger. „Pakliže bych neuměl létat,

byl bych blázen, kdybych si do letadla vůbec sedal. Čekala by mě

jistá smrt – nebo se na to díváte jinak?“

„Ano, v tom máte jistě pravdu,“ souhlasil McLannock. „Jak jste

se ale dostal do zákopů?“

„To všechno byla jen nešťastná náhoda,“ vyhrkl Ginger, „a je to

dlouhá historie. Připletl jsem se k mezinárodní brigádě a octl jsem se

74

v zákopech dřív, než jsem si stačil vůbec uvědomit, co se děje.

Ubezpečuji vás, že jsem po tom ani v nejmenším netoužil. Moje

smůla spočívá v tom, že neumím ani slovo španělsky. A také jsem

nechtěl, aby si snad náš seržant myslel, že se chci dostat z první

linie.“

„To máte pravdu. Dostaneme-li se odtud, uvidím, co by se ve

vaší záležitosti dalo udělat. Máme nedostatek strojů, ale ještě větší

nedostatek pilotů.“

Ginger, plný nové naděje, pohlédl na temnou oblohu. Občas se

na ní objevovaly záblesky po výstřelech z pušek. Na frontě již byl

klid, to jen občas hlídkujícím vojákům povolily nervy.

McLannock vstal a vyhlédl opatrně přes okraj jámy.

„Nejste raněn?“ zeptal se Ginger.

„Jen sem tam nějaké škrábnutí. To nestojí ani za řeč,“ mávl

lhostejně rukou Ir. „Vypadá to, že bychom se mohli dát na cestu, ale

nejprve byste měl upozornit vaše kamarády, aby po nás nestříleli.“

„Já půjdu první,“ nabídl se Ginger. „Mám v zákopech kamaráda,

ten mě pozná po hlase.“

Rychle se začal plazit směrem k pozicím.

Pár metrů od zákopů přiložil ruce ke rtům a zavolal: „Frede!

Frede!“

Po několika vteřinách zahlédl Summerse vylézajícího ze

zákopů.

„Uff! Už jsem si myslel, člověče, že je po tobě,“ mlel chraptivě

Summers.

„Nic se mi nestalo,“ upokojil ho Ginger. „Pilot je tu se mnou

také. Jdi a řekni druhým, aby nestříleli.“

Summers se odebral zpět do zákopu a za chvíli na Gingera volal,

že je všechno v pořádku.

Ginger se rozběhl a skočil do zákopu s McLannockem v patách.

Tam už na ně čekal zástup vojáků včetně francouzsky mluvícího

seržanta a španělsky mluvícího velitele, s nímž se dal pilot do

hovoru. Stále přitom ukazoval na Gingera, jemuž kamarádi zatím

blahopřáli k úspěchu. Dokonce i seržant mu pochvalně poklepal na

rameno.

75

„Provedl jsi odvážný a statečný kousek, chlapče,“ šeptal mu do

ucha Summers.

„Taky si to myslím,“ přitakal mu Ginger, ačkoli ve skutečnosti

myslel na něco jiného.

Vtom k němu přistoupil McLannock.

„Už jsem o vás mluvil s velícím důstojníkem,“ řekl, „a myslím,

že to půjde. Já se teď vrátím na letiště a zítra ráno se pro vás vrátím.

Snad to do té doby vydržíte. A ještě něco – jak se vlastně

jmenujete?“

„Ginger.“

„Dobře. Zítra ráno se tedy zase uvidíme. Adios a děkuji vám za

pomoc.“

Na rozloučenou si podali ruce a Ginger si radostně poskočil.

„To mám ale štěstí!“ zahlaholil po letcově odchodu.

„To není žádné štěstí, kamaráde,“ ozval se Summers sedící

vedle něho. „To byla náhoda a to, že ses nebál. No, snad z toho

budeš mít nějaký užitek.“

„Taky doufám,“ řekl upřímně Ginger. „Nezbylo tu někde trochu

kávy? Měl bych na ni chuť.“

76

KAPITOLA DESÁTÁ

DALŠÍ POHROMA

Druhý den ráno se Ginger probudil se slavnostním pocitem.

Připadalo mu, že se jeho situace změnila k lepšímu, ale nemohl se

rozpomenout, co se vlastně stalo. Pak si náhle na všechno vzpomněl

a rychle ze sebe shodil přikrývku. Hned se začal připravovat na cestu

za McLannockem. Během čekání na něj neustále dotírala mučivá

myšlenka, že by ho mohla zabít zbloudilá kulka dřív, než se jeho

přání splní.

Nakonec nebyl zklamán. Asi po hodině netrpělivého čekání pro

něj přišel štábní posel se zprávou, že za liniemi na něj čeká auto.

Spěchal tak, že by byl málem zapomněl na jednu důležitou věc.

Naštěstí si včas vzpomněl a vrátil se do spojovacího zákopu, kde se

Summers právě myl studenou vodou a pohvizdoval si přitom.

Jakmile spatřil výraz Gingerova obličeje, okamžitě nechal myti.

„Co se děje?“ vyhrkl.

„Vypadá to, že odtud odcházím,“ odpověděl rozjařeně Ginger.

„Myslím, že budu přeložen k letectvu.“

„A není to nebezpečné, hochu?“ projevil Summers zájem o věc.

„Kdepak,“ bránil se Ginger. „Jenže nemám teď čas, abych ti to

všechno mohl vysvětlit. Snad se ještě někdy setkáme. Nechtěl by ses

stát leteckým kulometčíkem, kdybych o tebe požádal?“

„Já? Ani nápad!“ odmítl Summers rozhodně. „Já zůstanu tam,

kde jsem.“

Ginger se usmál a podal mu ruku.

„Tak dobře, kamaráde,“ řekl pohnutě. „A děkuji ti za všechno.

Měi se tu dobře!“

Summers stiskl Gingerovu pravici.

„Ty se měj také dobře, příteli!“ loučil se s ním vřele. „Doufám,

že tam nahoře nepřijdeš k úrazu. Adios!“

„Budu na sebe dávat pozor,“ přikývl Ginger, jenž měl najednou

stažené hrdlo. Chtěl skrýt dojetí, a tak se raději obrátil a odběhl za

štábním poslem. Ten ho doprovodil až za linie, kde mezi všelijakým

válečným harampádím stál krásný osobní vůz.

77

Oslovil ho voják, jemuž téměř nic nerozuměl, vyjma pokynu,

aby si nastoupil dovnitř. Když se oba usadili, automobil se rozjel po

hrbolaté cestě takovou rychlostí, že se Ginger obával, přežije-li jízdu

ve zdraví.

Za celou cestu nepromluvili ani jediné slovo. Trvalo jim asi

hodinu, než vyjeli z hor do roviny. Brzy potom Ginger spatřil

hangáry.

Řidič zastavil u nízké dřevěné boudy, před níž stálo několik

různě oblečených mužů. Mezi nimi byl také Jock McLannock.

Jakmile spatřil přijíždějící vůz, okamžitě se k němu rozběhl.

„Tak vy už jste tady,“ vítal vystupujícího Gingera. „Chlapci se

právě chystají na hlídkovací let. Seznámím vás, až se vrátí. Už jsem

jim vyprávěl o včerejší příhodě. Nejdříve vyzkoušíme, jak umíte

létat. Připravili jsme pro vás jeden stroj. Až uvidím, co dovedete,

podle toho zařídím další.“

„To mi naprosto vyhovuje,“ souhlasil Ginger, opravdu potěšený

Jockovým návrhem.

Kráčeli spolu po hnědém, spáleném trávníku k hangárům, v

nichž odpočívalo několik letadel různých druhů i různých typů.

Opodál stál velký italský bombardér typu Caproni. Právě si ho s

velkým zájmem prohlížela skupina mechaniků.

Ginger jim vůbec nevěnoval pozornost, protože před ním náhle

vyvstal nový problém. A nebyl to problém malý! Má nebo nemá

opustit Bigglese a Algyho a pokusit se o přelet hranic do Francie,

odkud by se snad mohl dostat do Anglie? Cítil, že mu vzrušením

vyschlo v krku.

Uvědomoval si, že toto řešení by bylo spojeno s celou řadou

obtíží. Za prvé ani netušil, jakou polohu má letiště. Věděl jen, že se

nachází někde v Katalánii. Za druhé, vystačil by mu benzín až za

hranice Španělska? Za třetí, pokud by se rozhodl pro toto řešení, bylo

by jeho první povinností předat dopis, a to by znamenalo uzavřít si

definitivně cestu zpátky. Potom by se musel vzdát i naděje, že by

mohl vysvobodit přátele ze zajeti.

Nakonec se rozhodl pro kompromis.

78

Nenajde-li je do tří dnů, pokusí se při první vhodné příležitosti o

útěk do Francie, odkud pošle dopis a zase se vrátí. Potom už si

vymyslí nějakou výmluvu.

Vzápětí se ukázalo, že si mořil hlavu zbytečně. Mechanici pro

něj právě vytahovali z hangáru dvoumístný stroj neznámého typu.

Pilot mu také hned potvrdil jeho domněnku.

„Tak, teď se podíváme, co umíte,“ řekl bodře. „Sedněte si

dopředu, já se posadím vzadu. Jak vidíte, je pro dva.“

„A… ano,“ zakoktal Ginger. Trochu ho to zaskočilo, neboť

očekával, že dostane podobné letadlo, v jakém létal Jock. A ten

vždycky létal sám.

Ir si nevšiml Gingerova překvapení. Zatímco mu podával

koženou kuklu a leteckou kombinézu, vysvětloval mu zvláštnosti

stroje, jenž byl ruské výroby.

„A co kulomety?“ zeptal se Ginger, ukazuje přitom na dvě

lesknoucí se hlavně.

„Jsou připraveny ke střelbě,“ ušklíbl se pilot. „Tady v Katalánii

člověk nikdy neví, s kým se setká. Nezdá se vám něco? Máte-li

nějaké pochybnosti, bude lepší, řeknete-li to hned, aby nedošlo k

nějaké nehodě. Jinak zde máme ještě jiné typy letadel. Pokud

zůstanete u letectva, všechny je brzy poznáte.“

„Létat dovedu,“ prohlásil rozhodně Ginger, jenž si zatím

pozorně prohlédl letadlo. Zjistil, že se jedná o normální dvouplošník.

Byl to sice zastaralý typ, jaký se dnes už nepoužívá, ale co se dalo

dělat. Pokynul mechanikovi, aby roztočil vrtuli. Potom čekal asi dvě

minuty, než se motor zahřeje, a nasedl.

„Už bych vlastně nepotřeboval ani víc vidět,“ ohlásil Jock do

mluvící roury. „To, co jste nyní předvedl, mi stačí.“

Jakkoli se to může zdát překvapivé, spuštění stroje na zemi

vyžaduje stejné zkušenosti a obratnost jako let ve vzduchu.

„Jste připraven?“ křikl Ginger.

„Leťte!“ zazněl stručný povel.

Ginger pohlédl směrem, jímž chtěl vzlétnout, stiskl páku a

vznesl se do vzduchu. Letěl přímo, dokud byl nad budovami, potom

začal stoupat.

79

„Máte pro mě nějaké pokyny nebo nějaké zvláštní přání?“ zeptal

se.

„Ne. Létat dovedete. O tom jsem se právě přesvědčil. Chtěl bych

vám ještě ukázat kraj. Změňte kurz. Poletíme vpravo! Všimněte si té

čtvercové plochy nalevo! Používáme ji jako ukazatel směru a v

případě potřeby jako místo nouzového přistání.“

Ginger stočil letadlo označeným směrem a brzy mohl zkušeným

okem ocenit, jak vhodně bylo místo vybráno. Chvílemi pozoroval

výškoměr, jenž ukazoval výšku v metrech, ale to mu naprosto

nevadilo, protože si dovedl rychle přepočítat metry na stopy.

Právě letěli ve výši asi deset tisíc stop, když se před nimi

objevila řeka Ebro. Ginger požádal o další instrukce. Zdálo se mu, že

se nepřátelská linie posunula poněkud dopředu, ale nebyl si tím jist.

„Vypadá to, že je všude klid, mohl byste zaletět nad linii.

Zákopy jsou zřetelně vidět,“ odpověděl mu Ir.

„A co ty tři stroje napravo?“

Jock překvapeně vykřikl.

„Vidíte, Gingere, já jsem si jich vůbec nevšiml! To jsou Fiaty.

Bude nejlepší vrátit se, protože s touhle starou kraksnou bychom s

nimi nic nepořídili.“

„A co ty tři stroje napravo?“

80

Ginger ihned obrátil, ani on se s nimi nechtěl pustit do

nerovného zápasu. Přitom nepřestával sledovat letadla, jež se vznesla

do výše a rychle mířila k dvouplošníku.

„Dostanou nás,“ poznamenal zamračeně.

„Taky se mi zdá,“ zabručel Jock. „Nejrozumnější asi bude,

pustíte-li mě k řízení.“

„Máte tam u sebe kulomet?“

„Ne.“

„Kulomety jsou tady,“ ukázal na ně Ginger bradou. „Stejně bych

nemohl střílet, kdybyste pilotoval vy. Raději zůstanu na svém místě.

Začnu pálit teprve tehdy, až to bude nutné.“

„Dobrá! Nechám to tedy na vás. Stejně jsem to zavinil já.

Neměli jsme se pouštět tak daleko. Půjde-li do tuhého, použijte

padáku.“

Ginger pohlédl dolů. Pod nimi se, kam až oko dohlédlo,

rozprostírala rozervaná skaliska.

„S tím bych počkal, až už nebude žádná jiná možnost,“

odpověděl a přidal rychlost.

„Asi máte pravdu,“ pokrčil rameny Jock.

Ginger se ohlédl a uviděl, že tři Fiaty nyní letí ve formaci tvaru

V. Přiblížily se už na vzdálenost necelé půl míle a rychle za nimi

uzavíraly prostor. Velmi si oddechl, když ze vzdálenosti asi čtvrt

míle zahájil první Fiat palbu. Jeho naděje vzrostla. Bylo mu jasné, že

pilot vedoucího stroje je nejspíš nováček ve vzdušných soubojích,

neboť jinak by nezačal pálit tak brzy. Dalo se předpokládat, že i druzí

dva letci budou též nezkušenými nováčky. Tato skutečnost mohla

velice ovlivnit konečný výsledek boje ve vzduchu.

Dvouplošník se pohyboval ve výši šesti tisíc stop a stále mířil k

letišti. Měl však před sebou ještě dlouhou cestu.

Ginger se opět ohlédl. Zjistil, že Fiaty jsou už těsně za ním. V tu

chvíli se v něm vzbouřila krev. Byl by se raději vyhnul souboji a

vrátil se na letiště, ale za této situace, pokud nechtěl jen trpně

přihlížet nepřátelskému útoku, musel rychle jednat. Když mu kolem

hlavy zabzučela kulka, vztekem zrudl a hlavou mu proletěl okamžitý

nápad.

81

Jock za ním cosi brblal. Ginger stiskl pevně rty, podíval se na

slunce, jehož svit právě dosahoval zenitu a bylo žárem úplně bílé, a

sevřel prudce rychlostní páku.

Zaslechl, jak se Jock hlasitě nadechl. Byli sice v této pozici

nejsnáze zranitelní, ale na to nedbal. Pozoroval, jak se první Fiat

rychle blíží k nim. Vtom strhl páku zpět, a hned zase doprava.

Gingerův manévr způsobil, že dvouplošník vzletěl směrem k slunci

jako raketa.

Ginger nespouštěl z Fiatů oči.

Jeho manévr je podle očekávání zaskočil a bylo vidět, že piloti

váhají. Protože nemohli hledět do oslepujícího slunce, nebyli si jisti,

kde se jejich soupeř nachází. Porušili proto svou formaci a zmateně

kroužili vzduchem. Piloti zadních strojů čekali, jak se rozhodne

jejich velitel. V té chvíli je Ginger měl tam, kde je chtěl mít. Sám je

viděl, ale oni nemohli vidět jeho. V obličeji byl sice bledý, ale kolem

úst se mu objevil náznak úsměvu. Nyní přišel na řadu další manévr.

Ginger trhl pákou dopředu, a letadlo se řítilo dolů jako blesk.

Jeden z Fiatů poněkud stranou od ostatních dvou stále

nerozhodně kroužil vzduchem.

Ginger pohnul pravým kormidlem a tak se dostal do jedné

roviny s kroužícím sokem. Nezačal však hned střílet, protože nechtěl

celou věc pokazit předčasným a ukvapeným jednáním. Když se

přiblížil k Fiatu na vzdálenost necelých sto stop a mohl si být jistý

účinkem palby, stiskl spoušť kulometu.

Kdyby okamžitě nezměnil směr, došlo by ke srážce. Podle

zakolísání Fiatu poznal, že pilot byl zasažen. Jak vážně byl raněn, to

samozřejmě nevěděl.

Mezitím byl spatřen, a nyní se k němu rychle přibližovaly

zbývající dva stroje.

Trhl proto zpětnou pákou, zadržuje dech. Již se zdálo, že se

letadla srazí, ale v posledním okamžiku Gingerův stroj změnil směr a

opět se vznesl k slunci. Ginger se musel ohlédnout, aby zjistil, kde

jsou jeho pronásledovatelé.

K posouzení situace mu postačil jediný pohled. Jeden Fiat padal

bezmocně dolů a druhé dva zpanikařené prchaly.

Zhluboka si oddechl a Jock jásavě vykřikl.

82

„Mám letět za nimi?“ zeptal se vítězoslavně Ginger.

„Vy blázne jeden, co vás to napadá?“ zařval Ir. „Stejně byste je

nedostihl.“

Jeden Fiat padal bezmocně dolů…

Gingerovi se roztřásly ruce. Teprve teď, když nebezpečí

pominulo, dostavila se u něj reakce, která po šoku obvykle následuje.

Trvalo téměř dvě minuty, než se mu podařilo objevit padající Fiat.

83

Již to nebylo celé letadlo. Ve vzduchu bylo vidět jen vznášející

se trosky.

Kraj pod ním mu připadal neznámý. Ginger se začal obávat, že

zabloudil.

„Kde to jsem?“ zeptal se mluvící troubou.

„Nestarejte se o to! Já převezmu řízení,“ odpověděl Jock.

Ginger proti tomu nic nenamítal.

Vytáhl zpod sedadla nohy a uvelebil se na zadním sedadle s

pocitem pochopitelného zadostiučinění.

Jock chtěl vědět, jestli umí létat, a dostal na svoji otázku tak

pádnou odpověď, že pádnější snad ani nemohla být.

Poprvé za poslední tři dny mu bylo do zpěvu.

Jock dopravil dvouplošník na letiště už bez dalších příhod.

Ještě než na zaprášeném letišti stroj zastavil, natáhl ruku a

poklepal Gingerovi na rameno.

„Výborně, chlapče!“ řekl uznale. „Ani já bych to byl lépe

neprovedl.“

Ginger se jen skromně usmál.

„A kdo vás takhle naučil létat?“ zeptal se zvědavě Ir.

„Biggles,“ vyhrkl neprozřetelně Ginger. Měl to jméno okamžitě

na jazyku a nedokázal ho včas spolknout. Jak mu vyklouzlo z úst,

hned ho to zamrzelo.

Jock zpozorněl. Místo úsměvu se mu v očích objevila zvědavost.

„Kdo že vás to naučil?“ zopakoval otázku, dávaje důraz na

každé slovo.

„Biggles,“ zopakoval zaraženě Ginger. Nic jiného ani říci

nemohl.

„Biggles?“

„Ano. Je to můj přítel nebo spíše můj velitel. Biggles mu jen

říkáme, jeho pravé jméno je Bigglesworth.“

Jock se rozhlédl. V jeho chování bylo cosi podivného. Potom se

opět posadil a rychle zajel k hangáru. První vystoupil z letadla a

zároveň kývl na Gingera.

„Pojďte se mnou!“ řekl tak příkře, že se v Gingerovi div

nezastavilo srdce.

84

Vešel za pilotem do malé místnosti zařízené jako kancelář. Na

hřebících zde visely láhve a na jedné stěně byla přibita mapa se

zakreslenými pozicemi. Letiště na ní bylo zaznačeno kruhovou

značkou.

Jock McLannock přibouchl dveře.

„Co je? Co se stalo?“ zeptal se udiveně Ginger, překvapený

náhlou změnou Jockova chování.

Ir se na něho zarmouceně podíval a svěsil koutky úst.

„A vy jste Mr. Hebblethwaite, že ano?“ zeptal se ostře.

„Ano, zcela správně. Jsem,“ přikývl Ginger. „A co má být?“

„Hned ti to povím, ty jedna vyzvědačská kryso!“ soptěl Ir.

Vytáhl z pouzdra pistoli a vrazil ji Gingerovi do břicha. „A stůj

klidně, ty skunku, nebo střelím!“

Ginger cítil, jak mu z obličeje vyprchala všechna krev. Díval se

na pobouřeného Ira ustrašeně. Vždyť se mu v jedné chvíli zhroutily

všechny plány.

„O čem to mluvíte?“ vykřikl, třebaže věděl, že McLannock má

vlastně pravdu.

„Ty bídný, podlý špióne!“ už jenom sípěl Ir.

„Mýlíte se! Strašně se mýlíte!“ volal zoufale Ginger. „Jak vás to

jen mohlo napadnout?“

„Na tom teď nezáleží, já vím, že jsi špión! Zkus to popřít!“

„V této chvíli vám to nerad připomínám, ale před nedávnem

jsem riskoval život, abych vás zachránil, a nyní jsem sestřelil

nepřátelské letadlo. Choval by se takhle nějaký špión? Proč by to

dělal, kdyby patřil na druhou stranu?“

Ir na okamžik zaváhal.

Skutečně, to byly otázky, na něž neznal odpověď.

„Poslyšte, Jocku,“ pokračoval Ginger, „budu hrát s odkrytými

kartami, ale prosím vás, než rozhodnete, jak se mnou naložíte,

nejprve mě vyslechněte! Budu vám vypravovat, jak jsme se zde s

Bigglesem ocitli.“ Výraz McLannockova obličeje se stále

proměňoval.

„To jméno Biggles je mi nějak povědomé,“ řekl zamyšleně. „Ve

Francii byl člověk, který se tak jmenoval, a…“

„Sloužil u dvousté šedesáté šesté eskadry.“

85

„Ano, to by mohlo být.“

„U Maranique.“

„Ano, správně.“

„To byl určitě Biggles!“

„Tomu nevěřím.“

„Neříkám vám nic než pravdu! Dovolte mi, abych vám vysvětlil,

co se stalo!“

„Tak tedy povídejte!“

„Mohu si sednout?“

„Hm, můžete, ale ruce na stůl!“

McLannock se posadil na židli a Ginger se usadil proti němu.

„Byli jsme tři,“ začal. „Bigglesworth, Lacey, jenž sloužil ve

Francii u stejné eskadry, a já. Létali jsme nějaký čas spolu. Před

nedávnou dobou dostal Biggles zimnici a doktor ho poslal na

zotavenou na moře. Oba jsme ho doprovázeli. Když jsme se přiblížili

ke španělskému pobřeží, loď byla bombardována…“

Gingerovi to trvalo asi půl hodiny, než vypověděl, co všechno se

jim přihodilo od výbuchu na lodi až k jeho odchodu do zákopů.

Samozřejmě přitom nevynechal nic podstatného.

„Tak, teď už víte všechno,“ skončil.

Ir se na něho upřeně podíval.

„To, co jste mi právě vyprávěl, souhlasí s tím, co vím i já,“ řekl

zvolna.

„Však je to také všechno pravda,“ odvětil prostě Ginger.

„Přesvědčil jste mě,“ prohlásil McLannock a zasunul pistoli zpět

do pouzdra.

„Jak jste se to dozvěděl?“ zajímal se Ginger.

„Četl jsem o tom v barcelonských novinách.“

„Vy jste o tom četl?“

„Ano, včera večer. Ty noviny tu ale bohužel nemám, takže si to

nebudete moci přečíst sám. Bohužel mám pro vás jednu smutnou

zprávu.“

Gingerovi přejel mráz po zádech.

„Jaká je ta nepříjemná zpráva?“ zeptal se sotva slyšitelně.

„Vaši přátelé byli dopadeni.“

86

„Ano, to vím,“ přikývl Ginger a prsty na stole se mu rozechvěly.

„Pokračujte, prosím!“

„Byli jako vyzvědači postaveni před válečný tribunál.“

„A tam?“ nemohl ze sebe vypravit ta dvě krátká slova,

nepoznávaje ani svůj hlas.

„Byli odsouzeni k trestu smrti zastřelením.“

„Kdy má být rozsudek proveden?“

„Zítra ráno.“

87

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

ZPĚT DO BARCELONY

Ginger hleděl upřeně na McLannocka tak dlouho, dokud se

nepohnul.

Na chvíli se mu zazdálo, že se čas zastavil. I jeho mozek přestal

pracovat.

„Je mi to opravdu líto. Ale situace je zlá,“ zabručel McLannock.

Nemohl snést pohled na Gingerovy zoufalé oči a tak se raději

odvrátil.

Jeho slova Gingera vyburcovala ze strnulosti.

„Zlá?“ vykřikl pobouřeně. „Jenom zlá? Ne, to jsou příliš slabá

slova! Je hrozná, beznadějná! Musím okamžitě něco podniknout!“

„Musíte se mít na pozoru, aby vás nestihl stejný osud,“ varoval

ho Ir.

Ginger se snažil ze všech sil chladně a střízlivě uvažovat, ale

nějak se mu nedařilo rozbouřenou mysl uklidnit.

„Kdyby mě teď někdo tady u vás našel, mohl by vás podezírat,

že jste se s námi spolčil,“ řekl po kratší odmlce.

„To asi máte pravdu.“

„A neudáte mě?“

„Jak vás něco takového mohlo vůbec napadnout?“

„Pomůžete mi?“

„Nemohu.“

„Vás by přece nezastřelili!“

„V Katalánii dnes člověka napřed zastřelí a teprve potom se ho

vyptávají.“

„Já se vydám do Barcelony v každém případě,“ prohlásil

Ginger. „Nevíte náhodou, ve které věznici by moji přátelé mohli

být?“

„Budou asi na San Christophe. Tam obvykle zavírají politické

vězně.“

„Na San Christophe?“

„Ano, na lodi zakotvené v barcelonském přístavu.“

„Loď! Bože můj! To je horší, než jsem si myslel.“

88

„A v čem by to mělo být horší?“

„Bude obtížnější vysvobodit je, když jsou na lodi.“

„Váš úmysl je jistě ušlechtilý a chvályhodný, ale zároveň i

šíleně riskantní.“

„Kdybych nic nepodnikl a jen nečinně přihlížel,“ zvolal Ginger,

„nikdy bych si to nepřestal vyčítat. Jak daleko je odtud Barcelona?“

„Asi tak padesát mil.“

Ginger zoufale zalomil rukama.

„Za rohem stojí vůz.“

„Vy byste byl tak hodný a půjčil mi ho?“

„Nebránil bych vám v tom.“

„Jste kavalír, Jocku!“

„No – jsem jenom chlap z Irska. Jel bych s vámi, ale dnes v noci

mám schůzku s jedním generálem a slíbil jsem mu, že se sejdeme

tady.“

Ginger se podíval z okna a viděl, že slunce se pozvolna kloní k

západu.

„Raději zmizím dřív, než nás někdo spatří spolu,“ řekl. „Než ale

odejdu, měl bych k vám ještě jednu prosbu.“

„Ven s ní!“

„Nepůjčil byste mi pistoli?“

McLannock vyjmul svou pistoli z pouzdra a bez jediného slova

mu ji podal.

„Díky,“ kývl hlavou Ginger a vytáhl z kapsy dopis, který se stal

hlavní příčinou jeho nynějšího neštěstí.

„Toto je dopis, o němž jsem vám vyprávěl,“ pokračoval. „Je

velmi pravděpodobné, že padnu Goudinimu do rukou dříve, než se

rozední. Nechci mít dopis u sebe, to by bylo příliš nebezpečné.

Nevím sice, jaký význam má ta čmáranice pro ministerstvo

zahraničí, ale Frazer, jenž pro ni riskoval život a dokonce o něj i

přišel, tvrdil, že obsahuje informace zásadního významu pro

existenci Británie. Nevzal byste ten dopis k sobě do úschovy? A

neodevzdal byste jej v případě, že se se mnou něco stane?“

McLannock vložil obálku do tašky a zasunul ji do náprsní

kapsy.

89

„Zatím budu tady, ale jestli se do tří dnů nevrátíte, vezmu

letadlo a odevzdám dopis sám,“ odpověděl bez váhání.

„Do tří dnů?“

„Ano. Nevrátíte-li se do té doby, budu vědět, že už nepřijedete.“

„Máte pravdu. Když se nevrátím do tří dnů, můžete vsadit krk

na to, že se nevrátím už nikdy,“ prohlásil Ginger. „Je v nádrži

dostatek benzínu?“.

„Stačí vám do Barcelony i zpět, bude-li třeba.“

„Dobrá,“ řekl Ginger a podával mu ruku. „Děkuji vám Jocku,“

dodal prostě. „Nikdy vám to nezapomenu – a bude-li k tomu

příležitost, jistě se o vás zmíním.“

„Toho bych asi využil a požádal bych o navrácení licence,“

usmál se Ir.

„Vy jste o ni přišel?“

„Ano. Protože jsem létal moc nízko nad Dublinem.“

„Budu si to pamatovat,“ sliboval Ginger.

Již chtěl odejít, ale ve dveřích se málem srazil s neznámým

mužem. Měl na sobě legionářskou uniformu a na hrudi letecký

odznak. V pravé ruce držel čapku a brýle.

„Promiň, Jocku!“ zvolal se silným americkým přízvukem. „Kdo

je to?“ ukázal na Gingera. „Další kandidát smrti upálením?“ zasmál

se svému vtipu.

„Ano. To je ten chlapík, o kterém jsem ti už vypravoval. Můj

zachránce a přítel.“ Američan poplácal Gingera pořádně po zádech.

„Dobře jste to provedl, kamaráde! Viděl jsem vás.“

Pokýval uznale hlavou a vyšel ven.

„To byl jeden z mých přátel,“ vysvětloval Jock. „Američan.

Jmenuje se Cy Harkwell. Výborný chlápek! Na toho se můžete

spolehnout, poteče-li vám do bot.“

„Na to nesmím zapomenout,“ odpověděl Ginger. „A teď,

nebudete-li proti tomu nic namítat, raději půjdu.“

„Pro případ, že by se vyskytly nějaké problémy, počkám za

hangáry, než odjedete,“ prohlásil Jock, nasazuje si čapku na hlavu.

Vyšli společně ven a kráčeli k automobilu. Byl to týž, který pro

Gingera přijel dnes ráno. Teprve teď si Ginger všiml, že je to

Renault.

90

„A co bude s vozem, když se nevrátím?“ chtěl vědět Ginger.

„Na voze nezáleží,“ mávl ledabyle rukou Jock. „Klidně ho

můžete zaparkovat pod sochou Kryštofa Kolumba. Stojí pár kroků od

San Christophe!“

Ginger se na Jocka se zájmem podíval.

„San Christophe je vidět od sochy?“

„Ano. Poznáte ji podle černé barvy, je to dvojstěžník. Kotví v

hlavním přístavu asi sto yardů od břehu tím směrem, jímž hledí

Kolumbus.“

„Děkuji. To, co jste mi právě řekl, mi bude sloužit jako vodítko

pro snazší orientaci. Je to dobré, když člověk takovéhle věci ví. Vůz

zaparkuji tam, kde jsme se dohodli.“

„Dobrá. Adios – a hodně štěstí!“ Jock mu podal ruku.

Ginger ji pevně stiskl a sedl si za volant. Nastartoval.

„Jeďte stále rovně! Tahle silnice vede přímo do Barcelony!“

zavolal na něj Jock.

Ginger pak naposledy zamával a potom už se rychle vzdaloval

po dlouhé bílé silnici mezi horami, na něž právě dopadalo rudé

zapadající slunce.

Bylo takřka jisté, že do Barcelony dorazí za tmy. To bylo pro

Gingera výhodné. Sníží se riziko, že by ho někdo mohl poznat, a

chráněn tmou bude moci lépe uskutečnit své záměry.

Dosud však neměl ani zdání, jak to provede. Nebyl schopen

myslet tak daleko dopředu. Doufal, že cestou ho napadne nějaký

plán.

Nešlo mu to tak lehce, jak předpokládal. Místo toho, aby se

soustředěně věnoval svému problému, vyvstávaly mu před očima

vzpomínky na dětství. Slovo Barcelona se mu vybavilo ve spojení s

jiným slovem – ořech. Jako malý kluk jich snědl snad tisíce. Tenkrát

neměl ani tušení, kde Barcelona je. Teď si uvědomil, že dosud

neviděl jediný strom s ořechy. Odkud tedy ty ořechy byly, to byla

záhada.

Jak se přibližoval k městu, byla přítomnost války patrná čím dál

víc. Na cestě bylo vidět oddíly pochodujících vojáků, děla a vojenské

povozy. Pokud se jim nemusel vyhýbat, nevšímal si jich. Byl velmi

opatrný, neboť za nynějších okolností o žádnou srážku nestál.

91

S mizejícím denním světlem začal ztrácet odvahu. Trochu to

měl na svědomí Jock a jeho slova, jimiž označil Gingerův úmysl za

holé šílenství. Avšak Ginger měl v ruce kartu, která se mohla stát

rozhodujícím trumfem.

Byl to dopis, na němž Goudinimu velmi záleželo. Ale má

Ginger právo vydat úhlavnímu nepříteli dokument neobyčejně

důležitý pro vlast, když chce zachránit život svých nejlepších přátel,

kteří pro něho znamenali víc než všichni ostatní? To byla otázka, na

niž si Ginger musel odpovědět. Neviděl jiné východisko, než dopis

vydat. Nakonec se rozhodl, že se v každém případě nejdříve podívá

po San Christophe.

Byla již tma, když se octl v ulicích na předměstí. Nevěděl sice,

kudy se dostane do přístavu, ale doufal, že některá z hlavních ulic ho

tam dovede.

Brzy se tento jeho předpoklad ukázal jako správný.

Vysokou sochu slavného objevitele Nového světa bylo vidět

jako maják už zdaleka. Zamířil k ní.

Zaparkoval u jejího podstavce. Když vystoupil z auta a zadíval

se přes temnou hladinu směrem k obzoru, uviděl obrys dvojstěžníku,

jenž se přesně shodoval s lodí, kterou mu popsal Jock. Kotvil

skutečně asi sto yardů od nábřeží. Na palubě zářila světla. Nad

palubou vyčnívaly hlavně dvou mohutných děl, nic dalšího vidět

nebylo.

Ginger přecházel po nábřeží sem tam a uvažoval, co by měl

podniknout. Vtom zahlédl člun, který se právě odlepil od boku San

Christophe. Rychle ustoupil do stínu, aby se neprozradil. V člunu

seděli tři muži. Z jejich hovoru bylo patrné, že to jsou Španělé. Bylo

tedy vyloučeno, aby mezi nimi byli také Biggles a Algy.

Člun na chvíli zmizel za vysokým valem nábřeží. Ginger

napínal svůj zrak směrem k dvojstěžníku. Náhle k němu ze tmy

dolehl zvuk, při němž musel zatajit dech. V tom chrčivém kašli se

nemohl mýlit.

Ustoupil o další dva kroky do ještě větší tmy a vzápětí již viděl

dva muže jdoucí zvolna po nábřeží. Byli zřejmě ze skupinky těch tří,

které spatřil ve člunu. Chybějícím mužem byl patrně veslař.

92

Okamžitě si mohl ověřit svou domněnku. Po nábřeží si

vykračoval Goudini s černou aktovkou pod paží. Jeho hrbatou

postavu si Ginger nemohl splést s žádnou jinou.

Oba muži se blížili k automobilu, stojícímu také u podstavce

Kolumbova pomníku, ale na opačné straně, než zaparkoval své auto

Ginger.

Pilot stál tiše a nehybně, třebaže mu krev ve spáncích prudce

bušila.

Pozoroval oba muže, kteří se nyní zastavili a několik minut

zůstali stát zabráni do vážného rozhovoru. Neznámý muž smekl

klobouk na rozloučenou a rychle se vzdaloval.

Goudini popošel se svěšenou hlavou k vozu a již se chystal

nasednout.

Ginger se k němu rozběhl jako střela. Zatím nevěděl, co řekne

nebo udělá, protože neměl čas o tom přemýšlet, ale v žádném případě

nechtěl propást tento jedinečný okamžik. Goudini, jenž asi zaslechl

kroky, se ohlédl, ale když uviděl jen obyčejného legionáře, klidně se

otočil, otevřel dvířka a zdvihl nohu na stupátko. Právě v té chvíli mu

Ginger vrazil hlaveň pistole mezi lopatky.

„Dovolte na okamžik, seňore Goudini!“ oslovil ho vlídně.

93

KAPITOLA DVANÁCTÁ

NEBEZPEČNÝ PODNIK

Ginger vycítil, že Goudini strnul. Zvolna se otočil a tázavě se

podíval na Gingera. Oči mu zasvítily pod hustými řasami, když si

uvědomil, kdo za ním stojí. Jinak se kamenný výraz jeho obličeje

vůbec nezměnil.

„Vy jste se tedy vrátil,“ řekl přátelsky.

„Přijel jsem autem,“ odsekl Ginger, „a chci s vámi mluvit.“

Španěl uvažoval a přitom přejížděl očima z místa na místo, jako

by hledal skulinku, kudy by se dalo upláchnout.

„Seňore Goudini,“ pokračoval Ginger, „netropte žádné

hlouposti. Při sebemenším podezřelém pohybu začnu okamžitě

střílet. Ať se pak stane cokoli, vy jako mrtvola z toho mít radost

nebudete. Abyste mi správně rozuměl, nemám v úmyslu vás zastřelit,

protože pro mě nic neznamenáte. Pro mě jste jenom nula. Pramálo mi

záleží na vaší zemi. O vaší válce nevím nic a ani nic vědět nechci, ale

doufám, že v ní zvítězí ta strana, která reprezentuje zájmy většiny

opravdových Španělů. Vy jste zavinil mé nynější neštěstí, protože

jste dal zatknout mé přátele. Oni jsou tím jediným, co mne teď

94

zajímá. Ubezpečuji vás, že jsem schopen zastřelit nejen vás, ale třeba

ještě sto takových lidí jako jste vy, abych je osvobodil.“

Když řekl vše, co měl na srdci, začal jednou rukou prohledávat

Goudinimu kapsy. Z jedné vytáhl revolver, který si zastrčil do

kabátu.

„A teď si nastupte!“ poručil ostře.

Goudini pokrčil rameny, chrčivě zakašlal a sedl si do vozu.

Gingerovi prudce bušilo srdce, mozek mu pracoval na plné

obrátky. Nevěděl totiž, co podnikne dál. Dosud neměl žádný určitý

plán.

Nejprve zvažoval, jestli by neměl Goudiniho donutit, aby se

vrátil na loď a nechal propustit vězně na svobodu. Samozřejmě si

vzpomněl na gangsterské filmy, v nichž největší zloduch zkrotne

před namířenou pistolí a poslouchá jako hodinky. Hned si však

uvědomil, že ve skutečnosti se všechno odehrává jinak než na

plátnech kin, a raději ten nápad pustil z hlavy.

„Nu?“ houkl Goudini.

Ginger se rozjel.

Nemohl přece zůstat stát s vozem na jednom místě. Musel něco

podniknout. Bohužel řízení nemohl Goudinimu svěřit, ten byl

schopný všeho.

Raději se sám posadil za volant a rozjel se, nevěda kam. Z

nábřeží zahnul do první ulice, kterou uviděl. Jel velmi rychle.

Doufal, že se Goudini nepokusí o odpor, protože nebude chtít

riskovat havárii.

Šílenou rychlostí se propletli barcelonskými ulicemi, až se octli

ve vilové čtvrti na předměstí, za níž dál byla volná krajina.

Měsíc byl právě v úplňku a silnice se před vozem vlnila jako

široká, šedá stuha, mizející v blízkých horách.

Všude bylo prázdno a pusto, jen občas předjeli chodce nebo

cyklistu. Sem tam zasvítilo do tmy okno osamělého domu, jinak byl

kolem naprostý klid.

Ginger řídil jednou rukou, v druhé svíral pistoli. Nyní sešlápl

plynový pedál až k podlaze. Automobil letěl otevřenou krajinou jako

šíp. Teď měl Ginger ideální možnost přemýšlet o tom, jak nejlépe

vyřešit spletitou situaci.

95

Nakonec se rozhodl pro plán, jehož provedením měl přece jen

naději, že dosáhne úspěchu. Samozřejmě, jako všechny ostatní

varianty, byl riskantní.

Jakmile se Ginger rozhodl, pocítil nesmírnou úlevu. Pohlédl z

okna na silnici, kolem níž se po obou stranách táhly nekonečně

dlouhé vinice. Nebyly zde žádné domy, vyjma kamenného

polorozpadlého domku, který používali sezónní dělníci v době

vinobraní. Napadlo ho, že pro zamýšlený účel by těžko hledal

vhodnější místo. Šlápl na brzdy a vůz se okamžitě zastavil.

„Teď si budeme moci pohovořit bez obav, že by nás někdo mohl

vyrušovat,“ prohodil úsečně.

Sáhl po vypínači a rozsvítil. Potom se obrátil na Goudiniho, jenž

ho celou dobu pozoroval s kradmým úsměškem. Aby mohl Ginger

uskutečnit svůj plán, potřeboval k tomu papír a pero. Doufal, že tyto

potřeby najde v Goudiniho aktovce, která mu ležela na kolenou,

protože sám neměl kromě kapesníku a pistole vůbec nic. Viděl už

předtím mnoho aktovek – vždyť i Biggles nosil aktovku – a každá

měla přihrádku, v níž byly čisté papíry, pero, navštívenky a další

věci, bez nichž se úřadování neobejde.

„Dejte mi tu aktovku!“ poručil Ginger.

Goudini místo odpovědi přitiskl aktovku ještě pevněji ke

kolenům.

„Udělejte, co jsem vám řekl, nebo vám prostřelím ruku!“ zasípal

Ginger.

Řekl to takovým tónem, že nemusel Goudiniho znovu

přesvědčovat o svém odhodlání hrozbu splnit. Raději mu bez dalšího

otálení aktovku vydal.

Ginger zjistil, že je zamčená.

„Dejte mi klíček!“ zavrčel. „Můžete mne sice zdržovat, ale tím

si nijak nepomůžete.“

Goudini sáhl do kapsy u vesty, vytáhl klíček a podal jej

Gingerovi.

„Uvnitř ale nenajdete nic, co by vás mohlo zajímat,“ řekl.

„To už nechte na mně,“ odsekl Ginger.

V aktovce byla kupa všelijakých listin, ale ty ho skutečně

nezajímaly. Bylo mu jasné, že jsou psány španělsky a že by jim

96

nerozuměl. Netrvalo mu dlouho a objevil přihrádku s nepopsanými

papíry. Nebyly to obyčejné papíry, ale každý měl natištěnou

hlavičku. Ani ve snu by ho nenapadlo, že bude mít takové štěstí.

Papír s hlavičkou! Vždyť ten může jedině zvýšit hodnověrnost

zamýšleného dopisu.

Jeden vyndal, položil jej na aktovku a podal Goudinimu.

„Pište, budu vám diktovat!“ nakazoval. „A pište španělsky!“

„Co chcete dělat?“

„O to se nemusíte starat! Vy budete dělat to, co vám řeknu!

Napište příkaz k propuštění mých přátel na svobodu.“

Španěl se krátce zasmál.

„A vy si vážně myslíte, že velitel je takový blázen, aby je pustil

na svobodu?“

Ginger stiskl pevně rty.

„Dobře. Napište tedy, že je mám odvézt do vaší kanceláře!“

„A nemyslíte, že by mu bylo divné, proč tak důležité vězně má

doprovázet jenom jeden člověk?“

Ginger znovu musel uznat, že má Goudini pravdu.

„Napište tedy pro mě plnou moc, abych jako tlumočník navštívil

uvězněné Angličany a vyslechl je!“ řekl.

„A jak se chcete přesvědčit o tom, co jsem napsal, když

nedovedete španělsky?“ vysmíval se mu Goudini, jenž si

pravděpodobně dosud neuvědomil, že Ginger je v této chvíli pánem

situace.

„Vy napíšete přesně a pouze to, co vám nadiktuji,“ odpověděl

Ginger. „Abych předešel možnému nedorozumění, vysvětlím vám,

co mám v úmyslu. Až dopis dopíšete, pojedu s ním rovnou k veliteli

San Christophe. Tam již najdu způsob, jak dostat kamarády ven.

Jestli se mi to podaří, bude to mít význam nejen pro mě, ale i pro vás.

Než odtud odjedu, pevně a důkladně vás svážu a nechám vás v

kamenném domku na vinici. Není mi to sice nijak příjemné, ale

nemám jiné východisko.

Pakliže se dostaneme všichni tři na svobodu, vrátím se ihned

zpět a zbavím vás pout. Nepodaří-li se mi to, jistě vás nemusím

upozorňovat, co se stane. Zemřete zde bídnou smrtí – zahynete

hladem a žízní.

97

Snad už chápete, co mám na mysli, když vám doporučuji, abyste

se pomodlil za zdar mého plánu. Je ve vašem zájmu, abyste mi byl co

nejvíce nápomocen.

A teď už pište! Pište, co chcete, ale dopis musí mít takový

obsah, abych mohl svým přátelům pomoci.“

„A odmítnu-li?“

„Pak vás okamžitě zastřelím. Vaše smrt by mohla mému záměru

jedině prospět. A teď už zbytečně nemluvte a pište!“

Goudini se chvíli díval nerozhodně na Gingera a potom napsal

rychle na papír několik slov. Dopis podepsal a podal mu jej.

„Napište na obálku adresu a označte ji jako osobní, spěšnou,

naléhavou!“

Španěl uposlechl.

Ginger položil papír i obálku na zadní sedadlo, aby na nich

zaschl inkoust.

„A teď vystupte!“ poručil.

Na Goudiniho obličeji bylo vidět, že se nijak zvlášť nebojí,

protože mu v koutcích úst stále pohrával náznak pohrdlivého

úsměšku.

Goudini se na něj vrhl s rychlostí…

98

Po Španělovi se chystal vystoupit z vozu Ginger. Došlo k tomu,

na co v dané chvíli nebyl připraven. Zřejmě z Goudiniho předchozí

povolnosti usoudil, že se již o žádný útok nepokusí, ale v tom se

přepočítal. Goudini využil chvíle, kdy Ginger musel celé tělo nahrbit,

aby se vešel do dveří, a vrhl se na něj s neobyčejnou rychlostí, jakou

by od znetvořeného těla nikdo neočekával.

Ginger stále držel v pravé ruce pistoli. V bledém svitu měsíce se

zaleskla ocel. Ginger zdvihl instinktivně ruku proti noži, jímž se ho

chystal Goudini bodnout. Ginger ztratil rovnováhu a padl na záda.

Bylo to jeho jediné štěstí, protože tím unikl ráně nožem, který mu

jenom sjel po předloktí.

Ginger v tom krátkém souboji, nestačil ani zmáčknout spoušť.

Přesto došlo k výstřelu. Způsobil jej náraz pistole o zem.

Ginger rychle vyskočil a začal zuřivě bít a kopat do Goudiniho,

bezbranně ležícího na bílé silnici. Ze začátku sténal, ale brzy ztichl.

Potom Ginger pocítil tlak v žaludku. Ve chvíli, kdy mraky

zakryly měsíc, se mu zatmělo před očima. Zvolna ho opouštěly síly,

měl pocit, že omdlí. Sklouzl proto rychle na zem a složil hlavu na

kolena.

Záchvat mdloby ho zanedlouho přešel.

Napřímil se, ale cítil se strašně zesláblý. Svaly na nohou měl tak

ochablé, že se ani neodvažoval stoupnout si. Když otevřel oči, uviděl

na bílé silnici velkou černou skvrnu. To mu tak silně krvácela rána na

ruce. Podíval se na Goudiniho. Ležel bez hnutí na břiše, ruce složené

pod obličejem. Ginger se opřel o bok vozu a postavil se. Okamžitě se

o něj pokusily mdloby. Tentokrát pocit slabosti brzy zmizel.

Popošel ke Španělovi a obrátil ho na záda. Zděsil se popelavě

šedé barvy v jeho obličeji. Ginger nejprve odhodil nůž, a potom se

sklonil k bezvládnému tělu, aby mohl přiložit ucho k hrudníku. Srdce

ještě tlouklo.

„Bohudíky, mrtvý není,“ projelo Gingerovi hlavou. „Teď bych

mu měl nějak pomoci. Nemohu ho tady nechat ležet. Vždyť by mohl

zemřít.“

99

Po předchozích pocitech slabosti se mu nyní vracela jeho

dřívější síla. Svlékl si kabát a prohlížel si ránu na předloktí. Nebyla

sice dlouhá, ale zato pořádně hluboká a silně krvácela. Bylo nutné

krvácení nějak zastavit.

Chvíli se mořil s obvazem, ale nakonec se mu podařilo ránu

ošetřit. Použil k tomu Goudiniho a svůj kapesník. Jinou možnost

ani neměl, protože s sebou neměl lékárničku.

Potom zvedl pistoli a pečlivě si ji uložil. Měl v úmyslu naložit

Španěla do vozu a vzít ho s sebou do Barcelony. Ke svému úžasu

zjistil, že není schopen hrbáče jednou rukou uzvednout.

Bezradně nad ním stál, pozoruje jeho bledou tvář. Cítil se

vyčerpaný a k smrti unavený. Měl jediné přání: někde se skrčit a spát

a spát a spát. Situace se mu poněkud vymkla z rukou.

Náhle uslyšel cinkot zvonku. Podíval se směrem, odkud ten

zvuk přichází.

Po úbočí nedalekého horského hřebenu se k němu blížilo stádo

mezků, doprovázené mlčícími muži.

Ginger se dopotácel k vozu a nasedl do něj. Nemohl zde zůstat.

Těžko by se domlouval s těmito lidmi. Jak by jim vysvětlil

přítomnost muže ležícího na silnici, když nemluvil jejich řečí. Jistě

by se domnívali, že se dopustil vraždy, nebo alespoň pokusu o

vraždu. Nakonec by stejně uvěřili Goudinimu.

Nic jiného nemohl očekávat a proto raději obrátil vůz a ujížděl

zpátky do Barcelony.

100

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

RUŠNÁ NOC

Ginger na tuto cestu nikdy v životě nezapomněl – a jistě si na ni

často vzpomeneš i ty, můj milý čtenáři. Zraněná ruka ho nemilosrdně

bolela, v očích měl horkost a jeho srdce se svíralo obavami o přátele

a o zdar plánu na jejich osvobození. Ginger však přemohl své

vzrušení a opět nabyl klidu a rozvahy.

Vědomí, že má v kapse doporučující dopis napsaný Goudinim,

na něj působilo jako paprsek světla na zamračené obloze. Na druhé

straně se však nemohl spoléhat pouze na něj.

Jedno bylo jisté: buď kamarády vysvobodí, nebo s nimi společně

zemře.

Dostal se do onoho stadia duševního rozpoložení, při němž je

člověk schopen jakéhokoli činu bez ohledu na následky, protože mu

připadá, že nic nemůže být horší než momentální situace.

Dlouho po půlnoci dorazil do města. Automobil se lehce

proplétal prázdnými a opuštěnými ulicemi. Ginger zamířil rovnou k

přístavu. Nesmírně ho překvapilo, že Jockův vůz stál na stejném

místě, na němž ho zanechal. Sám nechápal, co ho na tom tolik

překvapilo. Vždyť zde nebyl nikdo, kdo by měl důvod s vozem

někam odjíždět. Snad nad tím užasl jen proto, že se v posledních

dnech všechno proti němu spiklo.

Goudiniho vůz zaparkoval vedle opuštěného Jockova auta a

rázně vykročil s dopisem v kapse k nábřeží.

Nesměl váhat, neboť by se mohlo stát, že se Goudini probere a

někoho k sobě přivolá. Potom by pro něj nebylo těžké zatelefonovat,

nebo někoho do Barcelony poslat.

Také vězeňská loď kotvila na stejném místě. Nyní před

Gingerem vyvstala otázka, jak se na ni dostat. Nikde nablízku

neviděl žádný člun nebo jiné plavidlo, a proto se vypravil k místu,

kde viděl přistávat Goudiniho a jeho společníka.

Z nábřeží vedly k vodě schůdky. Pod nimi se na temné hladině

pohupoval prázdný člun. Ginger se rozhlížel po veslaři, ale marně.

Nikdo tam nebyl. S veslařem by Gingerova návštěva na lodi měla

101

oficiálnější ráz a pečeť jakési pravděpodobnosti a oprávněnosti.

Usedl do člunu, odvázal ho a vesloval tak rychle, jak mu to

zraněná ruka dovolovala, k temné siluetě vězeňské lodi, vypínající

své stěžně k noční obloze.

Netoužil naprosto po tom, aby jeho příchod vzbudil na lodi

nějaký rozruch.

Ze vzdálenosti asi čtyřiceti nebo padesáti yardů silně zahoukal.

Z lodi se okamžitě ozvala odpověď: někdo vykřikl cosi španělsky,

čemuž samozřejmě nerozuměl. Se svým plavidlem nyní zamířil

přímo k cíli.

Dostal se již k boku dvojstěžníku, když hustou tmu rozřízla zář

malého reflektoru a zalila člun bílým světlem. Vzápětí však reflektor

zhasl. Ten, kdo jej obsluhoval, zřejmě usoudil, že není třeba se

obávat jediného člověka, zvlášť když je to legionář.

Ginger ještě několikrát pohnul vesly, přirazil člun k lodi a

vystoupil po schůdkách na palubu. Tam ho okamžitě zastavili dva

strážci s puškami.

„Mluvíte anglicky?“ ptal se Ginger, vytahuje z kapsy Goudiniho

dopis.

„ No comprendo, “ odpověděl jeden z nich.

Druhý vzal do ruky obálku a nastavil ji tak, aby mohl přečíst

adresu. Potom cosi řekl druhému, opřel pušku o zábradlí a sešel do

podpalubí.

Ginger úmyslně zazíval. Byl docela klidný, ač si velmi dobře

uvědomoval, že by to mohla být jeho poslední noc, jestliže Goudini

napsal něco jiného, než mu nadiktoval. Ale ani to ho nijak

nevzrušilo. V tuto chvíli mu už bylo všechno jedno. Bude-li zatčen,

lehne si a alespoň se vyspí.

Strážce, jenž jako pravý Španěl nebral službu nijak vážně, mu

nabídl cigaretu.

„ Légionnaire si?“ usmál se, ukazuje na Gingerovu uniformu.

Angličan přikývl.

„ Si,“ odpověděl a narovnal se, protože zaslechl kroky

vracejícího se strážce, který přinášel svazek klíčů.

102

Poklepal Gingerovi na rameno, zdvihl pušku a pokynul mu, aby

šel za ním.

Ginger následoval oba Španěly do podpalubí. Srdce se mu

prudce rozbušilo očekáváním. Nejspíš by s ním strážce nejednal tak

slušné, kdyby dopis vzbudil podezření. Šel proto klidně za ním. V

úzké chodbě byly dveře, nad nimiž byla červenou křídou napsána

čísla.

Strážce se zastavil před celou číslo čtrnáct, zasunul klíč do

zámku a otevřel.

Uvnitř byla tma. Strážce sáhl po vypínači, rozsvítil světlo a

ustoupil na stranu.

Ginger vešel do cely.

Biggles a Algy, oba ještě stále v legionářském stejnokroji, leželi

na podlaze na matracích.

Probudilo je zarachocení klíče v zámku. Opřeli se o lokty a

dívali se ospale, kdo je to vyrušuje ze spánku.

Jistě by je ani ve snu nenapadlo, že to bude Ginger. Mlčky na

něj zírali.

„Mějte se na pozoru!“ varoval je Ginger. „Ten chlapík sice

anglicky nerozumí, ale nedávejte nijak najevo, že mne znáte! Myslí

si, že jsem vás přišel vyslechnout. Chtěl bych vás odtud dostat.“

Jakmile si všiml, že jsou vězňové přikováni k řetězu, visícímu

ze zdi, jeho odhodlání ochablo. To byla věc, s níž nepočítal. Přesto se

rázně napřímil a hraje bezvadně svou úlohu, začal přecházet po

místnosti.

Koutkem oka viděl, že se strážce opřel o dveře.

„S těmi řetězy jsem nepočítal. Dá se s nimi něco udělat?“ vyjel

prudce a bojovně na Bigglese, chtěje vyvolat zdání, že ho opravdu

vyslýchá. Přitom pozdvihl varovně prst do výšky.

Z Bigglesovy odpovědi se mu zatajil dech.

„Klíč od nich je v tom svazku, který drží strážce,“ odsekl zuřivě

Biggles.

Gingerovi spadl kámen ze srdce.

„Výborně,“ řekl a sklonil se k Bigglesovi. Nějakou dobu si

prohlížel Bigglesovo zápěstí, jako by na něm nebylo něco v pořádku.

Potom, předstíraje leknuti, pohlédl na strážce a kývnutím ho přivolal.

103

Španěl uposlechl a Ginger ukázal na Bigglesovo zápěstí.

V okamžiku, kdy se strážce sklonil, dostal od Gingera pistolí

ránu do hlavy, takže se zapotácel a klesl bezvládně Bigglesovi na

nohy.

Ginger popošel ke dveřím a potichu je zavřel.

Všechno to netrvalo déle než deset vteřin.

Než stačil Ginger zavřít dveře, Biggles už si prohlížel svazek

klíčů, aby co nejrychleji našel ten pravý.

Ginger se tomu nedivil. Znal svého velitele a velmi dobře věděl,

že nikdy neplýtvá zbytečně časem ani slovy a že vždycky jedná.

„Jak to vypadá venku?“ zeptal se Biggles. „Vylož mi to, než

budu s tímhle hotov!“

„Venku je naprostý klid,“ šeptal Ginger. „Je tam jen jeden

strážce a dole je připraven člun.“

Biggles zatím našel klíč, odemkl pouta, položil je tiše na matraci

a rychle zbavil pout i Algyho.

„Máš nějaký plán?“ zajímal se Biggles. „Znáš to tu jistě lépe než

my.“

„Já půjdu napřed,“ odpověděl Ginger. „Vy tu zatím počkáte,

dokud se nevrátím a nevyřídím druhého strážce. Já se před ním mohu

s klidem objevit, protože mě už zná a nebude se ničemu divit. Horší

by bylo, kdyby nás spatřil všechny najednou.“

„Souhlasím,“ přikývl Biggles.

Ginger mu podal Goudiniho revolver, který vytáhl z kapsy,

přistoupil ke dveřím a naslouchal. Všude kolem bylo ticho jako v

hrobě.

„Pojďte!“ zašeptal.

Algy sebral pušku ležícímu strážci. Takto vyzbrojeni se plížili

za Gingerem úzkou chodbičkou. Po chvíli jim dal Ginger pokyn, aby

zastavili.

„Až uslyšíte zakašlání, můžete jít za mnou!“ sykl a v další cestě

už pokračoval sám.

Strážce na palubě pokuřoval cigaretu a nijak se neznepokojil,

když uviděl Gingera. Jen se na něho ospale usmál. Bezstarostnost se

rázem změnila v úděs, když na něj Ginger namířil pistoli.

„Stát a nehýbat se!“ procedil výhružně mezi zuby.

104

když se strážce sklonil nad Bigglesem, dostal od Gingera ránu do

hlavy…

Španěl sice angličtinu neovládal, ale řeči namířené zbraně a

výrazu Gingerova obličeje porozuměl okamžitě.

Ginger se zmocnil jeho pušky a potom zakašlal.

Na palubu vyšli druzí dva.

„Co s ním uděláme?“ zeptal se. „Jakmile odejdeme, mohl by

začít křičet.“

105

„Vezmeme ho s sebou,“ rozhodl Biggles a převzal velení. S

revolverem v ruce přinutil vyděšeného Španěla, aby sešel po

schůdkách do člunu.

Na lodi zatím bylo ticho.

Biggles si sedl k veslům a Algy odvázal loďku. Ve vteřině letěla

loďka po hladině směrem k nábřeží.

„Bože, ono se to podařilo!“ vyrazil ze sebe Ginger, byl by se

radostí nejraději rozesmál na celé kolo.

„Takovéhle věci jdou buď jako na drátku, nebo jsou už předem

prohrané,“ zafllozofoval si Biggles a opřel se do vesel.

Zanedlouho se dostali ke schůdkům. Když vyběhli na nábřeží,

ukázal Ginger na Jockův vůz.

„Ten je náš,“ řekl s úsměvem.

Biggles jen tiše hvízdl.

„Tvůj plán nemá chybu,“ pochválil přítele.

Strážce vedli s sebou až k vozu, kde se ho chystali pustit. Vtom

však zaslechli křik ze San Christophe. Okamžitě jim bylo jasné, že

jejich útěk byl odhalen. Nechali Španěla Španělem a rychle

nastoupili do vozu.

Za volant se posadil Biggles.

„Máš nějaký určitý cíl?“ zeptal se Gingera. „To víš, my se tu

nevyznáme.“

„Nějaký plán mám,“ ušklíbl se Ginger. „Pojedeš stále rovně,

dokud ti neřeknu.“

Když projeli městem a předměstím, octli se na silnici vedoucí k

letišti.

„A teď už pojedeš jenom rovně!“ nakázal Ginger. „Máme před

sebou ještě dlouhou cestu, jeď co nejrychleji!“

Po těchto slovech se bezvládně svalil na Algyho.

Trvalo to dlouho, než znovu otevřel oči. Na patře i v krku měl

sucho.

Pak uviděl Bigglese, jak se nad ním sklání s lahví a pohárkem.

Byli stále ještě ve voze. Ginger by si rád sedl. Podařilo se mu to

teprve za vydatné Algyho pomoci.

„Co se stalo?“ zeptal se.

106

„Ztratil jsi vědomí,“ usmál se Biggles. „Při té ráně na ruce se

tomu vůbec nedivím. Zastavil jsem u obchodu a koupil tam láhev

brandy a několik dalších maličkostí. Mimo jiné také plátěný ručník,

jímž jsem ti zavázal ruku. Je ti už lépe?“

Ginger přikývl.

„Už je mi docela dobře,“ řekl – a byla to pravda. „Kde jsme

teď?“

„Na to se mne neptej!“ odpověděl Biggles. „Jsme někde na

silnici, po které podle tvého pokynu jedeme. Zastavili jsme tu jen

proto, abychom mohli nakoupit. Potom jsme sjeli trochu stranou,

abychom tě mohli vzkřísit. Před obchodem jsem nechtěl zůstat a

zbytečně tak na sebe upozorňovat.“

Ginger se podíval z okénka a viděl, že už začíná svítat.

„Kolik mil jste už ujeli?“ podíval se tázavě na Bigglese.

„Asi třicet až pětatřicet mil.“

„Tak to už není daleko.“

„A nemáš hlad?“ ukázal Biggles na balíčky s chlebem, sýrem,

fíky a hrozny.

„Jak bych neměl!“ vyhrkl Ginger a všichni se lačně pustili do

jídla.

„Tak vyprávěj, co s tebou bylo?“ hořel zvědavostí Biggles.

„To je příliš dlouhá historie,“ zamumlal Ginger nezřetelně, maje

ústa plná chleba a sýra. „Hned vám to povím. A jak to bylo s vámi?“

„Chytili nás a zatkli,“ odpověděl Biggles.

„Hned po tom, co jsi mi hodil dopis?“

„Ano. Co zmůžeš proti puškám!“

„A od té doby jste byli stále na San Christophe?“

„Ano.“

„Slyšel jsem, že jste měli být zastřeleni.“

„Kdybys nepřišel, teď už by nás vedli ke zdi. A odkud to víš?

Cos dělal po celou tu dobu? Jak ses dostal na loď? Podle všeho se mi

zdá, že ses musel spřátelit s Goudinim. Alespoň ses tak choval.“

Ginger se skromně usmál.

„Myslím, že nás Goudini pronásledovat jen tak nebude.“

„A proč ne?“

107

„Protože jsem ho před pár hodinami přizabil, ne-li dokonce

zabil. On mě také zranil. Z pistole vyšla rána, která ho zasáhla – ani

nevím, kam. Neměl jsem čas pořádně se na něj podívat.“

„Bože můj!“ vydechl Biggles. „A co je s Frazerovým dopisem?

Viděl jsem, žes ho chytil. Máš ho u sebe?“

„Abych řekl pravdu, nemám.“

„Nemáš? A kde tedy je?“

„Má ho Jock McLannock.“

„A kdo to je, u všech čertů?“

„Jeden pilot, Ir, který bojuje za republikány.“

„Ale jak…?“

„Raději vám budu vypravovat všechno od začátku, abyste

pochopili naši nynější situaci,“ přerušil Bigglese Ginger. „Takhle

bychom se nikam nedostali. Po celou dobu, kdy jsme byli od sebe

odděleni, jsem měl napilno, to mi můžete věřit.“

Než se šedavý rozbřesk změnil v modravé jitro, vylíčil přátelům

podrobně všechno, co zažil od chvíle, kdy se dal s dopisem v ruce na

útěk, až do okamžiku, kdy vstoupil na lodi do cely, v níž byli Biggles

a Algy uvězněni.

Kamarádi pozorně poslouchali a nestačili žasnout.

„Znamenitě jsi to všechno provedl, skutečně znamenitě!“ zvolal

Biggles, jakmile Ginger skončil. „Udělal jsi dobře, žes ten dopis

předal Jockovi, podle tvého vyprávění to musí být správný chlap.

Přesto však si myslím, že čím dříve ho zbavíme odpovědnosti za onu

listinu, tím lépe.“

„Neodvážil jsem se vzít ten dopis s sebou do města.“

„To bylo od tebe prozíravé. Nejdříve se vypravíme pro dopis a

potom zjistíme, jak by se dalo co nejrychleji zmizet z téhle

nebezpečné země. Je tu pro nás příliš horká půda.“

„Snad nebude tak složité opatřit si na letišti nějaký stroj,“ mínil

Ginger. „Jsou tam všechny možné typy.“

„Souhlasím s tebou, bylo by to nejlepší,“ přikývl Biggles. „V

barcelonském přístavu jistě kotví nějaká cizí loď, ale návrat do města

bych nedoporučoval. Hranice jsou uzavřeny, a tak asi jinou možnost

než odlet vzduchem stejně nemáme.“

108

„Naše obrovská výhoda spočívá v tom,“ ozval se Ginger, „že

Goudiniho lidé nevědí, že jsme letci, a nenapadne je hledat nás na

letišti.“

„To je nesporná výhoda. Ale pojeďme už!“ vyzval je Biggles.

Sedl si za volant a rozjel se kupředu.

Silnice byla stále volná. Až na dva sedláky, kráčející už za prací

do polí, nepotkali nikoho.

„Podívejte se – přímo před námi je letiště,“ řekl Ginger, jakmile

se na dohled objevily první budovy. „Domnívám se, že můžeme jet

přímo k němu. Lidé mne tam už viděli s Jockem a většina z nich jistě

ví, že jsem ho po ztroskotání zachránil. Asi se nás nebude nikdo na

nic vyptávat. Každý si bude myslet, že jste moji přátelé.“

Sotva ujel Biggles pár metrů směrem k obytným domkům,

Ginger na něho křikl, aby zastavil.

„Tady jde Cy Harkwell. Je to Američan, také pilot. Jock mě s

ním včera seznámil. Zeptám se ho, kde Jock teď právě je. Bylo by

zbytečné chodit za ním do kanceláře, kdyby byl náhodou v hangáru.“

Vyskočil z vozu a zavolal na Američana.

„Hej, Cy! Nevíte, kde je Jock?“

Američan změnil směr chůze a došel až k vozu.

„Co potřebujete vědět?“

„Neviděl jste někde Jocka?“

„Pročpak? Hledáte ho snad?“

„Ano.“

„Tady už ho nenajdete,“ odpověděl klidně.

Ginger měl pocit, jako by mu přímo na srdce sáhla ruka

vyřezaná z ledu.

„A proč?“ vypravil ze sebe s obtížemi.

Harkwell vytáhl cigaretu a chvíli s ní poklepával o hřbet ruky.

„Jock se včera půl hodiny po tom, co jste odjel, zřítil na

výzvědném letu za nepřátelské linie.“

109

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

NA KŘÍDLECH

Ticho, které po těchto překvapivých slovech následovalo, bylo

přerušeno hlukem startujícího letadla. Ginger bezradně pohlédl na

Bigglese. Biggles pohlédl na Algyho.

Ginger sevřel rty a znovu se obrátil k americkému pilotovi. „To

jsou moji přátelé,“ ukazoval na kamarády. „Chtěl jsem je seznámit s

Jockem. Je nějaká naděje, že se zachránil? Nebo snad – uhořel?“

„Pokud vím, neuhořel. Byl jsem s ním. Napadla nás nepřátelská

letka, když jsme prováděli výzvědný let. Prostě ho dostali. Zřítil se

mezi skály nedaleko vesnice Ortrovidad. Já jsem jednoho z těch

skunků sestřelil, a když se za mnou pustily ostatní letouny, podařilo

se mi uprchnout. Neměl jsem čas snést se dolů a prohlédnout si

důkladněji místo, kam dopadl. To je všechno. Na shledanou, hoši!

Ještě se uvidíme.“

110

Američan zamířil k hangárům.

„Sázím milión proti jedné, že měl ten dopis u sebe,“ řekl

Biggles.

„To je téměř jisté. Viděl jsem ho včera, jak si dopis zastrkoval

do kapsy,“ přitakal Ginger. „Za všechno mohu já. Neměl jsem…“

„Nežvaň nesmysly!“ vyjel na něho Biggles. „Každý druhý by

udělal totéž co ty. Nemohl jsi přece vědět dopředu, co se stane. Je to

jen pekelně nešťastná náhoda, nic jiného. Nějak se nám to zamotává.

Ale to nevadí. Štěstí je vrtkavé a karta se může zase obrátit. Nechme

toho ale, nemáme čas na nějaké dlouhé úvahy! Raději pojďme

přemýšlet o tom, co podnikneme dále. Nesmíme ztrácet čas. Obávám

se, že už nám mnoho možností nezbývá.“

„To máš tedy pravdu. U všech čertů, co si počneme?“ povzdychl

si Algy.

„A co uděláme s Jockovým vozem?“ zdvihl hlavu Ginger.

„Co uděláme s vozem, to se uvidí, až se rozhodneme, co

podnikneme dál,“ odpověděl Biggles.

„Teď je to všechno na vážkách…“

„No tak navrhni něco!“ vyzval ho Ginger.

Biggles se zasmál.

„Nebude to jednoduché rozhodování. V žádném případě tady

nemůžeme zůstat. To by nemělo smysl, i když nás odtud nikdo

nevyhání. Nejdříve musíme vyřešit otázku, jestli budeme pokračovat

v pátrání po Frazerově dopisu, nebo jestli toho necháme a společně

se vrátíme do Anglie. V tom případě bychom se buď mohli vrátit do

Barcelony a nalodit se na britský parník, pokud by tam ovšem v tu

dobu nějaký kotvil, nebo bychom museli použít některé z letadel,

která jsou tady na letišti. V obou případech budou v sázce naše

životy. Je proto nutné, abyste se k tomu vyslovili.“

„Měl bych mizerný pocit, kdybychom se měli vrátit domů bez

dopisu,“ zabručel Ginger.

„Souhlasím s tebou, ale pátrat po dopise je velmi riskantní,“

poznamenal Algy.

„Z toho plyne, že obě tyto možnosti nestojí za mnoho,“

konstatoval Biggles.

111

„Řekni mi upřímně: myslíš si, že je nějaká naděje dostat ten

dopis zpátky?“ zeptal se ho Algy.

„Ano, je, to jistě. Ale klamal bych sebe i vás, kdybych tvrdil, že

ji pokládám za větší než jedna ku tisíci. Ty jsi říkal, Gingere, že jsi

viděl Jocka zastrkovat ten dopis do kapsy? Proto můžeme

předpokládat, že ho měl u sebe a je s ním teď kdesi na druhé straně

fronty.

Byl-li Jock zabit, byl dopis pohřben s ním, nebo byl odevzdán

tajné službě k rozšifrování. V obou těchto případech je ztracen a

pátrat po něm by bylo zbytečné. Ale jestli Jock zůstal naživu, je nyní

buď v nemocnici nebo v zajateckém táboře – a dopis má nejspíš u

sebe. Určitě to ovšem tvrdit nemohu. Nedá se předem vyloučit, že

mu byl zabaven. Jedinou naší nadějí je, že Jock žije a dopis má u

sebe. Je-li tomu tak, bylo by nutné navázat s ním kontakt a potom

dopis získat zpět.“

Algy zavrtěl hlavou.

„To by ovšem znamenalo dostat se na území frankistů.“

„Samozřejmě – a co má být? Tam bychom byli ve větším

bezpečí než tady. Franco proti nám nic nemá, ale tady nás bude honit

polovina Katalánie.“

„A jak se chceš na to uzemí dostat?“ zeptal se Algy.

„Letadlem. Jinak to asi nepůjde.“

„A to se chceš nechat sestřelit?“

„Možná, že budu sestřelen, ale zůstanu-li tady, budu zastřelen.“

„Přiletí-li na frankistické území tři republikánští vojáci v

uniformách mezinárodní brigády, dostanou spíš kulku do hlavy než

kytici do ruky.“

„S tím plně souhlasím, ale já už jsem republikánů syt a

nemýlím-li se, ani vy na tom nejste jinak. Mohli bychom jim třeba

nabídnout své služby jako letci. Na druhou stranu si myslím, že víc

možností k vypátrání Jocka bychom měli, kdybychom ve službě u

frankistů nebyli. Domů bychom se vrátili až s nalezeným dopisem.“

„A ty si vážně myslíš, že třem zběhům z mezinárodní brigády by

někdo uvěřil a dokonce jim svěřil letadlo?“

„Proč by nám neměli věřit?“

„A že by riskovali ztrátu letounu?“

112

„Proč ne. Vždyť my bychom jim také předali letadlo. Na tom

nevidím nic zvláštního.“

„A které letadlo máš na mysli?“

Biggles ukázal na mohutný italský bombardér typu Caproni,

který stál v hangáru stranou od ostatních letadel.

„Ten původně patřil Francovi,“ řekl klidně, „a vůbec

nepochybuji o tom, že by měl generál radost, kdyby ho dostal zpátky.

Tady nám, zdá se mi, nebude nikdo bránit v tom, abychom si ho

vypůjčili. Gingera tu znají a nás už také viděli. A kromě toho jsme v

uniformách. Koho by napadlo podezírat nás z nějakých zlých úmyslů

nebo dokonce z toho, že chceme ukrást letadlo a přeletět s ním přes

frontu. Nejspíš by to považovali za hloupý žert, nebo by nás měli za

blázny. Je sice možné, že by nás mohli vyzvat, abychom odtud

zmizeli, ale to se nejspíš nestane.“

„V tom, že jsme šprýmaři nebo blázni, v tom by se příliš

nemýlili,“ poznamenal ironicky Algy.

„Teď už se ale musíme rozhodnout,“ zatvářil se Biggles vážně.

„Buď přeletíme na druhou stranu – nebo do Francie. Já sám bych

raději letěl do Francie, to mi můžete věřit. Ale kdybychom se

nepokusili získat ten dopis zpět, mohlo by nás to mrzet celý život.

Snad nemusím nikomu připomínat, že Frazer riskoval život, i když

měl jen malou naději, že se dopis dostane na místo určení.“

„Proti tomu nic nenamítám,“ zabručel Algy, „ale snad uznáš, že

se stále pohybujeme jako v začarovaném kruhu.“

„A co o tom soudíš ty, Gingere?“

„Ehm, já bych se vypravil za tím dopisem!“ odpověděl ledabyle

Ginger. „Vždyť v tom jsme tak jako tak namočeni až po uši a nic

horšího už se nám stejně nemůže stát.“

Biggles se napřímil.

„Tak dobře,“ řekl. „Tady už nezůstaneme. Ale nesmíme se

ukvapit! Všechno je třeba provést s rozvahou!“

„Máš pravdu jako vždycky,“ usmál se Algy.

Nechali vůz tam, kde zastavili, a zamířili k vyhlédnutému

letadlu. Nablízku nikdo nebyl. Mechanici pracovali na jiných

letadlech v sousedních hangárech a legionářů si vůbec nevšímali.

113

Když došli k letounu, Biggles udělal první zběžnou prohlídku,

aby zjistil, není-li snad poškozen. Ale stroj byl až na několik

temných skvrn na trupu a podvozku v bezvadném stavu. Tak to

alespoň vypadalo na první pohled.

„A co benzín?“ zeptal se Ginger.

„Je to moderní stroj,“ odpověděl Biggles, „má ukazatel

množství benzínu v nádržích. Neboj se, neodstartujeme, dokud se

nepřesvědčíme, že všechno je v nejlepším pořádku. Kdyby si nás

někdo všiml, musíme si hrát na hlupáky a dělat, že se chceme na

něco zeptat.“

V té chvíli už stáli přímo u bombardéru.

„Vypadá jako nový,“ pokračoval Biggles, ohlédnuv se ostražitě

k budovám letiště. „Zůstaňte tady a já se zatím podívám dovnitř.“

Otevřel dveře a druzí dva pokračovali v prohlídce podvozku.

„Pozor! Blíží se sem Harkwell,“ sykl náhle Ginger.

Chtěl dát rychle Bigglesovi varovné znamení, ale nechal toho,

když viděl, že Biggles už blížícího se Američana zpozoroval.

Ginger promluvil první, chtěje na sebe strhnout jeho pozornost.

„Jak jste přišli k tomuhle ptáku, Cy?“ podíval se tázavě na

Američana.

Ten se ani neusmál – vypadal velmi unaveně.

„Před několika dny sem s tím přiletěl nějaký vzdušný řezník.

Říkal, že už má služby u Franca plné zuby. Dochází k tomu často.

Vypadá to, že dobrá polovina lidí vlastně neví, na čí straně by měla

bojovat. Poslyšte, je to pravda, že vás přeložili k eskadře, jak mi

včera říkal Jock?“

Ginger nevěděl, proč se na to Harkwell ptá a na okamžik se

zamyslel.

„Ano, je,“ vyhrkl. Napadlo ho, že se touto odpovědí spíše vyhne

otázkám, které by jistě následovaly v případě záporné odpovědi.

„Tak to je skvělé,“ prohlásil Američan, jenž zcela ignoroval

přítomnost Gingerových dvou přátel. „Dnes jsme na tom s piloty

moc špatně. Lopéz odešel do nemocnice, protože ho bolí zuby, a

Schnitz má úplavici. Mohl byste letět místo nich. Je to pro vás

ideální příležitost. Převzal jsem po Jockovi letku,“ dodal j eště na

vysvětlenou.

114

„Dobře, Cy,“ přikývl Ginger. „Jenom se rozloučím s kamarády,

pokud proti tomu nebudete nic mít.“

Snažil se mluvit co nejklidněji, ale ve spáncích mu prudce bušila

krev.

Ulehčeně si oddechl, když se Američan obrátil a odcházel k

hangárům.

Biggles okamžitě vyskočil z letounu.

„Všechno jsem slyšel,“ konstatoval, dívaje se za Harkwellem

mizejícím v hangáru s bojovými letadly. „Obávám se, že mi bude

trvat jednu nebo dvě minuty, než nastartuji,“ řekl. „Jestli se tu teď

zdržíš, Harkwell se vrátí, aby se podíval, co se tu děje, a pak bychom

byli v koncích. Nijak mne sice netěší, že se opět rozdělíme, ale není

to zase tak veliké neštěstí. Jdi už, Gingere! Až budete natáčet

motory, snad si v tom hluku nikdo nevšimne, že vrčí i tenhle

Caproni. A až budeš ve vzduchu, leť za námi!“

„A kam máš namířeno, kde vás najdu, kdybych vás ztratil z

dohledu?“

„To ještě sám nevím, protože se ve zdejším kraji nevyznám. Ale

chtěl bych doletět k té vesnici, u níž se zřítil Jock. Myslím, že se

jmenuje Ortovidad. Tak to alespoň říkal Harkwell.“

„Počkej – Jock měl v kanceláři mapu! Viděl jsem ji tam,“

vzpomněl si teď Ginger. „Kdybych ji získal, letěl bych k té vesnici

sám a vy byste mě mohli následovat.“

Biggles se zatvářil rozpačitě.

„Hm – ale nezapomínej na to, že budeš v letadle s

republikánskými značkami. A už tě volá Harkwell. Jdi k němu!

Stejně ti nic jiného nezbývá.“

Američan stál před řadou jednoplošníků připravených ke startu.

Glnger se k němu rozběhl.

„Hned tu budu, Cy,“ oznamoval udýchaně. „Chci si jen vzít z

Jockovy kanceláře mapu, protože se nad zdejši krajinou zpaměti

orientovat neumím.“

„S tím se nezdržujte! Tady je moje mapa, já ji potřebovat

nebudu,“ řekl Harkwell.

Přistoupil k nejbližšímu letadlu a po chvilce se vrátil se složenou

mapou.

115

„Tady je,“ podal ji Gingerovi. „Tohle je váš stroj – ten se

žlutými kruhy. Kukla a kombinéza jsou na sedadle. Padák také.

Buďte opatrný, je to nebezpečná oblast a nezapomeňte na padák!

Možná ho budete potřebovat.“

Ginger přisvědčil.

„Dobře, Cy,“ kývl na znamení souhlasu. Přitom však měl zlost,

že se musí znovu odloučit od přátel.

Vykročil rázně ke stroji, který mu byl přidělen. Kradmo se

ohlédl směrem ke Capronimu, ale Bigglese ani Algyho už tam

nezahlédl. Jeho stíhačka už byla připravena. Vmžiku na sebe natáhl

kombinézu, nasadil si kuklu a připravil padák.

Potom si prohlédl desku s přístroji, vyzkoušel je a zjistil, že se

nijak neliší od těch, které používat umí. Přesto se necítil zcela ve své

kůži, protože poprvé seděl ve stroji, který dosud neznal.

Podíval se na Harkwella, jenž ho pozoroval, a dal mu rukou

znamení, že je připraven.

Američanova stíhačka se okamžitě rozjela a za ni se daly do

pohybu i zbývající čtyři stroje letky.

Ginger zvolna stiskl páku řízení a plně se soustředil na zvuk

motoru. Nemusel se ničeho obávat. Motor pracoval zcela lehce. Ještě

se stačil ohlédnout k letišti. Oddechl si.

Caproni se už také rozjížděl. Vznášel se za ním hustý mrak

šedivého prachu.

Vytáhl z kapsy mapu, levou rukou ji rozevřel a položil si ji na

kolena. Dlouho si ji prohlížel. Vyskytovala se tam jména, jež mu nic

neříkala, ale byly tam zakreslené zákopy a letiště. Z jejich vzájemné

polohy si uměl udělat alespoň přibližnou představu o kraji, nad nímž

se měl pohybovat. Po delší době konečně objevil Ortovidad. Vesnice

ležela nedaleko za nepřátelskými liniemi.

Potom mapu složil a upřel pozornost na dvě věci: na vlastní

formaci a na Caproniho, kterého viděl daleko za sebou. Biggles se

snažil zachovávat stále stejnou vzdálenost od formace. Držel se však

níž.

Jednoplošníky zatím letěly směrem, jenž Gingerovi vyhovoval.

Měl chvíli na to, aby si odpočinul a připravil se na okamžik, kdy

bude třeba odloučit se od letky a připojit se ke Capronimu.

116

KAPITOLA PATNÁCTÁ

TRAGICKÝ OMYL

Ginger nyní letěl bezmračnou oblohou za Harkwellovou

formací. Litoval, že mu dnes počasí nepřeje. Mnohem víc by se mu

hodily sem tam nějaké mraky. Potom by pro něj nebylo těžké

nenápadně se v nich ztratit a nepozorovaně zmizet. Dnes však bylo

víc než pravděpodobné, že ho některý z pilotů zpozoruje a toho se

Ginger chtěl vyvarovat.

Také Caproni sledoval jejich formaci, ale letěl mnohem níž.

Harkwell ve vedoucí stíhačce právě přeletěl frontovou linii a

vnikl do nepřátelského území. Dosud se neodchýlil od původního

117

kurzu ani o píď. To Gingerovi vyhovovalo. Vesnice, nad níž se chtěl

dostat, ležela stejným směrem. Náhle Harkwell stočil svoje letadlo a

letěl souběžně s nepřátelskými pozicemi. Gingerovi bylo jasné, že

nyní nastala chvíle, kdy bude muset letku opustit, nechce-li se příliš

vzdálit od svého cíle.

Neudělal to ale hned.

Začal manévrovat tak, aby nevzbudil podezření. Nejprve klesl

zvolna pod formaci. Tím znesnadnil pilotům ostatních stíhaček, aby

ho mohli sledovat. Potom začal znovu stoupat, vzápětí zase klesl.

Když byl asi dva tisíce stop pod letouny, odtrhl se a zamířil ke

Capronimu.

Ten byl sice mnohem níž, než očekával, ale tím si nijak nelámal

hlavu.

Ohlédl se po vzdalující se formaci a v tom okamžiku se první

stroj náhle obrátil. Pokud si všiml Caproniho, mohlo to pro Bigglese

být velmi nebezpečné. Harkwell nemohl vědět, že se jedná o týž

stroj, který ještě před chvílí stál v republikánském hangáru a s

největší pravděpodobností jej bude považovat za nepřítele.

Ginger se potřeboval ujistit, jestli se jednoplošníky opravdu

zajímají o bombardér nebo o něj, a proto zůstal chvíli stranou.

Pohyb Američanova letounu ho nenechal dlouho na pochybách.

Harkwell mířil přímo k italskému letounu a ostatní stroje za ním.

Ginger po chvilce váhání nabral plnou rychlostí stejný kurz.

Nevěděl sice, co podnikne, ale jiné východisko neviděl.

Že chtějí republikánské stroje bombardér napadnout – to bylo

jisté. Kdyby měl Algy na palubě kulomet, mohl by letoun hájit, i

když by se těžko odhodlával ke střelbě na Harkwella. A nejen na

něho, ale i na ostatní piloty. Vždyť to byli jeho kolegové a Gingera

považovali za svého člověka. Kdyby na ně střílel, dopustil by se

vlastně zákeřné vraždy.

Čím déle o tom přemýšlel, tím větší vztek se ho zmocňoval.

Vyčítal si, že nebyl dostatečně prozíravý, když nepočítal s touto

možnosti. Přitom jeho stíhačka klesala níž a níž. Věděl, že Biggles

nebezpečí zpozoroval, protože Caproni zrychlil a zřejmě se snažil

doletět co nejdále na Francovo území. Harkwell však nebyl žádný

118

strašpytel a let za nepřátelské linie ho nijak nevyplašil. Z hlavně jeho

kulometu bez přestání sršely plameny.

Ze všech stran se k němu blížily další letouny.

Caproni zakroužil a snesl se níž. Tím se vyhnul kulkám, které

letadlo míjely, ale neunikl tak ostatním stíhačkám z republikánské

letky.

Ginger zatajil dech.

119

Bylo mu jasné, že tohle může skončit jediným způsobem.

Kdyby dole byla rovina, snad by se dalo slétnout a přistát, ale zdola

se šklebily jen propasti a štíty ostrých skalisek.

Pokoušet se o přistání na takovém místě je stejné nebezpečné

jako zůstat ve vzduchu.

V dálce byla sice vidět pole a vinice, ale doletí nad ně Biggles

včas?

Ginger se chvěl po celém těle, jako by měl horečku.

Nedíval se nalevo ani napravo, tak byl tou scénou zaujat. Ze

strnulosti ho probudil rachot kulometu, ozývající se z bezprostřední

blízkosti, a hvízdání kulek, proletujících kolem jeho stroje.

Instinktivně trhl pákou a když se rozhlédl kolem, užasl: ze všech

stran se k němu blížily cizí letouny. Nebylo pochyb, o koho se jedná,

když na něj pálily.

Bylo to zvláštní, ale Gingerovi se ulevilo. Jsou-li to Francova

letadla, a o tom nemusel pochybovat, jestliže na něj pálila, jistě se o

Caproniho postarají. Když se však jedno z nich vrhlo na jeho

stíhačku, teprve si ohromeně uvědomil, že se tím situace nijak

nezlepšila, nýbrž se jen změnila a obrátila.

Teď se stal terčem útoku on sám.

Dlouho se nerozmýšlel a rozhodl se, že bude také střílet. Nic

jiného mu ani nezbývalo, pokud se ovšem nechtěl nechat zabít.

Kdyby jen seděl a čekal, brzy by byl sestřelen jako koroptev.

Přejí-li si boj, dobře – bude tedy bojovat!

Při těchto úvahách Ginger nezahálel.

Ve vzduchu je první podmínkou, že člověk musí myslet a

současně jednat – to ho naučil Biggles. Rychle přehlédl celou situaci

a provedl několik odvážných manévrů, aby oklamal nepřítele. Přitom

však nezapomínal na Caproniho, kterého nechtěl ztratit z očí.

Bohužel bombardér nikde neviděl.

V první chvíli tomu nechtěl vůbec věřit, ale neměl čas na dlouhé

rozhlížení a pátrání.

V uších mu takřka zalehlo od rachotu kulometu, vzápětí se ozval

praskot dřeva. Sehnul se a ohlédl za sebe. Těsně za něj se nalepil

Fiat. Než stačil udělat cokoli dalšího, z nepřátelského letounu

vyšlehly plameny. Okamžitě mu byla jasná příčina.

120

V dýmu a kouři, jež za sebou nechával řítící se stroj, zahlédl

Harkwellovu stíhačku.

Američan na něj vítězoslavně cenil zuby.

Neměl ani tušení, že se k němu právě blíží další Fiat, ale Ginger

to viděl. Stiskl spoušť kulometu. Vzápětí se Fiat postavil vertikálně,

chvilku visel na křídlech, převrátil se a potom se řítil dolů jako

raněný pták, zanechávaje za sebou mrak bílého benzínového dýmu.

V dýmu zahlédl Harkwellovu stíhačku…

„Jsme vyrovnáni,“ zavrčel Ginger, na něhož Harkwell mával na

znamení díků.

Ginger znovu stiskl řídící páku a snášel se širokým obloukem

dolů, aby se rozhlédl po Capronim.

Našel jej po několika vteřinách. Stranou od vzdušného souboje

stíhaček mířil na Francovo území.

121

Pustil se za ním. Ještě se ohlédl, nepronásleduje-li ho některý z

Fiatů. Ale letouny kroužily daleko za ním. Ginger byl rád, že se tak

snadno a nepozorovaně dostal pryč.

Nyní soustředil svou pozornost na Caproniho. Poněkud ho

překvapilo, že manévruje tak, jako by byl pronásledován.

„Nepospíchej tak!“ bručel rozmrzele. „Takhle, bych tě brzy

ztratil z dohledu.“

A stiskl naplno rychlostní páku, aby byl u bombardéru co

nejdříve. Očekával, že na něj Biggles počká, aie ten naopak nepřestal

ostře klesat k zemi.

Udivený Ginger zmírnil rychlost a natočil svůj stroj tak, aby

pilot Caproniho viděl barvu kol, protože předpokládal, že si jeho

přátelé už na letišti všimli, jaký stroj si tam vybral. Caproni však letěl

stále stejnou rychlostí.

Ginger strnul.

V tom muselo něco vězet.

Podíval se nahoru i dolů, ale nikde nespatřil žádné letadlo – ani

Fiaty, ani republikánské stroje.

Nechápaje, co se to vlastně děje, posunul páku dopředu a spustil

se kvapem dolů. Koutkem oka pohlédl na ukazatel rychlosti.

Prozradil mu, že nyní se pohybuje rychlostí asi čtyř set mil za

hodinu. To znamenalo, že se brzy dostane do blízkosti bombardéru.

Nikdy by ho ani v nejhorším snu nenapadlo, že uvidí to, co

právě spatřil.

Na palubě Caproniho byli tři muži.

Dva seděli vedle sebe v kabině – ty viděl postranním okénkem

zcela zřetelně – a třetí seděl u kulometu.

Mýlit se nemohl, i když by byl jistě mnohem raději, kdyby se

jednalo o omyl. Konečně mu svitlo a pochopil pravý stav věci.

Sledoval nepravý stroj.

Okamžitě se začal obracet, ale bylo už pozdě. Muž u kulometu

ho zpozoroval první a měl i dost času na míření. Z kulometu vyšlehl

oranžový plamen.

Ginger slyšel, jak se kulky zavrtávají do jeho letounu. Stroj

sebou škubl. Gingerovi vystříkl do obličeje horký olej. Potom

zaslechl strašidelný praskot, až leknutím nadskočil. Při pohledu

122

dozadu mu ztuhla krev v žilách. Zmocnila se ho hrůza, ukrytá

hluboko v srdci každého letce.

Oheň!

Jeho stíhačka hořela.

Ze zadní nádrže se kouřilo a ohnivé jazyky dychtivě olizovaly

podvozek a šplhaly k trupu letadla, aby jej sevřely do své žhavé

náruče.

Kontrolní přístroje už také hořely.

Ginger se zděsil. Teď už ho čekala jedině smrt. Neměl na

vybranou, a tak se rozhodl, tak jako četní letci před ním, že se raději

zabije při dopadu na zem, než by zůstal v hořícím letadle a zaživa se

upekl. Zatímco si strhával ochranný pás, vzpomněl si na padák.

Nebylo divu, že na něj zapomněl. Dosud jej nepotřeboval.

Teprve nyní si všiml, že kolem hořícího letadla krouží Caproni a

pozorně ho sleduje.

Žár se každým okamžikem zvětšoval a pobyt v kabině se stával

nesnesitelným. Ginger se vyšplhal na křídlo, chráně si levou rukou

obličej. Když plameny dosahovaly téměř až k němu, sevřel rukou

kroužek padáku a vyskočil.

Stroj strašlivě zapraskal a začal se snášet dolů. Pod Gingerem se

rozprostíralo panoráma divokého kraje. Položil ruku na srdce a

poděkoval nebesům za své zachránění. Potom se rozhlédl.

Nejprve si všiml černého kouře, který za sebou nechávala jeho

stíhačka. Kouř měl tvar pštrosího pera. Nahoře byl hnědý a dole

temný. Samotný stroj zahlédl ve chvíli, kdy narazil na horské úbočí

pokryté mraky. Ginger se pomalu snášel za ním.

Krajina mu na první pohled připadala pustá a neobdělaná. Spíše

vypadala jako nějaká divočina – skalnaté vrchy, hluboká údolí. Místy

však bylo vidět na úbočích terasy porostlé modrozelenými olivami.

Tu a tam slunce ozářilo opuštěnou zříceninu.

Všiml si, že za vrcholem kopce, na nějž se letadlo zřítilo, je

rovinka. Již se tam chtěl vydat náhle však uslyšel hukot blížících se

motoru. Nahoře zahlédl Caproniho. Pilot bombardéru se blížil přímo

k němu, ale najednou, jako by se bál, že se zaplete do hedvábí

padáku, vzlétl opět do výše. Ještě chvíli opisoval nad Gingerem

kruhy, již to dokonce vypadalo, že chce svůj manévr zopakovat, ale

123

potom zmizel tak náhle, jako se objevil. Co měl v úmyslu, to pro

Gingera zůstalo záhadou.

Ginger se již dostal těsně nad zem.

Bylo nutné připravit se na dopad. Skrčil nohy v kolenou a

rukama si zakryl obličej, aby se co nejméně poranil o smrky, které

zde rostly. Nastala chvíle napjatého očekávání. Z dálky sem ještě

doléhalo dunění vzdalujícího se Caproniho. Potom už Ginger proletěl

větvemi stromu.

Na zem dopadl tak prudce, že si vyrazil dech. Chvíli se

bezvládně kutálel, ale nakonec se zachytil šňůrami padáku o pařez.

Několik vteřin ležel tiše a pokoušel se nadechnout. Když se mu

to konečně podařilo, posadil se a začal zjišťovat, jestli se nezranil.

Naštěstí žádné vážné zranění neobjevil. Levou stranu

kombinézy měl roztrženou. Košilí prosakovala krev. Svlékl se a na

boku uviděl dlouhý škrábanec, způsobený pravděpodobně větví.

Obličej a ruce měl také poškrábané, ale byly to jen povrchní rány. Ty

nejhorší ovázal utrženými kusy látky a víc si jich nevšímal.

Slunce pražilo a Ginger pocítil žízeň. Z kombinézy si přendal

pistoli do kapsy u kalhot. Ještě se potřeboval zbavit těch cárů, které z

oblečení zbyly. Zahodil je do blízkého křoví. Nastal čas

porozhlédnout se po okolí. Ginger uvažoval, kterým směrem by se

měl pustit.

„Ostatně na tom ani nezáleží,“ řekl si v duchu, když si promyslel

situaci, do níž se teď dostal.

124

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Z BLÁTA DO LOUŽE

Bigglese i Algyho se zmocnily nepříjemné obavy, když

pozorovali Gingera, jak nastupuje do stíhačky se žlutými koly.

„Tak nevím, jestli děláme dobře…,“ povzdechl si Biggles a

zatvářil se nejistě.

„Můžeme být rádi, že Harkwell letí také pryč. Kdyby tu zůstal,

těžko bychom mu vysvětlovali, co zde vlastně děláme. V každém

případě musíme co nejrychleji opustit Katalánii. Letadlo je naše

jediná záchrana. Myslím, že Ginger se o sebe dovede postarat sám.“

„S tím sice souhlasím, ale přece jen bych byl mnohem raději,

kdybychom zůstali všichni pohromadě,“ odpověděl Biggles.

„Jak jsme na tom s benzínem?“ změnil téma hovoru Algy.

„Nádrže nejsou plné až po okraj, ale to, co v nich je, nám bude

stačit.“

„Pokusíme se odstartovat. Harkwellova letka se co nevidět

vznese do vzduchu. Hlavně nesmíme Gingera ztratit z očí.“

Biggles byl již připraven vzlétnout a čekal jen, až se stíhačky

dostanou na konec rozjezdové dráhy.

Algy se usadil vedle Bigglese. Pozoroval mechaniky u hangáru,

z nichž se někteří zvědavě dívali na Caproniho. Dva se z tohoto

hloučku oddělili a zamířili k letadlu.

„Bude lepší, když odletíme,“ křikl Algy na Bigglese. „Blíží se

sem dva mechanici. Zřejmě něco zavětřili.“

„To vidím,“ utrousil lakonicky Biggles.

Nerad pilotoval stroj, jehož motory neměl vyzkoušeny, na to teď

ale neměl čas. Několik mechaniků se rozběhlo k letounu, který se

právě začal rozjíždět. Biggles si jich nevšímal a veškerou svoji

pozornost soustředil na start. Stiskl páku. Motor pracoval velmi

lehce. Bez problémů dojel na konec rozjezdové dráhy, kde se odlepil

od země a začal stoupat směrem za formací. Stíhačky se rychle

vznesly do značné výšky.

„Vypadá to, jako bychom všichni chtěli k Francovi,“ prohodil

po chvíli. Nijak za stíhací letkou nepospíchal, protože věděl, že se k

125

nim Ginger podle smluveného plánu připojí, jakmile se mu naskytne

první vhodná příležitost.

Nyní oba mlčeli. Formace byla od nich tak daleko, že nebyli

schopni rozeznat, kdo řídí stroj, který začal za ostatními stíhačkami

zaostávat. Oba byli přesvědčeni, že je to Gingerův stroj – a měli

pravdu.

„Už se blíží,“ houkl Biggles.

„Ale ostatní letadla také,“ upozornil ho Algy.

Biggles zaťal zuby a pohlédl dolů.

„Příliš se mi to tu nelíbí,“ prohlásil mrzutě.

„Dojde-li k boji, nikdo nebude vědět, kdo koho vlastně napadl,“

mínil Algy.

„To bychom dostali co proto.“

„Také si myslím.“

„Nezbývá nám nic jiného, než formaci předstihnout,“ rozhodl

Biggles.

Jeho pokus byl marný, protože jednoplošníky byly mnohem

rychlejší než Caproni.

Algy jako první zpozoroval Fiaty, jež se znenadání vynořily

odkudsi z mraků a také mířily k nim.

„U všech čertů! Ty nám tu ještě scházely. To bude ale mela,“

zvolal.

„Nespouštěj z očí Gingera!“ nařídil mu Biggles a obracel stroj,

chtěje se vyhnout boji. O něco níže pod sebou zahlédl druhé Caproni

vracející se domů.

„Začíná to být zajímavé,“ podotkl ironicky. Hrklo v něm, když

si uvědomil, že Ginger třeba nebude vědět, kterého z těch dvou

Caproni se má držet.

Uvažoval o tom, jak to zařídit, aby je Ginger rozeznal, když

náhle ho Algy chytil za levou ruku.

„Podívej se!“ volal vzrušeně. „Letí za námi!“

Biggles spatřil blížící se bojový letoun a snesl se pod něj.

Ostatní stroje také manévrovaly a postupně se mezi sebou všechna

letadla promíchala. Nadešla chvíle vhodná pro únik.

126

„Nedá-li si ten hoch pozor, přijde jistě o život,“ bručel Algy.

„Chlapi jsou jako draci. A teď ještě ke všemu nevím, který z nich je

Ginger. Ztratil jsem ho z očí. A letí sem další bombardér!“

Bigglesovi nezbývalo nic jiného, než letět na Francovo území.

Algy ho neustále informoval o situaci nad nimi.

„Haló, vidím jednu stíhačku. Zdá se, že se od ostatních

odpoutává,“ vykřikl Algy. „Ano, je to Ginger! Vidím zřetelně žlutá

kola.“

„A letí k nám?“ zeptal se Biggles. Natahoval krk, aby spatřil

stroj, který se pohyboval na Algyho straně.

„Ne. Řítí se jako ďábel přímo do – co to proboha dělá?“

Biggles to však věděl, ani nemusel hádat.

„Je tam druhý Caproni, naprosto stejný jako ten náš,“ vyhrkl

rozčileně. „Ginger si určitě myslí, že jsme to my!“ Posunul

rychlostní páku co nejvíce dopředu, doufaje, že se mu podaří přiblížit

se k němu.

Ginger nyní veškerou pozornost soustředil na Caproniho před

sebou. To ještě netušil, že pronásleduje nepřátelské letadlo. Kdyby se

v té chvíli zajímal i o to, co se děje za ním, okamžitě by spatřil

druhý, ten správný bombardér.

Biggles se snažil ze všech sil dostihnout jednoplošník se žlutými

koly, ale zkuste dohonit stíhačku v bombardéru! Jeho rychlost

nemůžete zvyšovat donekonečna. Teď už jim nezbývalo nic jiného,

než čekat na zázrak: Gingere, proboha, ohlédni se!

V příštích okamžicích se oba letci stali bezmocnými diváky

vyvrcholení celé té tragédie.

Viděli, jak si kulomet druhého Caproniho bere na mušku

Gingerovo letadlo, a vzápětí i kouř a plameny, které z rozstřílené

stíhačky vyrazily.

„Hoří!“ vykřikl Algy hlasem plným zoufalství.

Biggles mu hned neodpověděl. Byl v obličeji bledý a ani na

okamžik nespouštěl oči z hořícího stroje.

„Chce vyskočit,“ procedil mezi zuby. „To bych mu nikdy

nedovolil – podívej se! Sláva! Padák se rozevřel!“

Oba si zhluboka oddechli, když viděli, že padák je v pořádku.

127

Letoun hořel, kulomety štěkaly. Biggles zamířil k postavě

zavěšené na padáku. Nechtěl se vzdát naděje, že Ginger je přece jen

zahlédne. Když se dostal do těsné blízkosti padáku, raději uhnul, aby

do něj nenarazil a nezavinil tak smrt svou i svých přátel. Velmi dobře

věděl, jak je nebezpečné přiblížit se s letadlem k padáku.

V této chvíli byl Ginger vzdálen od přátel pouhých několik

yardů. Bohužel o tom neměl ani tušení.

Biggles a Algy kroužili nad stromy, v nichž Ginger právě

zmizel. Místo se dalo snadno určit, neboť se na jedné z větví zachytil

kus hedvábného padáku.

Biggles pozoroval trosky letadla, dohořívající nedaleko od

místa, kam dopadl Ginger. Oheň se pomalu šířil na okolní suchou

trávu a stromy. V duchu již viděl to nejhorší.

„Jestli se při dopadu zranil a nemůže se pohybovat, jistě uhoří,“

řekl tiše. „Musíme se k němu nějak dostat! Musíme se dostat dolů!

Musíme!“

Těžký bombardér se jen zakymácel a zastavil se.

Okamžitě začal pátrat po kousku rovné země, na němž by se

dalo přistát, ale marně. Kousek dál na sever se zdál být terén

příhodnější. Rychle tam zamířil. Letěl nad úbočím, na které se

Ginger snesl, a hned si všiml dlouhého, úzkého pruhu země,

128

vinoucího se údolím podél silnice a zarostlého trávou, tu a tam

sežehnutou prudkým sluncem.

Těžký bombardér se klouzavě snášel k zemi. Biggles neměl čas

zjišťovat, odkud fouká vítr, ale podle chvějících se korun stromů

usoudil, že vane jen lehký větřík. Ostatně vyhlédnuté místo bylo

natolik úzké, že se na něm dalo přistát pouze jediným směrem.

Již se Caproni blížil k zemi. Biggles houkl na Algyho: „Drž se

pevně!“ Hned poté narazil na tvrdou zem, která byla mnohem tvrdší,

než shora vypadala. Nechybělo mnoho a letoun by se roztříštil o

blízké vyčnívající skalisko.

Letadlo slabší konstrukce by se při takovém nárazu jistě

převrátilo, ale těžký bombardér se jen zakymácel. Konečně zastavil.

Algy otevřel dvířka.

„Jsme vzdáleni asi tři míle od místa, kam dopadl Ginger.

Musíme si pospíšit.“

Biggles vystoupil za ním. Když se rozhlédl, vyrazil ze sebe

výkřik plný vzteku a hrůzy.

Algy se obrátil a ihned poznal příčinu.

Místo, na němž přistáli, bylo porostlé sem tam jednotlivými

smrky, které směrem k úbočí kopce houstly v lesík. Odtud právě

vybíhalo asi sto vojáků, kteří tam odpočívali. Za nimi se objevovali

další a další, ale někteří zůstali stát pod stromy a jen přihlíželi. Ještě

dále za nimi bylo vidět vojenskou techniku – tanky, kulomety a vozy

se zásobami, jež s sebou mají vojenské oddíly, jsou-li na pochodu.

„Padli jsme rovnou do náruče celému pluku,“ řekl Biggles

rozmrzele. „Jiné místo k přistání tu ale nebylo. Doufejme, že tady

bude někdo, s kým se domluvíme anglicky.“

„Kdybychom svlékli blůzy, třeba by si mysleli, že patříme k

jejich letectvu,“ navrhl Algy. „Nezapomeň, že je ten letoun jejich!“

Biggles zavrtěl odmítavě hlavou.

„To by bylo příliš nebezpečné,“ odpověděl. „Kdybychom

zapírali svoji pravou totožnost, považovali by nás za špióny a jistě by

nás bez dlouhých průtahů zastřelili. Ne, to udělat nemůžeme. A také

si myslím, že si už našich uniforem všimli.“

Vojáci se náhle zastavili a začali povykovat. Pak se opět

rozběhli a vzrušeně na sebe cosi volali.

129

„Italové,“ konstatoval Algy.

„Asi,“ přikývl Biggles. „Teď už není podstatné, jestli jsou to

vojáci španělští nebo italští,“ dodal – a zdvihl ruce nad hlavu. Nato

vykročil směrem k důstojníkovi, kterého spatřil mezi běžícími

vojáky.

Oba byli ve vteřině obstoupeni hlučícím davem. Důstojník cosi

zařval a vojáci se poněkud ztišili.

„Mluvíte anglicky?“

Důstojník si ho podezíravě měřil.

„Anglicky?“ opakoval tak, jako by tomu slovu nerozuměl, nebo

rozuměl-li, jako by nevěděl, co si má počít.

„Mluví tu někdo anglicky?“ zeptal se znovu Biggles.

„Ano,“ hlásili se dva vojáci.

Jeden z nich k nim přistoupil.

„Byl jsem číšníkem v Londýně,“ řekl hrdě.

„Řekněte tedy laskavě vašemu důstojníkovi, že tu nedaleko

ztroskotalo letadlo a že hoří! Obáváme se o život pilota.“

Biggles ukázal na sloup bílého kouře, který stoupal za návrším

vzhůru k obloze.

Voják zasalutoval a podal hlášení důstojníkovi. Bylo zřejmé, že

jeho překlad byl správný, protože důstojník ihned udělil rozkaz, po

němž se několik vojáků rozběhlo směrem k návrší. Po udělení

dalších rozkazů dva z vojáků začali zajatcům prohledávat kapsy.

Všechno, co našli, z nich vyndali.

„Proč létáte v našem bombardéru?“ zeptal se jich přes

tlumočníka důstojník.

„Uprchli jsme z Barcelony, kde jsme byli uvězněni,“ odpověděl

Biggles.

Ital se pobaveně usmál, dal nový rozkaz a oslovil je opět

prostřednictvím tlumočníka.

Řekl jen pár slov.

„S touhle záležitostí nechci mít nic společného,“ řekl. „Podám o

tom zprávu hlavnímu stanu! Vy se posaďte! Pokusíte-li se o útěk,

budete zastřeleni.“

Sotva mohli pomýšlet na útěk, protože byli ze všech stran

obklopeni zástupem zvědavců. Teď už pro Gingera nemohli nic

130

udělat, a tak se posadili. Jeden dobrák jim nabídl cigaretu, kterou

vděčně přijali.

Mlčky kouřili a netrpělivě vyhlíželi vojáky, kteří se vypravili k

návrší. Doufali, že se s nimi objeví i Ginger.

Slunce začalo klesat za hory na západě.

Vojáci, kteří byli vysláni k hořícímu letadlu, se vrátili bez

Gingera. Zanedlouho uslyšeli přijíždějící automobil. Důstojník jim

oznámil, že to auto přijelo pro ně. Poděkovali mu a nasedli do vozu.

V doprovodu čtyř vojáků se rozjeli kamsi do neznáma.

Cesta byla kratší, než očekávali. Asi po dvaceti minutách vjeli

do rozsáhlého ležení, rozkládajícího se kolem veliké budovy. Vůz

zastavil před nádhernými vraty, jež k té budově patřila.

Zajatci dostali rozkaz vystoupit. Stráž je potom dovedla ke

dveřím v přízemí, které se po zaklepání otevřely. Vstoupili.

Kromě stráže, rozestavené podél zdí, byli v místnosti ještě čtyři

důstojníci. To se dalo poznat podle výložek. Nebylo však jasné, jaké

jsou národnosti.

Dva byli nesporně Italové a jeden asi Španěl. Obklopovali muže

středních let, jenž seděl u mohutného psacího stolu pokrytého

listinami.

Tento muž promluvil první.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se úsečně anglicky.

„Já se jmenuji Bigglesworth a toto je můj přítel Lacey,“

odpověděl zdvořile Biggles.

„Co tu děláte a jak jste se dostali k našemu letadlu?“ zněla další

otázka.

„Přistáli jsme tu, abychom mohli pomoci sestřelenému příteli. K

vašemu letadlu jsme se dostali na republikánském letišti a chtěli jsme

s ním prchnout z Barcelony.“

„A proč jste museli uprchnout z Barcelony?“

„Protože jsme tam byli bezdůvodně vězněni.“

Muž u stolu se usmál.

„A vaším přítelem – tím, co byl sestřelen – je asi, jak se

domnívám, Mr. Heblethwaite, že ano?“

Biggles strnul. Tato otázka ho ohromila.

„A – ano. Správně.“

131

„Měli jste v úmyslu vrátit se do Anglie, že ano?“

„Ano. Chtěli jsme se co nejdříve vrátit domů.“

Muž za stolem se zamračil.

„Vy jste špióni, že ano?“

„Ne.“

„Nelžete!“

Biggles zrudl.

„Nemám ve zvyku lhát,“ řekl chladně. „Nejsme žádni špióni.

Ještě před týdnem jsme byli na moři. Loď byla bombardována a…“

„Dostali jste se do Barcelony,“ přerušil ho vlídně důstojník. „My

celou tu historii známe, Mr. Bigglesworth.“

Biggles nestačil žasnout.

„Vy tu historii znáte?“ zvolal nedůvěřivě.

Důstojník ukázal prstem na noviny ležící na stole. Na první

straně byl modrou tužkou zatrhutý dlouhý článek.

„Je pravda, že neumíte španělsky?“

„Ano, je to tak.“

„Já vám tedy jen ve zkratce řeknu, co se v tom článku píše.

Vyšel v posledním čísle barcelonských novin. Před hodinou jsme je

dostali od zvláštního posla, který nám je přivezl zvláštním letadlem.

V tom článku se píše, že před týdnem se jeden anglický vyzvědač v

Římě zmocnil velmi důležitého dokumentu, týkajícího se operací na

zdejším bojišti. Do Barcelony si přijel ověřit obsah toho dokumentu.

Současně měl za úkol denunciovat jistého vysokého úředníka u

tamních bolševických vůdců. Jenomže tajnou službu máme i my.

Onoho úředníka jsme včas varovali a anglický vyzvědač byl zabit.

Víte, jak se jmenoval? Ne – vy byste ho stejně neprozradili. Neměl

jsem se vás na to ani ptát. Jmenoval se Frazer. To byl muž, s nímž

jste se, Mr. Bigglesworth, setkali v Casa Reposada. On to byl, kdo

vám předal tu listinu, abyste ji odvezli do Anglie. Vy jste však byli

zatčeni a uvězněni. Pokud se nemýlím, byl to seňor Goudini, kdo vás

dal zatknout?“

„Zcela správně.“

„Znáte seňora Goudiniho?“

„Ano.“

„Byl zástupcem šéfa barcelonské tajné policie.“

132

„To vím, řekl mi to.“

„Ale byl ještě něčím jiným, Mr. Bigglesworth!“

„To by mě ani moc nepřekvapilo.“

„Snad vás ale přece jen překvapí, že byl naším špičkovým

agentem v Barceloně.“

Biggles znovu strnul.

„Musím přiznat, že tím jste mě opravdu překvapil,“ přiznal.

„Vy jste ho zastřelili.“

„Goudini byl zastřelen při pokusu o vraždu.“

„Ale při pokusu o vraždu špióna.“

„Ne!“

„Ano!“

Důstojník zbledl a udeřil pěstí do stolu.

„Jestliže pracoval pro dvě strany, stalo se mu jen to, co si

zasloužil,“ řekl ledově Biggles. Když viděl, že v tom vězí až po uši,

přestal být opatrný.

„Goudini je mrtvý,“ ukázal důstojník na noviny.

„Poprvé to slyším od vás, ale plakat pro něj stejně nebudu.“

„Nebudete? Pak tedy nejspíš budete plakat sám nad sebou.“

Biggles se usmál.

„Ba ne. Ani nad sebou plakat nebudu.“

Druhý muž se trochu uklidnil.

„Vás tedy ani nemrzí ani nedojímá, že jste zabili našeho

nejdůležitějšího agenta v Barceloně?“

„Naprosto ne. A mělo by to snad pro nás nějaký význam, kdyby

byl naživu?“

Důstojník se podíval pátravě na Bigglese.

„Víte, proč jste sem byli přivedeni?“

„Myslím, že k výslechu.“

„K výslechu? Doufám, že uznáte, Mr.Bigglesworth, že jsem

vám toho řekl mnohem víc než vy mně.“

„K tomu nemám co dodat.“

„Ale já myslím, že ano.“

„Co byste chtěl ještě vědět?“

Důstojník vstal a natáhl ruku.

„Dejte mi ten dopis!“

133

Biggles zavrtěl hlavou.

„Mám pro vás nepříjemnou zprávu,“ řekl klidně. „Já ten dopis

nemám.“

„Dám vás prohledat.“

Biggles zvedl ruce nad hlavu.

„Budete jen zbytečně ztrácet čas,“ odpověděl. „To bych musel

být opravdu hloupý, abych potvrdil vaši domněnku, že jsem lhář,

kdybych ten dopis měl u sebe. Nemám jej a nemá ho ani nikdo z

mých přátel. Ostatně, můžete se o tom přesvědčit.“

„A kde tedy je?“

Biggles pokrčil rameny.

„I kdybych znal odpověď na tuto otázku, mlčel bych. Protože ji

však neznám, mlčím také.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Rušil je pouze tikot hodin

stojících na římse nad krbem.

Důstojník se zhluboka nadechl.

„Dám vám na rozmyšlenou jednu noc, abyste si mohl nechat

celou věc ještě jednou projít hlavou,“ řekl kousavě. „Zítra ale bude

má trpělivost u konce, rozumíte?“

„Rozumím.“

Důstojník udělil strážím několik rozkazů. Ti se chopili zajatců a

odvedli je zpět do vozu.

„Asi pojedeme na výlet,“ ozval se bodře Algy.

„Má to ale jednu chybu. Nebude moc dlouhý,“ ušklíbl se

Biggles. „Příště – ovšem, bude-li pro nás ještě nějaké příště – pojedu

tak dlouho a tak daleko, abych se dostal do země, kde se nemluví

španělsky.“

Vůz vyjel na prašnou silnici.

134

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

NEČEKANÉ SETKÁNÍ

Ginger se brzy přesvědčil, že vzdálenost k úpatí vrchu je větší,

než si původně myslel. Bylo čím dál tím nesnesitelnější horko, smrky

opojně voněly. Na rozdíl od posledních událostí to na něj působilo

jako balzám. Bylo mu však smutno. Nejvíc ho mrzelo, že po šťasném

shledání s přáteli opět zůstal sám. Nyní sestupoval k úpatí kopce.

Předpokládal, že se odtud bude moci rozhlédnout po krajině. Chůzi

prokládal krátkými pauzami, aby si odpočinul.

Při jednom takovém odpočinku zaslechl několik lidí, kteří na

sebe něco volali. Nedokázal odhadnout, kolik jich může být, ale

připadalo mu, že se k němu blíží velká skupina mužů. Napadlo ho, že

běží k ohni, z něhož stoupal k obloze mohutný sloup kouře.

Přítomnost lidí ho nijak nevzrušila. K tomu by bylo třeba

silnějšího dojmu. Dosud mu nepřišlo na mysl, že by to mohli být

135

vojáci. Spíše předpokládal, že přibíhají vesničané přilákaní kouřem.

Přesto by se jim raději vyhnul. Vyšplhal proto na starou olivu, pod

níž právě stál, a skryl se v jejích větvích.

Stejně jako on jednaly dávno před ním tisíce a tisíce zajatců a

uprchlíků, ale na to Ginger samozřejmě ani nepomyslel. Ze svého

stanoviště měl výhled na úbočí hory. Brzy se objevili první vojáci.

Ginger se nejprve obával, že pátrají po něm. Za chvíli však viděl, jak

se vracejí zpět. Sbíhali s kopce a vůbec po ničem nepátrali. Ginger si

oddychl.

Pocítil v sobě příval nových sil, seskočil ze stromu a rozběhl se

na opačnou stranu. Pak objevil jakousi vyhlídku, ale mnoho z ní

vidět nebylo. Kdyby vystoupil jen o kousek výš, vrcholky stromů by

mu nebránily v rozhledu a nedaleko silnice by objevil Caproniho

obklopeného vojáky. Jistě by ho napadlo, co to znamená. Takto viděl

jen široké údolí, jímž se vinula šedá silnice. Nedaleko stály dva

osamělé domy. Ginger zpozorněl. Tam by měla být voda. Sužovala

ho palčivá žízeň a protože měl na výběr jen dvě možnosti, buď žízeň

uhasit nebo žízní zemřít, zvolil tu první.

Rozhodl se, že bude hledat v domě stojícím blíž k němu. Byla to

celkem pěkná vilka. Její bílé zdi a prejzová střecha prosvítaly mezi

cypřiši. Ginger odhadoval, že je asi na míli vzdálená.

Trvalo mu dost dlouho, než k ní doklopýtal. Cestou musel být

obezřetný. Občas byl přinucen ukrýt se před italskými vojáky, kteří

se vraceli roztroušeni ve skupinkách po dvou třech mužích. Gingera

nezajímalo, kam mají namířeno, snažil se jim jen vyhnout. Jeho

jedinou touhou bylo – napít se.

Konečně se dostal na rovinku vedoucí k nebližšímu domu.

Nepřibližoval se k němu po cestě, ale raději kráčel ve stínu stromů,

pod nimiž byl příjemný chládek.

Dodatečně ocenil, že na tento nápad přišel včas. Náhle totiž

zaslechl, že od silnice přijíždí motocykl. Uskočil za strom a tentokrát

ho nepřekvapilo, že na něm sedí voják, pravděpodobně od spojovací

služby. Když motocykl zastavil, pocítil obrovské zklamání.

Nenapadlo ho, že dům bude cílem toho posla. Počítal s tím, že pouze

projede kolem.

Voják seskočil z motorky a zmizel v domě.

136

Ginger se připlížil do těsné blízkosti domu, rozhodnut skrýt se

ve větvích stromů a počkat, až voják zase odjede. Na setkání s

vojákem nebyl připraven. Počítal nanejvýš s nějakým civilistou.

Považoval totiž tu vilu za soukromý dům. Konečně by ani nebyl

schopen svou vlastní existenci někomu vysvětlit. I kdyby uměl dobře

španělsky, byly zde otázky, na něž by těžko mohl odpovídat.

Nezbylo mu nic jiného než čekání. Slunce se zatím nachýlilo k

západu.

Po silnici občas projel nějaký automobil. Jednou to byl vůz

naložený vojáky, podruhé nákladní auto, jehož řidič si vesele

prozpěvoval. Nechávaly za sebou jen oblaka prachu.

Po motoristovi jako by se slehla zem.

Z domu dosud nevyšel.

Ginger se celý chvěl nedočkavostí. Rychle se zase uklidnil, když

si uvědomil, že stačilo, aby voják přijel o pár minut později…

Po nějakém čase dospěl k přesvědčení, že setrvávat u tohoto

domu nemá cenu. Právě se chystal odejít, když k němu od silnice

opět dolehl zvuk motoru. Skočil zpátky mezi stromy, aby se skryl

před nepřátelskými zraky. Díval se bez zájmu na blížící se automobil

a čekal, až zajede. Sledoval ho jen ze setrvačnosti. Náhle sebou

prudce trhl. Rozčilením se mu zachvěly rty.

Vůz přejel. Gingerovi se rozbušilo srdce a roztřásly se mu ruce.

Na žízeň docela zapomněl. Ve voze totiž seděli dva lidé.

Ani ve snu by ho nenapadlo, že by je v tuto chvíli a na tomto

místě mohl uvidět.

Seděli v něm – Biggles a Algy!

Několik vteřin zůstal stát jako přikovaný. Když se vzpamatoval

z ohromení, vzpomněl si na motocykl. Rychle se k němu rozběhl.

Byl obrácený na opačnou stranu, než po které ujíždělo auto, ale to

mu nevadilo. Přehodil motorku a aniž by uvažoval, co vlastně dělá,

sedl na ni, nastartoval ji a uháněl za vozem. Na vilu se už ani

neohlédl.

Neměl žádný plán, ba ani tušení, co podnikne. Měl jediný cíl –

neztratit vůz z očí a zjistit, kam Bigglese a Algyho vezou. Podle

stráže poznal, že byli opět zatčeni. Nevěděl, jak k tomu došlo, ale

když uviděl nedaleko silnice Caproniho, začalo mu svítat. Kladl si

137

jen otázku, zda je to letoun, který ho sestřelil, nebo bombardér, jejž si

přátelé vypůjčili na letišti u Barcelony.

To teď nebylo podstatné. Hlavně že se Biggles a Algy dostali

bezpečně na zem. Byl by mnohem raději, kdyby všichni tři přistáli

společně, ale jeho přátelé teď seděli v autě jedoucím před ním a to

bylo lepší, než je hledat po celém Španělsku a nemít naději, že je

skutečně najde.

Vůz přibrzdil a Ginger musel také zpomalit.

138

Ginger se držel asi čtvrt míle za automobilem. Najednou vůz

před ním přibrzdil a Ginger musel také zpomalit. Rozhlížel se kolem

sebe, ale nikde neviděl žádné domy, byla zde jen tráva a stromy.

Teprve za chvíli spatřil kopáče, kteří opravovali silnici. V důsledku

oprav se jezdilo pouze v jednom pruhu.

Ginger netušil, jaký význam bude mít tato okolnost na další

vývoj události.

Nyní jel těsně za autem. Byl by mohl oslovit Bigglese a Algyho,

ale ti se dívali přímo před sebe. Pobavila ho představa, jak by se asi

zatvářili, kdyby se náhodou otočili a spatřili ho.

Kamarádi mu však tuto radost neudělali.

Zamyšleně pozoroval vůz před sebou a nevšímal si, co se kolem

něj děje. Ze zamyšlení ho vytrhl povědomý hlas. Projela jím vlna

úžasu a ohromení, protože kdosi na něj promluvil anglicky:

„Ať do mě uhodí hrom, není-li tohle Ginger!“

Ginger div nespadl z motorky.

To nemohl být nikdo jiný než Fred Summers!

„Proboha!“ zakoktal Ginger, když téměř na místě zastavil. „Co

ty tu u všech čertů děláš?“

Summers zamrkal.

„Čapli mě,“ řekl polohlasně.

Ginger otevřel oči, jako by se právě probudil. Všude, kam se

podíval, byli rozestaveni vojáci s puškami. Nebylo těžké uhádnout,

proč tam jsou. Kopáči byli váleční zajatci a pracovali zde pod

dozorem ozbrojených stráží.

Vtom se auto rozjelo. Ginger se také chystal šlápnout na plyn,

když mu bleskl hlavou nápad.

„Nechtěl bys se mnou, Frede?“

„To je otázka!“

Ginger bleskově zjistil, jaká je situace. Měli štěstí. Strážce, jenž

stál nejblíž k nim, si právě balil cigaretu.

„Nasedni!“

Summers bez dlouhého pobízení odhodil lopatu. Skoro to

vypadalo, že ho v ruce pálila. Vyskočil na motorku a objal Gingera

kolem pasu.

139

Motocykl vyrazil vpřed jako raketa. Zahaleni v oblacích prachu

zmizeli, aniž by si jich snad někdo všiml.

„Kam jedeme?“ zařval Summers Gingerovi do ucha.

„To nevím,“ křičel Ginger. „Ve voze před námi jsou moji

přátelé a já se chci dovědět, kam jedou.“

„Jsou to taky zajatci?“

„Ano.“

„To jedou pravděpodobně do tábora,“ překřikoval Summers

burácející řev motoru.

„Do jakého tábora?“

„Zajateckého. Je odtud vzdálen jen pár mil. Tam svážejí

všechny zajatce. Je tam taky Jock. Sestřelili…“

„Cože?“ trhlo to Gingerem. Tato nečekaná zpráva na něj tak

zapůsobila, že na chvíli přestal řídit a málem sjel ze silnice.

Připadalo mu, že uplynula celá věčnost od doby, kdy seděli v

Jockově kanceláři. Zapomněl i na dopis, který byl příčinou tolika

nepříjemností.

„Člověče, dávej pozor, abys do té káry nevletěl!“ zahromoval

Summers.

Ginger přibrzdil. Snažil se upokojit svou rozbouřenou mysl a

soustředit se na řízení.

„Přímo před námi je už vidět zajatecký tábor,“ upozorňoval ho

Summers.

Ginger pohlédl naznačeným směrem.

Po silnici nic nejelo. Zajatecký tábor sestával z několika

dřevěných baráků a asi dvou velikých stanů. Celá plocha byla

obehnána plotem z ostnatého drátu. Nedaleko tábora se rozkládala

vesnice. V pusté krajině rostl sem tam ojedinělý smrk.

Ginger zastavil a seskočil.

„Neříkal jsem ti to?“ obrátil se k němu Summers.

Auto právě zastavilo před bránou a posléze vjelo dovnitř.

„A teď pryč!“ nařizoval sám sobě Ginger.

„Co chceš dělat?“ podivil se Summers.

„Musíme schovat motorku,“ táhl ji Ginger mezi stromy a

nepřestal hledat vhodný úkryt tak dlouho, dokud si nebyl jist, že ji

nelze ze silnice zahlédnout.

140

„Co máš vlastně za lubem?“ zeptal se Fred. „Proč bychom se

nemohli uklidit někam dál, kde bychom nebyli nikomu na očích?“

„Protože chci zůstat právě tady,“ odsekl Ginger.

„A proč?“

„Protože tu jsou moji přátelé.“

„Ano. To vím. A ty je chceš vysvobodit?“

„Mám to v úmyslu.“

„Ty jsi opravdu blázen.“

„Třeba máš i pravdu, Frede, ale nemohu si pomoci. Chceš-li,

můžeš si motorku vzít a jet pryč. Já už ji nepotřebuji.“

„Nebyla by mi nic platná. Neumím na ní jezdit. Zůstanu tady s

tebou. A teď mi řekni, člověče, kde ty ses tady vzal?“

„Sestřelili mne dnes odpoledne, ale moc se mě nevyptávej,

nemám na vyprávění svých dobrodružných příhod náladu. Chtěl

bych spíš vědět, jak vypadá ten tábor.“

„Jsou to vlastně tábory dva. Jeden pro důstojníky a druhý pro

lidi jako jsem já. Důstojníci bydlí v baráku – a my chudáci spíme jen

tak pod širým nebem. Společný tam máme – kromě vzduchu – jenom

ostnatý drát kolem.“

„Jsou ty dva tábory nějak propojený?“

„Ano, jsou. Dělí je od sebe zas jenom drát.“

„A mají vězni možnost mluvit spolu přes ten drát?“

„Ano, tu nepochybně mají.“

„A ve kterém je Jock?“

„V důstojnickém. Nemusí chodit do práce, ta zůstává jako

výsada jen chudákům.“

„Bylo by těžké uprchnout?“

„Nebylo. Stačí najít vhodné místo, kde by se daly přeštípat

dráty, a potom strážce praštit po hlavě.“

„Přesně to jsem chtěl vědět,“ poděkoval Ginger a dal

Summersovi čas na rozmyšlenou.

„Dobře si rozvaž, co chceš dělat, ale já se domnívám, že sám

nemáš příliš velkou naději, že bys odtud mohl utéci. S námi by to

bylo snazší. Až se mi podaří dostat kamarády ven, sebereme někde

letadlo a…“

„Jdu s tebou,“ rozhodl se okamžitě Summers.

141

„Dáváš ale v sázku svůj život, protože jestli nás chytí…“

varoval ho Ginger.

„Čert vem život,“ zabručel Fred.

Ginger odepnul ze sedla brašnu s nářadím a položil ji na zem.

Byly v ní nejrůznější předměty – kusy hadrů, francouzský klíč a

štípačky, ba i pilníky a vrtáky. Ginger zastrčil do jedné své kapsy

pilník a kleště. Do druhé, v níž už měl pistoli, přidal vrták.

„Kdyby tě dneska v noci načapal s tímhle vercajkem londýnský

policajt, jistě by…“

„Nezašije mě – a je mi to moc líto,“ vpadl mu do řeči Ginger.

„Myslím, že dnes bych byl vděčný i za jindy nepříjemné setkání s

londýnským strážníkem. Ale zdá se mi, že to tady budeme muset

zmáknout i bez něho. Tiše! Někdo jde! Noví vojáci?“

„Ne. To budou zajatci, vracejí se z práce půl hodiny před

setměním.“

„Poslyš, Frede,“ napadlo Gingera, „víš, co se mi zdá? Že bude

asi těžší dostat se dovnitř než ven.“

„Hm. A proč se chceš dostat dovnitř?“

„Protože nemohu přátele vysvobodit jinak, než že se tam

dostanu, ty chytráku,“ řekl Ginger. „A je tu ještě jedna věc. Asi po

mně budou pátrat. Vědí, že tu někde musím být a nakonec se asi

dovtípí, že jsem tu motorku sebral já. Ale že bych mohl být v

zajateckém táboře, to je asi nenapadne. Pojď!“ Oba vykročili, kryti

křovím.

Míjeli je zajatci, kteří se vraceli v neuspořádaných řadách, s

lopatami a motykami na ramenou. Doprovázeli je strážci, ozbrojení

puškami.

Ginger rychle vyklouzl z křoví a vmísil se mezi zajatce.

Summers ho sice následoval, ale něco nesouhlasného si pod vousy

přece jen zabručel. Vtom k nim přiběhl jeden ze strážců a křikl cosi

španělsky. Kterýsi zajatec mu hbitě odpověděl za ně a ostatní se

rozesmáli.

Strážce už nic dalšího neříkal a vrátil se na své místo.

Ginger spiklenecky mrknul na Summerse a vesele vykročil.

142

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

ZA OSTNATÝM DRÁTEM

Stmívalo se, když stráže zavíraly vrata za posledními zajatci.

Byl mezi nimi i Ginger.

Nehodlal ztrácet čas a dal se do zevrubné prohlídky tábora. Asi

dvouakrové prostranství bylo obehnáno hustým plotem z ostnatého

drátu. Plot byl vysoký asi deset stop. Na drátech, které byly od sebe

vzdáleny asi šest palců, byly s malými odstupy zavěšeny zvonky.

Bylo mu jasné, že plotu se nelze dotknout – okamžitě by se

rozezvučely. V každém rohu tábora stál sloup elektrického vedení a

na něm silná žárovka ozařující prostor uvnitř.

Budovy tam nebyly žádné. V létě je ve Španělsku horko, a tak

nebylo třeba dělat si s tím starosti, ale nebylo jasné, kde budou

zajatci spát v zimě. Tím si však Ginger hlavu nelámal, protože si byl

jist, že v zimě už tu nebude.

Tato první část tábora se rozkládala na mírném návrší. Na úpatí

kopce byl k první části připojen druhý, menší tábor. V něm stála

jedna větší budova a v nevelké vzdálenosti od ní ještě další dva

domky. Podle Summersových informací bydleli v jednom z nich

strážci a druhý sloužil jako umývárna.

Zajatci se vraceli do tábora, který nebyl prázdný. Na zemi tam

porůznu leželo nebo sedělo asi čtyřicet až padesát uboze

vypadajících mužů. Většina z nich na sobě měla obvazy. Byli to

ranění.

Zajatců schopných práce bylo asi sto. Po jejich návratu se tábor

zdál být plný. Když ale všichni nastoupili do řad, ukázalo se, že je v

něm ještě dost místa.

V menším táboře bylo jen několik mužů. Postávali tam buď

jednotlivě nebo ve skupinkách po dvou.

Ginger ihned zamířil k menšímu táboru.

„Tamhle je Jock – stojí sám nedaleko drátů,“ zašeptal Summers.

„Nezůstávej tam ale dlouho!“ volal za spěchajícím Gingerem. „Brzy

se bude podávat menáž. Když tu nebudeš, nedostaneš nic.“

143

„Bože můj, nejste vy Ginger?“

„Tak tedy – dej mi na ni pozor!“ řekl Ginger a už byl pryč.

Pár kroků od dělícího plotu zjistil nemilou věc. Mezi oběma

tábory byla dvojitá řada drátů s průchodem širokým jen tak, aby jím

mohla projít hlídka.

Přistoupil až ke plotu a tiše hvízdl.

Jock se k němu hned nerozběhl, ale nejprve se obezřetně

rozhlédl. Teprve potom se zvolna vydal k plotu. Jakmile zjistil, že je

to Ginger, přece jen přidal do kroku.

„Bože můj, nejste vy Ginger?“ zvolal. „Dostali vás tedy taky.

Jak se to stalo?“

„Sestřelili mě dnes ráno,“ odpověděl Ginger.

„Nebyl jste to vy, kdo pronásledoval Caproniho?“

„Sledoval jsem vás, ale ne až do konce. Nejste tu nějak moc

brzy?“

„Možná,“ přikývl Ginger. „Ale poslyšte, Jocku, máte ještě ten

dopis u sebe? Nebo jste ho někam uložil?“

„Mám ho u sebe. Vzpomněl jsem si na něj, když jsem padal

dolů. Schoval jsem ho pod podšívku. Nechtěl jsem se dát zastřelit

jako vyzvědač.“

144

Gingerovi se rozbušilo srdce.

„Výborně! To je skvělé!“ oddechl si. „A teď se vás chci zeptat

ještě na jednu věc. Neviděl jste náhodou ty dva zajatce, kteří sem

byli přivezeni před chvílí?“

„Viděl.“

„Kde jsou?“

„V té velké budově. Asi je zavřeli zvlášť.“

„Jste tam nějak od sebe odděleni, nebo jste všichni pohromadě?“

„Je tam velká místnost pro obyčejné zajatce a potom několik

menších pro zvláštní případy. Izolováni jsou zejména političtí

vězňové. Na chodbě před těmito celami má nepřetržitou službu stráž.

A proč se ptáte?“

„Ti dva jsou totiž moji kamarádi. Chci je vysvobodit.“

„A jak to chcete provést?“

Ginger se zamyslel.

„Pospěšte si!“ pobízel ho Jock. „Každou chvíli nás začnou

svolávat.“

„Chcete tím říci, že vás na noc zavírají?“

„Samozřejmě.“

„To je hloupé,“ zatvářil se zklamaně Ginger. „Jsou v těch

malých místnostech okna?“

„Ano, ale jsou zamřížovaná. Vy byste je chtěl přepilovat?“

„To ještě nevím.“

„A vůbec, jak jste se sem dostal?“

„S ostatními zajatci.“

Jock se rozesmál, ale Ginger ho hned přerušil.

„Mohl byste mým přátelům předat vzkaz?“ zeptal se a ztlumil

hlas. „Řekněte jim, aby byli připraveni pro případ, že přijdu. Mohli

by chvílemi zpívat nebo hvízdat, abych věděl, kde jsou. Potřebné

nástroje mám v kapsách. A dejte jim tohle, aby mohli přepilovat

mříže.“

Ginger podal Jockovi přes plot pilník.

Jock ho zastrčil do kapsy. „Nevím, nevím, jestli se mi to

podaří,“ vrtěl pochybovačně hlavou.

„Kolik stráží je v noci rozmístěno ve vašem táboře?“ zeptal se

Ginger.

145

„Jeden je u domu a ostatní, nevím, kolik jich je, v terénu.“

„Kdy asi vychází měsíc?“

„Asi tak hodinu po západu slunce.“

„Chtěl bych se k vám dostat ještě před tím,“ prohlásil Ginger.

„A ještě něco: má strážce klíče od cel u sebe?“

„Ano. Pro případ, že by někdo potřeboval ven.“

„Výborně! Buďte vzhůru! Půjde-li to, vysvobodím vás také a

pak sebereme někde letadlo a poletíme domů.“

„To jsou pěkné báchorky! Vy snad o nějakém letadle víte?“

„Vím.“

Z tábora se začaly ozývat nějaké rozkazy a rozsvítily se lampy.

„Musím už jít, aby mě nehledali,“ řekl Jock. „Pro případ, že

bychom se už neviděli, mějte se dobře! Jinak zítra ráno na

shledanou.“

Pokynul mu ještě na pozdrav a rychle odcházel k veliké budově.

Ginger měl hlavu plnou starostí. Jen zvolna se blížil do rohu

tábora, kde se shromáždili všichni zajatci. Napadlo ho, že se tam

nejspíš rozdává jídlo. Zahlédl také Summerse, jak se proplétá

zástupem a nese několik kusů rozlámaného chleba.

„Byla ještě polévka, ale neměl jsem ji do čeho dát,“ omlouval

se.

„To nevadí. Stejně nemám na jídlo ani pomyšlení. Stačí mi kus

chleba. Není tu někde voda?“

„Tamhle je sud – a potom je také v umývárně,“ informoval ho

Fred.

Ginger cestou k umývárně pojídal suchý chléb. Tam se konečně

pořádně napil. Také si pustil plný proud vody na hlavu, aby se trochu

osvěžil.

Na temně modré obloze bylo vidět zářivé hvězdy, ale pouze v

těch místech, kam nedosahovalo prudké světlo z elektrického

osvětlení. Unavení zajatci se už ukládali ke spánku. Gingerovi se

hodilo, že většina jich uléhá do odlehlého kouta, který byl daleko od

důstojnického tábora.

Protřel si oči a rukou si prohrábl vlasy.

146

„Pojď sem, Frede, chci ti něco říci!“ vyzval tiše Summerse a

odvedl ho stranou, do dolíku, kde bylo trochu méně světla a nebylo

na ně tak vidět.

„Jistě víš, co se dnes v noci chystám podniknout?“ zeptal se.

„Ano, je mi to jasné.“

„Teď se musíš definitivně rozhodnout: buď půjdeš se mnou,

nebo od toho dáš ruce pryč. Není třeba si něco namlouvat. Chytí-li

nás, sečtou nám to se vším všudy, kolego.“

„Už jsem si to rozmyslel,“ odpověděl Summers bez váhání. „Jdu

do toho s tebou. Ještě něco?“

„Už nic,“ usmál se Ginger. „Nebude to žádná legrace a nedá se

vyloučit, že přitom poteče i krev. Dnešní příležitost se jen tak

nevrátí. A teď mě napadlo: byl s tebou zajat někdo další z našeho

praporu, koho bych znal?“

„Ano. Bylo nás v jednom zákopu zajato najednou asi dvacet.

Byl tam Chris Fowler z Liverpoolu, jistě se na něho pamatuješ, a Jim

Arris z Manchesteru. Pak tam byl Abe Morris, ani nevím, odkud je, a

Bob Donovan, Američan…“

„To už stačí,“ přerušil ho Ginger. Chtěl jsem jen vědět, jestli tu

je někdo, komu by se dalo důvěřovat.“

„O tom vůbec nepochybuj. A co bys od nich chtěl?“

„To ještě přesně nevím, zatím se jenom tak ptám. Víš dobře, že

už mám leccos za sebou. Jedno je jisté, nejdřív je třeba mít nějaký

plán. Budeme muset prostříhat v drátech tak veliký otvor, aby se jím

dalo prolézt. Totéž bude třeba udělat i na druhé straně, abychom se

dostali k nim. Jinou možnost nemáme. Pak se musíme dostat do té

budovy. To snad nebude tak těžké, protože tam už žádné světlo

nedopadá. Dále musíme zjistit, kde přesně ti mí kamarádi jsou. To už

jsem zařídil. Budou zpívat nebo hvízdat – alespoň doufám, že to tak

bude. Pak přijde na řadu strážce, i kdybychom ho měli praštit po

hlavě. To bude nejtěžší. Napadlo mě, že tady by nám mohli pomoci

naši známí. Kdybychom tak mohli vyvolat dojem, že došlo ke

vzpouře nebo k něčemu podobnému. Stráže by se musely jít podívat,

co se děje, a pro nás by nastala ta pravá chvíle. Tak co? Dáme se do

toho?“

„Samozřejmé. Vzpomínám si na jednu noc…“

147

„Dobře, dobře, ale na to teď nemáme kdy. Jdi za ostatními a

zeptej se jich, zda by byli ochotni uspořádat menší vzpouru, až by od

nás dostali znamení. Ale ne dřív! Já se už pustím do těch drátů.“

„Souhlasím,“ přikývl Summers a zmizel ve tmě.

Ginger si lehl na břicho a začal přeštipovat dráty. Šlo mu to

ztěžka, protože dráty byly tlusté a pevné. Práci mu navíc

komplikovaly stráže, které se občas přiblížily na dohled. Jednou

dokonce musel všeho nechat a dělal, jako když spí. Chvíli trvalo, než

strážný nabyl jistotu, že vězeň opravdu spí, a pokračoval v obchůzce.

Ginger raději počkal dalších několik minut a potom se opět vrhl

do práce. Brzy se mu na rukou udělaly puchýře, ale na bolest nedbal.

Potěšilo ho, když při krátkém odpočinku zaslechl slabý šum drátů,

přicházející z druhé strany jejich části tábora.

…jednou dokonce musel všeho nechat…

Přeštipoval další a další dráty, když se vrátil Summers.

„Hoši čekají, až jim dáš znamení,“ ohlašoval.

„Výborně,“ zašeptal Ginger. „Pojď na tenhle drát ty! Já už

rukama nemůžu ani hnout.“

Podal kleště Summersovi. Brzy bylo jasné, že Fredovi to půjde

lépe a rychleji.

148

Ginger se zatím opatrně a pozorně rozhlížel. Opodál sice pod

jednou lucernou viděl přecházet strážného, ale nablízku nebyl nikdo.

„Jsi opravdu skvělý,“ zašeptal pochvalně. „Teď podlez a začni

přeštipovat dráty na druhé straně. Dovedeš to mnohem lépe než já.

Až budeš unaven, vystřídám tě. Přitiskni se co nejvíc k zemi. Kdyby

se někdo blížil, strčím do tebe.“

Uplynulo půl hodiny a Ginger, jenž Summerse musel vystřídat,

již také vylézal zpod drátů zpátky k němu.

„Přemýšlel jsem o celé věci,“ oznamoval Fredovi, „a uvědomil

jsem si, že bychom odtud těžko mohli dát hochům znamení. Musíme

si stanovit nějakou dobu, do které budeme hotovi. Jdi a řekni jim,

aby se začali rvát a křičet asi tak za hodinu! Čím větší budou dělat

hluk, tím lépe.“

Summers to vyřídil během deseti minut.

„Všechno je zařízeno,“ řekl, když se vrátil.

„Teď už nám nic nebrání, abychom pokračovali,“ kývl hlavou

Ginger.

Nejprve si důkladně prohlédli nejbližší okolí, a potom upravili

dráty tak, aby nebylo vidět, že jsou přeštípnuty. Těsně u země se

plížili k drátům tvořícím plot kolem důstojnického tábora. Šlo jim to

pomalu. Stále se nemohli zbavit strachu, že budou zpozorováni.

Ginger náhle zabočil stranou, směrem k úboči.

„Kudy mě to vedeš?“ vydechl překvapeně Summers.

„Budeme se raději držet téhle cesty,“ zašeptal Ginger. „Jinak

bychom se brzy octli v příliš silném světle. Tady na svahu je tma a

budeme zde lépe skryti.“

Summers s jeho názorem asi souhlasil, protože nic neodpověděl.

V neproniknutelné tmě se plížili jen zvolna kupředu. Konečně se

dostali na úbočí a po chvilce znovu k plotu. V drátech opět

prostříhali otvor. Trvalo jim to mnohem déle než předpokládali,

protože už měli bolavé prsty. Ginger hořel netrpělivostí, záleželo mu

na tom, aby byli hotovi včas.

„Rychle, rychle!“ naléhal. „Nesmíme ztrácet čas! Víc než čtvrt

hodiny nám jistě nezbývá, a měsíc může vyjít každou chvíli.“

149

Teď byla taková tma, že se mohli odvážit popolézt k barákům,

jejichž nejasné a neurčité siluety viděli před sebou ve vzdálenosti asi

osmdesáti yardů. Když se octli blíž, zastavili se a prohlíželi si

podrobně svůj cíl.

Hlavní budova byla dlouhá asi sto stop. Celá jedna strana se

topila ve tmě, ale na druhé straně bylo vidět slabou záři. Podle

Gingerova názoru vycházela z úzké chodby vedoucí po celé délce

budovy. To byla chodba, v níž stála stráž. Proti této osvětlené straně

stál asi o dvacet yardů odtud domek pro strážné. Měl sice zavřené

dveře, ale z jednoho okna vycházel široký svazek paprsků. Dopadal

na trávník mezi oběma budovami. Umývárna byla schovaná ve tmě.

To všechno Ginger viděl. Nevěděl ovšem, kolik vojáků je v

domku pro strážné a zda spí, nebo jsou vzhůru. Nevěděl také, na

kterém konci chodby v budově pro zajatce stojí stráž. Všude

panovalo naprosté ticho. Nijak se tomu nedivil, protože už znal

Španělsko natolik, aby věděl, že žádný Španěl zbytečně nestojí ani

nechodí, může-li si sednout.

Nyní se Ginger plížil dále směrem k neosvětlené straně budovy,

kde byla řada malých okének. Mříže měly důkladné. Ginger musel

dodatečně uznat pravdivost Jockových slov o tom, že by jejich

přepilování trvalo snad celý týden.

Za jedněmi z nich museli být jeho přátelé. Ale neměl ani zdání,

které to jsou. Musel tedy čekat, neozve-li se odněkud Bigglesův

zpěv. Po chvilce zaslechl tichou písničku.

Ginger rychle popolezl a zastavil se pod okénkem, z něhož zpěv

vycházel. Skrčil se a čekal, ale zpěv náhle umlkl. Uvnitř rozeznával

nezřetelné obrysy dvou tváří. Zacloumal mřížemi, avšak ty byly, jak

předpokládal, velmi pevné. Mříže byly zapuštěny do zdí zvenku.

Nejhorší však bylo, že se okénko nedalo otevřít. Ginger nemohl s

vězni mluvit, nechtěl-li rozbít sklo a riskovat, že se tím prozradí.

Podle toho, že nalevo od něho byla už jen dvě další okna,

usoudil, že jeho přátelé jsou uvězněni ve třetí cele. Vtom zaslechl

křik z dolního tábora.

Neměl kdy na úvahy, zda se hoši zmýlili a spustili celou akci

dřív, nebo zda už skutečně uplynula celá smluvená hodina. Po

počátečním křiku následoval takový řev, že to v tom nočním tichu

150

vypadalo, jako by celý tábor byl přepaden kmenem divokých

Indiánů.

Ginger vytáhl z kapsy pistoli a dotkl se Summersova ramene.

„Pojď!“ vyzval ho drsně a rozběhl se k rohu budovy. Cestou si

všiml, že se rozletěly dveře budovy pro strážné a že se z nich vyřítilo

šest vojáků. Jen krátce se o něčem domlouvali a pak se rozběhli k

zajateckému táboru.

Na to Ginger čekal.

Bylo vidět, jak se dole ve světle lamp míhají další běžící

postavy. Všechny mířily k místu, odkud se ozýval řev.

Teď nastala ta pravá chvíle. Ginger se vrhl ke vchodu do

vězeňské budovy.

151

Než však stačil vypálit, vrhl se na něho Summers a vyrazil mu pušku

z ruky.

152

U dveří se srazil s mužem, jenž právě vybíhal ven. Srážka byla

tak prudká, že oba upadli. Ginger si stačil všimnout, že ten muž je

strážný, kterého křik nejspíš vyburcoval ze spánku. Byl bez kabátu a

měl rozcuchané vlasy, které mu padaly do čela. Tvářil se poněkud

vyděšeně. Právě sáhl po pušce a namířil na Gingera, jenž se ještě

nepostavil.

Než však stačil vypálit, vrhl se na něho Summers a vyrazil mu

pušku z ruky. Oba muži po ní bleskově skočili. Strážce křičel,

Summers vztekle vrčel a Gingerovi z toho naskočila husí kůže.

Odkutálel se kousek stranou, aby ho některý ze zápasících soupeřů

nezasáhl nohou do žaludku a rychle se postavil. Strážce už neječel.

Ležel na něm Summers a držel ho pevně kolem krku. Hlavou mu

tloukl o zem.

„To stačí! Už dost!“ vyzval ho Ginger. „Klíče! Musíme najít

klíče!“

Nečekaje, až Summers uposlechne, přiskočil ke strážci a sám

mu začal prohledávat kapsy u kalhot.

Klíče v nich však nebyly.

Hlavou mu bleskla myšlenka na kabát.

„Počkej tady Frede a drž ho tak, aby nemohl křičet!“ zvolal a

hnal se do chodby.

Na konci chodby stála rozžatá lampa, vedle ní židle a přes

opěradlo přehozený kabát. Ginger byl v pěti vteřinách u něj a za

vteřinu už držel v ruce klíče, které vytáhl z kapsy. Pak rychle

odpočítal třetí dveře.

„Jste tam, Bigglesi?“ zeptal se. Chvějícími se prsty se pokoušel

vsunout klíč do zámku.

„Jsme, kamaráde,“ ozval se zevnitř Bigglesův hlas.

Gingerovi spadl kámen ze srdce. Konečně se klíč otočil a dveře

se otevřely.

„Pojďte ven!“ řekl.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Biggles.

„Teď půjdu k Jockovi. Má ten dopis stále u sebe. A vy jděte ven

a pomozte Summersovi!“

153

Domluvil a obrátil se směrem ke dveřím na konci chodby.

Trvalo mu dobrou minutu, než je otevřel. Když se konečně otevřely,

ze tmy se ozvalo několik hlasů.

„Jocku, Jocku! Kde jste? Jste tady?“ zařval.

„Jsem, hochu, jsem,“ ozval se kousek od něho dobře známý

hlas.

„Jdeme!“

Ginger se na místě otočil a letěl zpátky k venkovním dveřím.

Mezitím křik z dolního tábora ustal.

Strážce ležel stále na zemi a nad ním stáli Biggles, Algy a

Summers.

Udýchaný Ginger se ihned ujal velení.

„Za mnou!“ přikázal a rozběhl se k místu, kde byly přeštípané

dráty. Podlezl je a čekal, až totéž udělají i ostatní. Ve chvíli byli

všichni na druhé straně.

„Provedls to skvěle,“ pochválil ho Biggles. „A kam teď?“

„Asi tři míle odtud stojí kousek od silnice Caproni,“ odpověděl

Ginger a obrátil se k Summersovi.

„Ty znáš kraj lépe než my a proto nás povedeš! Vyhýbej se

světlu a domům a doveď nás k místu, kde jsem tě odpoledne našel!

Dokážeš to?“

„Na to můžeš vsadit krk, že to dokážu! Za mnou!“

Summers zahnul do polí právě ve chvíli, kdy se nad vzdálenými

horami objevil měsíc.

154

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

ODVÁŽNÝ PODNIK

Ihned zamířili pryč od osvětleného tábora, v němž nyni nastal

poplach. Beze slova běželi k místu, kde Ginger odpoledne ukryl

motorku. Zde se zastavili.

„Myslím, že nám ta motorka není nic platná,“ prohlásil Biggles

po chvilce přemýšlení. „Sedět na ní mohou pouze dva. A vůbec –

pokud po ní vojáci ještě nepátrají, budou po ní jisté pátrat, jakmile

odhalí náš útěk.“

„O tom není pochyb,“ přitakal Jock.

„Měl byste mi dát pro jistotu ten dopis,“ vyzval ho Biggles.

„Dojde-li k nejhoršímu, zničím ho. Nerad bych vás vystavoval

dalšímu nebezpečí.“

„Máte pravdu,“ řekl Jock, sáhl pod podšívku a podal obálku

Bigglesovi, který ji rychle schoval.

„To bychom tedy měli vyřízeno,“ pokračoval dále Biggles, „a

teď si dojdeme pro letadlo. Měli bychom se držet kousek dál od

silnice a musíme jít zcela potichu. Pokud by došlo k nějaké srážce,

budeme se bránit. Jestliže budeme po tom všem chyceni – ale ne – s

tím raději nebudeme počítat! Myslím, že už každý ví, jak si stojíme,

a proto se můžeme vydat na cestu.“

Vykročili svižně, ale ne tak rychle, aby se brzy unavili. Netrvalo

dlouho a došli k místu, kde se opravovala silnice. Když se

přesvědčili, že nablízku ani v okolí nikdo není, pokračovali v cestě.

Po silnici sice přejelo občas nějaké auto nebo motocykl, ale

vždycky měli dost času skrýt se mezi stromy. Jednou se museli krčit

v houští celých pět minut, protože po silnici kráčel osamělý chodec,

pravděpodobné sedlák.

Po nějaké době se konečně dostali do míst, kde Biggles přistál s

Capronim. Již delší dobu pozorovali záři, která odtud vycházela.

Nyní zjistili, co bylo její příčinou. Les, do něhož se zřítila Gingerova

stíhačka, stále ještě hořel. Oheň se sice šířil na opačném svahu

kopce, ale osvětloval široko daleko celou krajinu. Všichni se

zastavili.

155

„Nedaleko místa, kde jsme přistáli, tábořil v lesíku oddíl

vojáků,“ řekl Biggles. „Vypadalo to, že jsou na pochodu, ale přece

jen bude lepší, když se o tom přesvědčíme. Není třeba, abychom tam

chodili všichni. Počkejte tady, dokud se nevrátím.“

Vyšplhal se na úbočí, z něhož bylo dobře vidět na místo, kde

nedávno přistáli. Opatrně se pohyboval mezi stromy, až se dostal do

otevřeného terénu.

Nejprve jej zběžně přeletěl očima. Překvapilo ho, že letadlo

nikde nevidí. Začal prostor důkladněji prohlížet. Ačkoli po letadle

zevrubně pátral, nikde ho nenašel. Jako by se do země propadlo.

Zhluboka se nadechl a rychle spěchal za ostatními.

„Letadlo je pryč,“ oznámil jim ledově klidným hlasem.

Jock tlumeně zaklel.

„Že ho sem znovu nepřivezou, na to můžeme vzít jed,“ řekl

chmurně Biggles. „Zůstává otázka, co budeme dělat dál. Vojáky

jsem nikde nezahlédl. Ale to je také jediná věc, která nás může nyní

těšit.“

„To nám udělalo pěknou čáru přes rozpočet!“ mínil Ginger.

„Teď abychom se někde vláčeli bůhví kolik mil.“

„Tím si můžeš být jist, že nás čeká dlouhá cesta,“ odpověděl mu

Biggles a obrátil se na McLannocka.

„Jocku, vy zdejší kraj jistě důvěrně znáte. Jak daleko je odtud k

nejbližšímu letišti?“

„Pokud vím, nejbližší letiště je Corpidello,“ mnul si čelo Jock.

„Je to daleko?“

„Asi tak deset až dvanáct mil.“

Biggles tiše hvízdl.

„Co naplat, dostat se tam musíme,“ řekl rezignovaně. „Nic

jiného nám nezbývá. Nepodaří-li se nám to za tmy, budeme se přes

den muset ukrýt někde v lese. Asi bychom si měli chvilku sednout.

Tady na nás nikdo nepřijde. Trochu si odpočineme.“

Sedl si na kmen vyvráceného stromu a ostatní si lehli na zem.

Všichni mlčeli.

Byla tichá noc, naprostý klid rušil jen vzdálený praskot ohně.

„Zdá se mi, že slyším auto,“ ozval se po chvíli Algy.

Biggles vyskočil.

156

„Auto!“ opakoval. „A v takovou pozdní noční, či lépe řečeno

tak brzkou ranní hodinu! Vypadá to, že nám bylo posláno shůry.

Rychle, hoši, pomozte mi s tím stromem!“

„Co chcete dělat?“ divil se Jock.

„No přece zatarasit silnici,“ odvětil Biggles. „Zastavíme ten vůz.

Jestli je soukromý, bude náš. Dej mi pistoli, Gingere!“

Připravil si zbraň a potom ještě pomohl ostatním odtáhnout

strom na silnici.

„A teď rychle zpátky do úkrytu, dokud nezjistíme, koho jsme to

vlastně zastavili!“ poručil.

Všichni se ukryli mezi stromy. Hned vzápětí tmu rozřízly dva

reflektory. V jejich světle vypadaly smrky v okolí jako divadelní

kulisy.

„Je to osobní vůz,“ zašeptal Biggles. „Nehýbejte se, dokud vám

nedám znamení!“

Když řidič uviděl překážku na silnici, zpomalil a vzápětí

zastavil. Motor však stále běžel. Otevřela se dvířka a z auta vystoupil

muž ve světlé uniformě s řadou vyznamenání na prsou.

157

Podíval se na strom a vztekle do něj kopl. Snažil se jím pohnout,

ale marně. Kmen byl příliš těžký. Muž začal cosi zlostně vykřikovat.

Netrvalo to dlouho a z vozu vystoupil druhý důstojník.

„Ruce vzhůru!“ zařval Biggles.

„Teď!“ sykl Biggles a vyřítil se na silnici.

„Ruce vzhůru!“ zařval, nedbaje, zda mu důstojníci rozumějí

nebo ne. Namířená hlaveň je ostatně tak výmluvná věc, že ji

porozumí každý.

Oba muži sebou poděšeně trhli a potom pomalu zdvihli ruce nad

hlavu. Byli tak překvapeni, že se nezmohli na žádný odpor. Jen se

užasle dívali na pět mužů stojících proti nim. K tomu, aby se

vyděsili, by jim zcela postačil pohled na zarostlého Jocka, který měl

neuvěřitelně rozcuchané vlasy a v ruce svíral ohromný klacek.

„Mluvíte anglicky?“ zněla stručná otázka.

„Si – ano. Kdo jste? Co to má znamenat?“ zněla stejně krátká

odpověď.

„Je mi líto, pánové, ale nutně potřebuji váš vůz,“ řekl Biggles s

pohledem upřeným na důstojníkovu hruď ověšenou medailemi a

řády. „A potřebuji také vaše blůzy a čepice,“ dodal.

Jeden z důstojníků začal cosi namítat a protestovat, ale Biggles

ho rázně umlčel.

„Už jsem se vám pánové omluvil – okolnosti mne však nutí,

abych vám auto a uniformy zabavil. Jako důstojník letectva s vámi

sice cítím, ale – teď je válka. Jsme zajatci a nyní jsme na útěku. Jistě

už chápete, v jak zoufalé jsme situaci. To, co potřebujeme, vezmeme

si od vás tak jako tak. Vydáte nám požadované věci dobrovolně,

nebo budeme nuceni použít násilí?“

Jeden z důstojníků pokrčil rameny tak výmluvným způsobem,

že nebylo pochyb, jak se na věc dívá. A okamžitě si začal svlékat

blůzu. Druhý cosi bručel, ale následoval jeho příkladu.

Biggles jim ještě sundal z hlavy čepice, uklonil se a ustoupil o

krok dozadu.

„Je mi to opravdu líto, že budete muset jít pěšky, pánové,“ řekl

omluvně, ukazuje rukou na stojící automobil.

Ginger se naklonil k Bigglesovi.

158

„A co telegrafní dráty?“ zašeptal. „Neměli bychom je strhnout?

Nedaleko odtud jsou domy a v některém z nich by mohl být i

telefon.“

„Máš pravdu. Přeštípni je!“ souhlasil Biggles.

Ginger se rozběhl k nejbližšímu sloupu. Po pár krocích ho

dohonil Summers, který zřejmě pochopil, co má v úmyslu.

„Dej mi kleště!“ řekl. „Já s tím budu hned hotov.“

Vzal podané kleště a obratně vyšplhal nahoru. Několika hbitými

pohyby přeštípl dráty. Dolů sklouzl jako opice a vzápětí už seděli s

Gingerem v autě. Jock a Algy na ně už netrpělivě čekali.

„ Buenos noches, seňores, gracias! “ uklonil se Biggles a sedl si

za volant. Algy si přisedl k němu, ostatní se stěsnali dozadu a vůz se

rozjel, zanechávaje oba důstojníky bez blůz na silnici.

„To byla ale šťastná náhoda, hrome, co?“ vykřikl Summers tak

hlasitě, až se z toho rozkašlal.

„Byla to šťastná náhoda,“ přisvědčil Algy. „Ovšem, kdyby

Biggles…“

„Nechte zbytečných řečí!“ přerušil jejich rozhovor Biggles.

„Dávejte raději pozor, aby se nám něco nestalo, než se dostaneme na

letiště. Jedeme správně, Jocku?“

„Myslím, že ano. Pokud je mi známo, krajem vede jenom jedna

silnice – a letiště leží přímo u ní. A k čemu nám budou ty blůzy?“

„Navlékneme si je,“ odpověděl Biggles. „Budeme v nich

vypadat jako důstojníci a ne jako nějací pobudové – či vlastně jenom

dva z nás. Prozatím nám všechno vychází. Napadlo mě, že ten

automobil tudy nejel náhodou. Nejspíš mířil na letiště. Také jsem

jezdíval touhle dobou na letiště a asi nebudu daleko od pravdy, když

řeknu, že za stejným účelem.“

„Jak to?“

„V kterou dobu letadla obvykle bombardovala vaše pozice?“

„Za svítání.“

„To by souhlasilo. Obyčejně se to tak dělává. Letadla startují

ještě za tmy a vracejí se za denního světla. Až přijedeme na letiště,

zřejmě tam budou bombardéry připravené k odletu. To by se nám

velice hodilo. Ti dva chlapíci, které jsme nechali na silnici, bydlí

někde jinde a pravidelně jezdívají tímhle autem na letiště. To

159

znamená, že nikoho nepřekvapí, až se tam objevíme. Budeme-li mít s

Algym blůzy na sobě – bude dojem ještě dokonalejší. Oběsí-li nás –

a to se jistě stane, když nás dopadnou – bude to stejně všechno pro

kočku. Nejlepší je nebát se ničeho a odhodlat se k činu, ne jenom

trpně přihlížet.“

Jeli už dvacet minut. Silnice byla přímá, nikde žádné křižovatky

ani odbočky, takže se nemuseli bát, že zabloudí. Minuli několik

osamělých statků a hlavní stan, v němž byli Biggles a Algy včera

odpoledne vyslýcháni. V domě ještě všichni spali, bylo příliš časně.

U vchodu sice stáli vojáci na stráži, ale projíždějícího automobilu si

nevšímali.

Horská krajina pomalu ustupovala rovinám a naděje, že letiště

se blíží, tedy vzrostla.

„Jak je to ještě daleko, Jocku?“ zeptal se Biggles.

„Nevím přesně, ale daleko to už být nemůže,“ zněla odpověď.

Zvuk letadlového motoru, který po několika minutách uslyšeli,

jen potvrdil jeho domněnku. Biggles zpomalil. Z šera se vynořily

temné obrysy hangáru. Letiště bylo slabě osvětleno a Angličané

spatřili několik postav, které se rychle pohybovaly kolem šesti

bombardérů typu Caproni.

Biggles zhasl přední světla.

„Nyní máme dvě možnosti,“ řekl. „Buď vystoupíme tady,

nepozorovaně se pokusíme dostat co nejblíž k letadlům a zmocníme

se jich, nebo dojedeme až na letiště a sehrajeme tam malé divadlo.

Letci jsou zřejmě také Italové, nebo alespoň většina z nich.

Mechanici kromě španělštiny asi po tak dlouhé době mluví i italsky,

ale protože já neumím ani jeden z těchto jazyků, nemohu se s nimi

pustit do hovoru. My s Algym se teď budeme chlubit cizím peřím,

ostatní se skrčí na podlahu, aby na ně nebylo vidět.“

Zastavil, a když se pořádně připravili, pokračoval:

„Teď zajedeme k prvnímu letadlu, stojícímu vpravo. Zdá se mi,

že už má natočenou vrtuli, jako ostatně všechny ostatní.

Předpokládám, že v těch místech bude nejméně lidí. Nyní

vyslechněte pozorně pokyny, co bude mít každý z vás na starosti, až

zastavím.

160

Ty, Algy, nastoupíš do letadla, a ty, Gingere, také! Jock,

Summers a já se zatím postaráme o mechaniky, kteří by nám mohli

bránit v odletu. Možná, že tam nebude nikdo, ale protože motory už

běží, dá se očekávat, že tam bude aspoň jeden. S ním si poradíme. V

žádném případě nedopustíme, aby se nám někdo pletl do cesty.

Rozuměli jste?“

Zasažen pěstí dopadl na zem…

161

Všichni souhlasně zamručeli.

Biggles, převlečený již do cizí blůzy, se opět rozjel.

Vchod na letiště, obehnané ostnatými dráty, byl střežen jedním

vojákem v budce a dalším vojákem před ní. Ten právě svou puškou

vzdával hold přijíždějícímu vozu.

Biggles zamířil k cestě, vedoucí podél hangárů. Na jejím konci

zahnul prudce doleva, kde se teď zdržovala většina mechaniků. Ti

automobilu nevěnovali sebemenší pozornost. Kousek stranou Biggles

zahlédl skupinku pilotů v kožených kombinézách. Právě dokuřovali

poslední cigaretu před startem. Nyní však Biggles obrátil svou

pozornost k vyhlédnutému bombardérů. Vždyť zdar jejich plánu

momentálně závisel na počtu mechaniků, s nimiž se budou muset

utkat.

Teď už se nebál, že by ho někdo mohl zastavit. Ale přece jen ho

překvapilo, když bez jakýchkoli překážek zastavil opodál Caproniho.

Automobil zůstal skryt ve stínu. Bohužel z tohoto místa nebylo vidět

do kabiny.

Hned vedle schůdků ke kabině se o trup letadla opíral jeden

ospalý a umouněný mechanik. Zvolna se narovnal, když Biggles

vyskočil z vozu a blížil se k němu. Při pohledu na neznámého

důstojníka se trochu zarazil, ale víc nic.

Bigglesova pěst vyletěla do výše tak rychle, že muž ani neměl

kdy vykřiknout. Zasažen pěstí pod bradu, dopadl na zem jako

podťatý strom.

V kabině seděl další mechanik. Zabýval se kontrolou přístrojů a

neměl ani zdání o tom, že se venku něco děje. Biggles ho strhl ze

sedadla a hodil ho do náruče McLannockovi, jenž stál připravený za

ním.

„Postarejte se o něj!“ houkl a vzápětí dopadl na sedátko. Sevřel

řídící páku. Z postranního okénka viděl, že Algy a Ginger právě

přibíhají k letounu. Summers a McLannock seděli na těle bezvládně

ležícího mechanika.

Algy vpadl do letadla a vydechl:

„Všechno je v pořádku.“

„Je Ginger už také uvnitř?“

162

„Ano.“

Biggles postrčil páku kupředu. Motory se rozběhly na plné

obrátky a letoun se rozjel po ranveji. Na letišti panovalo bezvětří. Za

několik okamžiků se bombardér odlepil od země. Kola podvozku se

přestala točit a letadlo se vznášelo k obloze poseté hvězdami.

Zamířilo na sever.

Biggles podlédl na přístrojovou desku, aby zjistil, kolik je hodin.

Bylo půl čtvrté a deset minut. Bigglese to překvapilo, nečekal, že

ráno už je tak blízko. Otočil se k Algymu, který z něho ani na chvíli

nespustil oči.

Algy se k němu naklonil.

„Jak daleko máme odtud do Francie?“

Biggles chvíli uvažoval.

„K Pyrenejím asi sedmdesát až sto mil,“ odpověděl.

Algy ukázal ven. Okénkem bylo vidět, že obloha začíná

šednout.

Biggles okamžitě pochopil, co má Algy na mysli. Let k hranicím

potrvá ještě asi půl hodiny, a to už bude denní světlo. Nebylo třeba

nic dalšího říkat.

Šeď oblohy zvolna mizela a měnila se v modř. Nad obzor

vystupovaly vrcholky Pyrenejí, zatínající do oblak své ostré zuby.

Zdánlivě to vypadalo, že jsou už na dosah, ale ve skutečnosti byly

vzdálené mnoho mil.

Biggles poklepal Algymu na rameno.

„Řekni Gingerovi, aby si sedl ke kulometu a dával pozor, co se

děje vzadu!“ řekl.

Věděl sice, že na cestě už žádné letiště frankistů nebude, protože

jsou příliš daleko od bojiště, ale nebezpečí mohlo přijít zezadu –

pronásledují-li je Fiaty.

Algy zmizel a vrátil se až po několika minutách.

„Letí za námi pět stíhaček,“ oznamoval Bigglesovi a tvářil se

přitom zamračeně. „Vypadá to na Fiaty.“

Biggles pokýval hlavou.

„Jak jsou daleko?“

„Asi dvě až tři míle.“

163

Biggles pohlédl starostlivě k horám. Stále byly vzdáleny

dobrých dvacet mil a v bezpečí budou teprve za nimi. Neřekl však

nic a jenom postrčil páku ještě více dopředu, aby zvýšil rychlost.

Nyní soustředil pozornost na jeden z četných horských průsmyků.

Po několika minutách se konečně dostali nad úbočí mohutných

hor.

Algy opět zmizel, ale v okamžiku byl zpátky.

„Jsou těsně za námi.“

„Má tam Ginger kulomet?“

„Ne. Střelec si asi bral s sebou vždycky svůj vlastní kulomet.“

Biggles jen kývl hlavou a vyklonil se z postranního okénka, aby

na stíhačky viděl, ale mamě. Bylo mu tedy jasné, že jsou už přímo

nad nimi. Průsmyk, který si vyhlédl, se nyní dal zřetelně rozeznat.

Byla to otázka nanejvýš pěti minut, než se do něj dostanou a budou

tak v bezpečí.

Pohnul znovu pákou. Burácení motorů se mísilo se štěkáním

kulometu.

164

Na Caproniho se snesl déšť kulek.

Potom šlápl nejprve na pravý pedál a vzápětí na levý. Stroj se

opile zapotácel. Kulomet se opět rozštěkal a za okamžik se před nimi

ukázal jeden Fiat.

Biggles uhnul do strany, ale nespouštěl z něj oči. Zahlédl, že

Fiat zatáčí také, a zahlédl i oranžové plameny, šlehající z hlavně

kulometu. Teď nemohl nic dělat, protože se před ním rozevíralo ústí

prüsmyku. Na Caproniho se snesl déšť kulek a jeden motor začal

165

vynechávat. Nakonec se odmlčel úplně. Letadlo zahalil kouř.

Bombardéru zbýval už jen jediný motor.

Nedaleko se táhlo úzké dno prüsmyku. Vypadalo to, že jím

Caproni neproklouzne. Biggles strhl páku dozadu, ale pak zavrtěl

odmítavě hlavou a stiskl ji dopředu.

Caproni se řítil proti skalám. Biggles viděl zřetelně každý jejich

detail. Dole spatřil dva hraniční přechody a dva domky, před nimiž

stáli lidé v uniformách. Napínali krky a sledovali, co se děje ve

vzduchu. Bigglese již přestalo zajímat, co dělají Fiaty. Vždyť cíl byl

tak blízko.

Kola podvozku byla necelých padesát stop nad zemí a hranice

byly vzdáleny ještě celých sto yardů. Z domků vybíhali pohraničníci

– někteří se tiskli k zemi, jiní hledali úkryt ve skalách.

Přistát tu nemohli, to Biggles věděl. Zbývala jediná možnost –

proletět.

Ve výši asi deset stop nad zemí provedl Biggles další manévr.

Trhl pákou dozadu a hned potom dopředu.

Caproni poskočil jako raněný kůň a zvolna padal k zemi. Než

letadlo dosedlo koly na zem, Biggles vypustil z nádrže benzín.

Podvozek narazil, letadlo sebou trhlo, zakymácelo se a prorazilo

uzavřená vrata. Ta se okamžitě rozpadla v hromadu dříví.

Pak se ozval znovu praskot. Letadlo prorazilo druhá vrata,

tentokrát na francouzské straně. Když jimi projelo, ocitlo se na

francouzském území. Z křídel zbyla jen změť drátů a dřeva.

Pak se ozval praskot letounu a z křídel zbyla jen změť drátů a

dřeva.

166

Kola se ještě třikrát otočila, a když se předek stroje zaryl do

srázné stěny, konečně letadlo zůstalo stát.

Kolem se rozhostilo ticho.

Poloomámený Biggles vyrazil zbytek okénka, aby se podíval, co

je s ostatními.

Pobledlý Algy se stopami krve na rtech tápal rukama kolem

sebe. Biggles ho vytáhl ven a potom se prodral troskami dále do

kabiny.

Ginger se právě protahoval otvorem pro kulomet. McLannock,

Summers a italský mechanik, vypadající velmi ustrašeně, se snažili

zvednout.

„Všichni ven!“ vykřikl Biggles. „Letadlo možná hoří.“

Potom vlezl zase zpět a vyskočil postranním okénkem na zem.

Fiaty kroužily ve výšce jako supi nad svou obětí. Nemohly se

však snést níž, neboť jim v tom bránila skaliska na obou stranách

prüsmyku. K troskám letounu přibíhali francouzští pohraničníci.

Biggles pomohl ostatním ven z vraku, sedl si na balvan a čekal.

Summers se posadil vedle něho. Ještě byl otřesen a nebylo mu

právě dobře.

„Já jsem to věděl, takový pták nestojí za nic,“ uvažoval nahlas.

„Na zemi je to přece jen bezpečnější.“

Biggles se usmál a vstal, aby se mohl pozdravit s pohraničníky a

celníky. Trvalo mu několik minut, než jim vše vyložil alespoň v

hrubých obrysech. Díky tomu, že byl Angličan, všechno probíhalo

hladce.

Svlékl blůzu a podal ji s úklonou francouzskému důstojníkovi.

„ Á souvenir, monsier – na památku, pane,“ řekl s úsměvem.

Algy udělal totéž.

„Musím vás odvést k veliteli tohoto úseku na výslech,“ řekl

důstojník.

„Proti tomu nic nenamítám,“ odpověděl Biggles francouzsky.

A celá skupina se vydala na cestu dolů.

167

KAPITOLA DVACÁTÁ

ADIOS – A AU REVOIR!

Různé formality, které bylo třeba v Paříži vyřídit, se staly

příčinou krátkého zdržení. Přesto se naši hrdinové cítili jako v ráji,

neboť jim už nehrozilo žádné nebezpečí. Biggles dostal úřední

povolení, aby se obrátil na své velvyslanectví v Paříži. Výsledkem

toho bylo, že letcům byly opatřeny jízdenky na vlak do Paříže. Tam

Biggles oznámil na velvyslanectví oznámil, že má u sebe důležitý

dokument, určený pro ministerstvo zahraničí. Velvyslanectví o tom

podalo zprávu do Londýna a již třetí den po dobrodružném přistání

na hranicích měli v rukou průkazy totožnosti.

Biggles se mezitím obrátil na svou banku a v poledne usedli v

nových oblecích do letadla, které je dopravilo na croydonské letiště.

Tam je očekávalo auto, které je odvezlo do Whitehallu.

Bigglese jako mluvčího výpravy kamsi odvedli a ostatní se

posadili v čekárně. Vrátil se až za hodinu.

„Už je to bohudíky vyřízeno,“ oznamoval po návratu. „A teď

abychom se šli někam spolu zase lidsky najíst, co říkáte?“

„Počkej chvilku!“ krotil ho Ginger. „Co ti říkali?“

„Kdo?“

„Nu, lidé, s nimiž jsi před chvílí mluvil.“

„Nic.“

„Že nic?“

„Vypravoval jsem jim všechno, co jsme prožili, a pak asi jednu

nebo dvě věci, o kterých jsem si myslel, že by je mohly zajímat.“

„A to mi chceš namluvit, že ti nic neříkali?“

„Povídali jen: Děkujeme vám. – A co by měli vlastně říkat?“

„Po tom všem, co jsme prodělali kvůli tomu dopisu…? A co v

tom dopise bylo?“

Biggles zavrtěl hlavou. „Nemám ani zdání.“

„Oni ti to tedy neřekli?“

„To jsi uhodl, že ne. Jsou ale ochotni nahradit nám výlohy.

Nebude-li proti tomu vláda nic namítat, můžeš počítat s tím, že nám

budou vděčni. Pravda, Jocku?“

168

„Inu, alespoň nám mohli dát nějakou medaili,“ reptal Ginger.

„Prozatím mi dali týden domácího vězení, ani nevím proč?“

zlobil se Summers.

Biggles se nejprve usmál a potom se zatvářil vážně.

„Víte, hoši,“ prohlásil, když se ubírali k východu, „to, co jsme

udělali my, by udělal každý člověk z lásky k vlasti. Nač o tom

mluvit?“

„Ovšemže,“ přikývl Algy.

„Já jsem se aspoň přitom zbavil zimnice,“ dodal Biggles a

hvízdl na projíždějící taxi.

„Café Royal!“ řekl řidiči, a obklopen ostatními, otevřel dvířka

automobilu.

Připravujeme: Biggles letí na sever

169

OBSAH

1. Přerušená plavba

2. Záchrana ve tmě

3. Nebezpečný úkol

4. Nečekaná událost

5. Zase Goudini

6. Obtížná situace

7. Překvapení

8. Ginger zůstává sám

9. Šťastná náhoda

10. Další pohroma

11. Zpět do Barcelony

12. Nebezpečný podnik

13. Rušná noc

14. Na křídlech

15. Tragický omyl

16. Z bláta do louže

17. Nečekané setkání

18. Za ostnatým drátem

19. Odvážný podnik

20. Adios – a au revoir!

170

W. E. JOHNS

BIGGLES VE ŠPANĚLSKU

edice Hrdinové vzdušných bitev 7

Obálka Zdeněk Burian, Petr Barč

Ilustrace Jiří Wowk

Jazyková úprava Alena Petruželková

Vydalo nakladatelství

Toužimský & Moravec

Minská 5, 101 00 Praha 10

jako svou 599. (29.) publikaci

Počítačová sazba fa Horňák, Český Těšín

Vytiskly Brněnské papírny, Český Těšín

ISBN 80-85773-04-X

171