W. E. JOHNS

BIGGLES LETÍ NA SEVER

TOUŽIMSKÝ & MORAVEC

PRAHA

1993

Část výtěžku z knihy bude věnována na stavbu pomníku

Karla Čapka v Praze.

W. E. Johns © GP Agentura Bratislava, 1993

Jacket illustration Zdeněk Burian, Petr Barč

© Eva Hochmanová-Burianová, 1993

©Petr Barč, 1993

Illustrations © JW – dědicové, 1993

ISBN 80-85773-12-0

KAPITOLA PRVNÍ

BIGGLES DOSTAL DOPIS

Biggles si tiše pohvizdoval, když vcházel do jídelny

svého bytu v Mount Street. Došel k jídelnímu stolu, sáhl

po došlé poště – a hned s pískáním přestal. Všechny

dopisy, až na jeden, byly frankovány známkami po půl

penny, což znamenalo, že obsahují jen samé reklamní

letáky. Bigglese překvapil právě ten jediný: od všech

ostatních

se

odlišoval

neobvyklou

bachratostí,

kanadskými známkami a poznámkou v levém rohu

obálky,

připsanou

výrazným

hůlkovým

písmem:

DŮVĚRNÉ.

NENÍ-LI

ADRESÁT

PŘÍTOMEN,

POŠLETE DOPIS ZA NÍM.

„Co dělá, u všech čertů, Wilks v Kanadě?“ zabručel

Algy, sedící na druhé straně stolu.

Biggles zvedl oči od rozečteného dopisu ke svému

mladému příteli a zkoumavě si ho přeměřil.

„Odkdy si na mé došlé poště tříbíš své holmesovské

schopnosti?“

„Wilksovo písmo znám dobře, kanadskou známku

odliším od jiných už od dětských let – ale jak se stalo, že

se to obojí setkalo na jedné obálce?“

„Ta otázka je na místě, máš jedničku,“ pochválil ho

Biggles s lehkou ironií a obálku otevřel.

„Wilks? Kdo je ten Wilks?“ obrátil se Ginger na

Algyho. Byl už po snídani a seděl u krbu.

„Wilks – přesněji řečeno kapitán Wilkinson – byl ve

Francii u 187. eskadry velitelem letky,“ odpověděl Algy.

„Když jsem se s ním naposledy setkal, sloužil jako

důstojník u bolivijského letectva. Rád bych věděl, jak se

dostal na sever.“

Odmlčel se a významně mrkl na Bigglese, jenž měl

v obličeji čím dál vážnější výraz.

Na několik minut se v pokoji rozhostilo ticho.

„Vychladne ti káva,“ ozval se Algy.

Biggles se nenechal vyrušit ve čtení dopisu a po

kávě sáhl teprve tehdy, když jej dočetl.

„Chudák Wilks se dostal do úzkých,“ konstatoval

klidně.

„To jsem poznal z toho, jak ses tvářil,“ odpověděl

Algy. „Co s ním je?“

Biggles se napil kávy a znovu vzal dopis do ruky.

„Přečtu vám ten dopis, abyste nebyli o nic ochuzeni,“

řekl a nepatrně se usmál. „Poslouchejte tedy! Dopis je

napsaný na papíru s vytištěnou hlavičkou: Arctic

Airways, Fort Beaver, Mackenzie, severozápadní

teritorium, Kanada. V dopise stojí:

Milý Bigglesi!

Byl bych rád, kdyby se ti tento dopis dostal do rukou

co nejdříve. Ale protože vím, že se stále touláš někde po

světě, budu považovat za zázrak, dojde-li ti vůbec. Jistě si

vzpomínáš, že korespondence s přáteli nikdy nebyla mým

koníčkem, a proto ti nemusím vysvětlovat, že bych ti

nepsal, kdyby se nejednalo o velmi vážnou věc.

Občas se ke mně donesly zprávy o tvých

dobrodružných výpravách do celého světa, a tak mě

napadlo, že bys mohl mít chuť pustit se do něčeho

nového. Nevím, jestli se touláš po světě jen tak pro

zábavu, nebo pro zisk – možná, že to děláš z obou

důvodů,

ale

pokud

hledáš

dobrodružství

pro

dobrodružství, mohu ti nabídnout něco extra. Musím tě

však upozornit předem: vůbec se nejedná o nějakou

salónní záležitost Tady končí svět. Letíš a letíš – a na

všech stranách vidíš jen širé, nedohledné kraje.

Než přikročím k vlastnímu vylíčení celé záležitosti,

musím se ti zmínit ještě o jedné důležité okolnosti. Věci se

mojí tak, že není jisté, budu-li ještě živ v době, až tento

dopis dostaneš. Kdybych zmizel, nebo mne potkalo

neštěstí, které by na první pohled vypadalo jako letecká

havárie, vyhledej muže, jenž se jmenuje McBain – tady

mu říkají Strakatý Jake – a udělej poslední službu pro

svého kamaráda. Vpal do něj pár kulek.“

„U všech čertů! Tohle zní na Wilkse nějak moc

ponuře,“ ozval se Algy.

„Ponurost – to je přesný výraz,“ řekl stručně

Biggles. „Ale prosím tě, nevyrušuj a radši mě

poslouchej!“

„Možná si ještě pamatuješ, že jsem byl před několika

lety v Bolivii. Jednoho dne se změnila vláda, a protože se

mi ta nová nelíbila – nebo možná také proto, že jsem se

nelíbil já jí – sbalil jsem si svých pár švestek a zamířil

jsem na sever. Měl jsem dojem že tam mají zájem o

piloty, kteří létají jen tak z lásky k věci. Dlouho jsem se

potloukal po Spojených státech bez stálého zaměstnání a

nakonec jsem se rozhodl odplout do Kanady. Je to

ohromná země, bez přehánění.

Jednoho dne mě potkalo štěstí, nebo mi to zpočátku

jako štěstí, připadalo. Dnes už si tím nejsem tak jistý.

Nechal jsem se najmout jedním důlním inženýrem k letu

na nová zlatá pole, která se měla rozměřovat. Koncern, k

němuž ten člověk patřil se jmenoval Moose Creek Gold-

Fields Corporation. Moose Creek1 je název lokality.

Možná, že jsi někdy slyšel něco o „posledním místě na

Zemi“. Prozradím ti, kde to je. V Moose Creek. To místo

se nachází v blízkosti polárního kruhu. Proč se tak

jmenuje, opravdu nechápu. Do tohoto zapadlého konce

světa určitě ještě nikdy nezabloudil žádný los ani jiné

zvíře – ani náhodou! Proč by se sem hnali, zlata se

nenapasou. To ale říkám jen tak na okraj.

Když jsem se octl na zlatých polích, dostal jsem

nápad, což se mi nestává zas tak často.

Moose Creek je vzdálen od nejbližší železniční

stanice osm set mil na sever. Cesta – v létě kánoí a v zimě

po ledu na saních tažených psy – trvá asi šest týdnů a je

nesmírně namáhavá. Napadlo mě, že mezi stanicí a

zlatými poli bude čilý provoz a že by se vyplatilo zřídit

tam leteckou linku. Mohly by se na ní pro zlatokopy

převážet potraviny, pošta, stroje a zpátky do civilizace

zase zlato. Navíc také lidi, kteří cestou domů jistě raději

poletí, než by šlapali osm set mil pěšky. Letadlem tu cestu

lze vykonat za jediný den.

Nechci ti zde vykládat celou nekonečnou historii.

Stručně řečeno: měl jsem trochu peněz, které jsem

našetřil v Bolivii, a rozhodl jsem se vložit je do zřízení

vlastního letiště, hangáru a kanceláře ve Fort Beaver,

Bobří pevnosti, která je zároveň městečkem a železniční

stanicí.

Asi rok jsem svou linku provozoval bez valného

úspěchu. Měl jsem toho už po krk a chystal jsem se odtud

zmizet, když v Moose Creek narazili na vydatné zlaté žily.

Všechno se rázem změnilo a pro mě nastaly žně.

1 Zátoka losů

Vypadalo to, že se konečně splní naděje, které jsem do

celého podniku vkládal. Kapsy se mi plnily, a tak jsem si

ze zisku mohl koupit druhé letadlo. Náhle však z čistého

nebe udeřil blesk jak se lidově říká, a přišla rána, kterou

jsem vůbec nečekal. Objevil se tu jeden chlap – Strakatý

Jake, o němž jsem se zmiňoval na začátku – a začal mi

lézt do zelí. Byl to na mě trochu silný tabák po tom všem,

co jsem tu zažil než jsem svou linku uvedl do chodu.

Najednou chtěl někdo jiný sklízet úrodu z toho, co jsem

zasil a vypěstoval já. Byl jsem ale úplně bezmocný.

Napadlo mě, že jediné řešení je kompromis. Výdělky by

mohly stačit pro nás oba, ale Strakatý Jake na to měl jiný

názor. Umínil si, že dvě firmy tu nejsou třeba a že on

nebude tím druhým tam kde stačí jeden. Potom už jsem

věděl že kostky jsou vrženy.

Co se týče mého letiště, našel jsem si jediné vhodné

místo k přistání v okruhu padesáti mil od Fort Beaver.

Pozemek mi prodal jakýsi Angus Stirling, protože ho

zachvátila zlatá horečka a farmařeni pověsil na hřebík.

Peníze ode mne dostal v hotovosti, načež se vydal na

sever. Od té doby už ho nikdo nespatřil. Já jsem se

okamžitě pustil do úpravy pozemku. Netrvalo to dlouho a

z pole se stalo letiště. O vlastnictví pozemku se až

donedávna nikdo nestaral. Všichni obyvatelé Fort Beaver

mne považovali za jeho majitele. Až do dne, kdy na letiště

vtrhla smečka chlapů, a přes všechny mé protesty a bez

náhrady jediného centu a samozřejmě bez slova omluvy

postavili na jednom konci letiště obrovskou boudu.

Několik dní nato přistála na letišti dvě letadla

Weinkelovy dvanáctky. Vystoupil z nich Strakatý Jake a

jeho dva piloti. Joe Sarton, štíhlý, hezký chlapík, a Tex

Ferroni, útlý, tmavý chasník, vypadající – a jeho jméno

tomu nasvědčuje – jako by pocházel z Latinské Ameriky.

McBain sám je vysoký, ramenatý hromotluk s místy

prošedivělými vlasy i vousy. Podle toho prý také dostal tu

svou přezdívku. V patách mu stále chodí jako pes

míšenec, francouzský Kanaďan. Jmenuje se Jean Chicot.

Myslím, že jsem pochopil jeho skutečnou roli. Nejspíš

dělá McBainovi tělesného strážce.

První otázka kterou jsem položil Strakatému

Jakeovi, zněla: Jakým právem jste se nastěhoval na mé

letiště? – Jistě si dovedeš představit můj úžas, když mi

krátce a jednoduše sdělil abych se z pozemku klidil pryč.

Po čase jsem pochopil že vyvolává pochybnosti o mém

vlastnictví pozemku, který jsem koupil od Stirlinga.

Vypadá to, že Stirling z nějakého důvodu, mně

neznámého, vládě za něj nezaplatil. Nebo je tu druhá

možnost: chybí doklad o tom že zaplatil. Já jsem od něho

žádný doklad nedostal a protože jsme tu od úřadů

poněkud daleko, písemné vyřizování trvá dlouho. Stirling

mi tvrdil že pozemek získal jako první osadník, ale podle

všeho si jej zapomněl dát připsat na své jméno, nebo si

zapomněl vyzvednout potvrzení o jeho nabytí. Faktem

zůstává, že mi žádný doklad nepředal. A já jsem ho ani o

žádný nepožádal což je samozřejmě moje chyba. Jsem v

těchto věcech nedbalý a neopatrný. Uvěřil jsem tomu, co

mi řekl. Nejsem-li však majitelem já není jím ani Strakatý

Jake, třebaže se mi snaží namluvit, že pozemek je jeho.

Když Strakatý Jake začal s leteckou dopravou do Moose

Creek, přednesl jsem stížnost na něho muži jménem

Canwell zdejšímu zástupci zlatokopecké společnosti.

Ačkoliv je to velmi slušný člověk, nic jsem nepořídil

Záleží mu jen na tom, aby se věci které mají být

přepraveny, dostaly na železniční stanici Je mu zcela

lhostejné, kdo tuto službu obstará. Narodil se a vyrostl

zde na severu. Řekl mi, že tady se musí každý postarat

sám o sebe. Kdo to nedokáže, může to zabalit. A konec –

vyřízeno.

Za dva dny mi bylo jasné, jaké jsou metody

Strakatého Jaka. Jedno z mých letadel hned po vzletu

ztratilo křídlo. Pilotoval jsem ho já a vlastně ani nevím,

jak jsem to mohl přežít. Zato jsem si jist, že Strakatý Jake

nebo někdo z jeho lidí má tu sabotáž na svědomí ale

dokázat jim to nemohu. Potom následovala další havárie.

Bohužel se při ní zabil můj pilot Walter Graves, velmi

hodný člověk. Koupil jsem nové letadlo a přijal nového

pilota. Za dva dny mi v noci nový letoun shořel. Pilot se

na poslední chvíli zachránil

Na nové letadlo už peníze nemám. Zbyl mi jen

nákladní Rockheed, ve kterém spím s revolverem v ruce.

Dlouho to už ale nevydržím. Moji hoši mě jeden po

druhém opustili takže si teď musím všechno dělat a

obstarat sám.

Teď jsem na tom tak že Strakatý Jake má dvě letadla

a snaží se mě zbavit. Dvakrát nebo třikrát jsem se

„náhodou“ mohl dostat na onen svět. Je to boj kdo z

koho. Nakonec jsem mu řekl, že pánem letiště se stane

jedině přes mou mrtvolu – a myslím to naprosto vážně.

Jisté je, že mám být ze svého pozemku, který jsem

zaplatil, vypuzen a vyhnán. Bojuji tu úplně sám.

Severozápadní policie má na starosti jiné věci než

urovnávání obchodních sporů. Kdyby tu se mnou byl

alespoň jeden člověk jemuž bych mohl důvěřovat a na

nějž bych se mohl spolehnout, měl bych šanci nad

Strakatým Jakem a jeho lidmi zvítězit

Nejhorší je, že se odtud nemohu ani hnout. Kdybych

to udělal už bych se sem nevrátil. O to by se Jake

postaral. Vězím v tom až po krk, ale nemíním se vzdát,

budu bojovat do posledního dechu.

Nejde jen o peníze. Nechce se mi ustoupit takovému

ničemovi jako je Jake. Chceš-li mi pomoci, nasedni do

svého letadla a podej mi ruku, aby se naše stará vlajka

opět vesele zatřepetala! Pozdravuj také Algyho.

(Pamatuješ se na první letoun, který sestřelil? Tehdy ses

jistě také radoval!)

Navždy tvůj Wilks

Biggles se tvářil velmi vážně, když dopis odkládal

na stůl. Znovu vzal do ruky obálku a pečlivě prohlížel

razítko. „Jaké je tam datum?“ zeptal se Algy. „Dopis byl

odeslán před devíti dny.“

„Za tu dobu se mohlo leccos stát.“

„To mě také napadlo.“

„Co chcete dělat?“ promluvil Ginger, dívaje se

střídavě z jednoho na druhého.

„To uvidíme,“ procedil Biggles mezi zuby. „Musíme

se co nejrychleji dostat do Fort Beaver. Podívej se, Algy,

kdy odplouvá nejbližší loď! Gingere, podej mi zápisník!

Odešlu několik telegramů. Objednáme si letadlo, které na

nás bude čekat, až připlujeme do Ameriky. Pokud se nám

to podaří, ukážeme tomu darebákovi McBainovi, co

znamená být správným pilotem. Sbalte si své věci a

nezapomeňte na dostatek vlněného prádla! Sice jsem

ještě nikdy v Kanadě nebyl, ale proslýchá se o ní, že tam

v zimě mrzne víc než u nás v Anglii.“

„Snad bychom to tam mohli trochu rozehřát,“

poznamenal Algy.

KAPITOLA DRUHÁ

FORT BEAVER

Šestnáctý den po doručení Wilksova dopisu

Bigglesovi, krátce před druhou hodinou odpolední,

zakroužil Jupiter typu Bluewing nízko nad domky

městečka Fort Beaver.

Letadlo řídil Biggles, vedle něj seděl Algy. Ginger

stál v úzké chodbičce vedoucí ke kabině pilotů. Vzadu

mezi zavazadly se opíral o sedadlo letecký seržant

Smyth, Bigglesův starý pomocník a účastník mnoha jeho

dobrodružství.

Letoun Jupiter – Ginger mu však podomácku říkal

Jupík, fráček – si vybral sám Biggles a měl opravdovou

radost, vždyť se mu podařilo sehnat přepravní letadlo s

vynikající značkou.

Jupiter, americký výrobek továrny Bluewing

Company, byl jednoplošník se dvěma motory typu

Cyclone, z nich každý měl 850 koňských sil. Kromě

hlavní kabiny tu byly ještě čtyři menší, celkem pro

osmnáct cestujících. Biggles nepředpokládal, že by všech

osmnáct míst mohl potřebovat, a tak se rozhodl ponechat

v letadle šest sedadel. Zbývající místa použil pro uložení

zavazadel. Maximální rychlost letadla byla 230 mil za

hodinu.

Jednání s továrnou a zakoupení letadla proběhly

během plavby přes Atlantik. Biggles k tomu využil lodní

vysílačku. Nad nabídkou firmy Bluewing dlouho neváhal

a letadlo koupil. Měl by sice raději anglický výrobek, ale

musel by na něm provést mnoho úprav, aby mohl létat

nad mořem, a to by bylo drahé. Proto se Biggles rozhodl

koupit americké letadlo. Když dopluli do Quebecu,

čekalo tam na ně. Ze Spojených států s ním přiletěl

tovární pilot a předal jim ho.

Na sever se dostali s jediným mezipřistáním ve Fort

McMurray. Po dlouhé cestě nad pustými kraji se octli

nad

Fort

Beaver,

ležícím

asi

uprostřed

mezi

severovýchodní částí Velkého otročího jezera a řekou

Mackenzie, asi padesát mil jihovýchodně od Medvědího

jezera.

Všichni měli na sobě teplé letecké kombinézy

podšité kožešinou. Zima a mrazy sice měly teprve nastat,

ale bylo již chladno.

Za kabinou pro pilota měli uložena zavazadla: vaky,

kufry, krabice, balíky. V nákladním prostoru byly

složeny náhradní díly. Největší z nich, obrovské lyže,

zabíhaly až do umývárny, takže se její dveře nedaly

zavřít. Lyže jim měly posloužit v zimě, až napadne sníh a

povrch země bude zmrzlý a kluzký. Potom je připevní k

podvozku místo kol.

Biggles si nedůvěřivě prohlížel letiště, ale po chvíli

trhl pákou dozadu a chystal se k přistání. O tom, že

pozemek pod ním je letiště, vůbec nepochyboval. Bylo to

totiž jediné rovné místo v celém kraji. Jeho domněnku

potvrzovaly dvě boudy postavené na okraji té plochy.

„Jak to vidíš?“ zeptal se ho Algy.

„Nijak,“ odpověděl Biggles.

„Ještě nikdy v celém svém životě jsem neviděl tak

smutné místo jako je tohle.“

„A cos myslel, že tu najdeš?“ opáčil sarkasticky

Biggles. „Tohle není Evropa.“

„Není, teď to chápu,“ souhlasil s ním Algy. „V jedné

věci má Wilks pravdu. Jsou tu opravdu širé a nekonečné

kraje.“

„Myslím, že dole na zemi poznáme ještě jiné věci,“

usmál se prorocky Biggles. „Není to náhodou Wilks –

tamhleten člověk opravující tu budovu?“

Algy vyhlédl postranním okénkem ven.

„Na Wilkse je příliš štíhlý,“ řekl. „On nic

neopravuje, on tu boudu bourá!“ dodal vzrušeně.

Biggles se krátce podíval na muže dole pod nimi.

„Skutečně, máš pravdu! To nevěstí nic dobrého. A

brzy se dozvíme mnoho dalších novinek.“

Zmlkli – a za minutu již poskakovala kola podvozku

po nerovném povrchu letiště.

Biggles počkal, až se vrtule zastaví, a potom se

zvolna rozjel k nižší z obou bud. Jupiter se majestátně

blížil k hangáru se střechou z vlnitého plechu, před nímž

stála skupinka mužů. Všichni si zvědavě prohlíželi

neznámé letadlo.

„Hrome, Wilkse tu nikde nevidím,“ zabručel

znepokojeně Algy.

„Což pravděpodobně znamená, že tu není,“ opáčil

Biggles. „Možná odletěl.“

„Možná. To se ostatně brzy dovíme. Tahle bouda

mu patří. Všimněte si tabule s jeho firmou, která je

opřena o zeď. Jako by ji právě před chvílí někdo sundal!

Udělal to asi McBain. Není to ten nesympaticky

vypadající chlapík v kožešinové čepici? Já bych na to

vsadil krk. To hošánek přehnal. Necháme raději spuštěné

motory pro případ, že bychom odtud museli rychle

zmizet. Řekněte Smythovi, aby si šel sednout k řízení

místo mne a aby dával dobrý pozor! A my se půjdeme

seznámit s budoucími protihráči.“

Když naši tři hrdinové vystoupili z letadla, právě jim

ti čtyři muži vyšli vstříc. Pátý, zřejmě Indián, zůstal stát

nedaleko hangáru.

Vedl je štíhlý, ale ramenatý muž. Byl vysoký a jeho

postava působila mohutným dojmem. Rovně zastřižený

vous byl na bradě posetý šedými skvrnami. Z jeho

světlemodrých očí vyzařoval chlad. Měl na sobě

kostkovanou košili, tmavé kalhoty, vysoké boty, na hlavě

kožešinovou čepici a kolem boků široký pás s pouzdrem

na revolver a střelivo.

Muž kráčející těsně za ním byl úplně jiný. Hezký,

poněkud zženštilý obličej zdobil tenký, černý knírek. V

temných a neklidných očích to jen hrálo. Bylo těžké

uhodnout, na co se právě dívá, zda na letiště, na stroj

nebo na letce. Zdálo se totiž, že pozoruje všechno

najednou. Pod rozepnutým kožešinovým kabátem měl

nádherný indiánský pás a za něj si zasunul lovecký tesák.

V těsném odstupu je následovali další dva muži. Oba

měli ruce bezstarostně zastrčené do kapes. Jeden byl asi

pětatřicátník s mohutným knírem, druhý byl mladší.

Neustále pohyboval čelistmi, jako by žvýkal žvýkačku.

Jeho snědá tvář svědčila o tom, že pochází z Jižní

Evropy.

Ač dosud nepadlo jediné slovo, mohl Biggles podle

popisu z Wilksova dopisu každého z nich oslovit

jménem.

Ten hřmotný muž byl nesporně Strakatý McBain.

Muž, jenž mu šel těsně v patách, nemohl být nikdo

jiný než Jean Chicot.

Další dva byli piloti Joe Sarton a Tex Ferroni.

Wilksův popis byl sice krátký, ale přesný a výstižný,

projelo Bigglesovi hlavou, když jim zvolna kráčel vstříc.

Zabloudil pohledem k hangáru a k sousední boudě,

doufal totiž, že ještě zahlédne Wilkse. Ale nikde po něm

nebylo ani stopy. Nebylo pochyb, že stavení patřila firmě

Arctic Airways. Vypadala opuštěně a nikdo v nich

zřejmě nebyl.

První promluvil McBain.

Když viděl, že Biggles a jeho kamarádi se k němu

blíží, zastavil se a čekal, až k němu dojdou. Současně s

ním se zastavil i druhý muž.

„Deset dolarů, cizinče!“ řekl McBain krátce.

Biggles zvedl překvapeně obočí.

„Co jste to řekl?“ zeptal se udiveně.

„Dostanu deset dolarů,“ opakoval chraptivým

hlasem Strakatý Jake.

„A za co?“ zeptal se Biggles.

„Poplatek za přistání.“

Biggles zatím došel těsně ke skupince čtyř mužů a

zůstal stát. „Vy jste oprávněn vybírat poplatky pro Arctic

Airways?“ zeptal se ostře.

McBainovi údivem lezly oči z důlků, ale ovládl se.

„Ne!“ odsekl. „Inkasuji za sebe.“

„To pozoruji. A kdo vlastně jste?“

„Jmenuji se McBain.“

„A já jsem Bigglesworth.“

„Američan?“

„Můžete hádat znovu, ale neuhodnete,“ usmál se

Biggles. „A nemýlíte se, Mr. McBain?“

„V čem?“

„Nu, pokud vím, tohle letiště patří firmě Arctic

Airways.“

„Cože? Nikoli, mýlíte se vy! Patří to tu mně,“

ušklíbl se McBain.

„Jak jste na to přišel?“ zeptal se ho Biggles. McBain

uvažoval. Vytáhl z kapsy dýmku a začal si ji nacpávat.

„A co tu vlastně děláte?“ zaútočil na Bigglese.

„Přijel jsem se podívat na svůj majetek,“ odpověděl s

naprostým klidem Biggles. Strakatý Jake užasl. „Na svůj

majetek?“

„Ano. Vložil jsem značný kapitál do Arctic Airways

a mám právo zjistit si, do čeho jsem investoval.“

Na chvíli nastalo ticho. Muž, stojící těsně za

McBainem, vytáhl z kapsy hrst tabáku a začal si

obratnými prsty balit cigaretu.

„Tak vy říkáte, že jste do toho podniku vložil

peníze?“ ukázal McBain prstem na hangár Arctic

Airways. „Ano, to říkám, a je to tak.“

_A jste tu proto, abyste se podíval, do čeho jste

vlastně ty peníze vložil?“

„Nikoli, přicházím proto, abych to tu trochu

rozhýbal.“

„Chcete tím naznačit, že tu hodláte pracovat?“

„Tak nějak si to představuji.“

„To si ale představujete špatně, Swigglesworthe!“

„Jmenuji se Bigglesworth, nemáte-li nic proti tomu.

Uznávám, že je to poněkud zvláštní jméno, to je pravda,

ale tatík mi jiné dát nemohl. Myslím, že bychom se spolu

měli dohodnout, aby se později předešlo případným

nedorozuměním – ovšem souhlasíte-li s tím.“

Druhý muž zamyšleně přikývl.

„Ano, jsem téhož názoru. Víte vůbec, jak to tady u

Arctic Airways chodilo?“

Biggles si samozřejmě všiml, že McBain mluví v

minulém čase, ale nedal najevo údiv ani zvědavost.

„Neměl jsem ještě kdy se tu porozhlédnout. Vy to

jistě budete vědět nejlépe. To už Wilkinson nelétá?“

„Myslíte si, že jsem jeho kojná nebo vychovatelka?“

„To si nemyslím. Jestli vám správně rozumím, chtěl

jste mi naznačit, že bych ho už nikdy nemusel najít?“

„Vypadá to tak.“

„A vy snad máte nějaké důvody k tomu, abyste to

předpokládal?“

„Mám.“

„Nemohl byste mi je říci?“

„Mohl, a to třeba hned. Ale poslyšte, cizinče, tohle

letiště je pro návštěvníky nebezpečné. Dám vám jednu

dobrou radu – zmizte odtud co nejrychleji.“

Biggles upřel šedé oči na McBaina.

„Své představy budete muset chtě nechtě poopravit,

pane McBaine. Tak rychle to s námi nepůjde,“ odpověděl

břitce.

Biggles došel těsně ke skupince člyř mužů a zůstal stát.

„Takové nápady pusťte z hlavy! To na mne neplatí! Tady

je dost práce pro dva podnikatele, a budou-li pracovat

společně, budou z toho mít výhody oba. Jsem ochoten se

s vámi dohodnout. Za používání letiště budete muset

ovšem platit určitý poplatek, protože patří firmě Arctic

Airways. Budete-li však postupovat tak jako dosud…“

„Cože?“ skočil mu do řeči Strakatý Jake. V obličeji

mu to zlostně škubalo. „Dejte sem těch deset dolarů!“

Biggles zavrtěl odmítavě hlavou.

„Nedostanete ani cent, McBaine,“ odsekl klidně. „S

tím si na mě nepřijdete! Můj advokát v Montrealu se

zabývá otázkou vlastnictví pozemku. Až to budu přesně

vědět, oznámím vám, do jaké míry jste vlastníkem Arctic

Airways. To by snad mohlo být už všechno – dodám jen

tohle: uděláte dobře, když se nebudete příliš přibližovat k

mým hangárům.“

Biggles kývl krátce hlavou na znamení, že domluvil,

a zamířil k domku, v němž byla s největší

pravděpodobností umístěna kancelář Arctic Airways.

Chvíli se zdálo, že ho McBain bude chtít zastavit,

protože postoupil o krok a napřáhl ruku, ale jeho

společník mu cosi zašeptal. Strakatý Jake se tvářil

výhružně, ale zůstal stát.

Algy a Ginger šli za Bigglesem do kanceláře. Uvnitř

nikdo nebyl, ostatně letci ani nečekali, že tam někoho

najdou.

V kanceláři byl strašný nepořádek. Nejspíš tam

McBainovi hoši něco hledali a přitom rozházeli papíry a

listiny.

Algy posmutněl, když uviděl tu spoušť.

„Tohle se mi vůbec nelíbí,“ konstatoval suše.

„Obávám se, že jsme přišli příliš pozdě.“

Než mohl Biggles cokoli říci, ozvala se rána a po ní

cinkot roztříštěného skla. Několik střepin vletělo do

místnosti a jedna z nich se zasekla Bigglesovi do tváře

tak, až mu z rány vytryskla krev.

„To byl výstřel!“ sykl Algy a vyřítil se za

Bigglesem, jenž ze dveří vyrazil první.

Opodál stáli nehybně McBainovi společníci a mezi

nimi i zženštile vypadající muž, v němž Biggles podle

Wilksova popisu poznával Jeana Chicota. Držel oběma

rukama pistoli a spokojeně se usmíval. Když se však

podival na Bigglese, veselost ho přešla.

Biggles k němu hbitě přiskočil.

„To jste střelil vy?“ Míšenec na něho drze pohlédl.

Afektovaný úsměv mu stále pohrával kolem úst. Pokrčil

rameny, ale než odpověděl, odfoukl Bigglesovi do

obličeje zbylý obláček kouře, zvolna se narovnávaje.

„Byla to náhoda,“ ukázal dvě řady oslnivě bílých

zubů. „Čistil jsem pistoli – a náhle z ní vyšla rána. To se

přece může stát, či ne?“

Padl na záda a pistole mu vypadla z ruky

Biggles neodpověděl. V následujícím okamžiku bylo

vidět jen ruku, která vyletěla do vzduchu. Rozzuřený

Biggles se rozmáchl k strašlivé ráně. Když dopadla jeho

pěst na Chicotovu bradu, ozval se zvuk, jako by se

lámala těžká větev. Míšenec se ani nezapotácel. Rána ho

srazila přímo na zem. Padl na záda, čepice mu sletěla z

hlavy, pistole vypadla z ruky. Jenom jednou krátce

vzdychl, potom zůstal nehybně ležet.

Biggles byl bledý a jeho rty, jež měl pevně sevřeny,

tvořily rovnou čáru.

„Ruce pryč od revolveru. McBaine!“ zařval Algy,

jenž vytrhl pistoli z pouzdra ihned, jakmile Bigglesova

rána dopadla.

Biggles se rozhlédl. Spatřil McBaina, jak přemýšlí,

prsty se zastavily kousek nad pažbou revolveru. „Jestli se

hne, provrtej ho kulkou, Algy!“ řekl Biggles tónem, který

nevěstil nic dobrého. „Přeje-li si tahle banda ničemů mít

tady horko, prosím, uděláme jim ze života saunu!“

Pak se obrátil k McBainovi.

„Zabil jsem už mnohem lepší chlapy, než jste vy,

McBaine,“ řekl chraplavě. „Nebudu s vámi mít

slitování.“

„Co se to tu děje?“ ozvalo se náhle za nimi.

Biggles se ohlédl a zjistil, že na scénu přibyl ještě

jeden protagonista.

Nebylo třeba se vyptávat, kdo to je, protože za něho

mluvila jeho uniforma.

Byl to příslušník severozápadní jízdní policie.

„Co se tu děje?“ opakoval policista a jednoho po

druhém si podezíravě měřil očima.

„Nic, co by stálo za řeč,“ odpověděl Biggles. „Před

chvílí jsem tu přistál se svými přáteli. Z důvodů, které

McBain zná asi nejlépe, měl nějaké námitky proti

našemu přistání a chtěl nás postrašit tím, že tady tomu

míšenci poručil, aby po nás vystřelil. Proto jsem ho srazil

na zem. No – a to je asi tak všechno.“

Policista se pátravě zadíval na Bigglese. ,A co tady v

tomhle zapadlém kraji vlastně hledáte?“ vyjel.

„Znáte snad nějaké důvody, proč bych sem nesměl

přiletět?“

„To ještě nevím.“

„Pak tedy uděláte nejlépe, když se o tom poradíte na

svém velitelství. Nepochodíte-li tam, řekněte jim, aby se

obrátili na ministerstvo – tam to jistě budou vědět. Vložil

jsem kapitál do firmy Arctic Airways, patřící mému

příteli Wilkinsonovi, jejž budete pravděpodobně znát i

vy. Sháním se teď po něm, nemáte tušení, kde by mohl

být?“

Policista se obrátil k McBainovi: „Kde je Wilkinson?“

„ To nemám.“

„Zeptejte se tedy McBaina – myslím, že to ví!“

Policista se obrátil k McBainovi.

„Kde je Wilkinson? Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Před čtyřmi dny.“

„Kde?“

„Tady.“

„Co dělal?“

„Připravoval se na cestu. Nejspíš měl namířeno na

sever.“

„Do Moose Creek?“

„Proč by mi vykládal, kam se chystá?“

„A dosud se nevrátil?“

„Nestarám se o něj.“

„Ale, ale – a copak jste hledal v jeho kanceláři,“

ozval se chladně Biggles.

„Kdo říká, že jsem to byl já?“

„Já to říkám! Když jsme přistávali, právě jste z ní

vycházel.“

„Myslím…“

„Nepřerušujte mě – nedomluvil jsem ještě! Vy jste

moc dobře věděl, že se Wilkinson nevrátil, a znáte i

důvody, proč se nevrátil, vždyť jinak byste se neodvážil

vniknout do jeho kanceláře a přeházet mu tam všechno a

prohledat jeho papíry. A také byste se neodvážil začít mu

rozebírat budovu.“

„Kdo vám řekl, že jsem začal rozebírat jeho

budovu?“

Biggles ukázal prstem.

„Tamhle je vývěsní štít s nápisem ARCTIC

AIRWAYS. Mám svědky, kteří viděli, kdo ji strhával.“

McBain pohlédl zlostně na Bigglese a obrátil se k

strážníkovi.

„Co chcete ještě?“ zeptal se. „Nemám čas tady

postávat poslouchat vaše řeči.“

„Já také ne,“ houkl policista. „Měl jste ale hlásit

Wilkinsonovo zmizení, McBaine! Byl bych požádal

kolegy, kteří jeli na sever, aby se po něm podívali.“

„O to se nestarejte! To udělám já,“ ozval se

pohotově Biggles.

„Vy se po něm podíváte?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Hned teď. Nenajdu-li ho do setmění, vrátím se a

zítra budu v pátrání pokračovat. Požádejte McBaina, aby

si hleděl jen svých baráků a dohlédněte na to laskavě v

době mé nepřítomnosti!“

Strážník se upřeně podíval na McBaina.

„Vy se budete zdržovat jen ve svých barácích,

rozumíte?“

Za odcházejícím Bigglesem ještě zavolal:

„Najdete-li Wilkinsona, oznamte mi to!“

Biggles souhlasně přikývl.

„Dám vám vědět.“ odpověděl a již spěchal k

Jupiterovi.

„Pojďte, hoši!“ vyzval přátele, nevšímaje si vůbec

McBaina. „Wilks je nejspíš někde na trase do Moose

Creek. Do setmění nám zbývají ještě asi čtyři hodiny.

Nesmíme ztrácet čas.“

KAPITOLA TŘETÍ

ÚSPĚŠNÉ PÁTRÁNÍ

„Tak tohle je McBain,“ řekl Ginger, když se opět

usadili v letadle.

„Ano, teď už víme, s kým máme tu čest,“ odpověděl

Biggles. „Musíme si na toho gentlemana dát dobrý pozor

a také na každé slovo, které před ním vyslovíme. Člověk

s jeho očima se už narodil jako darebák. Musím přiznat,

že mám o chudáka starého Wilkse vážné obavy.“

„Uvěřils McBainovi, když tvrdil, že Wilks odletěl na

sever?“ zeptal se Algy.

„Nejspíš mluvil pravdu. Není tady ani Wilks, ani

jeho

letadlo,

a

proto

jistě

někam

odletěl.

Nejpravděpodobnější je, že se vydal do Moose Creek.

Jistě pospíchal, aby byl co nejrychleji zase zpátky.

McBain moc dobře věděl, že se Wilks nevrátí, jinak by se

nepokusil zmocnit tak rychle jeho hangáru. Kdybychom

se neobjevili my, jistě by to udělal.

Chtěl-li se McBain nějak zbavit Wilkse – a my

víme, že to udělat chtěl – použil k tomu nejednodušší

prostředek. Poškodil mu letadlo tak, aby sice mohlo

vzlétnout, ale ve vzduchu se rozbilo. Wilks si byl tohoto

nebezpečí moc dobře vědomý, protože se o něm zmiňuje

ve svém dopise. Vsadil bych se, že je někde mezi Fort

Beaver a Moose Creek. Musíme jen doufat, že nehoda

nebyla moc vážná. Ještě zbývá jedna možnost, že prostě

kdesi přistál. Při jeho zkušenostech se dá předpokládat,

že přistání bylo bezpečné a stroj se nijak nepoškodil.

My se teď pokusíme najít ho. Naštěstí máme v

nádržích dostatek benzínu, takže se můžeme ihned vydat

na cestu. Vy, Smythe, zaujměte místo vzadu.“

Biggles pohnul pákou a začali se neslyšně snášet dolů.

Biggles domluvil, uchopil mapu a začal si ji

podrobně prohlížet.

Byly na ní vyznačeny Fort Beaver i Moose Creek.

Brzy byl hotov a tak se mohli vydat po stanovené trase.

Už za pět minut se vznášeli ve vzduchu a mířili na sever.

Algy a Ginger sledovali každý z jedné strany zem

pod nimi.

Brzy zjistili, že pátrání nebude zdaleka tak

jednoduché, jak si představovali. Kraj byl velice

nepřehledný, mnohem členitější než krajiny, které dosud

v Kanadě viděli.

Dlouho letěli nad nekonečnými borovými lesy,

prostoupenými šedivými skalisky, která se tyčila k

obloze jako hrozící ukazováčky ošklivých učitelek. Údolí

a srázy byly vyhloubeny klikatými řekami. Potom se kraj

začal zvedat. Výškoměr ukazoval tisíc stop, ale Jupiter se

pohyboval těsně nad úbočími hor. Biggles trhl pákou a

zvolna stoupal do bezpečné výšky.

Trvalo asi hodinu, než husté lesy začaly přecházet v

menší osamocené skupiny stromů. Nyní převažovaly holé

skály. Před nimi se vypínaly majestátní hory, jejichž

vrcholy byly pokryty sněhem.

„Nemohu vědět, jestli Wilks musel nouzově přistát,

ale jestli se o to pokoušel na těchto skalách, myslím si, že

je s ním konec,“ řekl tiše Biggles, dívaje se dolů na

omšelé, zvětralé srázy. „Od chvíle, kdy jsme se vznesli

do vzduchu, mohl bych na prstech jedné ruky spočítat

místa, na nichž lze přistát s letadlem a nerozbít ho při

tom. Bože můj! To je ale končina!“

„Mám dojem, že támhle se skály svažují a přecházejí

do roviny,“ ozval se Algy a ještě jednou se podíval z

okénka, aby se ubezpečil o tom, co před chvílí spatřil.

„Skutečně, máš pravdu.“ přikývl Biggles. „Ale

dobře si prohlédni ten povrch. Dobrovolně bych tam

nepřistál ani za nic – možná nouzově. Vypadá to dost

nebezpečně. A co – co je to tam vpředu? Vypadá to, jako

by tam něco leželo na zemi. Ano, je tam něco! Je to

letadlo a vedle něho nějaká postava. Podívejte – hýbe se!

Už nás uviděl a mává na nás.“

Biggles pohnul pákou a neslyšně se začali snášet

dolů. Teď už nikdo nepochyboval o tom, že předmět

ležící na zemi je letadlo.

„Leží na trupu,“ poznamenal Algy, jenž mezitím

otevřel postranní okénko, aby lépe viděl.

„Zdá se, že má ulomený podvozek,“ vykřikl Ginger.

„Je to jistě Wilks,“ řekl Biggles. „Kdo jiný by sem

letěl? Nikomu určitě nebude vadit, jestli rozbil stroj,

hlavní je, že se mu nic nestalo. Zamávejte na něho!“

Algy se vykláněl z okénka a vystrkoval volně visící

ruku, protože mávat ve vzduchu při rychlosti více než sto

mil za hodinu je nemožné. Jupiter se snášel níž a níž, až

se octl necelých padesát stop2 nad zemí.

„Jak to vypadá dole, Algy?“ vyhrkl Biggles

nedočkavě. „Vidíš tam nějaké vhodné a slušné místo?

Mně se to příliš nezamlouvá.“

„Wilks něco ukazuje. Myslím, že tam někde je

místo, kde bychom mohli přistát. Jde tím směrem – ale

kulhá. Nejspíš se při havárii zranil.“

Muž dole se každou chvíli sehnul, aby sebral ze

země kameny, které rovnou odhazoval na stranu.

„Připravuje nám hladké přistání,“ řekl Algy.

2 1 stopa = 0,304m

„Také to pozoruji,“ odpověděl Biggles a vraštil čelo.

„Přesto se mi dolů moc nechce.“

Nepřestával však klesat, narovnal podvozek a opět

se nedůvěřivě podíval dolů.

„Přece tam nemůžeme Wilkse nechat,“ zabručel

Algy.

„To opravdu nemůžeme,“ přikývl rozhodně Biggles,

„ale nechtěl bych rozbít letadlo, které mě stálo čtyřicet

tisíc dolarů. Nerad bych odtud šel domů pěšky.“

„Mně se to nezdá tak hrozné.“ odporoval Algy, stále

se dívaje na zem. „Když nám Wilks ukazuje, že můžeme

dolů, nebude to tak zlé. Asi to z této výšky jen tak

vypadá.“

Biggles obrátil zvolna letadlo tak, že se octl v jedné

přímce s místem, na němž měl přistát. Pak se pomalu

spouštěl dolů. Snesl se až těsně nad zem a sevřel pevně

páku, aby se letadlo udrželo v této pozici co možná

nejdéle.

Jupiter se otřásl, když se kola dotkla nerovné země,

ale náraz vydržel a zastavil asi dvě stě metrů od muže

běžícího jim v ústrety.

Nebylo již pochyb o tom, kdo to je.

„Bigglesi, u všech čertů, to je báječné!“ vykřikl

Wilks nadšeně.

„To máš pravdu, že to je u všech čertů báječné,“

ušklíbl se Biggles, podávaje starému brachovi ruku.

„Co to je tady za kraj, že ho tak chválíš?“

„Kraj je to vznešený a velebný, abys věděl,“

odpověděl Wilks pevným hlasem.

„Možná máš pravdu,“ řekl pochybovačně Biggles.

„ale nejdřív mi řekni, co se ti vlastně stalo?“

„A jak jste se hrome dověděli, kde jsem?“

„Nepospíchej tak, hochu, pěkně jedno po druhém!“

navrhoval Biggles. „Nemáš-li nic proti tomu, budu

nejdřív vypravovat já.

Dnes jsme přiletěli do Fort Beaver a přistáli jsme

tam někdy kolem poledne. Na letišti jsme se setkali s

McBainem a hned jsme se spolu chytli. Myslím, že z nás

moc velkou radost neměl. Přiletěli jsme právě včas.

Zatímco jsme se s McBainem hádali, objevil se tam

policista jménem Delaney. McBain na jeho dotaz

prohlásil, žes odletěl a dosud ses nevrátil. Napadlo nás,

žes letěl do Moose Creek, ale že se ti nepodařilo doletět

až tam. Proto jsme se vydali za tebou. Co se ti

přihodilo?“

Wilks se unaveně usmál.

„Máš pravdu, měl jsem namířeno do Moose Creek.“

řekl trpce. „Nějaký darebák mi strčil do druhé nádrže

staré hadry a ucpal mi tak přívod benzínu. Motory mi

začaly vynechávat a nakonec vypověděly službu úplně.

Nezbývalo mi nic jiného, než se snést dolů. Naštěstí tohle

místo dobře znám, protože jsem tu několikrát už letěl.

Všiml jsem si ho, protože to je jedno z mála míst mezi

Fort Beaver a Moose Creek, kde se dá přistát. Nu, měl

jsem štěstí, podařilo se mi to bez velké újmy.“

„Ty hadry do nádrže ti asi nacpal McBain, že ano?“

„Ovšemže.“

Během hovoru došli až k Wilksovu letadlu. „Co máš

s nohou, je zlomená?“ zeptal se Biggles, když si opět

všiml, jak Wilks kulhá.

„Narazil jsem si koleno,“ odpověděl Wilks stručně.

„Je letadlo poškozené?“

„Trochu ano, zejména vrtule, ale naštěstí se nic

nezlomilo ani nepřerazilo. Ale pokračovat s ním v další

cestě už nebylo možné. A s poraněným kolenem jsem

nemohl jít tři sta mil zpátky do Fort Beaver. Proto jsem

tu seděl a čekal. Doufal jsem, že budu pohřešován a že to

snad někdo ohlásí kamarádům od Canadian Airways.

Jsou to dobří hoši a jistě by se za mnou vypravili, kdyby

se dověděli, že jsem musel nouzově přistát.“

„To bys tady čekal asi pěkně dlouho,“ odpověděl

Biggles. „O tom, že jsi pohřešován, věděl jen McBain a

jeho banda. Ti samozřejmě nikomu nic neřekli. Byli si

tak jisti, že jsi zmizel, že už začali hospodařit v tvé

kanceláři. Přistihli jsme je, když jsme přistáli.“

„Čert aby ty darebáky vzal!“

„Zmínil jsem se o tom také Delaneyovi a ten je

varoval, aby na tvůj majetek nesahali. Snad dají alespoň

na nějaký čas pokoj.“

„Celkem se ani nedivím, že už nepočítali s mým

návratem,“ podotkl Wilks. „Zdejší kraj není zrovna

ideální pro nouzové přistání.“

„To už jsem také poznal,“ odtušil Biggles, prohlížeje

zkušeným okem odborníka poškozený stroj.

Smyth na nic nečekal a už se dal do práce.

„Vidím, že máš na palubě náklad,“ pokračoval

Biggles, nahlédnuv do kabiny.

„Ano. Vezl jsem do Moose Creek několik

náhradních dílů pro těžké stroje, které teď nutně potřebují

opravit. Obávám se, že kvůli mému zdržení jim stojí

práce a napříště mi už nedají žádnou zakázku. Stalo se mi

to už dvakrát, třebaže ne mou vinou.“

Biggles se zamyšleně kousal do rtu.

„Dnes je na to už pozdě,“ řekl pomalu, odděluje od

sebe jednotlivá slova, „ale zítra to snad budeme moci

vyřídit. Máme s sebou všechny potřebné nástroje a

nářadí, šťastnou náhodou jsme je nenechali ve Fort

Beaver. Nejprve přeložíme všechen náklad do mého

letadla a vrátíme se na letiště. Zítra vše dopravíme do

Moose Creek. Poletí se mnou Ginger. Smyth a Algy

zůstanou tady a opraví tvoje letadlo. Našel jste, Smythe,

nějakou závadu, kterou byste nemohl dát do pořádku?“

„Nevím o žádné takové, pane!“

„Dobře. Pokračujte tedy v práci! Algy, ty zůstaneš

se Smythem. Jakmile budete s prací hotovi, vrátíte se do

Fort Beaver. Vyspat se můžete v kabině. Wilks poletí se

mnou, protože si potřebuje odpočinout. Jak dlouho vám

asi potrvá ta práce, Smythe?“

„Myslím, pane, že s ní budu hotov zítra touto

dobou,“ zazněla z jeho úst přesvědčivá a jasná odpověď.

„Budeme vás tedy očekávat zitra večer, ale

nevydávejte se na cestu, nebudete-li moci do Fort Beaver

doletět před soumrakem! Pokud nebudete mít jistotu,

zůstaňte tu raději ještě jednu noc! Je ti všechno jasné,

Algy?“

„Jasné jak polární záře.“

„Výborně! A teď musíme přeložit náklad na

Jupitera. Nemůžeme tu příliš dlouho zůstávat, když jsme

s McBainem na válečné stezce. Až zítra poletím do

Moose Creek, budu se držet nízko nad vámi, ale

nepřistanu, nedáte-li mi znamení. A teď se dejme do

práce, abychom neztratili příliš mnoho času!“

Přeložení nákladu z poškozeného letounu na Jupitera

trvalo půl hodiny. Když byli s prací hotovi, Biggles se už

nezdržoval, protože slunce již stálo nízko nad horami na

západě.

Po několika minutách se Jupiter vznášel ve vzduchu

a jeho motory duněly tichým krajem.

Přestože Biggles po celou dobu letěl nejvyšší

možnou rychlostí, byla už úplná tma, když spatřili

mihotavá světla městečka Fort Beaver.

Biggles se nadzvedl na sedadle a vyhlédl ven.

„Že by byl McBain lepší, než jsem si myslel?“

podivil se. „Jsou to tamhle na letišti světla – nebo se mi

to jen zdá?“

„Jsou

to

skutečně

světla,“

potvrdil

Wilks,

překvapený stejně jako Biggles. „Nikdy to ještě neudělal,

a já jsem často musel přistávat úplně potmě.“

Biggles neodpověděl nic. Nějakou dobu pozoroval

světla dole a potom se na jeho tváři objevil zvláštní

výraz. Po chvilce zamířil dolů, ale ihned se zase vznesl

nahoru.

„Myslí si asi, že jsem buď hlupák nebo blázen,“

vyrazil ze sebe.

Wilks k němu udiveně zdvihl oči.

„Kdo?“

„McBain.“

...zamířil dolů, ale hned se zas vznesl nahoru.

„A proč?“

„Chce mě nachytat, nastražil na nás tuhle pitomou

léčku. Světla jsou úmyslné postavena na špatných

místech. Kdybych přistál podle nich, narazil bych přímo

do tvého hangáru. Vystřel, Gingere, signální raketu,

abychom se mohli podívat dolů! Věřím přece jen

vlastním očím víc než světlům pana McBaina. Co to

musí být za lidi, ti jeho piloti, když léčku na jiné piloty

nastraží tak, aby se letadlo roztříštilo na tisíc kousků!“

Ve tmě se rozzářila signální raketa a osvětlila letiště,

takže bylo docela dobře vidět.

Biggles měl pravdu. Letadlo, které by se spolehlo na

světla, by dopadlo na hangár Arctic Airways.

Biggles již o tom dál nemluvil, ale soustředil se na

to, aby Jupiter bezpečně přistál.

Když se mu to podařilo, otevřel dveře kabiny a

seskočil rychle na zem. Ostražitě se rozhlédl nalevo i

napravo, ale nikde nespatřil ani živou duši – světla

zmizela.

Mlčky zatáhli letadlo do hangáru.

„Kde spáváš, Wilksi?“ zeptal se Biggles, snímaje

koženou přilbu.

„Kdysi jsem spával ve své boudě, ale po příchodu té

ničemné bandy jsem na noc zůstával v hangáru. Ostatně

o tom jsem ti už psal v dopise. Je to jistější, když je

člověk u letadla.“

„V tom s tebou naprosto souhlasím,“ přikývl Biggles

zamyšleně.

„Zůstaneme tedy v hangáru, abychom měli stroj

stále na očích. Máš tu něco k jídlu? Mám už docela

hlad.“

„Takový hlad jako já jistě nemáš,“ odpověděl Wilks.

„Poslední tři dny jsem skoro nejedl. A teď si uvědomuji,

že tady už žádné potraviny nemám! Nevzals něco s

sebou?“

„Moc toho nemám, jen železnou zásobu, ale na tu

nerad sahám, nemusí-li to být. Víš sám dobře, co všechno

se pilotovi může přihodit a jak mu pak taková železná

zásoba přijde vhod. Kam chodíš nakupovat potraviny?“

„Do obchodu v městečku.“

„A kde to je?“

„Na hlavní ulici. Je tam ostatně jenom jeden obchod,

kde se dá něco nakoupit – v hospodě U tří hvězd.“

„Zajdu tam a nakoupím nějaké zásoby. Stejně tam

nebudeme moci běhat každý den. Vadilo by ti hodně,

kdybys tu zůstal sám?“

„Ne. Jsem na to zvyklý. Byl jsem tu sám celou

věčnost.“

„Dobře. Vezmu si na pomoc Gingera, poneseme

těžké balíky. Ty se zatím připrav na to, že budeme vařit,

a přichystej nám lůžka! Vrátíme se brzy. A pak si o všech

dalších krocích pohovoříme podrobně.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

V HOSPODĚ U TŘÍ HVĚZD

Městečko Fort Beaver bylo od letiště vzdáleno asi

dvě míle3. Cesta, vedoucí pustým a neobdělaným krajem,

byla na mnoha místech zanesena hlínou, naplavenou při

prudkých lijácích. Již z dálky zářila světla domků ve Fort

Beaver, a tak se naši hrdinové nemuseli bát, že zabloudí.

I hospodu U tří hvězd objevili brzy. V jejím průčelí

byly místo domovního znamení zavěšeny tři svítilny v

pravidelném rozestupu. Biggles otevřel dveře a vstoupil

dovnitř. V tu chvíli ještě netušil, koho tam potká. Také

nečekal, že v hospodě bude tolik lidí. A tak oba letce

3 1 míle = 1 609 m

poněkud zaskočilo, když jim do uší zalehl šum živého

hovoru.

Místnost

osvětlovalo

několik

závěsných

parafinových lamp, kolem nichž se táhla taková mračna

tabákového dýmu, že se z toho Ginger rozkašlal. Podél

celé jedné stěny stál dlouhý pult. Jedna jeho polovina

sloužila jako výčep a druhá jako pult. Kromě potravin se

tam prodávalo i jiné zboží.

Biggles přelétl očima všechny přítomné, ale bez

většího zájmu. Neočekával, že by zde mohl někoho znát,

a o nové známosti ani nestál. Když zjistil, že krám je

současně i bar, měl v úmyslu co nejrychleji odejít.

Zamířil na druhý konec místnosti, kde se prodávaly

potraviny. Asi uprostřed cesty zahlédl McBaina s jeho

kumpány. Seděli u stolu nedaleko kulatých kamínek

vytápějících místnost. Všiml si, že i McBain ho okamžitě

zpozoroval a ihned zmlkl. Biggles se však tvářil netečně

a kráčel dál až k pultu, na němž byly rozloženy

potraviny.

„Co budete pít, cizinče?“ zeptal se barman, jehož

oblečení ukazovalo, že je zároveň i majitelem hospody.

Biggles se na chvilku zamyslel.

„Abych řekl pravdu, nepřišel jsem k vám pít,“

odpověděl přátelsky. „Chci si opatřit zásoby potravin, ale

když o tom tak mluvíte, mám pocit, že by mi něco

teplého neuškodilo. Než se to ohřeje, budu mít čas, abych

se pořádně podíval, co máte na skladě. Mohu dostat

hovězí polévku? Nebo teplé mléko?“

„Mám tu obojí, ale málokdo si to objednává,“

zašklebil se barman.

„Výborně. Dejte mi polévku a balíček sušenek! A co

si dáš ty, Gingere?“

„Já mám chuť na mléko.“

Barman přikývl a odešel pro objednané věci. Biggles

zatím vytáhl z kapsy starou obálku a začal si podle toho,

co viděl na pultě, sepisovat zboží, které koupí: chléb,

sušenky, sýr, sušené maso, slaninu, sardinky, sušené

boby a tak dále. Když už měl popsanou celou jednu

stranu, přinesl jim barman jejich polévku a mléko,

postavil je před ně na pult a převzal Bigglesův seznam,

aby jim zboži připravil, než budou hotovi s jídlem.

Ginger si vzal svou sklenici, a protože předpokládal,

že budou muset na vybrané zboží ještě chvíli čekat, nesl

si ji k volnému místu u stolu nedaleko druhých kamen.

McBain a jeho společnost seděli asi deset metrů od nich a

Ginger je uviděl až cestou ke stolu, ale nechtěl se už

vracet a proto pokračoval v chůzi.

U kamen sedělo několik mužů, oblečených jako

lovci kožešin či zlatokopové, pohroužených do hovoru.

Ginger jim nevěnoval pozornost, ale když zaslechl

povědomé jméno, zbystřil pozornost. Mluvili o

Wilkinsonovi. Muž, který to jméno pronesl, je zkomolil a

řekl Wilkson.

Byl to starý muž, nejméně šedesátiletý, a měl na

sobě klasický zlatokopecký oblek: boty se silnou

podrážkou, vlněné kalhoty a kožený kabát. Na temeni mu

poskakoval starodávný a již řádně omšelý klobouk typu

Stetson. Kolem krku měl uvázaný špinavý červený šátek,

vpředu

sepnutý

opálovou

jehlicí,

jež

podivně

kontrastovala s jeho ostatním zevnějškem.

„Ano, Angus mi nakázal, abych něco vyřídil,“

pokračoval funivě starý zlatokop. Ginger se na něho

zvědavě zadíval. „Jenomže mám už špatnou paměť a

docela bych na to zapomněl. Uvidíš-li někde toho chlapce

Wilksona, povídal mi Angus, řekni mu, že jsem mu

zapomněl dát to potvrzení o převodu, ale že tu listinu

mám stále ještě u sebe! Možná, že ji bude potřebovat a

možná že ani ne. Ach jo, vypadá to, že se nakonec budu

muset vypravit na ten zatracený ajridrom.“

„Stačí, když nám to jenom řekneš, Mose,“ ozval se

jeden z mužů. „Není třeba, abys to šel vyřizovat

Wilkinsonovi osobně. Vídáme ho občas a to o té listině

mu můžeme vyřídit.“

Ginger se naklonil nad stul.

„Promiňte,“ promluvil, „ale nemluvíte náhodou o

kapitánovi Wilkinsonovi, jemuž patří letiště?“

„Ovšemže, chlapče,“ odpověděl starý muž, pěchuje

do lulky palcem tabák.

Ginger si okamžitě uvědomil, jak důležitá je zpráva,

kterou tu vyslechl.

Věděl, že Angus, o němž byla řeč, není asi nikdo

jiný než Angus Stirling, od nějž koupil Wilks svůj

pozemek. A listina, o které se zmínil starý zlatokop, je

jistě vládní převod vlastnictví pozemku na Anguse

Stirlinga.

„Pak je všechno v pořádku,“ pokračoval Ginger,

nedávaje vůbec najevo vzrušení nad tou šťastnou

náhodou.

„Já jsem přítel kapitána Wilkinsona, a můj velitel,

který stojí tamhle u pultu, je jeho společník. Vyřídím mu

to. Tu listinu bychom potřebovali. Kde je teď Angus?

Musíme se za ním vypravit.“

Starý muž se rozesmál tak, až se rozkašlal. Všichni

ostatní muži u stolu se k němu také připojili.

„Klidně se za ním vypravte!“ zašklebil se. „Najdete

ho u Muskeg Bend, v zálivu pižmoňů.“

„A kde to je?“ zeptal se nejistě Ginger, poučen

salvami smíchu, které vyvolala jeho předchozí otázka.

„V jižní části Eskymáckého ostrova,“ odkašlal si

starý muž. „Angus tam má naleziště a já tam s ním

pracuji.“

Ginger zavrtěl odmítavě hlavou, dávaje tak najevo

svou nevědomost.

„Nepamatuji

se,

že

bych

někdy

slyšel

o

Eskymáckém ostrově,“ usmál se omluvně.

„Z toho si nic nedělej, synu! O tom ostrově ještě

nikdy neslyšelo mnoho a mnoho jiných lidí,“ přikývl

starý muž. „Je to tak daleko na severu, že se tam ani auto

nedostane. Já bych o něm také nevěděl, kdyby mě Angus

nevzal s sebou.“

Snad nějaký bezděčný pohyb nebo možná instinkt

přiměl Gingera, aby se ohlédl za sebe. Velmi se zarazil,

když spatřil, že kdosi cizí stojí tak těsně u něho, že musel

slyšet každé jejich slovo. Byl to ten Indián, kterého viděl

na letišti s McBainem, když přistáli ve Fort Beaver.

Ginger se na něj zpříma podíval. Indián se na místě

otočil o sto osmdesát stupňů a zamířil k McBainovi.

Ginger se opět obrátil na starého zlatokopa.

„Počkejte, prosím vás, chvilenku!“ požádal ho.

„Zavolám sem svého velitele.“

Vstal a rychle odešel k Bigglesovi, stojícímu u pultu

nad připravenými balíky.

„Měl jsem štěstí, Bigglesi,“ řekl klidně, ale důrazně.

„Pamatuješ se ještě na to, co psal Wilks o Angusu

Stirlingovi, od nějž koupil ten pozemek a nedostal doklad

o vlastnictví?“

„A co s ním má být?“ pohodil hlavou Biggles.

„Je tady jeho společník. Právě teď jsem s ním

mluvil. Pracují spolu na severu a Stirling ho požádal – je

to ten starý muž v omšelém klobouku – aby vyřídil

Wilksovi, že má tu listinu u sebe. Napadlo mě, že

bychom se za ním mohli vypravit a listinu převzít. Asi

bude nejlepší, když si s ním půjdeš promluvit sám.“

Nebylo třeba, aby svůj návrh dále rozváděl. Ještě ani

nedomluvil a Biggles byl již na cestě ke kamnům.

„Buď ostražitý!“ zašeptal Ginger, jdoucí přímo za

ním. „McBain a jeho lidé nás pozorují.“

Biggles nepatrně pokýval hlavou na znamení, že

slyšel, ale na McBaina ani nepohlédl.

„Vy jste společník Anguse Stirlinga?“ oslovil

Biggles bez úvodu starého zlatokopa.

„Jsem.“

„Je pravda, že vás Angus požádal, abyste řekl

Wilklnsonovi, že má u sebe převodní listinu na pozemek,

který mu prodal?“

„Je. To mi Angus skutečně řekl.“

„To jsem rád,“ pokračoval Biggles. „Nastal čas, kdy

bychom tu listinu velmi nutně potřebovali. Jak daleko

odtud je vaše naleziště?“

„Asi patnáct set mil.“

Biggles vytřeštil údivem oči.

„I safra, to je tedy o kousek dál, než jsem si myslel,“

přiznal upřímně. „No, na tom konečně nezáleží. A je to

někde směrem na Moose Creek?“

„Je. Jenže o něco výš na sever. Řekl bych, asi

dvakrát tak daleko.“

„Vy se tam budete vracet?“

„Jistě.“

,A kdy?“

„Zítra. Musím vyrazit, protože brzy začne mrznout.

Než se tam dostanu, bude už na řece led.“

Bigglese napadlo, že tím má starý zlatokop na mysli,

že zatím zamrzne řeka, takže se bude moci dostat k

území, na němž Angus pracuje.

„A jak tam pojedete?“ zeptal se.

Zlatokop se usmál a upřel na něj oči.

„Tam, kam půjdu, pane, vlaky nejedou,“ zašklebil

se. „Dojdu až k Moose River a tam zapřáhnu psy.“

„Leží Moose Creek někde na Moose River?“

„Leží.“

„Ptám se vás proto, že zítra poletíme do Moose

Creek,“ pokračoval klidně Biggles. „Doufám, že to

stihnu za den. Chcete-li letět se mnou, ušetříte si tím

spoustu času. Možná bychom mohli letět rovnou za

Angusem. Co říkáte mému návrhu?“

Zlatokop se ušklíbl jako malé dítě a potom se

rozpačitě poškrábal za uchem.

„To jako myslíte, že byste mě vzal s sebou

letadlem?“

„Ano.“

„No, letadlem jsem sice ještě nikdy v životě neletěl,

ale zkusit bych to mohl. Říkáte tedy, že zítra?“

„Ano.“

,A to poletíme až do Moose Creek?“

„Poletíme rovnou za Angusem, jestliže tam je někde

místo, na kterém by se dalo přistát. Je tam někde nějaká

rovná plocha?“

„Je.“

„A jak je asi veliká?“

„Asi tak deset tisíc čtverečných mil.“

„Cože?“

„Vždyť tam nic jiného kolem dokola nevidíte, když

kraj zamrzne.“

„A to je tam jenom samý led?“

„Ano, samý led.“

„Ach tak. Teď už je mi to jasné.“

„A budete mít v letadle dost místa pro můj náklad?

Je to slušná hromádka věcí – zásoby pro Anguse a pro

mne na celou zimu.“

„Můžete si s sebou vzít náklad až do váhy jedné

tuny,“ uklidnil zlatokopa Biggles.

„No, tolik toho zase nemám.“

„Tím lépe. Přijďte tedy na letiště za svítání a ještě za

světla budeme v Moose Creek. Souhlasíte?“

„Samozřejmě.“

„Ráno tedy na viděnou.“ Biggles se obrátil a všiml

si, že za ním stál Indián a že nyní odchází. „Ten ničema

nás poslouchal?“ zeptal se Gingera.

„Myslím, že ano. Nezpozoroval jsem ho, jinak bych

tě upozornil a varoval.“

„Nevadí. Snad nám McBain nic nepřekazí,“ bručel si

pod vousy Biggles, když se vracel k pultu.

„Ráno odletíme do Moose Creek a pak už to snad

nebude moc daleko. Ať si to je, kde chce. Řeknu tomu

dědovi – jak se vlastně jmenuje? – aha, už jsem si

vzpomněl: Mose, aby mi to místo ukázal na mapě, až

ráno přijde. Teď už ale raději půjdeme, aby si Wilks

nemyslel, že se nám snad něco stalo.“

Biggles zaplatil za naprostého, poněkud podezřelého

ticha a sáhl po šálku se zbytkem polévky. Vtom zaduněla

rána a šálek se rozletěl na tisíc kousků.

Biggles se na okamžik zadíval překvapeně na místo,

kde šálek stál. Rázem pochopil a rozhlédl se bystře

kolem sebe.

U pultu nedaleko od něj stál McBain s kouřícím

revolverem v jedné ruce a s lahví whisky v druhé. Podle

zarudlého obličeje a mžourajících očí se dalo poznat, že

už je opilý.

Nikdo nepromluvil ani slovo. Bylo slyšet jen kroky,

jak se ostatní hosté v baru klidili z dostřelu.

„Dejte mi ještě jeden šálek!“ požádal Biggles klidně

barmana.

Barman za naprostého ticha naplnil druhý šálek a

postavil ho před Bigglese. Jakmile však k němu letec

natáhl ruku, vyštěkl znovu McBainův revolver a šálek se

opět rozletěl na kusy.

Biggles pomalu stočil pohled k McBainovi, jenž

nyní držel v jedné ruce sklenici a druhou se prohraboval

v kapse. Hledal asi peníze, aby mohl zaplatit. Revolver, z

nějž se ještě kouřilo, a láhev whisky ležely před ním na

pultě.

„Dáte mi ještě jeden šálek?“ zeptal se Biggles

barmana a sáhl do kapsy, jako by chtěl také zaplatit.

Barman před něho postavil třetí šálek a rychle

zacouval.

McBain postavil sklenici na pult a přiblížil ruku k

revolveru, ale tentokrát se mu nepodařilo úmysl

uskutečnit.

Vtom zaduněla rána a šálek se rozletěl na tisíc kousku…

Bigglesova ruka vyletěla z kapsy a místností zaznělo

dvojí cvaknutí. Dvě rány zaduněly tak těsně za sebou, že

splynuly vlastně v jednu.

Ozval se cinkot tříštícího se skla. Z McBainovy

lahve zbyly jen střepy a revolver nejprve poskočil a

potom spadl za pult.

Po výstřelech se v místnosti rozhostilo mrtvé ticho.

McBain se díval celých deset vteřin nevěřícně na

pult, na němž předtím stála láhev – a sáhl pravou rukou

po revolveru, který však nenahmátl. Zlostí zbledl, a když

se otočil na Bigglese, z očí mu šlehaly blesky a z úst se

mu vydral proud sprostých nadávek.

„Co je vám. McBaine?“ zeptal se klidně Biggles.

„To, co vy, dokáže každý idiot. Nebo snad máte něco

proti tomu, abych si také zastřílel?“

Bigglesův protivník neodpověděl nic. Upíraje

vyvalené oči na Bigglese, začal se zvolna sunout se

sevřenými pěstmi podél pultu.

„A teď už stůjte, McBaine!’“ zavrčel Biggles. „Už

jste snad dost blízko.“

Věděl, že by to s ním špatně dopadlo, kdyby se na

něho vrhl. Vážil jistě dvakrát víc než on a sílu měl

pravděpodobně jako býk. Musel si ho proto držet co

nejdál od těla.

Biggles se obrátil k barmanovi.

„Co se v tomto kraji obvykle dělává v takovémhle

případě? Mám ho zastřelit?“

„Počkejte, počkejte chvilku!“ koktal barman. „Tady

se nesmí střílet.“

„Já jsem nezačal,“ vybuchl Biggles.

„Vím, že jste nezačal,“ barman se otočil a vytrhl z

pouzdra, visícího za ním, těžký kolt.

„A teď už dost!“ zařval na McBaina. „Už dost,

Strakatý! Nejsem soudce, abych vás tu vyslýchal, ale

jisté je, žes dostal, oč sis řekl. Už toho mám po krk. Ty a

tvoje banda vyvoláváte jen samé spory. Nesnesete-li

trochu alkoholu, naučte se nejdřív pít. Pokud tu budu já,

nepřekročíte už tento práh!“

McBain se zastavil a vykřikl na barmana sprostou

nadávku.

Se sevřenými pěstmi se zvolna sunul podél pultu.

„Asi by bylo opravdu nejlepší, kdybych toho chlapa

odpráskl a zbavil tak svět jednoho špinavého lotra,“

uvažoval Biggles nahlas a nesmírně se podivoval tomu,

že se McBainovi hoši svého šéfa ani nezastali.

Stačil jeden letmý pohled stranou, aby pochopil.

Ginger je držel v šachu vytasenou pistolí.

Nikdo neví, jak by celá situace skončila, kdyby se ve

dveřích neobjevil policejní strážník Delaney s karabinou

v ruce.

„Co mělo znamenat to střílení?“ vykřikl přísně.

„To se tu jen já a McBain předháníme, kdo z nás

dovede rychleji pít,“ odpověděl Biggles.

„Zase už vy dva?“ přeměřil si je Delaney.

„Poslyšte, cizinče,“ pokračoval, když zpozoroval, že

Biggles drží stále v ruce pistoli, „tady u nás je se

střílením konec, rozumíte? To skončilo s Buffalo Billem.

Tady je teď město, ve kterém platí zákony.“

Biggles přikývl. „Ano, toho jsem si už všiml,“ řekl s

úsměvem.

„A žádné posměšky! Kdo vystřelil první?“

Biggles zavrtěl odmítavě hlavou.

„Já jsem to nebyl. Nemám ve zvyku zbytečně mrhat

střelivem.“

„McBain mu prostřelil šálek,“ vykřikl prudce starý

Mose. „Viděl jsem to.“

„Budete-li na sebe vy dva ještě jednou střílet,

odeberu vám zbrojní pasy,“ prohlásil strážník a přísně si

je opět přeměřil. „A to platí samozřejmě pro všechny

přítomné, rozumíte?“

„Správně,“ souhlasil Biggles, zastrčil pistoli do

kapsy a na jeden lok vyprázdnil šálek. ,A teď už Gingere,

pojď a vezmi ten balík! Jdeme!“

Když vycházeli, kývl na starého zlatokopa.

„Zítra ráno se tedy uvidíme,“ zavolal. „Odletíme za

svítání.“

Dveře se za nimi zavřely.

Vraceli se rychle směrem k letišti.

KAPITOLA PÁTÁ

GINGER NA VÝZVĚDÁCH

Na zpáteční cestě téměř nepromluvili. Měli jen

radost ze šťastné náhody, která jim pomohla najít stopu

Anguse Stirlinga, a pronesli několik stručných poznámek

o chování McBainově.

„To opilé zvíře někdo v nejbližších dnech pošle na

onen svět – a čím dřív to bude, tím lépe,“ vrčel Biggles,

když se vrátili do hangáru a odložili balíky s potravinami

na lavici.

„Už jsem o vás začínal mít strach, byli jste tam nějak

dlouho.“ přiznal se Wilks.

„Zdržel nás McBain, chtěl se před místními

předvádět,“ odpověděl Biggles a vylíčil mu celou historii

střílení u baru. „Ale to všechno je teď naprosto vedlejší

věc, které si vůbec nemusíš všímat,“ dodal potom rychle.

„Daleko důležitější je, že jsme přišli na stopu Anguse

Stirlinga. Pracuje na claimu4 kdesi na severu se svým

starým kamarádem, jenž se jmenuje Mose a právě v

těchto dnech tu nakupuje zásoby na zimu. Angus ti po

něm vzkázal, že ti zapomněl odevzdat převodní listinu na

pozemek, který jsi od něho koupil, a že ti ji může kdykoli

předat.“ Wilks vyskočil.

„Že mi ji může kdykoli předat? Bože, vždyť ta

listina je klíčem k celé nynější situaci!“ zvolal. „Budeme-

li mít ten doklad v rukou, můžeme McBaina v klidu

4 claim – vyhrazený prostor naleziště zlata

vyprovodit z letiště a zavolat na něj policii, nebude-li se

mu odtud chtít!“

Biggles přikývl.

„Ano, zcela správně. Souhlasím s tebou,“ přitakal.

,A proto jsem se rozhodl, že tu listinu musíme získat co

nejdříve.“

„A jak to provedeme?“

„Zítra ráno se Mose měl vydat na zpáteční cestu na

claim. Nabídl jsem mu, aby tam letěl s námi. Přistaneme

v Moose Creek, tam předáme zlatokopům jejich zásilky a

Mose si zatím může vyřídit vše potřebné ohledně svého

psího spřežení. Potom ho odvezeme na claim, kde prý je

dostatek místa k přistání.

Bude-li zítra hezky, budeme mít dost času, abychom

to všechno stihli.“ prohlásil. „Algy a Smyth by se sem

měli vrátit s opraveným strojem. Pozítří – nebo snad

nejdéle tak za tři dny – se vrátíme i my s tou listinou. Pak

změříme s McBainem své síly a uvidíme, co na to bude

říkat. Bude v nevýhodnější pozici než dosud – dříve tu

proti tobě byli celkem čtyři, a teď je to fifty fifty, čtyři

proti čtyřem. A jaké budeme mít počasí?“

„Už brzy přijdou mrazy,“ odpověděl Wilks.

„To jsme věděli už v době, kdy jsme se sem

vypravovali,“ poznamenal Biggles.

„Vyjdu ven a podivám se na oblohu,“ nabídl se Ginger.

Vstal, popošel ke dveřim hangáru a vyhlédl ven.

Lehce se přitom zachvěl, protože vzduch byl

skutečně velmi chladný, a to znamenalo, že přijde mráz

nebo sněžení. Obloha však byla jasná, a i když nesvítil

měsíc, žluté hvězdy zářily zřetelně a ostře.

Ginger chvíli postál před hangárem, obličej

obrácený vzhůru k obloze. Byl rád, že může Bigglesovi

ohlásit naději na krásný slunečný den. Už se chtěl vrátit

dovnitř, ale vtom se ve tmě nedaleko od něj mihlo malé

světélko. Zahleděl se tím směrem a okamžitě si

uvědomil, že paprsky vycházejí buď přímo z McBainova

hangáru, nebo z jeho dílny či ze sousední kanceláře.

„Bylo by docela zajímavé vědět, co tam dělají,“

ušklíbl se. „Jistě to bude zase nějaká ničemnost – na to

bych vsadil krk,“ řekl si pro sebe.

Pocítil neodolatelnou touhu přesvědčit se o tom.

„Vrátím se za minutku.“ zavolal na přátele přes

rameno a začal se opatrně plížit ke světlu – ale ne přímo

a rovně, nýbrž obloukem, aby se k cíli dostal odzadu.

Přikrčil se a pohyboval se nesmírně obezřetně, když

se blížil k čtverci žlutavého světla, vycházejícího, jak

viděl, z okna jednoho z menších srubů, přistavených k

hangáru. Postupoval krok za krokem a s napjatými nervy,

protože byl připraven na to, že narazí na hlídku. Dojde-li

k tomu, pak se na ni bez meškání vrhne – k tomu byl

pevně odhodlán.

To, čeho se obával, se však nestalo, a po chvilce se

už plížil k zadní stěně srubu, z něhož zazníval tichý šum

hlasů. Bez dechu se zvolna dostal až k oknu a nahlédl

dovnitř.

Spatřil tam čtyři muže, sedící v různých pozicích

kolem bedny, na níž stálo několik sklenic a uprostřed

nich černá láhev. Byli to piloti Sarton a Ferroni,

McBainův tělesný strážce Chicot a Indián.

McBain sám v místnosti nebyl.

Ginger zpočátku neslyšel, co se uvnitř mluví, ale

když přitiskl ucho těsně k štěrbině mezi trámy, slyšel

zcela jasně a zřetelně celý hovor.

Právě teď mluvil Sarton.

„Je už příliš dlouho pryč.’“ mumlal, pozdvihuje

sklenici. „Myslím, Jeane, že by bylo dobré, kdyby ses za

ním šel podívat.“

„Ne!“ protestoval míšenec. „Povídal přece: Jděte! A

proto zůstanu tady.“

Sotvaže dořekl poslední slovo, zaslechl Ginger

blížící se těžké a pádné kroky. Srdce se mu prudce

rozbušilo, ale uklidnil se zas, když poznal, že se zastavily

na druhé straně srubu. Pak uslyšel dvojí vrznutí dveří.

V té chvíli také objevil, že do místnosti může dobře

vidět touž skulinou mezi trámy, u níž poslouchal, a

ulehčeně si oddechl: nebude už muset nahlížet dovnitř

oknem a bude tedy mnohem méně riskovat, že ho někdo

uvidí.

Skulina mu ukázala, že nový příchozí je McBain.

Stál zahalen do dlouhého a poněkud již odřeného

skunkového kožichu, jejž Ginger s určitostí poznal podle

charakteristických drobných bílých skvrn. McBain stál u

dveří a upíral oči na muže, sedící kolem bedny.

Gingerovi se zdálo, že je rozrušený, poněvadž v obličeji

byl bledý a jeho pohyby byly trhavé.

Zdálo se, že v místnosti vzniklo napětí, a McBain to

hned prvními slovy dotvrdil.

„Hej!“ zařval na své společníky. „Vidíte mne snad

poprvé v životě? Co je vám?“

„Ehm, nic nám není,“ odpověděl Sarton neklidně.

„Tak na mne tak nečumte!“ zaburácel McBain, strhl

si kožich a pověsil ho do skříně, kterou si otevřel.

„Právě jsme mluvili o tom, že jste už nějak dlouho

pryč,“ pokračoval Sarton.

..Tak na mne nečumte!" zaburácel McBain.

„To není pravda! To je lež!“ vybuchl McBain tak, že se

všichni znovu lekli a obrátili se k němu. „Trvalo to

nanejvýš pět minut. Nemám pravdu?“

„Jistěže ji máte. Říkáte to vy!“ přikývl Sarton

ochotně.

„Nesporné je, že jsem sem přišel s vámi,“ prohlásil

McBain a mluvil přitom poněkud rychleji než obvykle.

„Byl jsem se teď jen na chvíli podívat venku, chtěl jsem

vědět, jaké bude zítra počasí. Zapamatujte si to dobře:

zeptá-li se vás někdo, jestli jsem se z města vrátil s vámi,

musíte dosvědčit, že to tak bylo, nebo budete lhát!

Rozuměli jste mi?“

„Rozuměli,“ zněla téměř sborová odpověď.

„Tak dobře,“ zabručel McBain, nalil si z láhve půl

sklenice tekutiny, o níž se Ginger domníval, že je to snad

čistý líh, a rázem ji vypil. „Zítra budeme mít práci.“

„Budou posílat zlato?“ pohotově reagoval míšenec.

„Asi za den nebo za dva.“ odpověděl McBain. „A

potom zanedlouho zase.“

Při slově zlato napjal Ginger uši a v tom okamžiku

mu svitlo: poprvé uviděl McBainovu činnost ve zcela

novém světle.

„Kdyby tu nestrašil ten pitomec Wilkinson, bylo by

dávno naše,“ pokračoval McBain. „Byla to pekelná

smůla, že zrovna on vezl a také správně dodal ty poslední

dvě zásilky, které už mohly být naším tučným soustem.

A teď to s těmi jeho novými kamarády bude ještě těžší a

horši. Vidím tu hrozně nerad toho – toho –

Biggleswortha. Je to inteligentní chlap a je pohotový. Ale

na mne jeho pohotovost stačit nebude. Ten se bude divit,

jak ho vyřídím.“

„Nemyslíte, že by se s námi dal do party,

kdybychom mu to nabídli?“ navrhoval Sarton.

„To nepřipadá v úvahu, není to náš člověk,“ odmítl

návrh McBain. „Ostatně nás čtyř je až až – a přibírat

další čtyři? S Wilkinsonem jsme to třeba mohli zkusit,

ale já jsem mu nedůvěřoval. Ne, v kolika jsme začali, v

tolika i skončíme. Teď se jen musíme postarat, abychom

přepravu další zásilky zlatého prachu získali my.“

„Ten chlap Bigglesworth se mi vůbec nelíbí,“ bručel

Chicot. „Měli bychom se ho co nejdřív zbavit.“

„S tím budeme muset počkat, dokud nás Delaney

nepustí z dohledu,“ rozhodl McBain. „Pak teprve

uvidíme, co dál. Jsou tam teď?“ ukázal směrem k

hangáru Arctic Airways.

„Teď jsou všichni uvnitř – sledoval jsem je,“

prohlásil Sarton.

„Dobrá. Já zatím do zítřka vymyslím nějaký plán. Je

letadlo připraveno k odletu?“

„Ano.“

„Máme na palubě všechno, co budeme potřebovat?“

„Všechno.“

„Ráno se dozvíte, co podnikneme. Teď jsem

unavený. A ne abyste tady vysedávali až do rána!“ ukázal

na láhev, z níž si pak ještě pořádně přihnul.

Ostatní vstali.

Ginger už na nic dalšího nečekal. Vždyť se dozvěděl

daleko víc, než mohl doufat. Pořádně se přikrčil a opatrně

se odplížil. Když se dostal do bezpečné vzdálenosti od

McBainova doupěte, dal se do běhu. Přátelé v hangáru se

již již chystali, že se za ním vypraví.

„Kde jsi byl, u všech rohatých?“ vyjel na něho

přísně Biggles.

Ginger se zapitvořil a dvorným gestem je vyzval,

aby se vrátili ke stolu.

„Dopustil jsem se činnosti, která se ve slušné

společnosti neprovozuje. Existuje pro ni tradiční výraz

špehovat, ale v současnosti se tomu říká zpravodajská

služba. Abych vás zbytečně nenapínal: vyposlechl jsem,

co si vykládala společnost pana McBaina.“

Potom se obrátil k Wilksovi a lišácky se na něj

usmál.

„Pokud si, Wilksi, myslíte, že těm grázlům jde jen o

to, aby vás vystrnadili z vašeho letiště, pak se důkladně

mýlíte. To není hlavní věc, o kterou jim jde!“

Nastala chvilka ticha.

_A o co jim tedy jde?“ sykl Biggles.

Ginger se nejprve napil kávy a potom odpověděl.

„O zlato!“ vyhrkl. „O váčky naplněné žlutým

kovem.“

Wilks nevěřícně zakroutil hlavou.

„Zasloužil bych pohlavek,“ řekl tiše. „Tohle by mě

nikdy nenapadlo.“

KAPITOLA ŠESTÁ

NEČEKANÁ ZPRÁVA

Hvězdy sice ještě zářily na obloze, ale na východě

již svítalo, když Biggles, Wilks a Ginger tlačili Jupitera z

hangáru. Chtěli mít všechno připravené tak, aby mohli

rychle naložit Moseho a hned po jeho příchodu odletět.

Po kratičké snídani se Biggles a Ginger usadili v kabině,

protože nechtěli nechat letadlo bez dozoru. Wilks měl

dnes zůstat doma. Nebyl ještě ve své kůži a den dva

odpočinku to měly spravit.

Nyní jim zbývala chvilka času, a tak se dali do

rozebírání fakt, která Ginger zjistil při včerejší výzvědné

výpravě.

„Nemělo by smysl zmiňovat se o tom před

Delaneyem,“ mínil Biggles. „Protože ví, že se s

McBainem nemáme právě v lásce, mohl by se domnívat,

že jsme si to vymysleli, abychom na něj a na jeho lidi

vrhli stín podezření – a důkazy zatím stejně žádné

nemáme. Za těchto okolností bude rozumnější o celé věci

pomlčet. My si teď na McBaina musíme dávat dobrý

pozor a sledovat každý jeho pohyb, aby nám neuniklo, co

má za lubem.“

„Neměli bychom varovat zlatokopy v Moose

Creek?“ navrhoval Wilks.

„To by nemělo žádný smysl.“ prohlásil Biggles. „Ti

by nám věřili ještě méně než Delaney. Nejspíš by si

mysleli, že chceme McBainovi překazit práci. A možná

by mu i řekli, že jsme je varovali my. Tak bychom

dosáhli jen toho, že by se měl víc na pozoru než dosud, a

to by nám ztížilo naši práci i pátrání. Ne, za těchto

okolností neřekneme raději nikomu nic.“

Při posledních slovech se podíval na hodinky.

„Starý Mose už má zpoždění,“ podotkl. „Doufal

jsem, že přijde dřív.“

„Někdo se sem blíží,“ řekl Ginger, jenž sledoval

cestu vedoucí k městečku.

„Je to jezdec na koni,“ ozval se Wilks.

„Vypadá to na Delaneye – ano, je to on,“

konstatoval Biggles. „Má nějak naspěch.“

Po chvili viděli již zcela zřetelně, že jízdní policista

míří ke stavením firmy Arctic Airways. Přede dveřmi

zastavil a seskočil s koně. Nejprve si všiml Jupitera,

teprve potom se podíval Bigglesovi do tváře.

„Vy letíte pryč?“ zeptal se zostra.

„Ještě ne.“ odpověděl Biggles.

„Jak to?“

„Čekám – a potom poletím do Moose Creek s

nějakými věcmi, na které už tam čekají.“

„Kde jste byl včera večer, když jste odešel od Tří

hvězd?“ Biggles udiveně zvedl obočí. „Vrátil jsem se

přímo sem,“ řekl.

„Můžete to dokázat?“ vystřelil na něj Delaney další

otázku.

Biggles se trochu usmál a pokrčil rameny.

„Každý svůj krok jsem si nezapisoval, ale chcete-li

věřit Wilkinsonovi, jistě vám řekne, kdy jsem se vrátil.

Viděl jste snad sám, jak jsem byl obtěžkaný balíky, když

jsem odcházel od Tří hvězd. Ostatně, rád bych viděl

člověka, který by si s takovým nákladem vyšel v noci na

procházku.“

Delaney sklouzl pohledem na Gingera.

„A co tenhle?“

„Ten se vrátil se mnou,“ řekl Biggles. „Měl v rukách

stejně tolik balíků jako já. Co ty vaše otázky mají

znamenat?“

„Proč jste tu tak všichni stáli, když jsem přijížděl?

Vypadalo to, jako byste na někoho čekali.“

„Však jsme také čekali,“ přikývl Biggles.

„A na koho?“

„Na Moseho. Příjmení neznám.“

„A proč jste na něj čekali?“

„Měl s námi letět do Moose Creek a potom na claim,

na němž pracuje s Angusem Stirlingem. Jen tak mezi

námi, Delaneyi: Angus má u sebe doklad o převodu

tohoto pozemku. Dostaneme-li ho my, pak se McBain

přestane na tomhle letišti roztahovat.“

„To je pravda,“ protáhl zvolna policista. „Mose už

ale nepřijde.“

,A proč?“

„Je mrtvý.“ Biggles zbledl.

„Mrtvý!“ vykřikl nevěřícně. „Vždyť večer byl ještě

zdravý jako rybička.“

„Jistě by mu nic nechybělo ani dnes ráno, jenomže

někdo mu v noci rozbil hlavu nějakou palicí.“

„Chcete tím snad říci – že byl zavražděn?“

„Nu, lidé si obvykle jen tak sami od sebe hlavy

palicemi nerozbíjejí.“

„Bože!“ Biggles začal horečně uvažovat. „A vy si

myslíte, že jsme to udělali my?“

„Já chci jen zjistit, kdo to udělal.“

„My bychom jeho smrtí nic nezískali, nýbrž naopak,

všechno bychom ztratili,“ řekl pomalu Biggles.

„Potřebujeme tu listinu velmi naléhavě. Teď, když je

Mose mrtvý… ani nevíme ani, kde ten Stirlingův claim

je.“

„Já to vím,“ skočil mu do řeči Ginger. „Řekl mi to

dřív, než jsi s ním mluvil ty. Je na – u všech čertů, jak se

to jen jmenuje? – na nějakém ostrově Eskymáků.“

„Pokud to místo nenajdeme, dopadne to s Angusem

špatně. Mose mu tam měl dovézt zásoby na zimu.“

„Je-li Angus na ostrově Eskymáků, bude šest měsíců

odříznutý od světa. Zanedlouho přijdou mrazy a sníh.

Pak už bude ten kraj nedostupný. Nejspíš už nemá moc

velké zásoby a zahyne tam hladem,“ potvrdil Delaney.

„Dopravím mu zásoby.“ rozhodl se Biggles.

„Doufám, že ho najdu.“

„Tak to už máte za pět minut dvanáct,“ řekl Delaney

temně. „Sníh může přijít každou chvíli. Ale neleťte tam

všichni! Jeden z vás tu musí zůstat pro případ, že bych

vás potřeboval. Půjdu si teď promluvit, s McBainem.“

„Nemáte tedy nic proti tomu, abychom se vypravili

na claim?“ zeptal se Biggles.

Delaney na okamžik zaváhal.

„Ne,“ řekl nakonec. „Vraťte se ale co nejdřív!“

Pokýval hlavou, vyskočil na koně a rozjel se k

McBainově boudě, kde jeho pomocníci právě vytahovali

z hangáru letadlo.

Jakmile byl policista v takové vzdálenosti, že

nemohl slyšet, co se povídá, přiskočil Ginger k

Bigglesovi.

„Zavraždil ho McBain,“ zašeptal opatrně. „Teď už

chápu, co měl na mysli. Celý ten jeho návrat a to, co

říkal, mi bylo od samého začátku podezřelé. Jistě si

vzpomínáte, že jsem vás na to včera v noci upozorňoval.“

Ginger skutečně svým přátelům podrobně vylíčil

všechno, co při včerejší noční výpravě viděl a slyšel.

„Moc tomu nerozumím,“ hučel Biggles. „Jestli ho

McBain zavraždil, musel k tomu mít nějaké důvody. Ten

Indián mu asi řekl, na čem jsme se s Mosem dohodli, a

tak chtěl asi zavražděním starého zlatokopa zabránit

tomu, abychom se setkali s Angusem. Vůbec mě

nenapadlo, že by k něčemu takovému mohlo dojít, a tak

jsem se Moseho ani nezeptal, kde ten claim je. Ještě

štěstí, Gingere, že to řekl alespoň tobě. Jak se to místo

jmenuje?“

„Muskeg Bend na ostrově Eskymáků.“

„To nám snad postačí, abychom ho našli,“ procedil

Biggles mezi zuby. „Teď zbývá otázka, jestli také

McBain ví, kde se Angus nachází. Dohady nám ale stejně

nejsou nic platné. Poletíme tam, a McBain ať si dělá co

chce. Ty, Wilksi, zůstaneš tady, Gingera vezmu s sebou.

Půjde-li všechno hladce, můžeme být za dva až tři dny

zpátky, nebo v krajním případě za čtyři. Nejdřív sem

musíme přinést zásoby, které chudák starý Mose

nakoupil. Možná, že Angus, až se dozví, co se stalo,

nechá claim claimem a vrátí se. Mám za to, že ten

Muskeg Bend asi není místo, na němž by chtěl Angus

strávit celou zimu sám. Teď se ale musíme poohlédnout

po těch zásobách.“

Výprava do městečka a zpátky jim trvala dost

dlouho.

Když Biggles s Gingerem procházeli ulicí, zaslechli

čas od času zlostný a podrážděný výkřik. V městečku se

již asi rozneslo, kdo je podezírán z vraždy Moseho. Ale

letci si toho nevšímali.

Po návratu zjistili, že letiště je opuštěné. Zmizelo

McBainovo letadlo i Delaney.

„Kde je letadlo?“ obrátil se Biggles na Wilkse, když

do Jupitera nakládali zásoby.

„Odletělo asi před dvaceti minutami. Mířilo na

sever.“

„McBain letěl v něm?“

„Ne. Řídil ho Sarton a byl s ním, myslím, jen

Chicot.“

Biggles mlčky přikývl a usadil se v kabině. Měl teď

jedinou myšlenku: co nejrychleji se dostat do Moose

Creek. Potom zkontroloval mapu a odložil ji stranou.

„Ostrov Eskymáků tu není zakreslen,“ řekl

Gingerovi, který seděl vedle něho. „Jeho polohu budeme

muset zjistit až v Moose Creek. Doufám, že to tam někdo

bude znát.“

Spustil motory a soustředěně pozoroval desku s

přístroji. Zbývalo už jen zamávat na Wilkse, jenž stál

vedle hangáru a díval se na ně. Nakonec Biggles levou

rukou zvolna posunul řídící páku dopředu.

Jupiter se s burácejícími motory vznesl nad letiště a

strmě stoupal do nebe.

KAPITOLA SEDMÁ

JUPITER LETÍ NA SEVER

Během následujících dvou hodin promluvil Biggles

jen dvakrát. Poprvé požádal Gingera, aby vyhlížel

McBainova Weinkela, a podruhé aby odhadoval, kde se s

ním asi setkají.

„Myslím, že ho najdeme v Moose Creek,“ skončil

svou úvahu – a měl pravdu.

Brzy proletěli nad Wilksovým Rockheedem,

stojícím dosud na místě, na němž ho včera zanechali.

Algy signalizoval, že je všechno v pořádku, a tak

nemuseli ani přistávat. Vzápětí se vznesli do původní

výšky.

Krajina je opět překvapila – a možno říci i trochu

zaskočila. Ginger si uvědomil, že dosud nic podobného

neviděl. Byl to kraj pochmurný, nedotčený lidskou

nohou. Na mnoha místech čněly do nebe skály rozryté

erozí. Během času nabyly pohádkově hrůzostrašných

podob. Mezi skalnatými hřbety se klikatily hluboké

kaňony, někde se prudce svažovaly do temných propastí.

Zcela ojediněle se objevovaly chomáče křovin. Jednou

nebo dvakrát zahlédl Ginger dole na zemi pohyb –

jedinou stopu života v nekonečné pustině. Jenomže letěli

příliš vysoko, aby mohli rozeznat, jaká zvířata to byla.

Poznali jen podle parohů malé stádo losů.

„Už je mi jasné, proč jsou tyhle kraje označovány za

pusté a nehostinné,“ pomyslel si Ginger. Zcela bezděčně,

tak jako asi každý letec, se stále ohlížel po místech, na

nichž by bylo možné přistát. Zatím nenašel žádné, kde by

se letadlo neroztříštilo na kusy.

Slunce již viselo nad horami jako ohromný míč,

když se dostali nad řeku, která je podle mapy měla dovést

k cíli. Krajina změnila svůj ráz. Skaliska zmizela a místo

nich se na téměř rovném povrchu objevovala stále

hustější křoviska.

Přeletěli nad několika osamělými chýšemi a brzy

zahlédli zlatá pole. Řeka tam tvořila širokou lagunu. Na

březích stály chalupy se střechami pokrytými vlnitým

plechem. Terén zde byl rovný a podobal se močálu.

Jakmile se snesli níž, uviděli dobře patrné stopy kol, jež

jim prozradily, že tam letadla obvykle přistávají, i když

se jen stěží dalo tvrdit, že je to letiště.

Za necelých deset minut už kráčeli k nejbližším

budovám – dlouhým, primitivně postaveným chýším –

před nimiž je očekával muž v kožešinovém kabátě.

„Vy jste Canwell?“ zavolal na něj Biggles,

domnívaje se, že to asi bude správce.

„To jste uhodl,“ zněla stručná odpověď. „Vy patříte

k Wilkinsonovi?“

„Ano. Jsem jeho nový společník a přivezl jsem vám

nějaký materiál.“

„Pozdě. Nebudete-li obstarávat objednané zakázky

včas, budu si muset najmout někoho jiného.“

„Příště už to půjde lépe.“ sliboval Biggles. „Měli

jsme menší nehodu, ale teď už bude všechno v naprostém

pořádku.“

Canwell zahvízdal a hned se objevilo několik mužů,

kteří začali skládat přivezené věci.

„Objevilo se tu také jedno z McBainových letadel,“

řekl Canwell Bigglesovi.

„Kdy tady byli?“

„Před chvílí. Právě odletěli.“

Bigglesovi bylo sice divné, že cestou Weinkela

nepotkali, ale ani slovem se o tom nezmínil. „A co tu

chtěli?“ zeptal se klidně.

„Nabízeli mi přepravu celého nákladu – celého,

rozumíte? – po patnácti centech za libru.“

Biggles užasl nad velkorysostí této nabídky, ale

nedal to najevo. Jenom se usmál.

„Naše konkurence se asi chystá brzy zbohatnout,“

řekl ledabyle. „Já vám všechno odvezu za dvanáct centů

za libru.“

Canwell vytřeštil údivem oči.

„Opravdu?“

„Ano. Opravdu. Nechceme zbohatnout ze dne na

den, to je jasné, a známe cenu spojení s velkou firmou.

Záleží to jenom na vás – uzavřete-li s firmou Arctic

Airways výhradní smlouvu na přepravu veškerého

nákladu mezi Fort Beaver a Moose Creek.“

„O tom by se dalo uvažovat.“ souhlasil Canwell.

„Rozmyslím si to a zítra dostanete moji odpověď.

Zůstanete tu přes noc, že ano?“

Biggles se podíval, jak vysoko je slunce.

„Jak dlouho ještě bude vidět?“

„Jak to myslíte?“

„No, za jak dlouho se setmí?“

„Asi za týden nebo nejpozději za deset dní už bude

úplná tma.“

Bigglesovi svitlo.

Teprve teď si uvědomil, že se nachází v nejzazší

severní oblasti, kde slunce během polárního dne

nezapadá vůbec. A to znamená, že může pokračovat v

cestě, aniž by ho zaskočila tma.

„Jak daleko je odtud na ostrov Eskymáků?“ zeptal

se.

„Dobrých pět set mil.“

Biggles si oddechl, neboť očekával, že to bude

mnohem víc. „A kterým je to směrem?“

„Na sever. Proč se ptáte? Dál na sever jsou už jen

dva běloši – Angus Stirling a Mose Jacobs. Ale teď jsem

si vzpomněl, že je tam jen jeden. Mose odjel pro zásoby.“

Biggles přisvědčil.

„To vím. Jenomže Mose se už nevrátí.“

„A proč?“

„Protože byl včera v noci zavražděn.“

„Ale jděte!“

„Angus čeká, že se Mose vrátí před příchodem

velkých mrazů. Mose se však nevrátí, a to znamená, že

Angus zůstane sám – napospas zimě a hladu.“

„To máte pravdu, u sta hromů,“ hořekoval Canwell.

„Chudák Angus! Je to sice potřeštěnec, přesto je mi ho

líto. A kdo vám zaplatí za to, že mu tam dopravíte

zásoby?“

„Kdo mi za to zaplatí? Nikdo. Snad si nemyslíte, že

ho tam nechám zemřít jen proto, že mi nikdo nezaplatí za

jeho záchranu?“

„Jste opravdu šlechetný člověk! Mohl bych vám

nějak pomoci?“

„Máte tu benzín?“

„Jistě.“

„Benzín je to jediné, co potřebuji. Předám Angusovi

zásoby, nebo ho přivezu, nebude-li tam chtít zůstat sám.“

„Jak ho znám, asi se nevrátí. Kdybych byl na vašem

místě, shodil bych mu ty balíky na led blízko claimu – a

ani bych tam nepostával.“

„Pokud to jen trochu půjde, určitě tam přistanu.“

„A proč?“

„Protože má u sebe listinu, kterou nutně potřebuji.“

V Canwellových očích blesklo podezření. „Jakou

listinu?“

„Wilkinson koupil před časem od Anguse pozemek

na letiště, ale Angus mu zapomněl odevzdat doklad o

převodu. A našel se chlápek, který nás chce o ten

pozemek připravit…“

„Myslíte tím McBaina?“

„Ano. Budeme-li mít tu listinu v rukou, můžeme ho

vyzvat, aby táhl ke všem čertům.“ Canwell přikývl.

„Chápu,“ přisvědčil. „Slyšel jsem o tom už od

Wilkinsona. Budete tedy dopravovat náš materiál a zboží

– ovšem s podmínkou, že to bude vždycky včas. Zlato

nemá cenu, dokud není v bance. Čím dřív se tam dostane,

tím lépe, rozumíte? Zlato tady nemůžeme nechat jen tak

povalovat. Zítra budu mít přichystanou velkou zásilku a

budete-li už tady, můžete ji vzít s sebou. Ale nejspíš

budete unavený, pokud dnes chcete doletět až k

Angusovi.“

„Snad to nebude tak hrozné,“ usmál se Biggles.

„Dobrá tedy. Budu vás zítra očekávat. Ať se stane

cokoli, zlato musí být v bance včas, rozumíte mi?“

„Mám to chápat tak, že nebudu-li tady zítra já, nýbrž

McBain, dostane zakázku on?“

„Ano, řekl jste to zcela přesně. Mou povinností je

dbát, aby firma měla co nejvyšší zisk, a proto mé osobní

sympatie musejí zůstat stranou.“

„Ovšem.“

Biggles by rád Canwella před McBainem varoval,

ale nakonec si to včas rozmyslel. Bylo mu jasné, že

správce je ten typ člověka, který by odsoudil pomlouvání

konkurence a jistě by se McBaina zastal.

Odvrátil se tedy a pozoroval, jak se nádrže plní

benzínem. Když byly plné až po okraj, vrátil se Canwell

ke své práci a Biggles s Gingerem nasedli do letadla, aby

vystartovali směrem na sever.

„Není mi jasné,“ bručel Biggles, když spouštěl

motory, „kam se poděl Sarton se svým Weinkelem.“

„Asi letěl tam, kam letíme teď my,“ suše konstatoval

Ginger. Biggles se zarazil.

„U čerta! Tohle by mě ani ve snu nenapadlo,“

přiznal se. „A zdráhám se tomu uvěřit.“

„Letěl-li za Angusem a vezme-li si od něho tu

listinu, pak se s ní můžeme rozloučit.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Biggles. „Nu, uvidíme.“

Otočil se a zadíval se zpříma na Gingera.

„Víš, hochu, že bych tě tu nejraději nechal?“

Ginger se vyděsil.

„A proč?“

„Protože si myslím, že tahle končina, nad níž máme

přeletět, je nebezpečně pustá. Kdyby se něco přihodilo a

museli bychom se snést dolů, nejspíš bychom se zpátky

nahoru už nedostali. A velice pochybuji, že bychom měli

dost síly na to, abychom se vrátili pěšky. Takoví chlapíci

jako Angus nebo Mose by to snad dokázali, ale my na to

nejsme zvyklí. My…“

„Zkontroluj si pistoli a leť!“ přerušil ho netrpělivě

Ginger. „Takhle jen zbytečně ztrácíme čas.“

Bigglesovi se na okamžik objevil kolem úst sotva

znatelný úsměv. Pak pokrčil rameny, levou rukou stiskl

páku a v okamžiku už letadlo stoupalo k šedé obloze.

„Canwell měl pravdu, nemáme času nazbyt,“

pronesl.

„Proč?“

Biggles ukázal bradou vzhůru k obloze.

„Podívej se nahoru! Zanedlouho začne sněžit – a až

jednou začne padat sníh, bude padat dlouho, předlouho.“

KAPITOLA OSMÁ

SOUBOJ NAD LEDEM

Biggles pak letěl víc než dvě hodiny stále na sever.

Řídil se jen kompasem – ani se ničím jiným řídit nemohl.

Země pod nimi byla pustá a divoká, hřebeny hor se

přikryly věčným ledem a průrvy mezi nimi vyvolávaly

tíseň. Několikrát museli v zápisníku přepočítat odchylky

kompasu, způsobované blízkostí magnetického pólu

Země.

Potom se začaly objevovat souvislé sněhové plochy,

jejich rozloha se postupně zvětšovala a nakonec se pod

Jupiterem rozprostřela souvislá a nekonečná, oslnivě bílá

rovina. Slunce stálo na obzoru nehybně, jako by už bylo

unavené, a ozařovalo celý ten uhrančivě působící výjev

mrtvolně bledým jasem. Na obloze se ukázaly hvězdy,

odrážející se v modravém ledu jako drobné jiskry, ale

přesto se nestmívalo.

Ginger se náhle zachvěl, když si uvědomil tu

děsivou samotu a opuštěnost. Vzpomněl si na Anguse a

nechápal, že někdo může dobrovolně žít na místě,

dýchajícím smrtí, jen kvůli naději, že narazí na bohaté

žíly zlata.

Právě se o tom chtěl zmínit Bigglesovi, ale najednou

zaslechl podivný zvuk, při němž mu ztuhla krev v žilách.

Ten zvuk už kdysi dávno zaslechl – a věděl dobře, o co

jde.

Byl to štěkot kulometu.

Nestačil se ještě ani pohnout, ba ani pomyslet na

pohyb, a ten zvuk se ozval znovu, nyní již mnohem

jasněji a zřetelněji. V témže okamžiku se Jupiter

zapotácel, jako by byl zasažen náhlým šlehnutím biče.

Gingerovi vzrušením vyschlo v krku. Rychle se

chytil svého sedadla, protože Jupiter v té chvíli vyrazil

prudce vzhůru jako pták. Opřel se o bok kabiny, vyhlédl

bočním okénkem ven – a spatřil dopravní letadlo typu

Weinkel. Okno jeho pilotní kabiny bylo otevřené a

směrem k nim z něj vyčnívala krátká černá hlaveň. Za ní

bylo vidět obličej míšence Chicota, na němž pohrávalo

cosi mezi smíchem a pošklebkem. Z hlavně sršely žluté

plameny.

„Střílej signální pistolí, stejně nic jiného nemáme!“

ozval se ledově klidný Biggles.

Ginger se na něho podíval. Viděl, že mírně zbledl,

ale že jeho oči planou rozhodností a vzdorem.

„Dávej pozor!“ pokračoval Biggles. „Pokusím se

manévrovat tak, abys mohl raketu vpálit přímo do nich.

Naper mu ji rovnou do vrtule! Snad se ti podaří Weinkela

zapálit.“

Signální pistole proti kulometu!

Gingerovi bylo jasné, že jsou v postavení téměř

beznadějném.

„Chceš snad zastavit?“ zeptal se.

„Zaútočili na nás při rychlosti dvěstě mil za hodinu,“

zněla krátká odpověď. „Připrav si pistoli a dávej pozor,

abys mi odtud nevypadl – provedu přemet!“

Ginger vytáhl z kapsy krátkou a širokou signální

pistoli a zasunul si za opasek několik signálních raket.

Pak pistoli nabil, prostrčil ruku okénkem a čekal. Viděl

před sebou jen oblohu, ale tlak v oblasti žaludku mu

prozrazoval, že Biggles právě provádí krkolomný obrat.

Náhle se před nimi vynořil Weinkel, řítící se

opačným směrem jako meteor, a z ústí Chicotova

kulometu sršely dlouhé oranžové plameny.

Ginger namířil a vystřelil, ale hned mu bylo jasné, že

chybil. Kolem nosu soupeřova letadla se mihla ohnivá

koule.

Sarton tu kouli nejspíš zahlédl včas, protože prudce

zahnul, což mělo za následek, že nazmar přišlo i míření

Chicotovo. Ginger bez váhání opět nabil. Měl při tom

pocit, že bušení kulek do Jupitera k němu doléhá až

odněkud z dálky.

Vtom mu Weinkel zmizel z dohledu. Gingerovi

nezbývalo než čekat, kdy se zase objeví. Musel sebrat

všechny síly k tomu, aby se udržel u okénka, neboť

Jupiter se ani na okamžik nezastavil. „Jak dlouho může

tyhle akrobatické kousky vydržet těžké dopravní

letadlo?“ pomyslel si s obavami Ginger.

Pak znovu zahlédl Weinkela. Řítil se na ně zepředu.

Míšenec od okénka někam zmizel. Aha, našel si lepší

místo pro míření i pro střelbu, vysunul hlavu a ramena z

kabiny. Horní část těla měl v prostoru mezi křídly zcela

nekrytou, zato se mohl dobře pohybovat a střílet na

všechny strany kolem sebe.

Ginger musel uznat, že je to nejvýhodnější místo a

rozhodl se, že bude následovat Chicotova příkladu.

Pečlivě zamířil na blížící se letoun, ale nešťastnou

náhodou právě ve chvíli, kdy chtěl zmáčknout spoušť,

roztříštila nepřátelská kulka nedaleko od něj okenní

tabulku a několik střepů mu vlétlo do obličeje. A tak i

druhá dobře mířená střela minula cíl. Jupiter opět vyletěl

vzhůru jako raketa a Weinkel na chvíli zmizel z dohledu.

Ginger se vrátil do kabiny, posbíral zbývající

patrony – byly už pouze čtyři – a zastrčil je do kapsy.

„Co chceš dělat?“ sykl na něj Biggles. „Chci jít

ven,“ odsekl nazlobeně Ginger. „Je to nebezpečné!“

„Dám si pozor, šéfe.“

Ginger si otevřel padací okénko a vmžiku byl

nahoře. Drže se jednou rukou za rám okénka, v druhé

svíraje pistoli, rozhlížel se po útočícím letadle. Weinkel

právě dokončoval obrat, stejně jako Jupiter. Ginger cítil,

jak mu ledový vichr v silných poryvech proniká až do

morku kostí. Bylo mu jasné, že na trupu letadla dlouho

nevydrží. Situaci mu komplikoval i Biggles, který se

snažil kličkovat, aby snížil účinnost Chicotovy střelby.

Dvakrát se Bigglesovi podařilo dostat jejich letadlo

do pozice, z níž bylo možné na protivníka vypálit, ale

ostrý vítr obě rány zmařil. Výstřely však přesto měly

účinek – podle trhavých pohybů Weinkela se zdálo, že

Sarton znejistěl, a to jistě z obavy, že by jeho stroj mohl

po zásahu ze signální pistole vzplanout. Sartonovo

manévrování mělo nepříznivý dopad na Chicotovo

míření.

Gingerovi zbývaly už jen dva náboje. Zodpovědnost

mu však trochu svazovala ruce. Měl sice ještě obyčejnou

pistoli, i Ginger ji měl, ale byl si moc dobře vědom, že

tyto

zbraně

jsou

ve

vzdušném

souboji

téměř

nepoužitelné.

Další příležitost se mu naskytla, když Biggles

vyrazil jako blesk a dostal se přímo pod Weinkela.

Odstup mezi letadly byl tak těsný, že se Ginger

instinktivně přikrčil v obavě, aby ho podvozek druhého

letadla nesrazil dolů. Vypálil přímo nad sebe, ale raketa

prorazila plášť i kostru Weinkela a vyletěla z něj druhou

stranou ven. Zanechala sice v trupu otvor, ale žádnou

jinou škodu nezpůsobila.

Gingerovi v ledovém větru slzely oči a slzy mu

zmrzly na tvářích. Sáhl do kapsy pro poslední patronu.

Na chvíli musel odložit i pistoli, protože Biggles právě

prováděl jeden ze svých akrobatických kousků. Jakmile

se Jupiter přiblížil zezadu k ocasu nepřátelského letounu,

Ginger opět vytrhl z kapsy pistoli.

Sarton jistě věděl, co má Biggles v úmyslu, a proto

začal klesat tak ostře, že Chicot nemohl Jupitera

zasáhnout, i když na něj bez ustání pálil ze vzdálenosti

sotva dvaceti metrů.

Ginger zlostně zaskřípal zuby. Narovnal se a

vystřelil dolů, míře při tom tak, aby nezasáhl vrtule

Jupitera. Zbledl, když viděl, že rána opět nezasáhla cil.

Prsty u rukou již vůbec necítil a tváře kolem očí měl

pokryté ledem tak, že téměř ani neviděl.

Nyní letěli přímo nad Weinkelem. Chicot musel

měnit pozici, aby znovu mohl manipulovat s kulometem.

Ginger si okamžitě uvědomil, že při neopatrném

manévrování jim hrozí srážka.

Bezmocně mrštil po Weinkelovi signální pistolí,

která mu už stejně byla na nic.

Minul Weinkela jen o několik palců, jenomže

minout cíl o palec je stejně velká chyba jako minout ho o

několik mil. Pistole proletěla kolem motoru, zahvízdala

za vrtulí a řítila se k zemi. V téže chvíli Biggles strhl

Jupitera do strany, aby unikl z nebezpečné pozice, a

Ginger, napolo zmrzlý, dopadl bezvládně na sedadlo

vedle něj.

Biggles na něho tázavě pohlédl.

„Minul jsem,“ vykřikl Ginger. „Nemám už patrony.

Můžeš se vrátit do předchozí pozice?“ Biggles jen

nepatrně přikývl.

Nebyl, jak se zdálo, nijak vyveden z míry a část jeho

chladné rozvahy se rázem přenesla i na Gingera, který se

trochu usmál, pokud mu to ovšem namrzlý obličej

dovoloval. Potom se zvedl a hbitě se protáhl do hlavní

kabiny, odkud za okamžik přinesl velkou krabici, na niž

bylo černými pismeny napsáno:

20 liber sušeného hovězího masa. Chránit před

teplem

Ginger s námahou zvedl tuto neobvyklou zbraň k

poklopu, vysunul ji ven a protáhl se za ní. Biggles

provedl další prudký obrat, takže měl Ginger pocit, že

sedí na kolotoči.

Svíraje levou rukou krabici, rozhlížel se slzícíma

očima po Weinkelovi. Ten právě kroužil hluboko pod

nimi. Vypadalo to, že je Sarton na okamžik ztratil z

dohledu. Pak zamířil, jako by ho nesl vítr, zpátky nahoru,

přímo k nim.

Biggles začal manévrovat tak, jak si to Ginger přál.

Ginger zatím čekal na svou příležitost, ale bál se,

aby ho v rozhodující chvíli nepřestaly poslouchat

chladem strnulé svaly. Ten nápad s krabicí mu nyní

připadal šílený. Cožpak může skvěle vyzbrojeného

nepřítele porazit tak prozaickou zbraní, balíkem sušeného

masa? Přesto se mu to nezdálo nemožné.

S klidem, jenž ho samého překvapoval, se díval, jak

Chicot horečně nabíjí kulomet. Viděl, jak na něj míří a

jak z hlavně začínají šlehat plameny. Dvakrát zaslechl

kulky prolétnout trupem. V duchu sotva stačil poděkovat

nebesům, že Bigglese ještě žádná nezasáhla, když vtom

najednou začal Jupiter nečekaně klesat. Ginger se lekl, že

Biggles je raněn nebo mrtev, a byl v té chvilce děsivého

strachu odhodlán ke všemu.

Klekl si na koleno, počkal, až se k sobě oba stroje

přiblíží, a potom, když byl Jupiter přímo nad Weinkelem,

rychle vstal a rozhoupal těžkou krabici. Bylo těžké udržet

rovnováhu s takovým břemenem v rukou, a také se mu na

chvíli zdálo, že přes trup letadla přepadne i s krabicí.

Znovu si klekl a připravil se k dalšímu pokusu. Pod

plátnem nahmátl jeden z drátů, které vyztužovaly kostru

letounu. Nebyla to sice nijak zvlášť pevná opora, ale

postačila k tomu, aby se mohl přitáhnout zpátky k

poklopu.

Po celou tu dobu nespustil oči z krabice – díval se na

ni tak, jako by ji chtěl očarovat. Zdálo se mu, že

Weinkela nezasáhne, nestiskne-li Sarton právě teď řídící

páku. Sarton, jako by ho slyšel, mu ideálně vyhověl.

Pohyb Weinkela byl sice téměř neznatelný, ale úplně

postačil. Křídla nepřátelského letadla se lehce posunula

směrem pod krabici, kterou Ginger svíral v rukou. Přímo

před očima měl slova: 20 liber sušeného masa…

Krabice zasáhla křídlo Weinkela asi čtyři stopy od

jeho konce. Dopadla přímo na nosnou plochu. Z toho, co

následovalo, bylo zřejmé, že dřevěná konstrukce těžký

náraz nevydržela. Křídlo zapraskalo, odlomilo se jako

suchá větev a začalo padat k zemi.

Následky na stabilitě letadla se projevily okamžitě:

stroj se naklonil na zasaženou stranu. Sarton se sice

snažil letadlo vyrovnat, ale Weinkel už byl bezmocný

jako pták s přeraženým křídlem. Ještě dvě tři vteřiny se

udržel ve vodorovné poloze, protože pilot dělal všechno,

co jen mohl, aby se zachránil, ale potom se už neodvratně

klonil nosem k zemi a vířivým pohybem začal padat

dolů.

Ginger to všechno zděšeně sledoval. Viděl, že křídlo

se utrhlo jako kus papíru a letadlo se řítí k zemi čím dál

větší rychlostí. Také zahlédl Chicota, jenž vyskočil z

letadla a v prázdném vzduchu se marně snažil něčeho

chytit.

Nakonec se od toho přízračného výjevu přece jen

odvrátil a bezvládně se zhroutil na sedadlo v kabině.

Nebezpečí už minulo, ale teprv teď mu začalo být úzko.

Posádku Weinkela však nelitoval, necítil ani žádný

soucit. Vždyť osud, který útočníky stihl, sami

připravovali posádce Jupitera.

Konstrukce těžký náraz nevydržela. Křidlo

zapraskalo a…

Ginger vzhlédl k Bigglesovi. Ten postranním

okénkem pozoroval závěr výjevu. Jupiter právě klesal,

což bylo zřejmé z toho, že podlaha se chvěla. Oba ještě

viděli, jak Weinkel dopadl na sníh a roztříštil se na tisíce

kusů. K nebi vyšlehl sloup plamenů a kouře.

Biggles obrátil kamennou tvář k Gingerovi.

„Dostali, oč si řekli,“ prohlásil ponuře. „Nemá smysl

přistávat – riskovali bychom zcela zbytečně.“

Sáhl po řídící páce, motory opět zaburácely a Jupiter

znovu směřoval přímo k obzoru.

Potom se Biggles ještě jednou otočil k Gingerovi.

„Provedls to na jedničku, hochu,“ pochválil ho. „V

termosce je horká káva – a ty vypadáš, jako bys ji nutně

potřeboval.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

PŘISTÁNÍ V LEDOVÉM KRÁLOVSTVÍ

Na několik příštích minut se oba letci odmlčeli.

Ginger lačně hltal horkou kávu. Byl tak promrzlý, že

ani nemohl pohnout rty. Pak si začal rychle třít obličej a

ruce, aby se mu v nich rozproudila krev.

Nečekal, že na něj Biggles bude pět chválu, nebyl na

to ostatně zvyklý a ani o to nestál. Neznamenalo to však,

že Biggles nedovede ocenit statečnost či úspěchy

druhých. Sám dělal vždycky to, co poměry a okolnosti

vyžadovaly, a většinou i o kousek víc. Stejně jednal i

Algy – a jeho starší přátelé mu v tom byli vzorem.

Nakonec se Biggles přece jen ozval.

„Ani teď ještě nemohu uvěřit, že by McBain byl

schopen toho, čeho jsme byli před chvílí svědky,“ řekl

trpce. „Věděl jsem od začátku, že je to ničema, ale myslel

jsem si, že zná meze, které nelze překročit. Nu, je to pro

mě nová zkušenost!

Bez kulometu už neudělám ani krok. Ten lotr Sarton

na nás tady číhal. Teď se ale budeme muset podívat po

ostrově Eskymáků. Nemůže být odtud daleko. Jen bych

rád věděl, jak poznáme, že jsme nad ním. Původně jsem

počítal s tím, že uvidíme ostrov obklopený vodou, ale

tady kolem je všechno zamrzlé. Navíc ještě napadl

čerstvý sníh, takže teď už vůbec nepoznáme, kde je

pevnina a kde voda. Podle rozsahu i podle povrchu pod

námi bych řekl, že jsme nad ledem. Ty pahorky tamhle

vpředu jsou asi země, mohl by to být i ledovec. Z výšky

to nerozeznám. Všechno je mnohem obtížnější, než jsem

si myslel. Skoro začínám litovat, že jsem se na tu cestu

vydal. Dívej se pozorně dolů. Nemůžeme si dovolit létat

tady jen tak pro zábavu a mrhat benzínem! Musím se

přiznat, že mě tenhle kraj začíná unavovat a dopalovat.“

Gingerovi se při pohledu na tu rozlehlou a prázdnou

pustinu tajil dech. Už už chtěl prohlásit, že asi neletí

správně, protože na tak strašlivém místě by se snad

neusadil žádný člověk, který jednou poznal, jaké pohodlí

poskytuje civilizace, ale vtom začal vynechávat jeden z

jejich motorů. Rozběhl se sice znovu, ale vzápětí opět

vynechal.

Biggles se otočil.

„Tak právě tohle nám teď ještě scházelo,“ zavrčel.

„Já…“

Nestačil už nakousnutou větu dopovědět – motor

zatím zmlkl docela. To ale nebyl jediný důvod toho, že se

Gingerovi rozechvěly rty. Začal vynechávat i druhý

motor.

V Gingerovi vzklíčilo strašné podezření. Pootevřel

úzká dvířka, vedoucí do nákladového prostoru, ale hned

je zase přirazil. Obličej měl bledý jako křída.

„Je to benzín!“ vykřikl chraptivě. „Všude je plno

benzínu. Všechno je zalito benzínem. Některá z

Chicotových kulek prorazila hlavní nádrž.“

Ještě než domluvil, druhý motor na chvíli znovu

naskočil a pak definitivně zhasl. Obě vrtule se zastavily a

nastalo hluboké ticho, přerušované jen nárazy větru do

křídel.

Biggles začal horečně pracovat ruční pumpou. Chtěl

tak naplnit spádovou nádrž, avšak z hlavní nádrže nic

přečerpat nemohl, protože byla prázdná. Brzy se přestal

zbytečně namáhat a raději se soustředil na přistání.

Letadlo už zvolna klesalo k ledové pláni pod nimi.

Ginger se vyklonil, aby se podíval, kam se to vlastně

snášejí. Srdce se mu sevřelo úzkostí. To bude náš konec,

tady nás čeká jedině smrt, pomyslel si. Neměl ve zvyku

jen tak se vzdávat, a zejména ne od té doby, kdy

několikrát unikl ze spárů smrti. Avšak nyní nenacházel

žádné východisko. Možná se jim podaří přistát, ale co

potom? Nebudou mít benzín, bez něhož nemohou znovu

odstartovat. A v tomhle zapomenutém kraji zaručeně

žádný nenajdou, ať se vydají na kteroukoli stranu.

Myšlenka na pěší návrat do Moose Creek mu

připadala natolik šílená, že ji okamžitě pustil z hlavy.

Cožpak je možné ujít v takové zimě čtyři sta mil?

Jupiter stále klesal, rozrážeje křídly ostrý vzduch.

Když se dostali těsně nad zem, vpluli do zvláštního

přítmí, ale k jejich údivu se viditelnost nijak nezmenšila.

Nebylo nutné hledat vhodné místo k přistání. Všude

kolem nich byl terén stejný: sníh, samý sníh a nic než

sníh všude, kam oko dohlédlo. Jen na severu se k temné,

ocelově modré obloze vypínaly hroty skal.

Než se kola podvozku dotkla poprvé země, Ginger

zatajil dech. Připadal si tak trochu jako v pohádce o

Zimní královně.

Nevěděli, co se stane v příštím okamžiku. Proboří se

do hlubokého sněhu, nebo lehce přistanou?

Ukázalo se, že jejich obavy byly liché.

Kola dosedla na povrch země zlehka a hladce se

rozběhla po sněhové pláni. Potom letadlo trochu

poskočilo a stroj se zastavil.

Oba letci seděli bez hnuti na svých sedadlech.

Biggles pak zazíval a přejel si rukou po obličeji. „Bože

můj!“ povzdechl si. „Jsem tak unavený, že bych ve

vteřině usnul.“

„Možná usneme už brzy – a budeme spát nepříjemně

dlouho,“ řekl trpce Ginger. „Je to tu příšerné! Kdybych

se teď probudil ze spánku, budu si myslet, že jsem někde

na Měsíci.“

Biggles se ušklíbl.

„Nezdá se ti, že na nás čeká pěkný kus práce?“

zeptal se hocha, vytahuje pouzdro s cigaretami. Vtom

ucítil pach benzínu a uvědomil si, jak nebezpečný by pro

ně byl plamínek zápalky. Otevřel proto raději dvířka a

seskočil na zem.

Ginger vystoupil za ním a okamžitě se zabořil do

čerstvého sněhu, asi pět centimetrů hlubokého. Rozhlédl

se kolem a znovu ho vyděsil ten pustý a prázdný prostor,

který se zde táhl do nekonečné dálky. Měl pocit, že on a

Biggles zůstali posledními lidmi na celé zeměkouli.

Jedině úzký proužek krvavě rudého světla nad obzorem

mu připomínal, že svět, který zná, stále ještě existuje.

Nejsilněji na něj působilo ticho: bylo tak hluboké, že

škrtnutí sirkou, když si Biggles zapaloval cigaretu,

zaznělo jako silné zapráskání bičem.

Biggles ukázal před sebe.

„Podívej se!“

Nedaleko od nich, asi půl míle, bylo vidět dva

pohybující se šedobílé stíny. Jeden byl vysoký a

mohutný, druhý se zdál menší. Ginger se vyděsil a

instinktivně začal couvat: poznal totiž, že je to samice

ledního medvěda s mládětem. Brzy se však uklidnil,

protože zjistil, že si ho zvířata vůbec nevšímají. Možná

neviděla letadlo na sněhu poprvé. Pokračovala nerušeně

v další cestě, a jen pára, již vydechovala, vyznačovala

směr jejich pohybu. Zanedlouho zmizela v šeru a krajina

kolem byla znovu úplně pustá.

Gingera napadlo, že se snad setkali s nějakými

duchy ledového severu, a proto se raději obrátil k

Bigglesovi.

„A co budeme dělat teď?“ zeptal se.

„Abych řekl pravdu, chlapče, také bych to rád

věděl.“ odpověděl mu na to Biggles. „Jaké máme

možnosti? Především se nesmíme vzdávat naděje. Naše

situace ve skutečnosti není tak hrozná, jak by na první

pohled mohla vypadat.“

„Máš pravdu, je naopak skvělá, báječná,“ namítl

posměšně Ginger. „A jak jsi k tomuhle názoru dospěl?“

Biggles nejprve vyfoukl do vzduchu obláček dýmu a

potom odpověděl:

„Jednak máme zásoby na dost dlouhou dobu. Vezli

jsme je Angusovi, ujídáním z cizího budeme hřešit –

jenomže když nás tu Angus neobjeví, a nejspíš ho

nenajdeme ani my, byli bychom blázni, kdybychom kvůli

svědomí zemřeli hladem. Spát můžeme v kabině. Nebude

nás sice příliš chránit před tímhle vražedným chladem,

ale lepší je kabina než nic.“

„A co pak, až nám dojdou zásoby?“ namítl Ginger.

„Nebuď takový pesimista!“ napomenul ho Biggles.

„Ještě jsem neskončil. Podle mého máme dvě šance.

První je, že se Algy a Wilks za námi vypraví ve

Wilksově Rockheedu. V tomhle vzduchu se zvuky dobře

nesou a hřmot jejich motoru by byl slyšet na velkou

vzdálenost. Mohli bychom udělat oheň. Jistě uznáš, že by

na sněhu byl dobře viditelný, a tak by nás nejspíš

nepřehlédli. Druhá možnost je, že uvidíme Anguse nebo

zaslechneme něco, co nám prozradí jeho přítomnost.

Musíme být dost blízko ostrova Eskymáků, a tudíž i

blízko cesty, po níž by se Angus vydal, kdyby vyšel

Mosemu naproti. Protože neví, co všechno se zatím stalo,

bude si myslet, že Mose měl nějakou nehodu a vypraví se

ho hledat.“

.Máš asi pravdu,“ uznal Ginger. „Hrome, to je ale

zima! Hned bych…“ odmlčel se náhle a zahleděl se na

oblohu. Zdvihl ruku s nataženým ukazováčkem. „Podívej

se!“ vykřikl. „Tamhle je nějaké světlo. To je jistě Algy!

A tamhle je druhé – třetí – čtvrté – jejich celá řada. Co to

je, u všech čertů?“

Biggles se pozorně rozhlédl a potom se zasmál.

„Dosud nikdy v životě jsem to neviděl, ale podle

toho, co jsem kdy četl, řekl bych, že je to polární záře.“

Ginger přikývl.

„No jistě,“ přitakal. „To mne nenapadlo. Můj bože!

A jak se ty barvy mění! Vydržel bych se na to dívat celé

hodiny.“ Biggles se ušklíbl.

„Nu, času budeš mít víc než dost,“ podotkl škádlivě.

„Ale tamhleto žádná polární záře není, na to bych

mohl přísahat,“ vykřikl vzrušeně Ginger, ukazuje na

vzdálený skalnatý pahorek. „Vidím oheň – nebo jsem

ještě nikdy žádný neviděl!“ Biggles se rychle otočil.

„Kde jsi ho viděl?“ zeptal se naléhavě.

„To je zajímavé! Teď zmizel,“ vyhrkl překvapený

Ginger. „Vidíš tamhle vpravo ty dva špičaté vrcholky?

Myslím, že to bylo pod jedním z nich.“

„Víš jistě, že se ti to jenom nezdálo?“ zeptal se

nedůvěřivě Biggles.

„Není o čem pochybovat, viděl jsem tam světlo,“

prohlásil s jistotou Ginger. „Vzplanulo, chvilku hořelo a

potom zase zmizelo. Vypadalo to, jako by někdo otevřel

dveře osvětlené místnosti a potom je za sebou zavřel.“

„Věřím ti tedy,“ řekl Biggles. „Máš-li skutečně

pravdu, může to znamenat jenom jedno: tam někde je

Angus. Není pravděpodobné, že by tu byli dva lidé. A ty

dva vrcholky jsou tudíž na ostrově Eskymáků. To máme

ale kliku.“

„Co teď podnikneme?“

„Nemá smysl, abychom tu dále zůstávali,“

odpověděl Biggles. „Nejspíš Angus čeká na Moseho, a

proto zapálil oheň. Udělejme také oheň. Pokud ho

zpozoruje, jistě nám dá znamení. Pak bychom vzali

nějaké zásoby a vydali se na cestu. Jistě by nám pomohl

odvézt i ostatní potraviny. A teď už zapálíme ten oheň.“

Naházeli na hromadu několik hadrů a papírových

obalů nasáklých benzínem. V bezpečné vzdálenosti od

letadla se brzy rozhořel jasný oheň. Pozorně sledovali

oba vzdálené vrcholky, snažíce se rozeznat v jejich okolí

obrysy ostrova, pokud to vůbec ostrov byl.

Nespatřili však nic nového.

Světlo, které vyhlíželi, se už neukázalo.

„Zašel asi dovnitř,“ brumlal nespokojeně Ginger.

„Byl bych mnohem klidnější, kdybych to světlo

viděl sám na vlastní oči,“ řekl Biggles.

„Na to můžeš vzít jed. Já jsem opravdu viděl hořící

oheň,“ trval na svém Ginger.

„A nemohl to být odlesk polární záře na ledu nebo

něco podobného?“

„Rozhodně ne. To, co jsem viděl, bylo žluté světlo

lampy.“

„Dobře tedy. Beru tě za slovo. Nepřijde-li Angus za

námi, musíme se vydat my za ním. Nemělo by smysl,

abychom tu zůstávali.“

Biggles odešel k letadlu.

Mlčky si nabrali tolik krabic s potravinami, kolik

byli schopni unést, a vykročili směrem k vzdáleným

vrcholkům. Neměli ani zdání, jak jsou daleko.

Ginger hádal, že dvě míle, Biggles tu vzdálenost

odhadoval na pět mil.

Byl pravdě blíž, ale i on byl od ní velmi daleko.

KAPITOLA DESÁTÁ

NEVÍTANÉ SETKÁNÍ

„Nevím, nevím, ale nezdá se mi, že by se ty vršky

přiblížily.“ Tato slova pronesl Biggles, když byli na cestě

déle než hodinu.

Ginger se zastavil a shodil svůj náklad do sněhu

pokrývajícího led pod jejich nohama.

„Nechtěl jsem nic říkat, ale vidím to také tak,“ řekl a

otřel si rty, na nichž mu z vydechované páry namrzla

vrstva ledu.

Obrátil se a pohlédl na osamělého a opuštěného

Jupitera, jenž stál – podle Gingerova odhadu – asi tak půl

míle daleko. Ve skutečnosti však museli za tak dlouhou

dobu ujít nejméně tři míle.

Když Biggles opět promluvil, objevil se v jeho hlase

náznak znepokojení. „Podle toho, kolik jsme teď ušli,

musejí ty hory být ještě asi deset mil odtud. Budeme-li tu

sedět, nedostaneme se nikam. Raději pojďme!“ rozhodl.

Ginger začal sbírat svoje balíky.

Biggles se na něho zadíval.

„Co je s tebou? Jsi unavený?“

„Trochu,“ připustil Ginger.

Už nepromluvili, ke vzdáleným vrcholkům kráčeli

mlčky. Uplynula další hodina.

„Angus se snad začetl do nějaké dobrodružné

knížky,“ suše prohlásil Ginger. „Přiznávám, že by mě

potěšilo, kdyby se zas na chvíli ukázalo to světlo. Bylo

by to – ehm, vítané povzbuzení.“

„Podle mých hodinek je kolem půlnoci,“ odpověděl

Biggles. „Angus teď už asi spí.“

Podíval se na oblohu.

„Proč se stále díváš na oblohu?“ zeptal se Ginger.

„Už ses na ni díval nejméně dvacetkrát.“

„Dívám se na hvězdy,“ zabručel Biggles. „Možná se

mi to jen zdá, ale řekl bych, že už nejsou tak jasné jako

před chvílí.“

Ginger si pozorně prohlédl nebe nad nimi.

„Skutečně, nejsou,“ potvrdil lakonicky. „A co to

znamená?“

„To nevím,“ přiznal upřímně Biggles. „Nemám ani

ponětí o zdejších změnách počasí, ale kdybychom byli v

Anglii, řekl bych, že začne padat sníh.“

„Tak to bychom měli přidat do kroku,“ mínil

Ginger. „Zastihne-li nás cestou sněžení, nebude to nic

příjemného.“

Biggles už nic neodpověděl, naložil si svoje balíky

na záda a vykročil ještě ostřeji.

Na konci další hodiny už bylo patrné, že vrcholky, k

nimž se ubírají, se přiblížily.

Jupitera už neviděli – ztratil se jim z dohledu.

„Moc daleko ještě nejsme,“ prohlásil Biggles,

pohlédnuv ze strany na Gingera. Pozoroval už delší dobu,

že ztrácí tempo a zůstává vzadu. Nijak se tomu nedivil,

protože už také pociťoval stále větší slabost.

Vykročili opět, zabořujíce nohy do sněhu.

Po chvíli odebral Biggles Gingerovi největší balík a

přidal si ho ke svým. Ginger sice začal protestovat, ale

Biggles ho hned umlčel.

„Musíme pomáhat jeden druhému,“ odbyl ho. „Já

mám síly dost, jsem tak čilý, jako když jsme vyšli.“

Neříkal pravdu, ale Ginger už byl natolik zesláblý,

že se nezmohl na odpor.

Za další půl hodiny měli cíl na dosah. Když se

Ginger rozhlížel kolem nich, úzkostí se mu svíralo srdce.

Byla větší tma než na začátku cesty. Kraj se topil v

chladném modrém pološeru, v němž byla zřetelně vidět

tichá, mlčenlivá skaliska, vystupující ze zamrzlého moře

a tvořící osamělý ostrov. Všude kolem nich se rozléhalo

děsivé, tisícileté ticho – bylo velmi hluboké a Gingerovi

se zdálo, že slyší, jak se hvězdy chvějí.

Na zemi se nehýbalo nic.

Ze všeho kolem na ně dýchala smrt. Tak nějak asi

vypadá vesmír bez života?

Biggles si ta nehostinná skaliska prohlížel bez

nejmenší známky nadšení.

„Už jsem viděl příjemnější místa,“ řekl zamyšleně.

„Na tyhle skály bychom sotva vyšplhali. Uděláme

nejlépe, když je obejdeme a za nimi budeme hledat

nějaký průchod.“

Vydali se na další cestu po úpatích skal a

zanedlouho se octli před obrovskou průrvou, vypadající

jako hluboká vráska na kamenné tváři. Nebyla příliš

široká, zato její příkré stěny čněly do výše tisíce stop,

takže si letci, stojící před vstupem do ní, připadali jak

nicotný hmyz.

Biggles se nedůvěřivě rozhlížel na všechny strany.

Nikde se nic ani nepohnulo.

Nikde kolem nebylo ani stopy po křoví nebo trávě:

jen tu a tam se ke skále tiskl šedý lišejník nebo mech.

Hluboké a hrůzné ticho nerušil žádný zvuk kromě

oddechování obou přátel.

„Neumím si představit, že by se zde člověk mohl

dobrovolně usadit,“ poznamenal Biggles. „Protože víme,

že na ostrov neexistuje jiná cesta, musí tohle být – jak to

říkal Mose? – Muskeg Bend. A jsme-li opravdu v

Muskeg Bend, kde by tak mohla být ta chatrč – na úpatí

nebo nahoře? Myslím, že se do té průrvy můžeme

podívat, a zjistíme-li, že jsme na špatné cestě, vrátíme

se.“

Udělali sotva pár kroků, když Ginger vykřikl:

„Stopy! Bude to jistě tady!“

Pospíšili si k velkým stopám ve sněhu, ale když

došli přímo k nim, Biggles se zarazil. Byly tam dvojí

stopy – jedny z nich byly mnohem širší a delší než ty

druhé.

„To nejsou lidské stopy,“ prohlásil přesvědčivě. „Už

je mi to jasné. Museli tudy projít ti dva medvědi, které

jsme prve viděli.“

Ginger posmutněl.

„K sakru!“ procedil mezi zuby. „Už jsem si myslel,

že se na nás usmálo štěstí. A co je tohle, haló?“

Sledoval malý pohybující se předmět, snášející se

nehybným vzduchem zvolna k zemi. Podobal se malému

šedému peříčku.

„Sníh,“ konstatoval Biggles zasmušile. „To je první

vločka. Musíme teď co nejdřív najít Anguse, nebo…“

„A co kdybychom začali volat?“ navrhl Ginger.

„Myslím, že tady se zvuky rozléhají dost daleko.“

„Můžeme to zkusit,“ přikývl Biggles. „Ale tohle

bude lepší než nějaké volání.“

Sáhl do kapsy a vylovil z ní pistoli. Namířil do

vzduchu a stiskl spoušť třikrát za sebou v pravidelných

intervalech.

Ginger sebou škubl, když zazněly rány, odrážející se

znovu a znovu od skalních stěn. Hluk, který způsobily,

mu připomínal slavnostní dělostřelecké salvy.

„To je ale rámus!“ zamumlal chvějícím se hlasem,

když poslední ozvěna dozněla. „To musel Angus slyšet, i

kdyby byl odtud padesát mil.“

Biggles se usmál.

„Kanonáda to byla pěkná,“ přisvědčil. „Teď se však

musíme rozhodnout, co bude lepší: pokračovat v cestě,

nebo počkat tady?“

„Měli bychom raději jít dál.“ mínil Ginger. „Přijde-li

sem, objeví naše stopy a půjde za námi. Tohle místo má

jednu nevýhodu: neuvidíme odtud světlo, kdyby se

nahoře znovu ukázalo.“

Pokračovali v chůzi s malými přestávkami, při

kterých se snažili zaslechnout Anguse.

Tak ušli asi sto metrů mezi velkými vločkami sněhu,

které padaly k zemi zcela pravidelně, když se Ginger

náhle zastavil. „Před námi se cosi pohybuje,“ řekl klidně.

„Vidím to,“ odpověděl okamžitě Biggles. „Zůstaň

stát! Je to medvěd. Sleduje stopy těch druhých. Nekřič,

ať se děje cokoli! Hrome, to je ale monstrum! Jistě je to

otec toho mláděte, které jsme viděli. Schovejme se někde

stranou od stopy, snad nás mine. Půjde-li k nám, musíme

použít pistole – i když pistolemi sotva něco zmůžeme

proti takovému kolosu.“

Přitiskli své balíky pořádně k tělu a co nejrychleji se

klidili medvědovi z cesty. Ten se pomalu sunul podél

stop kupředu. Hlasitě při tom funěl.

Když letci doběhli ke skále, zastavili se a pozorovali

zvíře.

Medvěd, opravdu parádní kus, který v tom pološeru

vypadal, jako by měl šedivou barvu, očichával stopy tak

dlouho, až došel k místu, kde je Biggles a Ginger

opustili. Chvíli se už zdálo, že bude pokračovat za

druhými medvědy, ale lidský pach ho asi natolik zaujal,

že si sedl a začal se rozhlížet. Nejdřív to vypadalo, že

letce nezpozoroval, ale potom se znovu postavil na

všechny čtyři a vykročil po jejich stopách směrem ke

skalisku, k němuž se nyní oba tiskli. Pohyboval se zvolna

a rozvážně, očichával stopy a zastavoval se, jednou si

dokoce sedl a velmi komicky se rozhlížel kolem sebe.

Ani jeden letec však neměl pro humornou stránku věci

pochopení – na to byl ten lední medvěd příliš mohutný a

velký.

Náhle je, právě když seděl, spatřil. Okamžitě se

postavil a zhluboka, táhle zamručel.

„Jde k nám – podívej se!“ vykřikl Biggles. „Bylo by

zbytečné utíkat. Počkáme – a vystřelíme z bezprostřední

blízkosti!“

Ginger vytrhl z kapsy pistoli a s prudce bušícím

srdcem čekal. Nic si od ní nesliboval, ale žádnou jinou

zbraň u sebe stejně neměl.

Když medvěd byl už jen asi deset metru od nich,

vydral se Bigglesovi z hrdla skřek, po němž medvěd

zhluboka zařval. Potom sklonil hlavu a pokračoval v

pomalé chůzi.

Biggles udělal krok vpravo.

„Ty se drž na druhé straně!“ zvolal na Gingera.

Sotvaže domluvil, zvíře se rozběhlo přímo proti nim.

Biggles vypálil. Strašlivý řev mu prozradil, že nechybil.

Medvěd se však nezastavil. Na vzdálenost asi pěti nebo

šesti metrů vypálil Biggles znovu. Zvíře zařvalo, trhlo

sebou a vrhlo se k místu, odkud rána vyšla.

Biggles uskočil stranou a střelil medvěda do hlavy.

Avšak ani tato rána zvíře nezastavila.

Biggles při rychlém pohybu uklouzl a padl do sněhu.

Medvěd byl vmžiku nad ním.

Ginger na zlomek vteřiny strnul.

V hlavě měl jedinou myšlenku – zachránit Bigglese.

Aniž si byl vědom toho, co dělá, doběhl ke zvířeti,

namířil mu za ucho a stiskl kohoutek. Hned však

odskočil, protože medvěd se obrátil k novému nepříteli.

Chlupatou tlapou udeřil Gingera do ramene a to ho

srazilo k zemi jako úder blesku. Pistole mu vyletěla z

ruky. Na obličeji pocítil závan horkého dechu ohromného

zvířete, do uší mu zaznělo temné zařvání.

Již se zdálo, že ho to těžké tělo zavalí a rozdrtí ho.

Cítil, jak zapadá hlouběji a hlouběji do sněhu, ale stále se

snažil bojovat. Náhle ho kdosi chytil za rameno, takže

zděšeně vyjekl, domnívaje se, že je to medvědí tlama. Na

scéně však mezitím došlo k náhlé změně.

Ginger vyskočil, ztěžka oddychuje a mumlaje cosi

naprosto nesrozumitelného.

„Už se ničeho nemusíte bát!“ ozval se neznámý hlas

se silným skotským přízvukem.

Před Gingerem stál nevysoký, ale urostlý muž se

širokými rameny. V rukou třímal pušku. Ginger zahlédl

koutkem oka Bigglese, vyhrabávajícího se ze sněhu, a

rázem všechno pochopil.

„Vy jste Angus Stirling?“ zvolal.

„Jmenuji se tak,“ zněla okamžitá odpověď. „A co vy

tu tropíte, že jsem tak smělý?“

Ginger rozpačitě pokrčil rameny.

„Hledáme vás,“ odpověděl a hned ho napadlo, že asi

odpověděl hloupě. „To vy jste zastřelil to zvíře?“

pokračoval, ukazuje na medvěda.

„Ano, toho jsem zastřelil já,“ přikývl Angus.

„Myslím, že už bylo na čase.“

Medvěd ho však asi příliš nezajímal.

„A jak se jmenujete vy?“ obrátil se zase na Gingera.

„Pojďme do vaší chýše, tam si o všem promluvíme!“

vmísil se do hovoru Biggles.

„To bude nejrozumnější,“ souhlasil Angus, otočil se

a začal stoupat na pahorek.

Biggles vypálil. Strašlivý řev mu prozradil že nechybil

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

NEPŘÍJEMNÉ PŘEKVAPENÍ

Do Skotovy chýše nebylo daleko. Byla postavena na

jižní straně svahu a proto také Ginger zahlédl světlo na

ledové pláni, když Angus otevřel dveře, aby si přinesl

trochu rašeliny na oheň.

Vypravoval jim, jak se to všechno sběhlo. Právě se

chystal jít spát, když zaslechl tři rány, které vypálil

Biggles. Věděl, že tři rány vypálené v pravidelných

intervalech znamenají volání o pomoc. Vyběhl ihned ven,

domnívaje se, že se něco zlého přihodilo Mosemu,

vracejícímu se dřív, než ho očekával.

Sotva si všichni setřásli sníh z oblečení, položil

Biggles Skotovi otázku, která mu nešla z mysli.

„Jak to vypadá s počasím? Teď už nepřestane sněžit

až do jara?“

Angus přihodil na oheň několik kusů rašeliny –

jediné palivo v těchto končinách – a teprve potom

odpověděl.

„Možná je to jen přeháňka, která zase skončí, ale

může to být i začátek trvalého sněžení,“ řekl.

„A co o tom soudíte vy?“ naléhal na něj Biggles.

„Nic – a totéž by vám řekl každý, kdo sever dobře

zná,“ odpověděl Angus.

„Jestli je to tak – co to pro nás bude znamenat?“

nedal se odbýt Biggles.

„Pak všichni zemřeme, než se opět vyčasí,“

konstatoval Angus a nic jim nezastíral.

„Máme tam venku nějaké potraviny,“ prohlásil

Biggles.

„Eh, chlapče, jestli to není jen přeháňka, do rána

všechno zapadne sněhem, a potom nebude mít smysl

cokoli hledat.“

„A bez nových zásob se tu do jara vydržet nedá?“

„Nemám ani polovinu toho, co je potřeba,“

odpověděl zasmušile starý zlatokop. „A kde je Mose? To

vám řekl on, že jsem tady? A proč vlastně jste se sem

vypravili?“

„Hned se k tomu dostaneme,“ řekl Biggles, který si

teprve teď uvědomil, že pro samé dotazy ohledně počasí

ještě Angusovi neoznámil, proč za ním přijeli.

Na chvíli se odmlčel, nevěda, jak začít.

„Mám pro vás, Angusi, špatnou zprávu,“ konečně

promluvil.

Skot na něj pohlédl úkosem.

„Nuže?“

„Mose již nepřijede.“

„To znamená, že je mrtvý.“ Biggles přikývl. „Ano.

Mose je mrtvý.“

„A jak se to stalo?“

„Byl zavražděn.“ Angus strnul.

„Jistě se zase opil a mluvil o… – asi příliš mnoho

mluvil.“ Bigglesovi neuniklo, že se starý muž ulekl, ale

nechápal proč. „Ne, myslím, že ne,“ zavrtěl hlavou. „Já

jsem s ním mluvil jen jednou, ale byl úplně střízlivý.“

Vyprávěl mu, jak Ginger zaslechl, že se Mose v

hospodě U Tři hvězd vyptával na Wilkse, a o všech

událostech, které potom následovaly. Musel se také

zmínit o komplikacích, jež souvisely s letištěm.

„A vy tedy myslíte, že ho zabil Strakatý?“ zeptal se

Angus řezavě, když Biggles skoněil.

„Jsem si tím jistý,“ řekl letec. „To ovšem

neznamená, že bych to mohl dokázat.“

„A vy jste se potom rozhodli, že sem dopravíte

zásoby a vezmete si tu listinu?“

„Ano.“

„Co se stalo pak? Jak jste se sem dostali?“

Biggles vylíčil vzdušný souboj se Sartonem a nijak

neskrýval, že společně s Gingerem způsobili Sartonovu a

Chicotovu smrt.

Když domluvil, starý muž hleděl upřeně na kamna.

Po delší odmlce konečně řekl:

„Věřím vám, že jste mluvil pravdu. Znám Strakatého

– vím, že je to lotr a ničema. Chudák starý Mose! Nikdy

bych si nepomyslel, že opustí svět takovým způsobem. Je

to od vás sice velmi hezké, že jste za mnou přišli, ale

zpozdili jste se o den nebo dva. Teď jste tu a budete tu asi

muset zůstat. Až přestane sněžit, vyjdeme ven a

stáhneme medvěda. Je zde také ještě naděje, že se nám

podaří vyprostit z letadla ty zásoby. Když už tu musíte

zůstat, řeknu vám ještě něco. Mose byl boháč.“

Biggles se na něj tázavě podíval.

„Ale nevypadal na to.“

„Že ne? Možná o to ani nestál. Ale přesto jsme oba

boháči.“ Biggles pochopil.

„Chcete tím říci, že jste tu objevili zlato?“

„Ano, chlapče, a hodně! Štěstí nám přálo. Mose tu

má pořádný pytel zlata. Nevzal si ho s sebou z obavy,

aby mu ho někdo neuloupil. A teď je oloupen už vůbec o

všechno. Nyní bude záležet jen na počasí. Podíváme se,

jak je venku.“

Angus přistoupil ke dveřím a otevřel je.

Venku bylo ticho. Celý kraj se skryl pod bílou

přikrývku. Sníh však už nepadal. Hvězdy na chladně

modré obloze zase zářily jasně.

Biggles za ním vyšel ven a zjistil, že napadlo jen asi

deset centimetrů sněhu.

„Vypadá to, že ty zásoby z letadla přece jen

dostaneme,“ prohlásil. „Nejdřív se na to ale musíme

trochu vyspat. Jsme hrozně unavení.“

„Však to na vás vidím,“ přitakal Angus. „Odpočiňte

si a já zatím přinesu maso z toho medvěda. A potom se

vypravíme k letadlu, budete-li chtít.“

Biggles by se nejraději vydal k letadlu hned, neboť

se obával, že začne znovu sněžit, ale protože lidské síly

nejsou nevyčerpatelné, svého úmyslu se vzdal.

Angus vzal z hromady v koutě několik kožešin a

rozestřel je na podlahu u kamen.

„Lehněte si na ně!“ vybídl letce.

Ginger následoval Bigglesova příkladu, upravil si

lůžko, ulehl a okamžitě usnul. Ani neslyšel, jak Angus

odchází a zavírá za sebou dveře.

Když se probudil, nevěděl, jak dlouho vlastně spal.

Bylo mu jasné, že to muselo trvat několik hodin, protože

v jednom koutě místnosti byla narovnaná hromada

čerstvého masa z ledního medvěda. Bylo toho daleko víc,

než mohl unést jeden člověk, a proto předpokládal, že

nastal nový den, vykonal-li Angus dvě cesty.

V místnosti nebyl Angus ani Biggles. Nenapadlo ho,

že možná někam odešli, a tak vyšel ven, aby se po nich

podíval. Zcela bezděčně zalétl očima k pláni mezi chýši a

Jupiterem.

Velice ho překvapilo, když na ni zahlédl dvě

pohybující se postavy. Po chvíli pozorování v nich

poznal Bigglese a Anguse a užasl nad tím, že se už

vracejí.

„U čerta! To jsem asi spal hezky dlouho!“ bručel si

pod vousy. Dále už neztrácel čas dlouhými úvahami.

Rozdělal oheň, vzal pánev a dal se do opékání medvědích

řízků. Byl s tím hotov právě ve chvíli, kdy se před chýší

objevili druzí dva s nákladem.

Po jídle byl Angus ochotný vykonat druhou cestu k

Jupiterovi.

„Máme štěstí, že přestalo sněžit,“ řekl, „a musíme

toho využít. Začne-li znovu padat sníh, potrvá to celý

týden nebo i déle.“

Biggles a Ginger s ním souhlasili. Bylo jim jasné, že

dlouhá arktická zima se dá přežít jen s dostatečnými

zásobami. Natáhli si kožichy a rukavice a vydali se na

cestu k vzdálenému letadlu.

Jak tak kráčeli sněhem, vedeni Angusem, uvědomil

si Ginger, že ztratil pojem o čase. Protože mezi dnem a

nocí byl tak nepatrný rozdíl, neměl ani zdání, kolik může

být hodin a kolik uplynulo dní od chvíle, kdy opustili

Fort Beaver. Na tom teď ale vůbec nezáleželo.

Jejich budoucí rozvrh bude určován nikoli hodinami,

ale počasím.

Rád by věděl, co asi dělají Algy a Wilks a co si

myslí o tom, že se tak dlouho nevracejí. Takřka s jistotou

mohli počítat s tím, že se za nimi vypraví ve Wilksově

letadle, záležet bude jen na počasí. Až začne znovu padat

sníh, budou se muset rozloučit s myšlenkou na návrat – a

Wilks s Algym budou stát proti McBainově bandě sami.

Nová sněhová pokrývka způsobila oteplení. Ale

netrvalo dlouho a znovu začalo mrznout. Podle

Angusových slov jim mráz mohl usnadnit návrat, neboť

se jim po zmrzlém sněhu půjde lehčeji.

K velkému Gingerovu překvapeni nebyl Jupiter

zapadaný sněhem. Biggles mu tu záhadu ihned vysvětlil.

Při prvni návštěvě, když byl sníh ještě kyprý, jej Biggles

z letadla smetl, protože chtěl, aby při eventuálním

Algyho příchodu byli schopni bez meškání odstartovat.

Stačilo by opravit prostřelenou nádrž a doplnit do ní

benzín.

Naděje, že by se Jupiter mohl ještě někdy vznést, se

zdála Gingerovi, ač to neřekl nahlas, tak nepatrná, že

pokládal Bigglesovo jednání za zbytečné mrhání časem.

Pustil to ale hned z hlavy a dal se do vykládání zbytku

zásob.

Když byl hotov, chtěl ještě Bigglesovi navrhnout,

aby s sebou vzali několik prázdných plechovek od oleje.

Mohly jim posloužit k různým účelům. Vtom uslyšel

vzdálené duněni letadla. Nemohl se mýlit a ucítil, jak se

mu prudce rozbušilo srdce.

„Náš zlatý Algy!“ zajásal.

Biggles byl také vzrušený.

„Oheň!“ zařval. „Oheň! Musíme zapálit oheň!“

Oba skočili do kabiny a vyházeli ven všechno, co

mohli postrádat, i starou mapu a pár rukavic. Naházeli to

na hromadu a Angus ji zapálil. K obloze vyrazil

oranžový plamen.

„Takovýhle oheň musí být vidět na padesát mil,“

prohlašoval Biggles, pozorující oblohu v těch místech,

odkud byl slyšet rachot motorů. „Tamhle je! Tamhle je!“

ukazoval chvějící se rukou na černou skvrnu, která se

vynořila nad jižním obzorem.

„Už nás zahlédl!“ pokračoval radostně. „Viděl jsem,

jak se obrátil. Už sem letí, už…“

Zarazil se a zmlkl.

Ginger, který se také díval na blížící se stroj, věděl

dobře proč. Nebyl to Wilksův Rockheed.

Nízko nad nimi burácel druhý McBainův Weinkel.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

JEDNOSTRANNÝ SOUBOJ

Kdybychom řekli, že Ginger byl ohromen, nebylo by

to dost výstižné. Zůstal stát na místě jako solný sloup.

Vůbec ho nenapadlo, že se tu objeví McBain, ačkoli

uznával, že protivník má stejné právo hledat Sartona a

Chicota, jako má Algy právo hledat Bigglese a jeho.

Obrátil se k Bigglesovi, pozorujícímu blížící se stroj.

Z jeho obličeje přímo vyzařovala nechuť a zklamání.

„Myslím, že hledá Sartona,“ utrousil Ginger.

Biggles zamyšleně přikývl.

„A my jsme byli tak hloupí, že jsme zapálili oheň a

krásně mu ukázali, kde jsme,“ zlobil se.

„Zatím si asi myslí, že tu jsou Sarton a Chicot.“

„Pokud si to myslí, brzy pozná svůj omyl. Stačí, aby

se ještě trochu přiblížil,“ odpověděl hořce Biggles.

„Viděls ten obrat? Už nás spatřil. Teď bude zajímavé

pozorovat, co udělá,“ dodal. „Přistát se asi neodváží.“

Ginger neodpověděl.

Pozoroval

Weinkela

s

jistými

obavami.

Nepochyboval o tom, že ať McBain – je-li ovšem na

palubě – podnikne cokoli, nebude to nic příjemného.

Zanedlouho se potvrdilo to, čeho se Ginger v duchu

obával. Weinkel udělal prudkou zatáčku, naklonil se k

zemi a snesl se nad Jupitera.

Biggles ostražitě pozoroval jeho manévrování a po

chvíli varovně vykřikl: „Zalehněte!“

Ginger stihl dopadnout na zem právě včas. Z

Weinkelu se ozvalo rachocení kulometu. Do ledu

zabušila první dávka kulek. Vypadalo to, jako by

vybuchovaly granáty, neboť se do vzduchu zvedaly celé

gejzíry sněhu a ledu.

Ozvalo se rachocení kulometu. Do ledu zabušila první

dávka…

Když štěkot kulometu zmlkl, rozeznal Ginger zcela

zřetelně McBaina, jenž se vykláněl z postranního okénka

kabiny.

Z Angusových úst se vyřinul proud kleteb. Biggles

se k němu otočil.

„Byl jste zasažen?“ zeptal se ho s obavami. „Nebyl,“

zařval Angus, „ale dostane-li se mi tenhle lotr do

rukou…“

„Kryjte se!“ vykřikl Biggles, vida, že se Weinkel

zase vrací.

Třeskla Angusova puška. Weinkel duněl nad jejich

hlavami a zasypal je novou dávkou z kulometu. Některé

kulky dopadly do těsné blízkosti obou letců.

„Puškou ho nezasáhnete.“ odrazoval Biggles

Anguse. „On nás však může zasáhnout velmi snadno,

nedáme-li si pozor. Musíme se víc rozestoupit.“

Když nad nimi zaduněl Weinkel potřetí, kulomet se

neozval. Místo střelby byl z letadla shozen jakýsi hranatý

předmět. Dopadl těsně vedle Jupitera.

Biggles vyskočil, aby zjistil, co to je. Než doběhl k

letadlu, Weinkel se už vracel. Signální raketa opsala ve

vzduchu ohnivou čáru a zapadla do sněhu blízko onoho

hranatého předmětu, z nějž okamžitě vyšlehl plamen.

„To je benzín!“ vykřikl Biggles. „Vyhodil

plechovku s benzínem a teď ji zapálil signální pistolí.

Chce, aby shořel Jupiter!“

Dva galony5 benzínu, to už stačí na pořádný oheň. V

okolí Jupitera bylo pro množství dýmu špatně vidět, ale

brzy se ukázalo, že letadlo poškozeno není. Benzín se ve

5 1 galon = 4,51

sněhu naštěstí nerozlil daleko, a tak plameny šlehaly v

bezpečné vzdálenosti od trupu letadla. Biggles si

uvědomoval, že jsou úplně bezmocní, a proto vyzval

ostatní, aby se odplížili pokud možno co nejdál od sebe a

snížili tak pravděpodobnost, že budou zasaženi. Bylo to

jediné rozumné řešení. Weinkel se nad ně snesl ještě

třikrát a zasypal je opravdovým krupobitím kulek.

Do sněhu dopadla další plechovka benzínu. Ferroni

zvolna klesal nad Jupitera, aby McBain mohl co nejjistěji

zamířit.

Biggles vyskočil a začal po nich pálit z pistole.

Pravděpodobně nechybil, protože útočníci rychle zahnuli,

aby se dostali z dostřelu. Na zem dopadla další signální

raketa, ale Biggles nemeškal, vyrazil kupředu, zvedl

plnou plechovku a odhodil ji stranou. Raketa vyhořela a

zhasla.

Ferroniho manévrování donutilo muže na zemi, aby

se znovu přitiskli k zemi. Letadlo však začalo příkře

stoupat do výše.

„Myslím, že už odlétá,“ řekl Biggles, sbíraje se ze

země. „Snad si to rozmyslel. Možná, že se sám začal toho

benzínu bát.“

„Ba ne!“ zvolal Ginger. „Jen se podívej!“

Biggles pohlédl naznačeným směrem a zhluboka se

nadechl.

„To je Algy.“ zamumlal chraptivě.

Z dálky se k nim blížil Rockheed. Algyho sem

patrně přilákaly signální rakety.

Za jiných okolností by Biggles i Ginger zajásali, ale

teď jim přeběhl mráz po zádech, protože Weinkel letěl

přímo proti Rockheedu. Oba dobře věděli, že ať má Algy

u sebe jakoukoli zbraň, nesvede nic proti kulometu.

„Řekl bych, že Algy o Weinkelu vůbec neví, jinak

by takhle neletěl,“ poznamenal s beznaději v hlase

Ginger.

,Asi se divá jenom na nás,“ odpověděl tiše Biggles.

Byl na ně smutný pohled, na tři bezmocně stojící

muže.

Události několika následujících minut měly spád

mnohem rychlejší, než mohli předpokládat.

Weinkel, který si byl zřejmě jistý svou převahou, se

snesl přímo nad Rockheed, jenž se právě připravoval k

přistání.

Rockheed sebou škubl jako poraněný pták, zakolísal...

S vypnutými motory se blížil k zemi. V okénku se

již objevila mávající ruka, která jasně dokazovala, že

posádka letadla nemá ani nejmenší tušení o hrozícím

nebezpečí.

Ginger zařval ze všech sil.

Biggles jen zaskřípal zubama.

„Co bych teď dal za jednoplošník a za pás střeliva!“

problesklo mu hlavou.

Obě letadla byla v nevelké vzdálenosti od Jupitera,

když nastal konec. Vyděšení pozorovatelé to všechno

měli před sebou jako na dlani. Viděli, jak se z

postranního okénka Weinkelu vysunuje kulomet. Z

hlavně vyšlehly plameny. Po první salvě se Rockheed

zapotácel.

Ginger pro slzy téměř neviděl. Nevěděl sice, co

všechno se stalo, ale měl dojem, že Algy i Wilks museli

být zasaženi, nebo alespoň přístroje musely být zničeny.

Rockheed sebou škubl jako poraněný pták, zakolísal

ze strany na stranu a se skloněným nosem padal k zemi.

Biggles mlčky stál, v obličeji bílý jak okolní sníh, a

sledoval potácející se letoun. Dosud nikdy nepocítil tak

silnou bezmoc: bylo to pro něj strašné utrpení, nemít

možnost zasáhnout, jen přihlížet. Instinktivně pohyboval

rukou, jako by seděl u řídící páky, a v duchu ji tiskl

dopředu.

Stroj byl nyní tak nízko, že v něm viděl zcela

zřetelně jednoho muže. Byl to Wilks – a střílel! „Tak

přece jen tu palbu někdo přežil,“ zadrmolil Ginger

okoralými rty.

Biggles nereagoval.

Bylo mu jasné, že konec na sebe nedá dlouho čekat.

Rockheed klesl, povyskočil a zase klesl, míjeje zem o

pouhých pár centimetrů. Asi již nebyl nikým řízen.

Náhle se však letoun jakoby zázrakem narovnal. Ani

Biggles, ani Ginger nechápali, jak k tomu došlo. Letadlo

se natočilo k nim, a nyní oba uviděli, jaký se to vlastně

stal zázrak. Algy ležel venku na trupu a rukama podpíral

nosné křídlo.

Rockheed se snášel dolů jako unavený pták. Nosná

plocha křídla se dotkla země nejdřív a vyhodila do

vzduchu sníh, jak by to asi udělal lodní šroub. Letadlo

ujíždělo kodrcavé po sněhu a vyhazovalo Algyho do

výšky. Nos se zaryl do sněhu. Kola se ve vzduchu ještě

chvíli točila a nakonec se zastavila.

Rockheed přistál.

Motory Weinkela vítězně zaburácely. McBain

prudce stoupal vzhůru a brzy zmizel směrem na jih.

Biggles ani Ginger se o něj dál už nezajímali, ale

vyřítili se šílenou rychlosti k letadlu.

„Ty jdi k Algymu! Já půjdu za Wilksem,“ vykřikl

Biggles.

Bál se, že stroj vzplane dřív, než k němu doběhnou,

což se často stává. Trhl klikou u dvířek a zmizel uvnitř.

Ginger se vrhl k Algymu a nesmírně se zaradoval.

Viděl, že se hýbe, byť jen nepatrně. Když doběhl až k

němu, klekl si vedle něj na sníh.

„Algy!“ zavolal hlasem plným úzkosti. „Algy,

chlapče, jsi těžce zraněný? To jsem já – Ginger!“

Algy se opíral o ruce a o kolena, hlavu měl skleslou

mezi rameny. Ve tváři měl nepřítomný výraz, z hrdla se

mu draly jakési zvuky.

V Gingerovi stydla krev. Ty zvuky podle jeho

názoru dosvědčovaly, že Algy je smrtelně raněn. Ohlédl

se zoufale po Bigglesovi, ale Algy, který byl zřejmě při

smyslech, zavrtěl hlavou a znovu zachrčel.

„Já – já – já.“ koktal, „já – jsem – jenom zmrzlý.“

Ginger si ulehčeně oddechl a čekal, až se Algy

trochu sebere. Nic jiného dělat nemohl. Příznaky

podchlazení bývají sice velmi zlé, ale naštěstí zpravidla

netrvají dlouho.

Když se Algy trochu rozdýchal, nabyl opět rychle

sil.

„K čertu!“ vykřikl, takřka neznatelně se usmívaje.

„Je mi srdečné líto, že se mnou máte takovou práci. Jak

se vede Wilksovi? Je raněný?“

„Nevím.“ odpověděl Ginger. „Počkej ale chvilku –

podívám se.“

Biggles zatím vynesl Wilkse ven. Seděl na sněhu,

bledý jako stěna. Biggles mu stíral s čela krev. Angus mu

obvazoval levou ruku, kterou si vymkl.

„Jak se vede Algymu?“ zeptal se Wilks Gingera. „Je

podchlazený, ke zranění nedošlo. Zdá se mi, že brzy bude

fit.“

Algy se k nim v předklonu, s jednou rukou opřenou

o koleno, snažil popojít. „Mám už toho dálného severu

po krk,“ prohlásil. ,Ať se na to dívám z kterékoli strany,

zdá se mi, že jsme v pěkné kaši.“

„Není to tak zlé, jak to vypadá,“ ušklíbl se přívětivě

Biggles.

Měl takovou radost, že se ani jednomu z nich nic

nestalo, že si s tím ostatním nelámal hlavu, alespoň pro

tuto chvíli ne.

„A tohle je Angus.“ pokračoval. „Můj společník

Algy, Angusi. A s přítelem Wilkinsonem se asi už

znáte,“ dodal zvesela.

„Viděli jste, jak nás ten lotr McBain sestřelil?“ kývl

k obloze Algy.

„Viděl jsem to od začátku do konce,“ přisvědčil

Biggles. „Nejprve měl na mušce nás, ale pak jste se na

scéně objevili vy.“

„Vás také sestřelil?“

„Ne. To svěřil Sartonovi. Ten je ale mrtvý a s ním i

Chicot.“

A vylíčil krátce všechno, co po odletu z Fort Beaver

zažili.

,A co budeme dělat teď?“ zeptal se Wilks.

„Nejlépe uděláme, když se vrátíme do mé chýše,“

ozval se Angus. „Začne-li znovu sněžit, byla by to těžká

a svízelná cesta. A sníh může začít padat co nevidět.“

„Vy si myslíte, že tu budeme muset zůstat přes

zimu?“ vyhrkl poděšeně Algy.

„Vypadá to tak, pane.“

„Tím si nejsem tak zcela jist,“ promluvil Biggles.

„Zbývá nám ještě jedna možnost. Kolik máte v nádrži

benzínu?“

„Odhaduji to na padesát galonů.“

„Kdybychom ho přelili do našich nádrží, mohli

bychom se vrátit na Jupiteru.“

Algy se podíval střídavě nejdřív na Bigglese a

potom na kola Jupitera, napůl zavátá sněhem.

„Z těch závějí kola nedostaneš,“ namítl. „Jsou už

jistě přimrzlá.“

„Pokud by šlo o kola, máš pravdu,“ řekl Biggles.

„Zapomněls ale, že jsme pro takový případ dobře

vybavení. Kola odšroubujeme a místo nich připevníme

na podvozek lyže. Jestli nezačne během nejbližších

několika hodin sněžit, mělo by se nám to podařit.“

Algy zapomněl na svou bolest a bujaře poskočil.

„Rychle tedy do toho!“ zvolal. „To je naše jediná

naděje.“

„Podívej se, Gingere, kde nám ta kulka provrtala

nádrž!“ nařídil Biggles. „Teď nastává závod s časem.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

ZNOVU SMĚREM NA JIH

Letci horečně pracovali plné tři hodiny.

Ginger opravoval poškozenou nádrž. Zastoupil

Smytha, který byl na podobné věci odborník. Algy

ostatním vysvětlil, že se ho rozhodl nechat ve Fort

Beaver, kam se vrátili po opravě Rockheedu, a to ze dvou

důvodů: za prvé proto, aby někdo hlídal letiště, a za

druhé, aby zatížení a tím i spotřeba benzínu byly menší.

Ostatní se zabývali podvozkem. Práci jim ztěžoval

pořádný mráz.

Nakonec bylo všechno hotovo.

Ginger opravil nádrž tak, že do ní mohli začít

přelévat benzín z Rockheedu.

„Máte v chýši něco, co budete potřebovat?“ zeptal se

Biggles Anguse, který obratně pomáhal všude, kde bylo

třeba.

„Jak to myslíte?“ svraštil oboči starý Skot.

„Nu tak, že byste si to vzal s sebou. Poletíte přece s

námi.“

„Ba ne, chlapče! Já zůstanu tady.“

Biggles přestal na okamžik pracovat a nevěřícně si

ho prohlížel.

„Myslíte to vážně?“

„Ano, úplně vážně.“

„Vy dáte přednost téhle pustině před civilizovaným

světem?“

„Ano. Zůstanu tady.“ Biggles pokrčil rameny.

„Jistě sám nejlépe víte, co děláte. Dobře tedy – až

budeme hotovi, odvezeme vás letadlem k vaší chýši,

abyste odtud nemusel ten náklad tahat sám. Tam nám

dáte tu listinu a potom odletíme, než začne sněžit.“

Angus mrkl jedním okem na oblohu.

„Pak už máte nejvyšší čas,“ řekl rozvážně. „Už to

začíná.“

Biggles pohlédl tím směrem, kam zlatokop

ukazoval. Spatřil jednu nebo dvě mohutné vločky,

snášející se zvolna k zemi. Neřekl ani slovo, protože by

to bylo naprosto zbytečné. Druzí už také zahlédli hrozivé

chomáčky sněhu a dokončovali poslední přípravy takřka

v překotném spěchu.

Chvíli jim trvalo, než nastartovali motory. Pomohla

trocha benzínu, kterou nalili přímo do válců.

Všichni nasedli, motory se rozburácely. Jupiter

zamířil k ostrovu Eskymáků.

U chýše vyložili zásoby, a než se starý Skot vrátil s

drahocennou listinou, sněžilo už bez přestáni.

Několik posledních okamžiků před odletem bylo

dramatických. Angus přinesl z chýše kromě listiny ještě

jakýsi větší vak.

„Co je to?“ zeptal se Biggles, který už myslel jen na

to, aby odtud byli pryč.

„To je vak starého Moseho,“ odpověděl Angus.

„Cože to je?“

„Prostě vak.“

„Myslí tím, že je to Moseho zlato,“ vykřikl Wilks.

„A co je nám po něm?“ podivil se Biggles.

„Mose neshromažďoval zlato pro sebe. Má ve

Vancouveru dceru, a myslím, že ji měl rád. Vyhledejte ji

a předejte jí to!“

„Dobře,“ nebránil se už Biggles, který tím nebyl

nijak nadšen. Zlato ho momentálně vůbec nezajímalo.

Staral se jen o to, aby se odtud co nejrychleji dostali pryč.

„Startujeme!“ vykřikl.

Dvířka kabiny bouchla.

Zamávali na rozloučenou starému zlatokopovi,

kterému nebylo líto, že zůstane sám, a Jupiter se rozjel.

Biggles sice obzor neviděl, ale nijak se nerozmýšlel.

Motory se rozběhly, Jupiter prolétl sněhem a ve chvíli

byli ve vzduchu. Země ihned zmizela z dohledu. Biggles

upřel oči na desku s přístroji.

„Za deset minut jsme z toho venku,“ řekl Wilksovi,

sedícímu vedle něj.

Wilks jen přikývl, neboť dobře věděl, co tím chtěl

Biggles říci. Protože sníh přišel od severu a začal padat

teprve před chvílí, bylo jen otázkou času, kdy letadlo

mířící na jih vyletí z tmavých, těžkých mraků.

Vzápětí mu projela hlavou další myšlenka.

S odletem sice žádné problémy neměli, ale jak se

dostanou dolů, nebude-li v Zátoce losů sníh?

Zeptal se na to Bigglese.

„Už o tom také přemýšlím,“ odpověděl mu Biggles.

„S lyžemi se dá přistát i na suchu. Ještě jsem to

nezkoušel, ale výrobce tvrdí, že to možné je. Letadlo by

se mohlo porouchat, ale myslím, že je lepší risknout

škodu, než zůstat s Angusem v jeho chýši šest měsíců.“

Wilks přikývl, úplně s Bigglesem souhlasil.

Sníh padal čím dál méně a za minutu se octli v

jasném a čistém ovzduší. Země pod nimi byla bílá ještě z

předchozí sněhové přeháňky.

Bigglesovi se nyní letadlo řídilo mnohem snadněji a

začal proto uvažovat i o jiných věcech.

Sněhu štastně unikli.

„Škoda toho Rockheedu,“ ozval se. „Teď už nám

zbylo jen jedno letadlo.“

„Nevadí, hlavně že máme tu listinu,“ upozornil ho

Wilks. „McBaina vystrnadíme z letiště tak rychle, jak jen

to půjde. A co s ním vlastně uděláme?“

„Jak to myslíš – co s ním uděláme?“

„No kvůli tomu útoku na nás. Vždyť nás chtěl zabít

– a my mu to teď máme prominout a odpustit?“

„Bude asi těžké rozhodnout, co by bylo nejlepší

udělat,“ odpověděl zamyšleně Biggles. „Je tu naše

výpověď a jeho výpověď. Stojí proti sobě. On si teď asi

myslí, že se nás zbavil buď navždy, nebo alespoň na

celou zimu. Až zjistí, že jsme se vrátili, dostane strach.

Pravděpodobně nás obviní z vraždy Sartona a Chicota,

ale protože budou trosky letadla šest měsíců zasypané

sněhem, nebude mít pro své tvrzení žádné důkazy. Naším

svědkem je Angus, ale toho nebude možné vyslechnout.

Nejrozumnější by asi bylo podat o tom všem hlášení

hlavnímu velitelství policie, a ta ať se potom rozhodne

podle svého. Sám Delaney nic nezmůže. Ostatně

domnívám se, že naše pověst je daleko lepší než

McBainova.“

Potom se oba odmlčeli. Bylo jim jasné, že

budoucnost v sobě skrývá mnoho nevyřešených

problémů, a proto by bylo pošetilé něco určitého

plánovat.

Jak se blížili k Mcose Creek, sněhu ubývalo. Za pár

dní tu jistě také bude bílo, ale nyní byla země holá.

„Ještě máme naději, že řeka bude zamrzlá.“ řekl

Wilks. „Však také pořádně mrzlo.“

„A jak to poznáme?“ zeptal se Biggles.

„V zimě vždycky přistávám na řece,“ odpověděl

Wilks. „Když je led pevný a dostatečně silný, přistání s

lyžemi je snadné. Zato na letišti, když zmrznou koleje a

výmoly vyryté do promáčené půdy během léta, nestojí

zimní přistávání za nic. Brzy uvidíme, jestli nás led

unese. V dálce jsem už zahlédl řeku. Vůbec bych se

nedivil, kdybychom se tam setkali s McBainem.“

„Zato on by se tomu asi divil,“ zašklebil se Biggles.

„Byl tady,“ potvrdil svou domněnku Wilks,

vyhlédnuv okénkem. „Na ledě jsou stopy kol, nejspíš od

letadla. Je velmi nepravděpodobné, že by tu přistál někdo

jiný. Tamhle také vidím rýhy od lyží. To znamená, že

můžeme klidně přistát.“

„Výborně! To jsem rád. Nebylo by příjemné

pokoušet štěstí s tímhle obrem na zmrzlém poli. Nevidíš

někde McBainovo letadlo?“

„Ne.“

„Tak to už určitě odletěli.“

„Vypadá to tak.“

„Jistě je najdeme ve Fort Beaver.“

Oba zmlkli, protože Biggles musel věnovat

pozornost přistávacímu manévru s nezvyklým druhem

podvozku.

Nikdo z přítomných mužů nezpozoroval žádný

rozdíl při přistávání, až na to, že letadlo po dosednutí na

led dojíždělo delší dobu než na souši.

„Co uděláme teď?“ zeptal se Wilks.

„Přišroubujeme zase starý podvozek s koly a

poletíme na jih do Fort Beaver,“ odpověděl krátce

Biggles.

„Jistě si dovedete představit, jaké lži by o nás

roznesl McBain, kdybychom ho nechali příliš dlouho o

samotě – zvlášť když si myslí, že se už nevrátíme.“

Zatímco druzi pracovali na podvozku, Biggles

odešel do kanceláře správce letiště.

„Tak už jsme tady, Mr. Canwell,“ hlásil bodře.

Správce k němu vzhlédl od účetní knihy, v níž cosi

počítal.

„Je mi líto,“ řekl, „vracíte se pozdě.“

„Jak to myslíte, pozdě?“

„Abyste mohli odvézt zlato, museli byste přiletět o

půl dne dřív.“

Biggles zvolna přikývl.

„Ach, pravda! Už si vzpomínám. Zlato už je tedy

pryč?“

„Ano. Byla to naše dosud největší zásilka. Čekal

jsem na vás tak dlouho, dokud jsem mohl. Když přiletěl

McBain, předal jsem ji jemu. Lituji…“

„Nepochybně budete litovat ještě víc,“ přerušil ho

Biggles suše.

Canwell se na něj udiveně podíval. „Co tím

myslíte?“

„Ech, nic zvláštního,“ zamumlal Biggles. „Zdrželi

jsme se kvůli zcela nepředvídatelným okolnostem. Kdy

odtud odletěl McBain?“

„Asi před deseti minutami.“

Biggles pokýval hlavou.

„Dobře. Poletíme tedy také. Snad se ještě uvidíme.“

Z kanceláře vyšel pomalu, ale jakmile byl venku,

rozběhl se k letadlu. Ostatní už na něj čekali.

„Zdá se, že McBain zmizel i se zlatem,“ vyhrkl.

„Odletěli

prý

před

deseti

minutami.

Protože

nepředpokládají, že by je někdo mohl pronásledovat,

nepoletí plnou rychlostí. Pospíšíme-li si, můžeme je

dostihnout. Jste s podvozkem hotovi? – Nastoupit –

letíme!“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

DALŠÍ PŘEKVAPENÍ

Ještě než Jupiter odstartoval, aby se pustil na jih za

Weinkelem, promyslel si Biggles celou situaci.

Měl-li McBain skutečně v úmyslu uloupit zlato, byla

pro to nyní nejvhodnější situace. Dalo se předpokládat,

že nepoletí do Fort Beaver, kde na zásilku čeká přednosta

stanice, jenž ji převezme a odešle dál do banky v

Edmontonu. Kam tedy má McBain asi namířeno?

Čím víc o té věci Biggles přemýšlel, tím víc byl

přesvědčen, že nedostihne-li Weinkela při tomto letu,

McBaina už nikdy neuvidí. Zmizí letadlo, zmizí zlato v

něm a zmizí i McBain. To by ovšem Wilksovi jenom

prospělo. Ustaly by spory o vlastnictví letiště. Mělo to

však jeden háček. Dalo se očekávat, že po ztrátě této

zásilky by již nikdo znovu nesvěřil přepravu zlatého

prachu letecké společnosti. Tak by Wilks přišel o práci i

o výdělek. Dostihnou-li Weinkela včas, mohli by se

pokusit o záchranu zlata a dopadení lupičů. To by jistě

vedlo k upevnění dobrých vztahů se zlatokopeckou

společností.

Biggles svůj názor sdělil Algymu, sedícímu v kabině

vedle něj.

Jupiter se znovu octl v končinách, kde existují den i

noc. Dole pod nimi se rozprostírala nehostinná země.

Biggles hleděl kupředu, pátraje po McBainovi. Náhle

vpadl do kabiny Ginger. Oči mu svítily vzrušením.

„Weinkel míří na západ!“ zvolal.

Biggles to sdělení přijal mlčky. Nehnul ani brvou,

ale začal pozorně prohlížet oblohu napravo od kurzu,

kterým letěli. Brzy objevil malou černou tečku,

pohybující se o poznání níž než Jupiter. Letěla na

jihozápad.

„Měl jsem pravdu.“ otočil se k Algymu. „McBain

neletí na Fort Beaver. Jeho kurz se od obvyklé trasy

odchyluje na mnoho a mnoho mil.“

Při řeči pohnul pákou a nastavil směr letu tak, aby

mohl sledovat dráhu druhého letounu.

Během další hodiny se nic nezměnilo. Ač bylo velmi

nepravděpodobné, že by posádka Weinkela mohla

zpozorovat letoun našich hrdinů, Biggles udržoval

značný odstup a zůstával ve střehu. Obával se jedině

toho, že McBain má větší zásoby benzínu než oni. Pak by

se museli stiháni vzdát.

Proto si oddechl, když viděl, jak se Weinkel snáší

dolů. Vytáhl mapu, podrobně ji prostudoval a potom se

překvapeně podíval na Algyho.

„Vždyť tady nikde nic není!“ řekl.

„Ani žádná vesnice?“

„Vůbec nic.“

Algy si stoupl, aby viděl až na obzor. Nikde nic,

všude jen samá prérie, místy přerušovaná lesy a sem tam

nějakými jezírky.

„Opravdu, nikde tu není ani stopy po nějakém městě

nebo vesnici,“ přisvědčil. „Co uděláš teď?“

Na tuto otázku mu Biggles nemohl odpovědět hned,

protože se najednou vynořil problém, se kterým

nepočítal. Dokud byl Weinkel ve vzduchu, bylo možné

předpokládat, že Jupiter nebude spatřen. Kdyby však

McBain přistál, jistě by uslyšel dunění motorů a mohl by

je zpozorovat.

Weinkel byl stále ještě ve vzduchu, ale podle toho,

jak prudce klesal, bylo jeho přistání otázkou pouhých

několika minut.

Bigglesův mozek pracoval na plné obrátky. Nejprve

bylo třeba důkladně prohlédnout terén pod nimi. Vpravo

objevil plochý a travnatý vrcholek pahorku, jenž se

směrem doleva prudce svažoval do míst, kde asi chtěl

přistát McBain. Bigglese napadlo, že by se mohl ukrýt za

stromy, vytvářejícími na okraji travnaté plošiny přirozený

úkryt, a odtud pozorovat počínání McBainovy bandy. Za

pokus to v každém případě stálo. Biggles se ihned pustil

do provedení svého plánu. Zastavil motory, a když se

kola podvozku dotkla země, ostatní vůbec netušili, co

zamýšlí.

Letadlo ještě ani nestálo a Biggles už seskočil na

zem a utíkal k řadě jedlí, chránících kopec od jihu a

vzdálených asi míli od Weinkela. Bylo téměř jisté, že je

McBain neuvidí. Tam se Biggles skrčil za široký kmen,

odkud mohl docela dobře pozorovat celý kraj.

„Tamhle jsou!“ řekl tiše přes rameno Gingerovi,

jenž přiběhl za ním, a ukazoval na Weinkela, stojícího u

malého srubu nedaleko jezera. Letadlo stálo mezi nimi a

srubem tak, že sice viděli pohybující se postavy, ale

nemohli rozeznat, co se tam děje.

„Nejspíš vykládají zlato z letadla,“ mínil Ginger.

„O tom vůbec nepochybuji,“ souhlasil Biggles.

Několik minut uběhlo za naprostého ticha. Pak se k

jejich nemalému překvapení motory Weinkela opět

rozběhly, a než se letci vzpamatovali, letadlo se vzneslo a

zamířilo na jihozápad.

Srub zůstal prázdný, nebo se alespoň zdálo, že je

opuštěný. „U čerta! Nedáme-li si pozor, ztratí se nám z

dohledu. Pojďme!“

Biggles se obrátil a rozběhl se zpátky k letadlu. Za

tři minuty už byli zase ve vzduchu.

Weinkel odstartoval před pěti minutami a za takovou

dobu letadlo urazí kus cesty. Nebylo už nikde vidět.

„Letěli jihozápadním směrem a tam leží Fort

Beaver,“ uvažoval Algy.

„To vím, ale potom tomu vůbec nerozumím,“ bručel

nespokojeně Biggles. „Jestliže ukryli zlato tady, museli

by mít ocelové nervy, aby se odvážili vrátit zpátky do

Fort Beaver.“

„Možná, že tam letí jenom proto, aby si vzali

všechno, co jim patří, a pak zmizeli. Potom se vrátí sem,

naloží zlato a poletí přímo na jih do Spojených států,“

kombinoval Algy.

„Možné to je,“ přikývl Biggles, „ale přesto tomu

nevěřím. Jisté je jen to, že my se musíme buď vrátit do

Fort Beaver, nebo nám dojde benzín. Kdybychom museli

ještě jednou nouzově přistát, mohli bychom tu doopravdy

uvíznout.“

„Zcela správně,“ přitakal Algy. „A to by nebylo nic

příjemného.“

Tím jejich hovor skončil. Dokud se před nimi

neukázalo letiště ve Fort Beaver, nikdo už nepromluvil.

„Tamhle je Weinkel,“ ukázal Biggles hlavou.

„Neklame-li mě zrak, stojí u něho McBain a Ferroni. S

někým hovoří. Vypadá to na Delaneye.“

.Ano, ano, je to Delaney,“ potvrdil Ginger. „Jestli

pátrá po zlatě, budeme mu to moci objasnit,“ dodal.

„Bude velmi zajímavé zjistit, co se tam vlastně

děje,“ konstatoval Biggles. Vypnul motory a chystal se k

přistání. Zastavil kousek od Weinkela a hned si všiml, jak

užasle na ně McBain a Ferroni civí.

„Jen se dívejte!“ řekl si pro sebe Biggles, upíraje oči

na McBaina a jeho pilota. „Tak brzy jste nás tu jistě

nečekali – na to bych vsadil krk!“

Pak ho upoutalo cosi, co leželo na zemi. Obličejem

se mu mihl zvláštní výraz, ale nepromluvil ani slovo,

dokud nedošel k Wilksovu hangáru.

„Tak, co tomu říkáte?“ zeptal se tiše.

„A čemu?“ opáčili ostatní takřka jednohlasně.

„To jsou přece bedničky se zlatem, které vezli,“

vysvětloval Biggles. „Oni to zlato neukradli, ačkoli lepší

příležitost už k tomu sotva najdou.“

Přejel si dlaněmi po obličeji a pak zavrtěl nevěřícně

hlavou.

„Tak se mi zdá, že nám udělali čáru přes rozpočet,

ne?“

„Já – já – já to nechápu,“ koktal Wilks.

„Byl bys chytrý hoch, kdybys to rozlouskl,“ odbyl

ho však Biggles dosti suše. „Podle Gingera jsou ti chlapi

lotři, kteří čekají jen na vhodnou příležitost, aby mohli

zlato ukrást. Teď je měli v rukou a nikdo na světě jim

nemohl zabránit, aby s ním nezmizeli. Přesto však je

dopravili sem a nyní je předají zástupci banky, jenž právě

přichází. Jednají tedy jako počestní lidé! Tady něco

rozhodně nesouhlasí! Půjdeme dovnitř a budeme o celé

věci znovu uvažovat. Snad na to přijdeme.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

ZATČENI

Po celý zbytek dne a potom ještě dlouho do noci

hovořili o tom problému, který se jim zdál

nerozluštitelný. Ráno po svítání opět pokračovali v

debatě. Stále dokola všechno probírali, ale na nic

nemohli přijít.

Biggles poslal Smytha do městečka nakoupit a také

se zúčastnil diskuse.

„Na to asi nepřijdeme.“ mínil, vyhlížeje ven na

prázdné letiště. „Bude-li tu McBain třeba deset let,

nebude mít už nikdy takovou příležitost k uloupení zlata,

jakou měl včera. Když je to lotr a ničema, proč to zlato

odevzdal a nezmizel s ním? To bych rád věděl. Kdyby to

chtěl udělat, mohl teď už být dva tisíce mil daleko.“

„Jediná odpověď na to je, že McBain není ničema,“

usuzoval Wilks.

„A já vám říkám, že jsem slyšel, co si povídali o

tom, jaké mají se zlatem úmysly,“ trval na svém Ginger.

„Snad si nemyslíte, že se mi to jen zdálo?“

„To si samozřejmě nemyslíme,“ řekl chlácholivě

Biggles.

„Možná se mu kořist nezdála dost tučná a chce ještě

čekat na něco většího,“ namítl Algy.

Biggles zavrtěl hlavou.

„V tom to asi nebude.“ řekl. „Vždyť na tu zásilku

čekali celé dlouhé měsíce. Jistě si pamatujete, co nám

Canwell říkal – že je to neobvykle velká zásilka. A

vzpomeňte si na další okolnosti! – McBain už ví, že

přišel o druhé letadlo. Ví také určitě, že ho podezíráme ze

zavraždění starého Moseho. Také jistě nepochybuje, že

máme tu listinu. A tohle všechno by pro něj mohlo být

dobrým důvodem k tomu, aby odtud co nejdřív a co

nejrychleji zmizel. Nač tedy vlastně ještě čeká?

Kdyby včera tu zásilku zlata ukryl, mohli bychom se

domnívat, že se sem jen vrátil pro své věci a že hned

zmizí. Ale viděli jsme přece na vlastní oči, jak ty

bedničky předával. Něco mi tu stále nehraje.

A když už mluvíme o zlatě, vzpomínám si, že v

letadle stále ještě máme zlata plný ranec. Měli bychom

ho někam uložit, než ho předáme úřadům. Ty jistě

Moseho dceru najdou samy, já teď nemám nejmenší chuť

po ní pátrat. Promluvím si o tom s Delaneyem, až přijde.“

„Vím o místě, kde bychom mohli zlato ukrýt,“ ozval

se Wilks. „Pod podlahou v mé kanceláři je skrýš, kterou

jsem si tam zřídil na cenné věci.“

„Když je tu McBain, měli bychom zlato dobře

schovat,“ souhlasil Biggles.

Došli pro vak se zlatem do letadla a ukryli ho ve

Wilksově skrýši. Za chvíli již opět hovořili o starém

tématu. „A co teď?“ ptal se Algy.

„Nejdůležitější je, že máme v ruce tu převodní

listinu,“ odpověděl Biggles. „Podle mého názoru ji

můžeme s klidem ukázat Delaneyovi a požádat ho, aby

vyzval McBaina k vyklizení letiště.“

„Ano, to by bylo nejlepší,“ souhlasil Wilks.

„Musíme tedy dávat pozor, abychom Delaneye

nepropásli, a pokud se tu už neobjeví, musíme se za ním

vypravit sami,“ rozhodl Biggles. „Gingere, prosím tě, běž

uvařit kávu. Až bude hotová, přines ji sem do kanceláře!“

Ginger přikývl a odešel zahloubán do zadní části

hangáru, kde stála kamna.

Ostatní seděli u dveří kanceláře, pokuřovali a

rozmlouvali o situaci. Čekali na kávu, když se náhle k

velkému Bigglesovu údivu u protějšího hangáru objevil

Delaney.

„Co tomu říkáte?“ vyhrkl Algy.

„Já bych jen rád věděl, jak dlouho tam byl,“

odpověděl Biggles.

„Musel tam být dlouho, jinak bychom ho viděli

vcházet,“ řekl Wilks.

„Hned mi bylo divné, že je na letišti takový klid,“

poznamenal Biggles. „Teď jde k nám.“

Delaney, za nímž kráčeli McBain a Ferroni, se

skutečně blížil k hangáru Arctic Airways.

„Hned poznáme, oč tu běží,“ zabručel si napůl pro

sebe Biggles. „Dobré jitro, Delaneyi – hledáte snad

něco?“

Delaney nepatrně přikývl.

„Ano,“ odsekl.

Biggles začínal mít nepříjemné tušení. Nějak se mu

Delaneyovo chování nelíbilo, ale nedal to nijak najevo.

„Prosím, prosím,“ uklonil se. „Co si přejete?“

Policista s karabinou na rameni se zastavil několik

kroků před kanceláří a nedůvěřivě si prohlížel všechny tři

letce. Nakonec utkvěl pohledem na Bigglesovi.

„Byl jste včera v Moose Creek?“

„Ano, byl,“ odpověděl Biggles podle pravdy. „A

proč se ptáte?“

„To se hned dozvíte.“

„Prosím.“

Policista se obrátil k Wilksovi.

„Máte nějaké námitky proti tomu, abych zde provedl

prohlídku?“ zeptal se. „Hledám totiž cosi.“ Wilks mávl

sebevědomě rukou.

„Jen se do toho dejte. Kdybyste mi řekl, o co jde,

třeba bych vám mohl pomoci.“

„Nepotřebuji žádného pomocníka,“ odmítl nabídku

Delaney.

„Jistě jste už také provedl prohlídku u McBaina, že

ano?“ ozval se Biggles.

Delaney na něho pohlédl úkosem.

„Ano.“

„A našel jste to, co jste hledal?“

„Ne.“

„Tady to ale také nenajdete.“

„Vy mluvíte, jako byste věděl, co hledám.“

„Kdybych měl hádat a kdybych neviděl, že tu včera

byly vykládány na letišti bedničky, řekl bych, že jde o

zásilku z Moose Creek.“

McBain postoupil rychle o jeden nebo dva kroky

vpřed.

„Co tím myslíte?“ zařval.

„To víte nejlíp vy sám,“ odpověděl Biggles a obrátil

se k Delaneyovi. „Zlato z Moose Creek zde nenajdete,“

pokračoval. „Jen mi připadá divné, že jste si nevšiml

toho, že bedničky jsou prázdné.“

„Nebyly až do Edmontonu otevřeny,“ odsekl

strážník.

„Hm. A co v nich bylo?“

„Olovo.“

„Ach tak!“

„Zlatý prach byl z bedniček ukraden mezi Moose

Creek a Edmontonem.“

Biggles rázem všechno pochopil: u toho srubu

vybrali z bedniček zlato a nahradili je olovem. Jedna věc

mu však nebyla jasná a ta mu zatím zůstávala záhadou.

„Myslím ale, že ty bedničky byly zapečetěny hned v

Moose Creek?“

„Však také byly,“ přisvědčil Delaney. „A i po

vyložení z McBainova letadla zůstaly pečeti neporušené,

viděl jsem to na vlastní oči.“

„Jestliže pečeti zůstaly neporušené, pak muselo být

olovo vloženo do bedniček místo zlata už v Moose

Creek.“

„Měli by tam nějaký zájem na tom, aby odesílali

místo zlata olovo?“

„Neznám takový důvod.“

„Já také ne.“

„Nechápu ale, co my bychom s tou věcí měli mít

společného.“ protestoval Biggles.

„Vy jste jediní dopravci, kteří kromě McBaina byli

včera v Moose Creek a byli jste i tady. A proto budete

podezřelí tak dlouho, dokud nebude zlatý prach nalezen,“

odpověděl Delaney pevným a rozhodným hlasem.

Za tohoto rozhovoru vešel do kaceláře a začal

pečlivě zkoumat stěny, podlahu a nábytek. Pak se sehnul

a zaklepal na podlahu. Rány zněly dutě. Na jednom místě

se ozvalo zaklepáni plným, jasným zvukem. Byla to

dvířka Wilksova tajného úkrytu.

„Haló, copak je to?“ vykřikl.

Biggles si vzpomněl na zlato starého Moseho, které

na chvíli docela vypustil z hlavy. Ihned vytušil hrozící

nebezpečí a snažil se to napravit, což samo o sobě muselo

vzbudit podezření.

„Ach ano – úplně jsem zapomněl – je tam zlato,“

vyhrkl spěšně.

Delaney se zarazil. Zamračil se a okamžitě sáhl po

revolveru.

„Podívejme! Najednou jste si vzpomněl, co?“

„Ano. Je to pravda, ať tomu věřite nebo ne.“

„Což je zlato taková věc, že na ni člověk tak snadno

zapomene?“

„Právě jsme na vás čekali, až sem přijdete, abychom

vám o tom řekli,“ odpověděl Biggles, ač už i jemu bylo

jasné, že to zní nepřesvědčivě.

Strážník poklekl, otevřel padací dvířka, vsunul

dovnitř ruku a vytáhl těžký vak. Prohlédl ho ze všech

stran – a celé jeho chování se rázem změnilo! Vak

odložil na stůl, zvedl revolver a letce si vzal na mušku.

„Tak takhle to tedy je!“ vyhrkl na ně pobouřeně.

„Vy bídní lotři! Stůjte a ani se nehněte!“

„To je přece vak, jaké používal starý Mose!“ vykřikl

McBain. „Ten používal vždycky jen vaky z lani kůže.“

„Ano. Dokonce je na něm monogram,“ přidal se

Delaney. „Teď už víme, kdo zabil Moseho – a víme také,

proč ho zabil. Tenhle zlatý prach jsem teď sice nehledal,

ale jsem ještě raději, než kdybych našel zlato, po němž

pátrám.“

„Okamžik, Delaneyi! Mýlíte se, strašně se mýlíte,“

protestoval zoufale Biggles. „Soudíte ukvapeně. Chápu

sice, že celá věc vypadá tak, jak se domníváte, ale jste na

omylu. Nechte si to vysvětlit.“

„Snad mi nechcete namluvit, že to nepatří

Mosemu?“

„To v žádném případě nechci. Měli jsme v úmyslu

při nejbližší příležitosti vám ho odevzdat – má dceru …“

McBain vypukl v hlasitý smích.

„To je ale mazaný chlap, u všech čertů! Ten to umí

obrátit!“

Delaney sevřel rty.

„Vy jste tedy zabili starého zlatokopa kvůli jeho

zlatu?“ obviňoval je.

„To zlato mi dal včera Angus Stirling, když jsem mu

řekl, že je Mose mrtvý,“ odpověděl Biggles klidně.

„Cože? Vy mi tu chcete vykládat, že jste včera

mluvil s Angusem?“

„Ne. Nechci. Já vám to tvrdím.“

„Pohádky! Ten přece trčí na ostrově Eskymáků a do

jara tam zamrzl.“

„Dnes tam trčí, ale přesto jsem s ním včera mluvil.“

Biggles si se stále větším zděšením uvědomoval, co

to pro ně znamená, že Angus zamrzl. Dřív než za šest

měsíců jim nedosvědčí nic. Jediným důkazem a

dokladem pravdivosti jejich tvrzení teď mohla být jen

převodní listina, a ani ta vlastně nedokazovala, že jim ji

odevzdal Angus sám.

Vypálil na letadlo z revolveru a hned za ním také McBain

a Fetroni.

Delaney pokynul hlavou směrem ke dveřím.

„Jdeme!“ řekl velitelsky.

„A kam?“ chtěl vědět Biggles.

„To brzy uvidíte,“ zněla odměřená odpověď. „Pro

takové ptáčky jako vy máme bezpečné místo.“

„ Ale…“

„Nechte zbytečných řečí! Chcete-li něco dalšího říci,

řeknete to před soudem!“

„Počkejte ještě chvilku! Jeden chybí,“ vykřikl náhle

McBain. „Kde je?“

V tu chvíli se zvenku ozvaly motory Jupitera, jako

by mu odpovídaly.

Delaney vyběhl ven, ale letadlo se právě dávalo do

pohybu. „Stát!“ zařval, ale když viděl, že jeho příkaz

nepůsobí, vypálil na letadlo z revolveru a za ním hned

také McBain a Ferroni. „Vy toho chlapce zabijete – a to

bude to nejhorší, co teď můžete udělat!“ rozkřikl se

zuřivě Biggles. Úplně při tom zatýkání na Gingera

zapomněl. Kámen mu spadl ze srdce, když viděl, že

Jupiter ujíždí nerušeně po letišti a že se mu nic nestalo. V

koutcích mu pohrával slabý úsměv, když se letoun vznesl

do vzduchu.

„Teď si ho můžete chytat.“ řekl s netajenou radosti

Delaneyovi.

Strážník pobíhal zuřivě po letišti.

„Však vy se už dlouho takhle naparovat nebudete,“

rozčiloval se.

„Vy však také ne,“ odpověděl Biggles s větší dávkou

sebevědomí, než na jakou měl v té chvíli nárok.

„A teď už konec řečnění, jdeme!“ poručil Delaney

zostra. „Pokusí-li se někdo z vás o útěk, ví už předem, co

ho čeká.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

GINGER V AKCI

Když Ginger odešel do zadní části hangáru, kde měl

Wilkinson improvizovanou kuchyňku, těžko mohl vědět,

k čemu v následujích okamžicích dojde. Zatím čekal, až

se v konvici začne vařit voda na kávu, a pohvizdoval si.

Staré přísloví praví, že obsah hrnce, dokud nad ním

člověk stojí, se nikdy vařit nezačne. Doslova to asi

neplatí, ale něco na tom přece jen bude.

Ginger se nemohl dočkat. Rád by se co nejrychleji

vrátil mezi ostatní, aby mu nic z toho, o čem se budou

radit, neuniklo. Právě se chystal rozpumpovat primus co

nejvíc, když zaslechl jakési hlasy. Podle jejich tónu hned

poznal, že přišli hosté, ale nepříliš vítaní. Byl zvědav,

kdo to vlastně je, a proto se rozhodl, že nechá vodu

vodou, ať se vaří jak chce.

Ven před kancelář však nevyšel. Kdyby to udělal,

dopadla by tato naše historie docela jinak. Pár kroků od

místa, na němž stál, bylo umístěno malé čtvercové

okénko, jímž mohl do kaceláře nahlížet zezadu. Ginger k

němu přistoupil.

Není třeba popisovat, jaký úžas se ho zmocnil, když

nahlédl dovnitř. Tam právě Delaney obviňoval Bigglese

z vraždy starého zlatokopa. Ginger z výrazů v obličejích

jeho přátel a v tváři Delaneyově pochopil, do jak zoufalé

léčky se dostali. Na kávu úplně zapomněl. Směr, kterým

se rozhovor ubíral, ho utvrzoval v přesvědčení, že musí

rychle jednat. Především nesmí ztratit svou svobodu. Co

udělá, to ještě nevěděl. Zatím neměl čas o tom uvažovat.

Jedno však bylo jasné: octne-li s ostatními za mřížemi,

znamená to konec nadějí na pomoc přicházející zvenčí.

Proto si umínil, že se v žádném případě zatknout nedá.

Ale jak to provést?

V tu chvíli si vzpomněl na letadlo. Ve vzduchu bude

v bezpečí, a to jistě ve větším než na zemi. U okna ještě

chvíli zůstal, aby se ujistil, že Biggles a ostatní jsou

skutečně zatčeni. Pak se opatrně odplížil do hangáru.

Přistoupil k letadlu, které bylo během dne stále

připravené k odletu.

Provedl klidně a metodicky přípravy ke startu.

Věděl, že nebude mít čas na nějaké dlouhé zahřívání

motorů, protože by jejich hluk okamžitě přilákal

Delaneye.

A v tom se nemýlil.

V hangáru byl klid a tlumené vrčení startéru ho

nijak zvlášť nenarušilo. Ale když se motory rozběhly

naplno a začaly roztáčet vrtuli, hangár se až po střechu

naplnil jejich hřmotem. Ginger zvolna stiskl spouštěč.

Postupným manévrováním nastavil letadlo přímo proti

vchodu do hangáru. Nechtělo se mu startovat s

chladnými motory, ale stačil mu jediný pohled na

přicházejícího Delaneye, aby svůj názor na věc změnil.

Bez váhání stiskl řídící páku. Letoun se rozjel. Ginger

kdesi za sebou slyšel hvízdání kulek, ale nevěnoval tomu

pozornost. Nezbývalo mu nic jiného, než se pokusit co

nejrychleji vzlétnout.

Srdce mu po celou dobu bilo vzrušením. Trochu se

uklidnil, když motory začaly burácet naplno a letadlo se

vzneslo do vzduchu.

Ve výšce asi tří set metrů se ohlédl. Byl zvědavý, co

se tam dole děje. Před kanceláří spatřil skupinku lidí,

dívajících se za nim. Uviděl také Bigglese, jak na něj

mává. Byl na to hrdý, protože takové gesto mohl

považovat za mimořádný projev uznání.

Zatímco letadlo stoupalo v kruzích do výšky, Ginger

obrátil pozornost k bezprostřední budoucnosti. Kam by

měl letět? Co by měl udělat, aby svým přátelům pomohl?

Napadlo ho, že by mohl letět do Edmontonu nebo do

některého jiného většího města a tam vylíčit celou

záležitost nějakému vysokému soudnímu úředníkovi.

Brzy však tento plán zamítl jako příliš riskantní. Vždyť i

tam mu hrozilo zatčení!

Vzpomněl si také na starého Anguse. Kéž by se k

němu mohl dostat a přivézt ho do Fort Beaver, aby

potvrdil pravdivost Bigglesových tvrzení. Pak si ale

vzpomněl na snih. Možná by doletěl až k chýši, snad by

se mu tam podařilo přistát bez zničení stroje a bez

zranění, ale jakmile by se kola podvozku jednou zabořila

do hlubokého sněhu, nikdo na světě by nedokázal znovu

odstartovat.

V cestě do Moose Creek neviděl nic rozumného, ani

v tom případě, že tam teď nesněží. Canwell by jim

nemohl pomoci, i kdyby byl ochoten letět s ním do Fort

Beaver, ostatně nejspíš by to odmítl.

Na koho se tedy má obrátit, komu by měl vysvětlit

celou tu historii, tak jak se skutečně odehrála?

Potom si vzpomněl na srub, u něhož přistál Weinkel

cestou z Moose Creek. Nepochyboval o tom, že tento

srub souvisí se zločinnou činností McBainovy bandy.

Nejspíš jim slouží jako skrýš v případě nezdaru. Když ho

včera pozorovali, vypadal opuštěný. To se Gingerovi

hodilo. Cesta k němu nebyla příliš dlouhá a také nebylo

vyloučeno, že v něm něco objeví – možná i něco

takového, co by mu pomohlo najít zmizelé zlato. Za

pokus to určitě stálo. Bylo to lepší, než se dát zatknout a

uvěznit ve Fort Beaver.

Měl radost, že nakonec dostal takový dobrý nápad.

Provedl s Jupiterem otočku a zamířil na severozápad.

Chvílemi pozoroval, jak pod ním ubíhá pustá a

bezútěšná krajina, a najednou si uvědomil svou naprostou

samotu a opuštěnost. Uviděl také několik závějí

čerstvého sněhu, ale nebe bylo celkem jasné a čisté téměř

až k obzoru. Jen tenký proužek indigově temných mraků

ohlašoval příchod dalšího sněžení.

Nyná se octl v oblasti, kterou už znal, a proto se mu

letělo snadněji. Zanedlouho se objevila v dálce stříbrná

skvrna – bylo to jezero, na jehož břehu stál Gingerův cíl,

McBainův srub.

Nezneklidňoval se pomyšlením, že by tam někdo

mohl být a zpozorovat ho, vždyť rachot motorů by stejně

ztlumit nemohl a žádnou možnost nenápadně se přiblížit

tedy neměl. Okolí srubu bylo pusté, nikde ani živá duše.

Ginger se začal snášet k zemi, minuv přitom místo,

na němž přistáli, když pronásledovali Weinkela. U lesa

zahlédl běžící zvíře. Když se dostal níž, zjistil, že je to

vlk, který však okamžitě zmizel. Ginger se rozmýšlel,

jestli má přistát na stejném místě jako včera Biggles,

nebo raději tam, kde přistál Weinkel. V prvním připadě

by musel jít pěšky mnohem dál – a to ho nijak nelákalo,

zvlášť když se tu potloukají vlci. Měl sice v kapse pistoli,

ale tu si chtěl šetřit pro střetnutí s úplně jinými šelmami.

Nakonec přistál až u srubu.

Patřil-li srub McBainovi – a to bylo víc než

pravděpodobné, když se tu včera zastavil – zvolil si

opravdu dobré místo. Na jihu se otvírala divoká prérie,

vhodná pro přistávání za jakéhokoli počasí. Ginger si to

uvědomil zcela bezděčně, když snižoval obrátky a

přecházel do klouzavého letu směrem ke srubu. Pak už si

musel dát dobrý pozor, aby přistál bezpečně a hladce.

Rozbitý podvozek by v jeho nynější situaci znamenal

úplnou katastrofu.

S napjatými nervy se připravoval k přistání, ale jeho

obavy byly zcela zbytečné. Kola sice chvíli poskakovala

a trup se otřásal, ale nakonec se letadlo zastavilo asi sto

metrů od srubu. Bylo to nová, důkladně zbudovaná

stavba.

Ginger nezajel až k ní. Nebylo to třeba. Když vypnul

motory, nejprve se rozhlédl kolem, aby se přesvědčil, že

je vše v pořádku. Potom otevřel dvířka a vystoupil.

Chvilku zůstal stát a ostražitě pozoroval obydlí,

očekávaje, že je-li někdo uvnitř, jistě se nyní ukáže.

Stavení však nejevilo žádné známky života, a tak k němu

rázně vykročil.

Ještě mu chybělo necelých dvacet metrů, když ho

náhle zarazil jakýsi šramot. Zastavil se a snažil se zjistit,

co mohlo být jeho zdrojem. Měl pocit, jako by slyšel

zvuk otevírajích se dveří nebo okna. Nic však nezahlédl a

usoudil tedy, že to asi byly jen vrzající větve jedlí, které

začínaly růst hned za srubem a lemovaly celý severní

okraj jezera. Chtěl již znovu vykročit, když se kolem

okna přesně proti němu mihl stín.

Měl v ruce pušku, z níž se ještě kouřilo…

Teď už věděl zcela jistě, že se nemýlí: uvnitř srubu

někdo je. Všechny jeho dosavadní pochybnosti zmizely,

když se od okna, jež se právě otvíralo, odrazil paprsek

světla. Na další přemýšlení už nezbýval čas. Tuše

nebezpečí, rozhlížel se rychle, kam by se mohl skrýt.

Nablízku však žádný úkryt nebyl – ani sebemenší křoví,

za něž by mohl uskočit.

Již otvíral ústa, aby zavolal na pozdrav, ale nevyšla

mu z nich ani hláska. Díval se stále na okno – a vtom se v

něm cosi zablesklo! Poznal okamžitě, že je to hlaveň

pušky. Nakrčil se – a ve chvíli, kdy se odrazil ke skoku,

třeskla rána. Na okamžik zavrávoral, potom padl na

obličej a zůstal bez hnuti ležet na zemi.

Dveře srubu se otevřely a k nehybné postavě se jako

kočka plížil Indián. Měl v ruce pušku, z níž se ještě

kouřilo, a na jeho tváři se rozhostil vítězoslavný úsměv.

Po několika krocích se útočník zastavil a obezřetně se

rozhlížel na všechny strany, aby se přesvědčil, že žádný

svědek neviděl, co právě provedl. Pak opřel pušku o

kmen stromu, vytáhl z pouzdra na opasku krátký zahnutý

nůž a blížil se sebejistě ke své oběti.

Potom se s divokým úšklebkem sklonil nad

Gingerovo tělo.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

NOVÉ NEBEZPEČÍ

Zatímco se toto vše odehrávalo u srubu, odváděl

Delaney zatčeného Bigglese a jeho druhy do Fort Beaver.

Byla to smutná cesta. Algy zuřil.

Wilks šel zcela lhostejně.

Biggles byl sice zmaten, ale zachovával kamennou

tvář.

Jedno bylo jisté: nikdo z nich si neuvědomoval

opravdovou vážnost situace. Všechny rozhořčovalo, že

jsou vedeni do vězení jako zločinci, a utěšovali se tím, že

tam snad nebudou dlouho. Dosud se jim nikdy nestalo, že

by nemohli prokázat svou nevinu. Vůbec si nedokázali

představit, že budou postaveni před soud.

Když se přibližovali k Fort Beaver, McBain je

předběhl. Biggles tomu zpočátku nevěnoval žádnou

pozornost, ale později si uvědomil, co měl McBain v

úmyslu. Nebýt toho, všechno by dopadlo jinak.

První příznaky nadcházejících události se objevily

ještě předtím, než vstoupili do města. Několik mužů jim

vyběhlo z města naproti. Rozestoupili se kolem

zatčených a začali jim dávat najevo své nepřátelství:

rozhořčeně pokřikovali, vrhali na ně zlověstné pohledy a

hrozili jim rukama. Pak přiběhli další. Byly mezi nimi i

rozlícené ženy. Bručení a reptání přerostlo v přímé

vyhrůžky, adresované letcům.

Biggles, jenž byl zvyklý pokládat řádné soudní

řízení za samozřejmost, nad vášněmi davu žasl. To přece

jen nečekal, rozsudek bez soudu! Navíc si všiml, že i

Delaneye ti lidé znepokojili.

„Držte se těsně u mne – moc se mi to nelíbí!“

upozornil Bigglese a jeho druhy policista. „Měli bychom

se snad raději vrátit, dokud je čas. Vezme-li ten dav

spravedlnost do svých rukou, nedám za váš život ani

penny. Nechápu, kdo je dokázal takhle rozběsnit a

poštvat.“

„Asi McBain,“ řekl Biggles, který to již pochopil.

Dosavadní nevybíravé nadávky se po chvíli změnily

v křik a řev, kdosi dokonce hodil kamenem.

Algy pohlédl na Bigglese s úžasem v očích.

„Nějak se mi to nelíbí,“ řekl. „Delaney nás sem

neměl vodit, když věděl, že zdejší lidé jsou takoví.“

„Nemohl tušit, že k tomuhle dojde. Za všechno

může McBain.“

„Čím dřív se octneme za mřížemi a pod zámkem,

tím budu raději,“ přiznal se Algy. „Vypadá to s námi

opravdu velice špatně.“

Z městečka přibíhalo víc a víc rozhněvaných lidí,

jejich hluk stále sílil. Ze zástupu se ozývala slova plná

nenávisti.

„Pověste je, pověste ty bídné vrahy!“ rozkřikl se

jeden stařec s divokým výrazem v obličeji. „Pověste je

tak, jako jsme to dělávali za starých časů!“

„Zabili Moseho jen pro jeho zlato! Vydejte nám je,

Delaneyi!“ řval druhý.

„Provaz! Sem s provazem!“

„Pověste je!“

„Starý Mose mi jednou pomohl – a já ho teď

pomstím!“

„Pověste je! Pověste je! Pověste je!“ Dav obstoupil

letce i Delaneye a řval jako posedlý. „Ano, pověste je!“

hulákal McBain.

Delaney se zastavil a zdvihl ruku na znamení, aby

lidé ztichli, ale ničeho tím nedosáhl.

„Rozejděte se a běžte si po svých!“ rozkřikl se na ně.

„Není vaší věcí, jestli tito lidé mají být pověšeni nebo

ne.“

„ Pověste je, pověste ty bídné vrahy!“ rozkřikl se stařec s

divokým výrazem…

Ti, kdo slyšeli jeho slova, se rozbouřili ještě víc a

žádali vydání zatčených.

Delaney byl nyní zcela zmatený. V obličeji zbledl a

na první pohled bylo zřejmé, že se mu situace vymkla z

rukou.

„Nic s nimi nesvedu,“ řekl Bigglesovi.

„Vždyť máte pušku, člověče! Proč ji tedy

nepoužijete? Zákon přece stojí na vaší straně,“ vybuchl

Biggles, znechucený ukázkami hysterie, kterou v lidech

rozdmychal McBain.

„Utloukli by mě snad, i kdybych vystřelil jenom do

vzduchu,“ zajektal Delaney.

„A na tom, co udělají nám, vám nezáleží?“ odsekl

Biggles.

Přiletěl další kámen, který Delaneye poranil na

skráni a způsobil mu dost velkou ránu. Řev na chvíli

ztichl a policista využil této příležitosti a pokusil se

znovu zasáhnout.

„Co se to s vámi děje?“ zařval zuřivě. „Co vlastně

chcete? Věšet lidi bez řádného rozsudku?“

„Ano, chceme!“ vykřikl zrzavý zlatokop. „Vy je

předáte soudu – a nějaký advokát je ze všeho vyseká.

Takových už jsme tu viděli! Starý Mose byl náš

spoluobčan, a proto chceme, aby spravedlnosti bylo

učiněno zadost tady, ve Fort Beaver!“

„Slyšeli jste? Slyšeli jste?“ zahučelo to davem.

„Zabili Moseho!“

„A kdo říká, že zabili Moseho?“ rozzuřil se Delaney.

Ten kámen ho asi probudil k životu.

„Říkal to Strakatý McBain,“ zaječela jakási postarší

žena.

„Zdá se, že McBain má mimořádné velký zájem na

tom, aby byli pověšeni,“ odpověděl Delaney. „A vůbec

se mi zdá, že jeho zájem o celou tuhle záležitost je dost

podezřelý. Asi k tomu má nějaké důvody.“

Všechny oči se teď obrátily na McBaina, jenž se

zatvářil velmi rozpačitě.

,A když to neudělali, proč jste je tedy zatkl?“ zeptal

se ostře McBain.

To byla otázka, na niž nešťastný policista nedokázal

odpovědět, a v davu to znovu hrozivě zašumělo.

„Pojďte hoši! Pověsíme je, nebo nám ještě nakonec

upláchnou,“ zakřičel McBain.

„To je má starost!“ vykřikl Delaney. Obraceje se k

letcům, procedil mezi zuby: „Je tu jakási naděje, něco

mne napadlo. Moc si od toho neslibuji, ale zkusím to.

Musíme na ně pomalu. Potřebujeme získat čas. Snad zase

přijdou k rozumu.“

Otočil se k zástupu a zdvihl ruku do výše.

„Ano, máte pravdu! Jestli zabili Moseho, budou

viset, ale vy sami je ubít nesmíte. Nejdřív je odvedeme

ke Třem hvězdám a tam vyslechneme, mají-li nám k

tomu co říci.“

McBain měl proti tomu řadu námitek a prohlašoval,

že jde jen další Delaneyův trik, o pokus jim letce vzít.

Nastalo veliké dohadování a výměna názorů. McBain byl

nakonec přehlasován. K uklidnění davu jistě přispěla

krev, která stékala policistovi ze spánku. Zraněný

Delaney se v městečku chtěl pokusit o přivolání velitele

distriktu, a pak by vše probíhalo nadějněji. Ostatně velitel

měl v nejbližších dnech v plánu Fort Beaver navštívit. Na

chvíli se zdálo, že zástup se tváří v tvář policistově

odvaze zklidnil.

V davu to sice stále hučelo, ale přece jen o poznání

méně. Všichni zamířili k hospodě U tří hvězd.

U vchodu do lokálu se dav musel zastavit, protože

vyděšený majitel, obávaje se možných škod, nechtěl

tlačící se zástup pustit dovnitř. A tu se opět ukázalo, že

dav, v němž jeden druhému dodává jakousi falešnou

odvahu, provede často něco, čeho by se za normálních

okolností nedopustil.

Dveře do nálevny byly násilím vylomeny a proud

lidí se vedral dovnitř jako mohutná vlna, prorazivší břeh.

Majitel skočil za pult a vytáhl z kapsy revolver, aby

zabránil případnému loupení a plenění. Byl pevně

odhodlaný zastřelit prvního, kdo by se pokusil jenom

dotknout láhve, aniž by před tím řádně zaplatil, a toto

odhodlání z jeho tváře přímo čišelo. Delaney sám

vyskočil na pult, vězně nechal dole, a dotknuv se

významně karabiny, vyzval dav ke klidu.

Proud lidi se vedral dovnitř…

Hluk se poněkud ztišil. McBain a Ferroni se s

uspokojením protlačili až k zatčeným. McBain ukousl

špičku doutníku a zapálil si.

„Jednejte krátce a svižně!“ vykřikl.

„Ještě slovo. McBaine, a zatknu vás také.“ zavrčel

policista.

„Cože?“ protáhl McBain. „A proč?“

„Pro podněcovaní k násilnostem.“

McBain se rozesmál, jako by právě slyšel dobrý

vtip. Jeho vliv na shromážděný dav byl takový, že se

všichni přítomní rozesmáli s ním. Vypustil oblak dýmu

směrem k zatčeným.

„Jak je chcete vyslýchat? Všechny najednou nebo

jednotlivě?“ zeptal se. „Vlastně na tom ani nezáleží,“

dodal nenuceně.

„To nechte na mně!“ odsekl Delaney. „Já už si to

zařídím… A vás všechny chci upozornit, že je

nezákonné…“

„Zkrať to! Na nás si s těmi žvásty o zákonech

nepřijdeš!“ ozval se jeden farmář. „My chceme dostat

toho, kdo zabil Moseho – a my ho dostaneme! A až ho

dostaneme, tak ho tu pověsíme. Mám pravdu, lidičky?“

Bouře souhlasu potvrdila jeho slova. Delaney zdvihl

pravou ruku.

„Nuže.“ řekl. „Začínám! Většina z vás už jistě ví, že

někde na cestě mezi Moose Creek a Edmontonem byla

uloupena zásilka zlata. Strakatý McBain a jeho pilot to

zlato přivezli a já jsem viděl na vlastní oči, že bedničky

také předali. Co v těch bedničkách bylo, to ovšem

odpřisáhnout nemohu, protože dovnitř jsem neviděl.

Mohu ale přísahat na to, že pečetě, kterými bedničky

byly v Moose Creek zapečetěny, jsem viděl neporušené.“

„A co to má společného s vraždou Moseho?“ vykřikl

McBain pronikavě.

„Má pravdu. Pojďme přímo k věci!“ přidalo se

několik ostatních.

„Hned se k tomu dostanu,“ odpověděl Delaney. „Byl

jsem pověřen, abych po zlatě pátral, a začal jsem na

letišti. Nejdřív jsem udělal prohlídku u McBaina, ale nic

jsem tam nenašel. Pak jsem pokračoval v kanceláři Arctic

Airways. A tam jsem našel víc, než bych čekal.

Objevil jsem tam vak, v němž bylo šest měšců

zlatého prachu. Hned jsem poznal, komu to patří, protože

všechno bylo označeno jeho monogramem. Mose byl

boháč. Nevěděl jsem, že má tolik zlata. Nikdy se o tom

nezmínil, ani při posledním zdejším pobytu. Zdá se však,

že někdo to přece jen zjistil. My všichni víme, že Mose

byl zavražděn – a teď už také víme proč.“

„V tom se právě mýlíte, Delaneyi,“ přerušil ho

klidně Biggles.

„Nevidím tu jiný motiv než uloupení zlata,“ odbyl

ho policista.

Ze zástupu se ozvalo souhlasné zamručení,

potvrzující, že přítomní zastávají stejný názor.

„Na základě tohoto nálezu jsem zatkl všechny osoby

od Arctic Airways, protože u nich bylo zlato ukryto,“

pokračoval Delaney. „A pokud nám zatčeni nevysvětlí,

jak se zlato zavražděného dostalo do jejich úkrytu, když

přinejmenším dva z nich byli viděni v Moseho

společnosti nedlouho před tím, než byl zavražděn,

nepochybuji o tom, že by je každý soud uznal vinnými.

Naše shromáždění však není řádný soud a nikdo nemá

právo brát spravedlnost do vlastních rukou. Tihle zatčení

půjdou před řádný soud a nedokáží-li, že jim Mose dal

svůj vak úplně dobrovolně, o čemž však pochybuji,

budou potrestáni.“

Policista sice nejednal podle zákona, ale nikdo z

letců proti tomu nic nenamítal. Všichni dobře věděli, v

jaké jsou situaci, a ani sám Biggles se na ty lidi kolem

nijak nezlobil a nedivil se jejich názorům a jednání.

„Britské zákony přiznávají každému obžalovanému

právo, aby se před soudem mohl hájit. Bez řádného

posouzení důkazů není možné vynést rozsudek,“ řekl

hlasitě.

„Myslím, že jsme toho slyšeli už dost,“ vykřikl

McBain.

„Vy mlčte, McBaine!“ obořil se na něj zlostně

Delaney a potom se obrátil k Bigglesovi.

„Mluvte,“ vyzval ho. „A udělal byste dobře,

kdybyste si stoupl sem ke mně, aby na vás každý viděl.“

Biggles se postavil na pult a podíval se do

zachmuřených tváří před sebou. Jeho klidné chování a

pevný pohled na dav zapůsobily, takže shromáždění muži

rázem zmlkli.

„Především mi dovolte, abych řekl, že vás plně

chápu. Kdybych byl na vašem místě a na mém se octl

někdo jiný, kdybych právě vyslechl Delaneyova slova a

nevěděl, co vím, jistě bych tak jako vy věřil, že jsem

Moseho kvůli jeho zlatu zabil já nebo někdo z mých

kamarádů. Mýlil bych se však!“

Výraz na tvářích některých posluchačů se změnil, z

čehož bylo patrné, že jeho řeč na ně patřičně zapůsobila.

To Biggles viděl. A viděl to i Delaney, jenž si ulehčeně

oddechl. Bylo mu jasné, že zchladnou-li ty rozpálené

hlavy, budou pak ochotni vyslechnout i logické

argumenty a nakonec nebudou nic namítat proti tomu,

aby celá věc byla projednána obvyklou soudní cestou.

Věděl to však i další muž – McBain. Pochopil, že

bude-li Biggles ještě chvíli pokračovat, překazí mu jeho

lstivý plán na zničeni nepohodlných konkurentů.

„Nevšímejte si toho, co vám ten cizinec chce

namluvit!“ zvolal. „Myslí si, že jsme nějací hlupáci. Ať si

mluví, ať si vysvětluje, nás už neoklame! Pojďme hoši –

škoda času! Víme, že zabil Moseho, a nesmíme připustit,

aby se vyhnul trestu.“

„Mlčte už konečně, člověče!“ zasípal Delaney, ale

jeho slova zanikla v hluku, způsobeném největšími

křiklouny.

Z davu se ozvalo „Lynčujte je!“ a brzy se to ozývalo

ze všech stran. Zástup se hnul směrem k zatčeným.

„Stát!“ zařval majitel lokálu a namířil těžký revolver

na tváře pod sebou. „Odveďte je. Delaney, raději do

věznice!“ křičel na strážníka. „Já tady zatím tu holotu

zadržím. Jděte zadem!“

Biggles ani nikdo z ostatních nevěděli, že majitel Tří

hvězd je vysloužilým seržantem kanadské jízdní policie,

jenž vždy obětavě stál na straně zákona. Člověk

nezapomene tak snadno, co dělal celých dvacet let.

Delaney pohlédl na dav ztichlých lidí. Jejich výrazy

ho utvrdily v názoru, že tedy by už žádné další

argumenty nepomohly. Proto se obrátil k Bigglesovi.

„Neodvedu-li vás do vězení, jistě vás pověsí a já jim

v tom nedokážu zabránit. Pojďte za mnou! Pokusíte-li se

o útěk, zastřelím vás.“

Algy a Wilks, na něž se už dav příliš tlačil, skočili za

pult. Okamžitě se ozval výkřik: „Zadržte je!“ Někde

vzadu třeskla rána.

Zrzavý zlatokop se zapotácel a klesl na podlahu, štěkla

další rána.

Majiteli hostince klesla levá ruka bezvládně k tělu.

Bez jediného slova vypálil na muže, který po něm

vystřelil. Zrzavý zlatokop se zapotácel a klesl na

podlahu. Štěkla další rána a kulka z revolveru majitele

baru proletěla hlavou nejblíž stojícího muže. Delaney

bledý vztekem zastřelil muže, který si troufl vypálit na

něj, a pak už na nic nečekal.

„Rychle!“ zavelel a zamířil k zadnímu východu,

následován zatčenými.

Než se dostali ven, viděli zmatek u hlavního vchodu,

kde se prali a mačkali lidé, kteří se v panice snažili

vyběhnout z lokálu.

„Vás už může zachránit jedině věznice,“ sykl

Delaney. ,Až se dostaneme tam, budete v bezpečí. Za

mnou!“

Proklouzli kolem několika domků a zahnuli na

hlavní ulici. Dostali se tam právě v okamžiku, kdy se z

hostince na ulici vyhrnuli první lidé. Padlo několik

dalších ran, ale kulky nikoho nezasáhly, zaryly se jen do

dřevěných stěn nejbližších domků.

Prchajícího policistu ani zatčené však nemohly

zastavit. Pod Delaneyovým vedením spěchali Biggles a

jeho přátelé k mohutné úřední budově. Podle oken

opatřených železnými mřížemi bylo zřejmé, k čemu a

proč ji zde postavili.

Delaney držel v ruce klíč ještě dřív, než k ní doběhli.

Právě ho zasunoval do zámku, když se objevili první

pronásledovatelé, vedení McBainem.

McBain vystřelil a kulka se zaryla do trámu nad

Delaneyovou hlavou. Biggles se rychle otočil a v pokleku

vypálil nad hlavy blížích se mužů čtyři rychle po sobě

jdoucí výstřely, čímž dosáhl toho, že dav se zastavil. Tak

získal čas, aby Delaney mohl odemknout.

Bez meškání vběhli dovnitř, Delaney za nimi

zabouchl masivní dveře a zamkl je.

„Kde jste vzal ten revolver?“ vybuchl na Bigglese

zlostně.

„Podal mi ho před chvílí majitel hostince,“ zněla

prostá odpověď.

Policista už o tom dál nemluvil. Všechny okenice

zavřel na závoru, přesto však skulinami pronikalo slabé

světlo.

„Tak to bychom měli,“ oddechl si. „Ale nevím,

nevím, co jsme tím získali. Věčně se tu neudržíme.

McBain teď ovládá ten dav natolik, že lidé budou

schopni všeho.“

„Inu, přinejmenším si tu v klidu vydechneme.“

odpověděl sarkasticky Biggles, prohlížeje si rozlehlou

místnost, která sloužila jako vězeni. „Jednu naději ale

stále ještě máme.“

„A jakou?“

„Gingera.“

„To myslíte toho hocha, jenž uprchl v letadle?“

„Ano.“

Algy se udeřil do čela.

„Bože, vždyť já jsem na něj úplně zapomněl!“

přiznal se. „Co teď asi dělá, co myslíš?“ Biggles pokrčil

rameny.

„To vědí nebesa. Ale můžeš vzít jed na to, že něco

podnikne. Mimochodem, co se stalo se Smythem? Jistě

viděl Delaneye, jak nás odvádí do městečka, a pochopil,

co se stalo. Pak se asi někde skryl. Ten je schopen se o

sebe postarat. Mnohem větší starost mám teď o Gingera.

Opravdu rád bych věděl, co právě dělá.“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

V PASTI

„Nu, ať dělá cokoli, bude si s tím muset pospíšit,“

poznamenal Delaney chladně.

„Vy si myslíte, že nás ten dav napadne tady? – V

úřední budově?!“ zeptal se Biggles.

Do dřevěné okenice se zaryla další kulka a do

místnosti vlétly třísky.

„Tady máte odpověď,“ řekl Delaney.

Z bezpečného místa pohlédl Biggles zamřížovaným

oknem na oblohu, která byla nyní, před západem slunce,

slabě růžová. Nedovedl si představit, kam Ginger letěl a

co právě dělá, ale jak řekl Delaney, jestli má v úmyslu

vrátit se do Fort Beaver, musel by se vrátit rychle, také

proto, že brzy bude tma.

Biggles se znovu podíval na Delaneye.

„Je to ale choulostivá situace, že ano?“ podotkl.

„Můžeme se vůbec bránit, budeme-li napadeni?

Kdybychom někoho v sebeobraně zabili, mohli bychom

být obžalováni z vraždy?“

„Pokud jsem zde já, tak určitě ne,“ odpověděl

policista nejistě, jako by ani sám nevěřil tomu, co říká.

„Tohle všechno má na svědomí McBain. Kdyby nebylo

jeho, ostatní by se dávno rozešli.“

„Proč tedy nevyjdete ven a nezatknete ho?“ divil se

Biggles. Policista si pilota zamyšleně přeměřil. „To je

dobrý

nápad,“

připustil.

„Vás

snad

nezastřelí,“

povzbuzoval ho Biggles. „Pravděpodobně ne, ale zastřelí

nejspíš vás, když otevřu dveře,“ odpověděl ustaraný

Delaney.

Škubl sebou, když do místnosti vletěl kámen, odrazil

se od protější stěny a dopadl na podlahu. Všichni se

dívali na kámen a okamžitě zpozorovali, že je k němu

něco přivázáno.

Biggles kámen zvedl.

„Máme tu vzkaz,“ zvolal.

Na kámen byl kouskem provázku připevněný kus

papíru.

Delaney, uplatňující svou autoritu, vzal Bigglesovi z

ruky psaní, rozbalil je a v pološeru přečetl, co na něm

bylo napsáno.

„Co se tam píše?“ zeptal se Algy, jenž nemohl

potlačit zvědavost.

„Je to od vašeho kamaráda – Smythe.“ odpověděl

Delaney. „Píše, že si vzal mého koně a odjíždí k

Blackfoot Point pro pomoc… Tam je totiž jeden

důstojník a čtyři policisté,“ dodal na vysvětlenou.

„Někdo z místních lidí mu asi dal typ.“

„Jak je to odtud daleko?“ zajímal se Bigglese.

„Dvacet mil – nebo snad o trochu víc.“

„Jakousi naději tedy máme, ale dvacet mil – to

znamená, že pokud tam Smyth dorazí, nemůžeme

očekávat pomoc dřív než za svítání.“

„Ano, a to znamená, že přijedou asi tak o šest hodin

později, než aby nás ještě mohli zastihnout naživu,“

dokončil Bigglesovu úvahu Delaney. „A copak dělají

naši přátelé venku?“

Nemusel se vlastně ani ptát.

Zatímco letci a Delaney spolu rozmlouvali, dav

obklíčil vězení a bez ustání řval, že chce, aby vězňové

byli vydáni do jeho moci. „My chceme vrahy Moseho,“

bylo stále slyšet zvenčí.

„Vydej nám je, Delaneyi, nebo rozboříme vězení!“

ječel někdo pronikavým hlasem.

„Toto je úřední budova a já zastřelím každého, kdo

se jich dotkne,“ křičel policista. „Táhněte domů!“

„Nepůjdeme, dokud ty vrahy nepověsíme!“

„Sem se dostanete jen přes mou mrtvolu,“ prohlásil

Delaney.

Odpověď z ulice přišla hned vzápětí. Další kulka se

zaryla do dveří.

„Poslyšte, Delaneyi, snad bude rozumnější, když

odtud odejdete,“ navrhoval mu Biggles. „Nemělo by

smysl, abyste se dal zabít ve službě kvůli nějakému

nedorozumění. Vy odtud jednoduše zmizte – a my je

budem zdržovat tak dlouho, jak to půjde!“

„Kanadská policie ještě nikdy neztratila žádného

vězně a já nechci být první, komu se to stane,“ řekl

stručně.

„Přineste někdo trám!“ bylo slyšet zvenku.

„Přineste trám, vyrazíme dveře!“

Tento nápad se davu zalíbil.

„Trám – trám!“ zaburácel zástup a v tom řevu byl

McBainův hlas nejsilnější ze všech.

V té době už se začínalo stmívat a všichni by si rádi

na ty venku posvítili.

„Útok na dveře, to by znamenalo další krev,“

prohlásil Delaney, přistoupil k oknu a čekal. „Už nesou

kmen,“ vykřikl o chvíli později, vytáhl revolver a dvakrát

vystřelil.

Zvenku se ozval řev. Na dva výstřely odpověděl celý

tucet ran. Delaney uskočil od okna a chytil se za rameno.

„Zranili vás?“ vyhrkl Biggles a přiskočil k němu.

„Dostal jsem to do ramene,“ sípal policista, opíraje

se o stěnu.

Biggles popošel k oknu a vykřikl, že Delaney byl

zraněn. Žádal o příměří, dokud ho neošetří.

Místo odpovědi se ozvalo několik výstřelů, takže

Biggles jen se štěstím unikl kulkám.

„Dostali se do varu a nic je nazastaví,“ ozval se

Delaney. „Znám je. Už jsem to kdysi zažil.“

„Měli bychom se raději vzdát,“ navrhoval Biggles.

„Nechtěl bych, abyste zemřel proto, že nás chcete

zachránit.“

„Dosud nikdy jsem nepřišel o žádného vězně, a

nechci, aby to byl můj první případ,“ trval na svém

policista.

Čtyři muži právě zvedali kmen, který používali jako

beranidlo.

Biggles pokrčil rameny.

Za okamžik se celé stavení zachvělo, když

rozhoupaný kmen dopadl na vstupní dveře.

Delaney vyskočil, vzal revolver do levé ruky a

vystřelil skulinou mezi trámy, z nichž byly dveře

zhotoveny.

Nastalo naprosté ticho.

„Zabili nám Freda,“ zakvílel pak kdosi a hned nato

se ozval strašný povyk. Dům se znovu zachvěl po dalším

úderu do dveří.

Bigglesovi se roztřásla dolní čelist. Proplížil se s

revolverem k oknu a vyhlédl ven v naději, že uvidí muže,

který to všechno zavinil. Byl-li tam někde McBain, byl

natolik chytrý, že se příliš neukazoval. Čtyři muži právě

zdvihali kmen, který používali jako beranidlo. Ostatní

přihlíželi. Biggles zamířil na rameno muže stojícího

nejblíž a stiskl spoušť. Muž se zapotácel a pustil z rukou

trám, jenž padl sousedovi na nohu.

Biggles vypálil znovu. Tentokát mířil na nohy

zbývajících mužů. Padl další a ostatní se rozprchli.

Biggles uskočil, aby se uhnul střelám z ulice a setřel si

pot s čela.

Když se úplně setmělo, došlo ještě k několika

pokusům o vyražení dveří, ale obránci je všechny

odrazili.

„Budeme-li mít štěstí, zastavíme ještě jeden útok,“

oznámil Delaney, když nastala přestávka.

„Jak to myslíte?“ zeptal se ho Biggles.

„Zbývá mi poslední náboj.“

,A já už nemám vůbec žádný,“ řekl Biggles tiše,

odhazuje nepotřebnou zbraň na podlahu.

„Kolik hodin teď asi je?“ zeptal se Algy, jenž

většinu noci strávil tím, že se mlčky opíral o zeď a přitom

kouřil, protože nic užitečnějšího dělat nemohl.

„Řekl bych, že se už brzy rozední,“ odpověděl mu

Delaney. „Nechápu, co ti lidé venku dělají, že je tam

takový zvláštní klid.“

„To asi brzy poznáme,“ mínil Biggles, když pod

okny zaslechl kroky a potom nějaký šramot a šeptání.

Po chvíli se znovu ozvaly kroky, a když se vzdálily,

začalo pomalu sílit jakési hučení. O několik vteřin

později se tma za okny zbarvila do ruda. Zpočátku jen

nepatrně, ale s každým okamžikem výrazněji. Praskáni

suchého dřeva potvrzovalo, že došlo k nejhoršímu.

„Zapálili dům,“ vydechl Biggles.

„To ale je náš konec,“ konstatoval chmurně Algy.

„Teď máme dvě možnosti – buď vyjdeme ven, nebo

zůstaneme tady a brzy uhoříme.“

„Já bych si vybral tu první.“ řekl Biggles.

„Já také,“ přikývl Wilks.

Delaney hlasitě nadával, ale všichni věděli, že klení

jim nepomůže. Škvírami v okně i ve dveřích kouř vnikal

dovnitř. Všichni se rozkašlali.

Delaney popošel ke dveřím.

„Je mi to opravdu líto,“ prohlásil, „ale teď už

nemohu nic dělat. Budete-li mít šanci na záchranu,

zachraňte se! Ale pak se přihlaste na nejbližší policejní

stanici, nebo vás budu pronásledovat tak dlouho, dokud

vás znovu nedostanu!“

Biggles přikývl.

„Jsme ochotni dostavit se k soudu, vy to víte,“

odpověděl Delaneyovi. „Obávám se však, že ti lidé

venku na to mají jiný názor. Pojďme už a skončeme to!“

Kouř a plameny vnikly do místnosti, když Delaney

otevřel dveře, před nimiž byly položeny otepi dříví.

Řev davu zesílil.

„Já půjdu první,“ řekl policista a přeskočil hořící

otepi.

Za ním vyšel Biggles. Ještě neudělal ani první krok a

již se po něm sápali. Okamžitě ho strhli na zem a svázali

mu ruce za zády. Pak ho opět postavili na nohy a odvlekli

ho stranou.

Stejný osud čekal i ostatní. Nakonec stáli všichni tři

uprostřed jásajícího davu. Pouze Delaney nebyl svázaný.

Zůstal se svými vězni a protestoval proti tomuto jednání,

ale klidně si mohl ušetřit každé slovo, které pronesl.

Nikdo mu sice nijak neublížil, ale také mu nikdo

nevěnoval sebemenší pozornost.

Nad jejich hlavami visely pevné provazy s připravenými

smyčkami.

Za chvilku byly přineseny provazy a průvod se

vydal po hlavní ulici. Zajatci šli uprostřed řvoucího davu.

„Kam nás to vedou?“ zeptal se Biggles Delaneye,

jdoucího vedle něj.

„Nemělo by smysl, abych vám lhal,“ odpověděl

policista. „Na cestě k letišti stojí strom, který má

příhodné větve.“

„Díky za otevřenost,“ odpověděl Biggles s příměsí

hořkosti v hlase.

Obloha na východě bledla tváři v tvář blížícímu se

svítání. Když pochmurný průvod došel ke stromu, jenž

opravdu stál nedaleko letiště, bylo už téměř světlo.

Vězňové museli zastavit pod mimořádně silnou

větví, vyrůstající z mohutného kmene. Nad jejich

hlavami visely tři pevné provazy s připravenými

smyčkami.

„Člověku se ani nechce věřit, že tohle všechno je

skutečnost, a ne zlý sen.“ prohodil Algy, dívaje se nejdřív

na strom a pak na přihlížející zástup.

„Máš pravdu,“ přisvědčil Biggles.

„Je to ale hloupé, takhle zemřít,“ povzdechl si Algy.

„A za všechno můžu já, protože jsem vás sem

pozval,“ řekl hlasem plným smutku Wilks.

„Nesmysl!“ odporoval mu Biggles. „Ty si nic

nevyčítej! Nikdo z nás nemohl předem vědět, jak to

dopadne. Mne osobně nejvíc mrzí, že McBain, ten

ničema, se zachrání a uteče i s lupem.“

„Nestálo by za pokus naposled k těm lidem

promluvit?“ zeptal se malomyslně Algy.

„Bylo by to marné,“ odpověděl Biggles. „Můžeš si

být jistý, že bych to udělal, kdybych si myslel, že to má

smysl. Jen si je dobře prohlédni! Neposlouchali by ani

Delaneye, který většinu z nich zná už řadu let. Nemám

sice ve zvyku se vzdávat, ale teď se musím přiznat, že

nevidím žádný způsob, jak se z téhle kaše dostat.“

Vtom mu někdo hodil na krk smyčku. Otočil se a

viděl, že také Algy a Wilks mají kolem krku smyčky.

Delaney proti tomu bouřlivé protestoval, ale nikdo ho

nebral na vědomi.

„Dejte si. Delaneyi, dobrý pozor na McBaina!“ řekl

polohlasem Biggles. „Moseho zabil on!“

Potom prohodil k ostatním přátelům: „Ubohý

Ginger! Vypadá to, že se už nevrátí.“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

BOJ NA ŽIVOT A NA SMRT

Když padl Ginger na zem nedaleko srubu, nebyl

mrtvý. Kulka, kterou na něj někdo vypálil, ho minula.

Slyšel jen, jak mu hvízdla kolem hlavy. Potom zůstal

nehybně ležet, aby střelce oklamal a vyhnul se tak

dalšímu, možná už přesnějšímu pokusu o zásah. Jistě tuto

pozici zaujal v pudu sebezáchovy. Nyní svému nepříteli

nabízel jen malý cíl. Mozek ve chvíli ohrožení pracuje

často mnohem rychleji než obvykle. Gingera napadlo, že

by mohl zkusit trik, který je starý jako sama země.

Člověk jej používal odpradávna. Někteří živočichové jej

používají zcela běžně.

Ginger se rozhodl, že bude dělat mrtvého, chtěje tak

oklamat svého protivníka.

Jak tak ležel nehybně na trávě, zaslechl, že vrzly

dveře a někdo k němu jde. Byla to velice nepříjemná

chvíle. Ginger musel sebrat veškerou odvahu, aby

dokázal zachovat úplný klid, ačkoli věděl, že protivník je

ozbrojen. Nebylo divu, že se mu vlasy ježily hrůzou,

když si představil, co všechno se může stát.

Tráva šustila, když se neznámý k Gingerovi

přibližoval. Pak nastalo ticho. Zezadu se cizí ruka dotkla

jeho hlavy. Ginger pochopil, že nastal čas skončit s

přetvářkou.

Hbitě vyskočil a hrozivě pohlédl na útočníka, jimž

nebyl nikdo jiný než Indián z McBainovy bandy.

Indiána, držícího v ruce skalpovací nůž, překvapila

náhlost i prudkost Gingerova pohybu. V první chvíli

leknutím uskočil, ale vzápětí se odhodlaně vrhl na

protivníka. Vítězoslavný úsměv teď v jeho tváři

vystřídala grimasa vzteku a zuřivosti.

Ginger mezitím stál již pevně na nohou a mířil na

Indiána. Ale dřív, než stačil vystřelit, vyrazil mu Indián

zbraň z ruky. Pistole opsala ve vzduchu oblouk a dopadla

na zem ve vzdálenosti několika metrů.

Ginger se nepokoušel o útěk, neboť věděl, že by ho

rychlonohý rudoch brzy dostihl. Zbývala jediná možnost

– zápasit holýma rukama. Ginger se nejprve vrhl po

zápěstí, v němž Indián svíral nůž a podařilo se mu sevřít

je. Učinil to dřív, než se Indián vzpamatoval po ráně, při

které vyrazil Gingerovi z ruky pistoli. Nyní se oba svalili

na zem. Ginger padl na soupeřovu pravou ruku, kterou

stále pevně držel, takže měl nyní Indiánův nůž těsně u

obličeje. Bohužel mu nezbývalo dost sil k tomu, aby

svému soupeři zbraň z ruky vykroutil. Rozhodl se, že

použije metodu, kterou kdysi viděl při rvačce dvou

opilých zlatokopů.

Použil zuby. Zaryl je vší silou do hnědé ruky. Indián

bolestí vyjekl a rozevřel dlaň. Než se však Gingerovi

podařilo zmocnit se nože, Indián se znovu začal zmítat a

oba se odvalili tak daleko, že nůž se dostal z jejich

dosahu. Nyní na tom byli oba stejné, neměli žádnou

zbraň. V jedné věci však Indián měl výhodu – byl

hbitější. Ginger věděl, že by v tomto nerovném zápase

musel podlehnout, a proto se snažil za každou cenu

zmocnit se pistole. Ale zatím se mu to nedařilo, protože

musel vynakládat veškerou sílu na to, aby mu soupeř

nesevřel prsty krk.

Asi minutu vypadal zápas nerozhodně. Chvílemi byl

nahoře Indián, chvílemi zase Ginger, jenž bojoval zoufale

a zuřivě. Náhle se mu podařilo vyšvihnout se nahoru, ale

než mohl skočit po pistoli, srazil ho Indián znovu na zem,

a to takovou silou, že dopadl ještě o metr dál. Při pádu

narazil hlavou na kámen tak prudce, až se mu bolestí

zatmělo před očima. Rána ho sice citelně zabolela, ale

současně mu připomněla, že v případě ohrožení může být

i kámen dobrou zbraní. Kámen brzy nahmátl, jenomže

než jej sevřel do dlaně. Indián se k němu znovu

nebezpečně přiblížil. Ginger už na nic nečekal a vší silou

po něm kámen hodil.

Zasáhl rudocha přímo do úst, z nichž téměř vzápětí

vytryskla krev. Rána mu způsobila takovou bolest, že

zařval jako divoké zvíře. Potom zděšeně vytřeštil oči a

rozběhl se jako vystřelený šíp kupředu.

Ginger naštěstí pochopil, že soupeř má v úmyslu

zmocnit se pušky, která stála nedaleko opřená o strom.

Nerozmýšlel se ani vteřinu a skočil po své pistoli. Téměř

zároveň se ozvaly dva výstřely, které takřka splynuly v

jeden. Ginger však přece jen vypálil o nepatrný zlomek

vteřiny dřív, čímž se zachránil.

Kam dopadla kulka z Indiánovy pušky, to Ginger

nevěděl. Nezasáhla ho, a tak mohl sledovat Indiána, jenž

se choval velmi podivně. Bezprostředně potom, co

zazněly oba výstřely, škubl rukama, jako by chtěl pušku

vyhodit nad sebe do vzduchu. Potom udělal několik

rychlých kroků dozadu a nakonec se svalil na záda.

Ginger z toho usoudil, že ho asi zabil. Zhluboka se

nadechl a vykročil. Vzápětí však Indián k jeho

nesmírnému údivu vyskočil a dal se do běhu.

Ginger nemohl připustit, aby mu zmizel z dohledu.

Namířil na prchající postavu a vystřelil. První ránou ho

nezasáhl. Indián utíkal dál a běžel tak klikatě, že střelba

po něm byla jen zbytečným mrháním střeliva. Ginger se

ještě třikrát pokusil vystřelit, ale třikrát chybil. Rudoch se

zatím dostal z dostřelu Gingerovy pistole a brzy zmizel

mezi stromy, vroubícími břeh jezera.

Ginger zastrčil pistoli do kapsy a šel se podívat k

místu, kde ležela puška. Když ji vzal do ruky, pochopil,

co bylo příčinou Indiánova podivného chování.

První výstřel, který vyšel z Gingerovy zbraně,

nezasáhl soupeře, ale jeho pušku, přesněji řečeno – její

kohoutek. Prudký náraz Gingerovy kulky způsobil, že

Indián chybil, a vyrazil mu zbraň z ruky, což mu

zabránilo v další střelbě.

Když Ginger uvažoval o všem, co se sběhlo v

posledních několika minutách, nevěděl, kdo měl větší

štěstí – jestli on, nebo Indián.

Podíval se na oblohu a viděl, že den se už chýlí ke

konci. Rozhodl se přikročit k důkladné prohlídce srubu.

Vždyť sem přiletěl kvůli tomu, aby zjistil, co je v něm

skryto.

Nechtěl však ve srubu zůstávat příliš dlouho. Setkání

s Indiánem ho natolik vyvedlo z míry, že se stále obával

nového útoku. Také mu bylo jasné, že těžko bude moci

důkladně prohlížet srub a současně dávat pozor na

stromy, mezi nimiž Indián zmizel. A k tomu všemu se

právě začalo stmívat. Ginger vůbec neměl v úmyslu

přenocovat uvnitř a riskovat další překvapivý útok

McBainova zvěda. Opřel proto pušku o dveře a rozhlédl

se kolem.

První věc, kterou spatřil, byl kožich na věšáku na

protějši stěně. Okamžitě poznal, komu patří. Byl to

kožich McBaina.

Měl ho na sobě tu noc, kdy byl zavražděn starý

Mose. Proč tady McBain svůj kožich nechal, Ginger

netušil. Možná ho jen zapomněl, možná ho půjčil

Indiánovi. Ten kožich však dokazoval, že McBain má ke

srubu blízký vztah, i když nemusel být přímo jeho

majitelem.

Ostatní předměty v místnosti nebyly nijak zvlášť

zajímavé. Stálo zde několik kusů hrubě tesaného

nábytku: bedna, na níž byly položeny zbytky jídla, dvě

židle a lavice. Nic dalšího kromě železných kamen,

hromady dříví, lampy a zásob zde nebylo. Za normálních

okolností by tento zběžný pohled Gingerovi postačil.

Nebylo tu nic podezřelého, jen samé potřebné věci.

Přesto Ginger stále ještě považoval za jisté, že v tom

srubu musí být ukryto něco velmi důležitého. Proč by tu

jinak přistál McBain s letadlem, v němž převážel zlato z

Moose Creek?

A proč by tu hlídkoval ten Indián?

McBain nepatřil k lidem, kteří dělají něco jen tak

bezdůvodně a bezúčelně, zvlášť když postupují podle

předem připraveného plánu. Indiánova přítomnost

dokazovala, že ve srubu je ukryto něco, co je nutné

střežit. Co jiného než zlato?

Ginger nepochyboval o správnosti svého úsudku.

Přestal se rozhlížet po místnosti a zahleděl se ven mezi

stromy, ale po Indiánovi jako by se slehla zem. Proto

ihned začal s prohlídkou. „Je-li tu někde zlato, nehnu se

odtud ani na krok, dokud je nenajdu,“ řekl si.

Stěnami se nemusel zabývat, protože byly zhotoveny

z mohutných trámů položených na sebe. Strop byl také z

trámů, ale mezi nimi bylo tak mnoho skulin a děr, že ani

nad nimi nic ukryto být nemohlo. Zbývala tedy podlaha.

Ginger se zamyšleně zadíval na hromadu dříví.

„Jestli tady někde zlato je, pak musí být pod tím

dřívím,“

řekl si s naprostou jistotou a začal tu hromadu

rozebírat. Trvalo mu dost dlouho, než všechny větve

odházel. Často odbíhal ke dveřím, protože se obával, že

by ho Indián mohl přepadnout. Nakonec se dostal až na

podlahu a klekl si, aby prozkoumal, nejsou-li tam někde

padací dvířka. Byl si jistý, že tam budou, a proto ho

nesmírně překvapilo, když žádná nenašel. Prohlížel celou

podlahu centimetr po centimetru a nakonec musel uznat,

že se mýlil. Pod podlahou tedy nic nebylo.

Zklamaně vstal a zahleděl se do prázdna, jako by

nemohl výsledku svého pátrání uvěřit.

Je-li tu někde ukryto zlato, a není-li ve srubu,

uvažoval a klesal přitom na mysli, mohl by je najít jenom

s pomocí šťastné náhody. Skrýš mohla být kdekoli v

okruhu sta metrů, pátrání by tedy mohlo trvat celý týden

nebo třeba i měsíc – a i tak by mohlo skončit

neúspěchem.

Čím víc o tom přemýšlel, tím byl sklíčenější. Bylo to

k vzteku – být tak blízko a zároveň tak daleko, když

jistota, že zlato někde tady je, ho neopouštěla.

Začala v něm vznikat averze k pouhému slovu

„zlato“.

Náhle si znovu vzpomněl na Indiána, přistoupil k

oknu a vyhlédl do zšeřelého kraje.

Někde tam venku je McBainův Indián, říkal si v

duchu. Možná se vydal do Fort Beaver, aby ostatní

zločince varoval.

Vtom mu jako blesk projela hlavou myšlenka.

Indián!

Ten jistě ví, kam zlato ukryli!

Je škoda, že utekl – donutil by ho, aby mu skrýš

ukázal.

Snad nebude daleko – snad – a v Gingerovi se zatajil

dech, když ho to napadlo.

„Je to má jediná naděje,“ mumlal si pro sebe.

„Musím toho ničemu najít! Nebude to tak těžké, když

mám jeho pušku.“

Třemi skoky se octl u dveří, k nimž pušku postavil.

Natáhl po ní ruku – ale váhavě ji stáhl zase zpět. Strnul

údivem a užasle se díval na místo, kam pušku postavil a

kde ji ještě před minutou viděl.

Puška tam ale už nebyla.

KAPITOLA DVACÁTÁ

VLCI

Ginger na ztrátu Indiánovy pušky reagoval němým

úžasem. Nemohl uvěřit, že ji už opravdu nemá. Byl si

sice téměř jistý, že pušku opřel o dveře, i když to udělal

jen podvědomě, protože veškerou pozornost soustředil na

prohlížení místnosti, ale raději si v hlavě celou situaci

ještě jednou prošel a dospěl k závěru, že hned po

příchodu do srubu postavil pušku ke dveřím.

Nemohl se však mýlit?

Nedal ji pak bezmyšlenkovitě někam jinam?

Na nic takového si nevzpomínal, ale vyloučit se to

nedalo. Položil si ruku na čelo a rozhlížel se po místnosti.

Díval se na stěny, podlahu, stůl, židle, lavici i kamna.

Pušku však nikde neviděl.

Zato si vzpomněl na svá klukovská léta, kdy měl v

oblibě dobrodružné romány pojednávající o schopnosti

Indiánů stát se neviditelnými, umět se nepozorovaně

plížit a být nejmrštnější ze všech. Všechny tyto

dovednosti získávali Indiáni v mezikmenových válkách,

vedených po tisíciletí. Jako dítě přijímal příběhy z

indiánek s odstupem a jistou skepsí. Všechno se to sice

dobře četlo, těžko se tomu však dalo věřit. Ted’ ale už s

existencí mimořádných indiánských schopnosti měl

vlastní zkušenost.

Jeho protivník se musel dostat do srubu a pušku si

vzít. Jiné vysvětlení zatím Ginger nenašel.

Několik minut tiše stál, zabraný do myšlenek.

Uvědomil si, že zmizením pušky se situace úplně

změnila. Bude muset upustit od svého původního plánu.

Těžko by po člověku ozbrojeném puškou mohl pátrat v

kraji, který nezná.

Jestli Indián zůstal někde poblíž v úkrytu, což bylo

velmi pravděpodobné, nejspíš teď číhá, až vyjdu ze

srubu, říkal si v duchu Ginger. A tu si také uvědomil, že

se asi nedostane k letadlu, nebude-li chtít riskovat, že ho

Indián zastřelí.

Právě si vyčítal svou lehkomyslnost, když si všiml,

že stojí přesně proti malému okénku, velkému asi jako

dlaň, které bylo v zadní části srubu.

Ustoupil okamžitě na stranu – a udělal to právě včas!

Kulka odštípla z okenního rámu kousek dřeva a zaryla se

do protější stěny.

Výstřel znamenal konec pochybností o tom, co se

stalo s puškou. Měl ji v rukou Indián – a podle směru,

kterým proletěla kulka, bylo zřejmé, kde se skrývá. Mezi

lesem a srubem byl terén téměř rovný, a proto Indián

nemohl být schovaný jinde než na okraji lesa za

některým stromem. Ginger se postavil tak, aby ho soupeř

nemohl vidět, a uvažoval o nových okolnostech. Vyjít

ven a pátrat po Indiánovi už nechtěl. Teď mu šlo o

záchranu vlastního života a ovšem také o letadlo. Zachvěl

se hrůzou, když ho napadlo, že Indián by mohl letadlo

zapálit nebo nějak vážně poškodit. Tomu bude muset za

každou cenu zabránit.

Lámal si hlavu nad tímto nesnadným problémem,

který před nim vyvstal, a zalétl v myšlenkách ke svým

druhům.

Co by na jeho místě napadlo Bigglese?

„Snad bych se přece jen mohl dostat k letadlu,“

přemýšlel znovu o svých možnostech, „ale stal bych se

při tom štvanou zvěři a Indián by byl pánem situace. K

tomu tedy dojít nesmí!“

Byla už téměř tma. Zdravý rozum mu říkal, že hledat

za tmy cestu do Fort Beaver by bylo nesmyslným

šílenstvím. I kdyby tam našel letiště, což však nebylo

jisté, bylo by přistání s velkým letadlem věcí tak

riskantní, že za ni nechtěl převzít odpovědnost.

A kdyby odstartoval a zabloudil, zaručeně by po

vyčerpání zásob benzínu musel nouzově přistát a letadlo

by asi rozbil. Protože už kraj trochu znal, nepochyboval o

tom, že by snaha o přistání v nehostinné končině mezí

tímto srubem a letištěm Fort Beaver byla marná. A kdyby

havaroval, trvalo by celou řadu měsíců, než by ho lidé

našli, ba nemuseli by ho najít nikdy. K dovršení všeho se

citelně ochladilo a zdálo se, že brzy začne sněžit.

Horečně uvažoval, co by měl udělat.

Má čekat, až se stane nějaký zázrak, který mu

pomůže dostat se zpátky? A co by dělal potom?

Octl by se ve stejné situaci jako ostatní. Ještě dobře,

že neměl ani zdání, jak se kamarádům v té chvíli vede.

To by ho rozčílilo a rozrušilo ještě víc.

Když tak stál nedaleko dveří a přemýšlel,

zpozoroval něco, čeho si dosud nevšiml. Zaujala ho

mělká prohlubeň před vchodem do srubu – dřív pro ni

neměl oči, teď však pochopil, jak by mu mohla pomoci.

Byla sice nepatrná ve srovnání s okolními horami, ale

Ginger měl dojem, když si ji začal pootevřenými dveřmi

prohlížet, že by se v ní schoval třeba celý pluk, kdyby v

ní zalehl na zem. Vzpomněl si na to, že před několika

lety pozoroval oddíl skautů, nacvičujících zalehnutí a

plížení v podobné terénní vlně. Ginger zpočátku neměl

ani tušení o skautech a jejich skrýši. Sám stál na kraji

pole, odkud žádnou prohlubeň vidět nebylo. Když se

skauti postavili, uviděl je zcela zřetelně, ale potom znovu

zalehli – a zmizeli mu z očí, jako by se země po nich

slehla. Pak cvičení skautů skončilo a oni odešli, Ginger si

však ještě dlouho prohlížel to místo a žasl, jak mělká a

nenápadná byla terénní nerovnost, v níž se dokázali

skrýt. Kdyby to neviděl na vlastní očí, nevěřil by tomu.

Nyní si stoupl na špičky a pátral, kam až se

prohlubeň táhne, ale její délka se s jistotou nedala

odhadnout. Zahlédl pouze, že se táhne až k severnímu

okraji lesa, v němž se podle Gingerova mínění skrýval

jeho protivník.

Teprve nyní si začal pečlivěji všímat počasí, protože

věděl, že ho do svých kalkulací musí také zahrnout.

Začne-li opravdu sněžit, zhatí to všechny jeho plány. A

bude vlastně konec všemu, protože letadlo by v hlubším

sněhu uvízlo. Potom by se dostal do stejné situace jako

trosečník na osamělém ostrově.

Nebe se už zatáhlo, místy však probleskovaly

hvězdy. Přesto bylo dost dobře vidět. Kraj se sice utápěl

v přítmí, ale Ginger již ze zkušenosti věděl, že tady na

severu se během noci spíš rozjasní než setmí. Příčinu

tohoto jevu neznal, vysvětloval si ho však působením

tajemné polární záře na severním horizontu.

Nebyl si jistý, jestli jedná rozumně, přesto však

opatrně vyklouzl ze srubu ven a přitiskl se k zemi, pátraje

pozorně po okolí. Nespatřil nikoho. Za zády teď měl

temnou siluetu srubu a napravo asi sto metrů od něj ho k

sobě zvaly obrysy letadla.

Zvažoval, má-li se pustit dál, ale hned ho napadlo,

že se může vrátit, kdyby k něčemu došlo. Neslyšně se

plazil po břiše proláklinou a chvílemi se zastavoval, aby

mohl naslouchat, neuslyšili něco podezřelého. Nepouštěl

ze zřetele možnost, že Indián dělá totéž co on. Nebylo

vyloučeno, že se právě teď blíží ke srubu, těžko však

mohl vědět, kam se vydal Ginger. V každém případě

považoval Ginger svou situaci za lepši a výhodnější než

situaci Indiánovu.

Podle svého odhadu se odplazil asi dvě stě metrů od

srubu, když mu vítr vmetl do tváře první chomáč

sněhových vloček. Nepříjemně ho to překvapilo a začal

zvažovat, jestli má smysl, aby se plazil dál. Začne-li

opravdu padat sníh, bude to definitivní konec všem jeho

plánům.

„Ve srubu mi bude lépe, snad bych se měl vrátit.“

pomyslel si za chvíli. Brzy začalo chumelit tak hustě, že

viděl jen na pár kroků před sebe. Proto zvolna vstal,

ohrnul si límec kabátu a vydal se na zpáteční cestu ke

srubu – přesněji řečeno k místu, kde podle jeho mínění

srub stál.

Nevěděl přesně, jak je od něj daleko.

Dostane se k němu zpátky?

Začal počítat kroky. Když jich napočítal padesát,

zastavil se. Byl si jistý, že srub už přešel. Trochu ho to

zmátlo a rozhodl se, že se vrátí. Pak přešel z chůze do

běhu, ale brzy se zastavil. Pochopil, že zabloudil. Co

teď? Srub nemohl být dál než sto metrů od místa, kde

stál. „V žádném případě nesmím ztrácet rozvahu,“

umiňoval si. „Nejlepší bude sledovat své vlastní stopy.“

Téměř okamžitě zjistil, že tento teoreticky báječný nápad

mu v praxi nepomůže, protože stopy během několika

vteřin mizely pod vrstvou čerstvého sněhu.

Nechtěl si už dál nic namlouvat.

Neměl ani zdání, kterým směrem by měl jít, aby

srub našel.

Zbývalo mu jediné – vyšel do neznáma, počítal

kroky a pak se se zase vrátil. Udělal to několikrát za

sebou, pokaždé se vydal jiným směrem a vždycky přišel

zpátky do výchozího místa.

Při jedné z těchto průzkumných cest dostal do

obličeje takovou ránu, že rychle uskočil, rukama si zakryl

tvář a skučel bolestí. Na co to narazil? Srub to být

nemohl a letadlo také ne. Levicí si zakryl tvář, pravici

natáhl před sebe a zvolna postupoval vpřed. Brzy

nahmatal větve a potom i kmen stromu. Octl se u lesa – a

to ho zmátlo docela.

V té chvíli však přestalo sněžit tak náhle, jako

předtím začalo. Do mezery mezi mraky se vyhoupl měsíc

a ozářil žlutavým světlem bílý sníh, pokrývající celý kraj.

Ginger zahlédl srub i letadlo. Ulehčeně si oddechl a

vykročil ke srubu. Stále si ještě myslel, že mu tam bude

lépe než venku, brzy si však uvědomil, že pobyt ve srubu

znamená být ohrožen víc, než původně předpokládal.

Indiána nikde neviděl, to ho ale nepřekvapovalo.

Jistě není daleko. Protože se ve sněhu spí špatně, zvlášť

když na takový nocleh nejste dobře vybaveni, mohlo by

se stát, že o srub budou muset bojovat. Z úvah ho vytrhl

hrůzostrašný zvuk. Bylo to dlouhé, táhlé zavytí vlka, při

němž mu v žilách ztuhla krev.

Ano, vždyť úplně zapomněl, že jsou tu vlci! Viděl je

na vlastní oči, když zde poprvé přistávali s Bigglesem. V

hlavě se mu promítly všechny ty příšerné historky, jež

slýchal o vlcích přepadajících osamělé chodce a

trhajících je na kusy. Bylo mu jedno, zda to byl jeden vlk

nebo dva, anebo celá smečka – jemu stačil fakt, že jsou tu

vlci, jichž se nesmírně bál.

Zavytí se ozvalo znovu, a už mnohem blíž. Ještě než

doznělo, zavyl další vlk tak, že se Gingerovi na chvíli

zastavilo srdce.

Pro strach z vlků zapomněl na Indiána i na všechno

ostatní. Myslel na jedinou věc. Být už mezi čtyřmi

stěnami srubu a přirazit za sebou dveře.

Rozběhl se co mohl nejrychleji, ale už po několika

skocích se vytí ozvalo těsně za ním. Ohlédl se přes

rameno a strnul: u lesa se objevila v bílém sněhu smečka

vlků, ženoucí se směrem k němu tak rychle, že mu mohla

odříznout přístup ke srubu dřív, než doběhne ke dveřím.

Nevěděl vůbec, co dělá, a jednal spíš intuitivně než

podle zdravého rozumu. Změnil směr běhu a zamířil k

letadlu. Letěl rychle jako pták, neboť těsně za sebou

slyšel lehce běžet a hlasitě oddechovat pronásledovatele.

Vlci byli už těsně za ním. Ginger si uvědomil, že

jeho život bude záviset na jediné věci. Nebudou-li dvířka

Jupiteru otevřená, nebude mít čas, aby je otevřel. Teprve

ze vzdálenosti asi deseti kroků uviděl, že otevřená jsou. Z

posledních sil se odrazil a skočil dovnitř. Přibouchl

dvířka ve chvíli, kdy první vlk proletěl vzduchem.

Narazil na dveře tak prudce, až se celý stroj zachvěl.

Ginger, ležící na zádech a polomrtvý hrůzou, vytáhl z

kapsy pistoli, vyhlédl ven a vystřelil. Zaslechl příšerný

řev a potom hrozivé vrčení. Kdesi četl o tom, že vlci

usmrcují a požírají své raněné druhy, a proto si dovedl

představit, co se asi venku děje. Nic na světě by ho

nepotěšilo víc, než kdyby viděl, jak se vlci vzájemně

požírají.

Dopotácel se do kabiny a klesl na sedadlo. Znovu

musel uvažovat o své situaci.

Byl k smrti unavený a byla mu zima. Cítil se slabý a

měl hlad. Zdálo se mu, že se jeho situace stále zhoršuje, a

proto se nelze divit tomu, že začal litovat svého

rozhodnutí. Snad se pustil do věci, která byla nad jeho

síly.

Zvenku slyšel vlky. Pohlédl ven postranním

okénkem a viděl, že někteří sedí a druzí očichávají

podvozek.

Jeden z nich, mohutnější a silnější než ostatní, se

rozběhl proti okénku, ale padl na zem, zasažen kulkou z

Gingerovy pistole. Druzí se na něj okamžitě vrhli a

hltavě se do něj pustili.

Ginger se v letadle cítil bezpečně. Rozhodl se zůstat

v něm až do rána, a jakmile bude dost světla, aby mohl

vzlétnout, vrátí se do Fort Beaver, ať už ho tam čeká

cokoli.

Rozhlédl se, sáhl do torby na dveřích, v níž našel

několik kousků sušenek, a v téže chvíli zpozoroval v

chování vlků náhlou změnu.

Jeden z nich, očichávající sníh stranou od ostatních,

zdvihl hlavu a táhle zavyl. Vzápětí se rozběhl ke dveřím

srubu, před nimiž už několik vlků divoce pobíhalo.

Zbytek smečky se také dal do běhu a přidal se k ostatním

vlkům, obkličujícím srub.

Ginger je pozoroval s opravdovým zájmem, neboť

nechápal, co upoutalo jejich pozornost. Nejdřív si myslel,

že našli nějaké další jeho stopy, ale když si všiml, že stále

zvedají hlavy ke střeše srubu, podíval se tím směrem

také.

Okamžitě mu všechno bylo jasné.

Na zasněžené střeše byl vidět stín, který se najednou

pohnul.

Byl to člověk – a na tomto místě a v tomto čase to

mohl být pouze jediný člověk. Indián!

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

ZAJATEC VYPOVÍDÁ

Jak dlouho tam už Indián byl a jak se tam vlastně

dostal, to Ginger nevěděl a hlavu si tím nelámal. Jedna

věc, jistá a nesporná, ho ale zajímala – jeho nepřítel byl

vlky ohrožován víc než on.

Indián už dvakrát ze střechy sklouzl, ale pokaždé se

mu podařilo vyšplhat zas nahoru. Gingerovi bylo divné,

proč nestřílí ani po něm, ani na vlky. Když ho však

pozoroval déle, zjistil, že pušku v ruce nemá. Tato

okolnost ovšem úplně měnila celou situaci. Ginger

sledoval s napětím, co nového se na té střeše děje.

Zpozorněl, když zaslechl volání o pomoc.

Otevřel okno a volal směrem ke srubu.

„Haló! Máte pušku??“

Jeho výkřik zazněl v hlubokém nočním tichu

nezvykle silně. Vlci přestali vyskakovat na střechu a

obrátili svou pozornost k letadlu.

„Ne – spadla mi na zem,“ ozvala se odpověď.

„Vydržíte

tam

do

rána?“

pokračoval

Ginger.

„Nevydržím.“

„A proč?“

„Je strašná zima. Zmrznu,“ hlásil muž ze střechy.

Ginger o pravdivosti jeho slov vůbec nepochyboval,

protože člověk v tak zoufalé situaci by asi nelhal.

„Vydržte!“ zvolal.

Nestál teď o to, aby Indián zahynul a vzal s sebou

tajemství uloupeného zlata do hrobu, nebo spíš do

žaludku těch krvelačných šelem, které podle všeho

vycítily, že Indián pro ně bude kořistí snadněji

dosažitelnou.

Ginger se dlouho nemusel rozmýšlet, aby dospěl k

tomu, co má dělat. Měl jedinou možnost, protože bojovat

s pouhou pistolí proti vlkům nemohl.

Neztrácel čas a jednal rychle.

Startér zahučel. Motory se však hned napoprvé

nerozběhly. Vždyť byly jistě chladné jako led. To

Gingera samozřejmě nijak neudivilo.

Trvalo téměř celých deset minut, než se vrtule

poprvé trochu pohnula. Asi o minutu později se jeden

motor rozezpíval svou obvyklou písničkou. Z čerpadla

vyšlehl modravý plamínek. O druhý motor se už Ginger

nestaral.

Doufal, že mu k provedení plánu jeden motor

postačí, a v tom se nemýlil.

Všechna jeho nejistota, jak se vlci zachovají při

burácení motoru, brzy zmizela. Ještě než se stroj pohnul,

dali se na útěk k lesu, a když byl v polovině cesty ke

srubu, pádili o překot pryč.

Ginger zastavil přímo u srubu a seskočil z letadla.

„Zůstaňte nahoře, dokud vám neřeknu!“ zavolal na

Indiána a zdvihl pušku, ležící nedaleko ve sněhu.

„A teď slezte dolů!“ poručil mu krátce. „A žádné

zbytečné hlouposti, ať po vás nemusím střílet!“

Když se Indián spouštěl dolů, Ginger trochu ustoupil

dozadu. Ani na okamžik z něho nespouštěl oči. Ale jeho

nepřítel byl tak vyčerpaný, že se ze střechy skulil jako

pytel brambor. Byl tak promrzlý, že se téměř nemohl

udržet na nohou.

Ginger mu vytrhl z opasku nůž a hodil jej i s puškou

do letadla. Stále na Indiána mířil pistolí. Jen s námahou

ho strčil do srubu, kde mu dovolil usednout ke kamnům.

Pak rozsvítil lampu a teď teprve uviděl, v jak žalostném

stavu Indián je.

V kamnech už dávno vyhaslo, ale letec v nich

nemínil rozdělávat oheň, když světlo lampy také trochu

hřeje.

„Nu, a teď vám položím několik otázek,“ obrátil se k

svému zajatci. „Budete-li rozumný, odpovíte mi na ně

pravdivě. Rozumíte anglicky, že ano?“

„Rozumím,“

odpověděl

rudoch

se

slabým

americkým přízvukem.

„Kde je zlato?“

Indián mlčel.

„Kde je zlato?“ opakoval Ginger. „Zlato? Žádné

tady není.“

„Nelžete!“ varoval ho Ginger. „Vy dobře víte, že tu

zlato je, a já to vím také. Měl byste si rychle

vzpomenout, nechcete-li se vrátit mezi vlky! McBaina se

bát nemusíte, ten už se vám pomstít nemůže.“

Indián se na něj tázavě podíval a Ginger pochopil, že

jeho slova padla na úrodnou půdu.

„Zanedlouho tohle všechno skončí a McBain bude

pověšen,“ řekl přesvědčivě. „Teď už je s největší

pravděpodobností ve vězení.“

Indián na něj znovu pohlédl, nyní ještě tázavěji, ne-li

s nadějí. „A proč?“ zeptal se pomalu.

„Za vraždu Moseho Jacobse. Vy jste v tom ostatně

také namočený.“

„Ne, to ne! Já ne!“ vyhrkl Indián.

„O tom si můžeme promluvit za chvilku,“

pokračoval Ginger, „ale nejdřív chci vědět, kde ukryl

McBain zlato. Mluvte! Uděláte nejlépe, když mi řeknete

všechno, co víte. To je vaše jediná možnost, jak uniknout

oprátce.“

Indián zrozpačitěl a mlčel.

„Však on se vám jazyk rozváže, až budete obviněn z

vraždy Moseho,“ vyjel na něj Ginger. „Zavraždil jste ho

vy, že ano?“

„Ne.“

„A kdo tedy, McBain?“

„Ano, byl to on,“ přikývl Indián. „A jak to chcete

dokázat?“

„Inu, já to vím.“

„Ale jak to víte? Řekl vám to snad on sám?“

„Ne. Domyslel jsem si to – a pak jsem viděl…“

„Co jste viděl? Ven s tím – ale rychle!“

„Ubil Moseho pažbou revolveru.“

„Vy jste to viděl na vlastní oči?“

„Viděl jsem, jak čistil zbraň od krve a odstraňoval z

ní vlasy.“

„Čím ten revolver utíral?“

„Ručníkem.“

„A kam ho potom dal?“

Indián uvažoval.

„Rychle, rychle!“ pobízel ho Ginger. „Schoval ho

pod pytle v kanceláři.“

Ginger mohl být s výsledkem výslechu úplně

spokojen, ovšem za předpokladu, že Indián mluvil

pravdu. „Teď máte jen jedinou možnost, jak se můžete

zachránit před provazem,“ řekl. „Jakou?“

„Obrátíte se na policii a řeknete všechno, co víte.

Snad vás potom pustí. Neřeknete-li však všechno, budete

sám považován za vraha. Dobře si to rozvažte, protože

zítra se vrátíme zpátky do Fort Beaver.“

Indián se zarazil a upřeně se na Gingera zadíval.

„Zítra se vrátíme do Fort Beaver?“

.Ano. Nebo co jste si vlastně myslel?“

Indián opět neodpověděl.

Gingera Indiánův osud příliš nezajímal. Potřeboval

od něj důkazy proti McBainovi a hlavně chtěl vědět, kde

je zlato, které by jeho vinu dokázalo nejjistěji. Proto chtěl

z Indiána vytáhnout všechno, co věděl.

Znovu mu zopakoval, že McBain bude určitě viset,

neboť on sám tomu pevně věřil.

„Když nechcete říci mně, kde to zlato je, jistě to rád

prozradíte Delaneyovi, až vás trochu zmáčkne,“

připomněl mu důrazně. „A teď se vás ptám naposledy,

kde je ta skrýš?“

Indián se zvolna otočil ke kamnům.

„Tady vespod,“ řekl.

Ginger by si s chutí vlepil pohlavek! Na tohle přece

mohl přijít sám!

Teprve teď si všiml, že kamna stojí na železném

plechu. Odstavil je, plech odkopl a pod ním objevil otvor.

Sáhl dovnitř a okamžitě nahmátl váček z hrubého plátna.

Vytáhl ho a již podle váhy poznal, že v něm je zlato.

Ve skrýši bylo těch váčků celkem osm. Všechny

byly označeny nápisem „Moose Creek Gold-Fields

Corporation“ a každý z nich byl opatřen i pečetí. Kromě

váčků tam byl ještě nějaký železný předmět. Na první

pohled nebylo zřejmé, k čemu slouží, ale když si ho

Ginger prohlédl lépe, hned mu svitlo.

„Aha! Falešná pečeť.“ hvízdl překvapeně.

Indián neřekl ani slovo a Ginger, který už věděl

všechno, co vědět potřeboval, mlčel také. Teď mu

nezbývalo nic jiného než čekat, až se rozední, aby se

mohl co nejrychleji vrátit do Fort Beaver.

Lampa sice vytvářela dojem jakéhosi tepla, ale v

místnosti bylo chladno. Indián se už nemusel bát vlků,

šťastně se však netvářil.

Ginger prohlédl jeho zranění. Byl to jen čistý

průstřel, ale ztráta krve ho zřejmě vysílila.

Letec si vzpomněl na McBainův kožich. Sám ho

nijak nepotřeboval, ale napadlo ho, že by mohl posloužit

zesláblému Indiánovi. Sňal kabát z věšáku a chtěl mu ho

podat. Vtom ucítil ostrou bolest. Cosi špičatého se mu

zabodlo do ruky. Nejprve si myslel, že je to trn, ale když

si pozorně prohlédl rukáv, objevil v něm předmět, jehož

nález ho velmi udivil. Rychle se podíval na Indiána, ale

ten byl k němu obrácený zády a nic nezpozoroval.

Nechal tedy věc na původním místě a mlčky přehodil

rudochovi kabát přes ramena.

Noc byla nekonečně dlouhá, ale nakonec se přece

jen za oknem začaly objevovat první známky blížícího se

nového dne. Ginger nespal, po celou noc oka

nezamhouřil, neboť nemohl vědět, čeho všeho je zajatec

schopen. Přistoupil k oknu a vyhlédl unavenýma očima

ven. Nikde se nic nehýbalo.

„Je den, a po vlcích nikde ani stopa,“ řekl Indiánovi.

„Vlci se ráno vracejí do lesa,“ zamumlal netečně

Indián. „Teď už se tu neukážou.“

„Půjdeme tedy. Vstaňte!“ poručil mu Ginger.

Indián ho začal prosit, aby tu směl zůstat a aby mu

daroval svobodu, že už nikdy nebude pracovat pro

McBaina. Ginger to rázně odmítl a zajatec mu musel

pomoci naložit zlato do letadla.

Když bylo vše hotovo, Ginger srub zamkl a posadil

Indiána vedle sebe do Jupitera. Spoléhal na to, že ve

vzduchu se zajatec bude chovat rozumně, pokud nebude

chtít zabít sebe i pilota.

Chvíli to trvalo, než se mu podařilo nastartovat

motory, které přes noc vychladly. Teprve když se na

obzoru ukázaly první sluneční paprsky, vznesl se Jupiter

vzhůru k obloze.

Kdyby Ginger věděl, co všechno se zatím přihodilo

ve Fort Beaver, měl by jistě velké obavy, ale takto byl s

výsledkem své cesty spokojen a klidně pozoroval kraj,

nad kterým letěl.

„Moji přátelé jsou už jistě zvědaví, co se se mnou

stalo,“ pomyslel si.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

V HODINĚ DVANÁCTÉ

Jak si náš laskavý čtenář vzpomíná, Gingerovi

přátelé neztráceli zájem o to, co se s ním stalo, a měli o

něj starost.

Nyní, když stáli pod oním osudovým stromem a byli

tak blízko smrti, vzpomněli si na něj znovu.

Blížící se letadlo zpozoroval jako první Biggles.

Nejprve slyšel dunění motoru někde v dálce, potom se

objevil stroj. „Ginger letí!“ zvolal.

Zástupem proběhla vlna vzrušení. Lidé začali mluvit

jeden přes druhého a na věšení náhle všichni zapomněli.

Několik lidí ukazovalo na rychle se blížícího Jupitera.

„Co na tom záleží?“ vzkřikl McBain.

Tušil, že přílet letadla by mohl ohrozit jeho plány.

Ferroni stojící vedle něj začal křičet, že letci musí být

pověšeni, ale dav na jeho slova nedbal a díval se jen na

letadlo.

Nejdřív to vypadalo, že Ginger chce přistát na letišti,

ale v poslední chvíli náhle změnil kurz, jako by si všiml

shromážděného davu, a zakroužil jim těsně nad hlavami.

Lidé viděli zřetelně bledou pilotovu tvář, pohlížející do

moře stejně bledých tváří obrácených k nebi.

„Na co čumíte? Copak jste ještě nikdy neviděli

letadlo? Pověste ty vrahy!“ burácel McBain, ale dunění

motorů přehlušilo jeho slova, takže je slyšelo jen pár lidí,

stojících v jeho těsné blízkosti.

„Co asi má ten váš přítel za lubem?“ zeptal se

Delaney Bigglese, který pozorně sledoval postranní

okénko kabiny.

„To nevím,“ odpověděl. „Ale vypadá to, že chce

něco shodit na zem,“ pokračoval po chvíli, když v

okénku uviděl nějaký předmět. „Pozor na hlavy!“

upozornil výkřikem ostatní shromážděné.

V téže chvíli se začal snášet k zemi nějaký tmavý

předmět.

Zástup zahučel a lidé uskakovali, aby nebyli

zasaženi. Jen zajatci a Delaney stáli a dívali se pozorně

na padající neznámou věc, jež nakonec dopadla

doprostřed davu. Šťastnou náhodou ale nikoho nezasáhla.

Všechno se událo tak rychle, že lidé ani nevěděli, co

se vlastně stalo. Jen ti nejpozornější zahlédli na chvíli

jasně žlutý záblesk, který z dopadnuvšího předmětu

jakoby vyšlehl a hned se zase ztratil.

V téže chvíli se začal snášel k zemi nějaký tmavý

předmět...

„Co to u všech čertů bylo?“ vyjekl Algy.

„Bůh ví,“ odpověděl Biggles, nehýbající se z místa.

Spatřil jen něco tmavého a vedle toho žlutý třpyt. Pak se

kolem místa dopadu vytvořil chumel lidí, takže víc

neviděl. Rozčilený šepot mnoha hlasů se postupně změnil

ve vzrušené výkřiky.

Delaney se rozběhl k davu.

„Na stranu! Ustupte!“ velitelsky se rozkřikl

chraplavým hlasem.

Lidé se kupodivu rozestoupili, jako by najednou

zase uznávali jeho autoritu. Davová hysterie je podivná

věc. Mizí stejně rychle, jako vzniká. Nyní všichni užasle

hleděli na to, co před nimi leželo na zemi.

Delaney plně využil situace.

„Odstupte!“ zařval znovu. „Nikdo se toho

neodvažujte ani dotknout! To se týká také vás,

McBaine!“ dodal úsečně.

První, kdo se protlačil na místo dopadu, byl totiž

McBain, a ten se nyní tvářil tak, jako by nemohl uvěřit

svým očím.

Delaney se konečně dostal k shozenému předmětu a

zdvihl ho ze země.

„Moose Creek Gold-Fields Corporation!“ vykřikl

užasle. Potom hlasitě dodal pro všechny přítomné: „Hoši,

to je zlato z Moose Creek!“

Jeho slova byla přijata s údivem a překvapením.

Všichni se tlačili dopředu, aby také uviděli hromádku

zlatého prachu, jenž se vysypal z váčku, když dopadl na

zem a natrhl se.

Delaney postavil ke zlatu na stráž dva muže a

vykročil k vězňům, kteří stále ještě stáli pod stromy s

oprátkou na krku.

„Co o tom víte?“ vyjel Delaney na Bigglese přísně.

„Ne o mnoho víc než vy,“ odpověděl Biggles.

„Nejlepší bude, když si o tom promluvíte s Gingerem.

Tamhle už přichází.“

Ginger, jenž zatím už přistál, se rychle blížil k

zástupu lidí – a nebyl sám! Před ním kráčel v dlouhém

skunkovém kožichu Indián, na něhož letec mířil

revolverem.

Lidé ztichli a pozorovali s úžasem a netajenou

nedůvěrou tu divnou dvojici.

Pilot a zajatec prošli středem zástupu, jenž se před

nimi rozestupoval a uvolňoval jim cestu, přímo k

Delaneyovi. Ginger užasl, když zblízka uviděl své přátele

s oprátkou na krku.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Delaneye a jeho

slova zněla obzvlášť hlasitě v napjatém tichu, které se

rozhostilo kolem stromu.

„Mám důkazy, že moji přátelé, zatčeni a obviněni z

vraždy Moseho Jacobse, jsou nevinni,“ vykřikl Ginger.

„Také jsem objevil zlato ukradené Moose Creek Gold-

Field Corporation. O tom jste se ostatně již mohli

přesvědčit,“ mávl rukou směrem k mužům, kteří zlato

hlídali. „Zbytek je ještě v letadle.“

„Kde jste to zlato našel?“ vyslýchal ho Delaney.

„Pod podlahou ve srubu u jezera, jehož jméno

neznám. Zloději tam ukryli svou kořist do doby, než si ji

budou moci bezpečně vyzvednout. Tenhle Indián tam

zůstal na stráži. Potvrdí vám, komu ten srub patří. Jeho

majiteli tady říkáte Strakatý McBain.“

McBain, bledý jako stěna, přistoupil těsně k nim.

„Co to tu vykládáte?“ zavrčel vztekle.

„Oznamuji, že to zlato jste ukradl vy,“ odpověděl

Ginger pevným hlasem. „Neletěl jste z Moose Creek

přímo sem. Nejprve jste přistál u srubu, odstranil jste na

bedničkách pečetě, vybral jste zlato, vložil dovnitř

připravené olovo a bedničky jste zase zapečetil. Zde je

pečetidlo, které jste použil,“ dodal ještě, ukázal je všem a

předal Delaneyovi.

„To všechno je lež!“ zařval McBain.

„To se ještě uvidí,“ ušklíbl se Ginger a znovu zvýšil

hlas.

„Poznává snad někdo z vás kabát, který má Indián

na sobě?“

„To je kožich McBaina,“ ozvalo se několik hlasů.

„Chcete snad, McBaine, zapřít, že vám patři?“ ptal

se Ginger.

McBain uvažoval. Zapírat nemohl, protože by byl

stejně usvědčen. Všichni místní lidé ho na něm často

viděli a poznali by jeho kožich mezi tisíci jinými kabáty.

„Ten kožich byl v McBainově srubu,“ prohlásil

Ginger, sňal kabát Indiánovi z ramen a podal jej ledabyle

jeho pravému majiteli. Ten si ho vzal a přehodil přes

sebe.

„A teď,“ pokračoval Ginger, „něco připomenu těm,

kdo si vzpomínají na večer, kdy byl Mose zavražděn.

Jsou tu ti dva muži, kteří s ním u Tří hvězd seděli u

kamen, když jsem se do jejich hovoru vmísil i já?“

Ze zástupu vystoupili dva muži.

„Pamatujete se, co měl Mose na sobě?“ obrátil se na

ně Ginger s otázkou. „Ano,“ přikývli oba.

„Dobře. Pamatujete se tedy jistě také, že jsme se

odebrali – já a tady přítomný major Bigglesworth –

domů, jakmile došlo k potyčce mezi ním a McBainem.

Mose a McBain tam ještě zůstali.“

„To je pravda. Já jsem tam byl také a mohu to

potvrdit,“ ozval se Delaney.

„A kdo potom odešel dřív – Mose, nebo McBain?“

„McBain.“

Ginger se teď otočil zpátky k McBainovi: „Viděl jste

ještě po svém odchodu od Tří hvězd Moseho?“

„Neviděl,“ prohlásil McBain rozhodně. Ginger

pokýval hlavou.

„Toho večera, kdy byl Mose zavražděn, jste měl, jak

se domnívám, na sobě kožich, který máte teď přehozený

přes sebe?“ McBain uvažoval.

Tušil, že v tom bude nějaká léčka, ale nevěděl jaká.

Nemohl zapřít, že měl ten kabát na sobě, protože téměř

všichni přítomní byli ten večer také v lokálu a jistě ho

tam viděli.

„No a co na tom, jestli jsem ten kožich skutečně

měl?“ vyjel bojovně.

„A nosil ten kabát ještě někdo jiný, kromě Indiána,

jenž ho měl na sobě, když jsem ho přivedl sem?“ McBain

chvíli mlčel. Ovzduší bylo nabité napětím.

„Kdyby ho nosil ještě někdo jiný, jistě by si toho

někdo všiml, že ano?“ zaútočil Ginger novou otázkou.

„Je to můj kožich a nikdo jiný ho nenosil,“

potvrzoval McBain nerad. Nato ho Ginger chytil za

rukáv.

„A teď se podívejte tady dovnitř a vytáhněte to, co

tam je zapíchnuté!“ vyzval ho klidně. „Protože jste ale

Moseho už od té chvíle, kdy jste vyšel z lokálu ven,

neviděl, jistě nám povíte, jak se to do vašeho rukávu

dostalo.“

McBain sáhl jako ve snách do rukávu. Kolem se

rozhostilo hrobové ticho, takže bylo slyšet jednotlivé

vzdechy.

McBainovi spadl kámen ze srdce, když tam nahmátl

něco maličkého. Zasmál se, vytáhl to ven, prohlédl si to –

a vmžiku zbledl.

Držel v ruce opálovou jehlici! „Poznává ji někdo?“

zvolal Ginger.

Tu jehlici znal každý. A všichni věděli, že patřila

zavražděnému zlatokopovi.

Delaney zdvihl ruku, aby si zjednal klid, a odebral

muži, stojícímu vedle něj, nabitý revolver. Ten člověk

však nic nenamítal.

„McBaine,“ řekl Delaney, „teď už chápu, proč vám

tak záleželo na tom, aby byli pověšeni tři nevinní lidé.“

Dav se pohnul a hrozivě to v něm zahučelo.

Delaneyova autorita mezi místními lidmi znovu

přestávala platit. Snad spolupůsobilo i to, že se dali

McBainem tak lehce podvést a poštvat na nevinné

cizince.

McBain pochopil, co by ho teď ze strany

podvedených čekalo, a úplně ztratil nervy a rozvahu.

Společně s Ferronim srazil na zem lidi stojící kolem nich

a oba se vrhli zpátky do zástupu, který se začal zmateně

rozbíhat.

„Stát!“ zaburácel Delaney. Ale prchající padouši na

jeho slova nedbali.

„Podívejte se – utíkají k letadlu!“ vykřikl Biggles.

„Je tam zlato. Jestli se dostanou do letadla, zmizí i se

zlatem!“

McBain a Ferroni se hnali jako štvaná zvěř k

Jupiterovi, stojícímu uprostřed letiště tak, jak jej tam

Ginger zanechal, a bylo pravděpodobné, že se jim útěk

podaří.

Vtom se ale na druhé straně letiště objevilo pět mužů

v uniformách, cválajících na koních.

Delaney vykřikl. Vyběhl z chumlu, a proto už mohl

střílet bez obav, že zasáhne někoho nevinného.

Vystřelil, ale vzdálenost mezi ním a prchajícími byla

už tak veliká, že je nemohl zasáhnout. Jeho výstřel však

upozornil jezdce, takže brzy pochopili, co se to tam děje.

Pobodli koně a vyrazili k letadlu.

McBain a jeho pilot začali běžet ještě rychleji, ale

neměli už nejmenší naději, že by koním mohli uniknout.

Vytrhli proto revolvery z pouzder a chtěli si cestu k

letadlu prostřílet. Jednoho jezdce srazili ze sedla, ale

hned nato se ozvalo několik ran najednou a McBain padl

tváří na zem.

Ferroni viděl, že jeho situace je naprosto beznadějná.

Odhodil revolver a zdvihl ruce nad hlavu.

Přihlížející lidé se rozběhli k letišti.

„Nemyslíte, Delaneyi, že jsme byli už dost dlouho

svázáni?“ zavolal zpod stromu Biggles.

Policista vytáhl z kapsy nůž a přeřízl vězňům

provazy.

„Ten chlapec se vrátil skutečně v pravý čas,“

zabručel uznale.

„Dělá to tak vždycky,“ zašklebil se Biggles. „A kdo

jsou ti jezdci?“

„Kapitán Lanton a policisté z Blackfoot Point,“

odpověděl Delaney. „Ten váš mechanik se k nim přece

jen dostal. Bože, než o tomhle všem napíšu hlášení,

dostanu křeč do ruky! Zatím ještě raději nikam

neodcházejte – kapitán s vámi jistě bude chtít hovořit.“

McBain a Ferroni se hnali jako štvaná zvěř k Jupiterovi.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

MALIČKOST

„Máte ještě nějaké pochyby o tom, kdo zabil starého

Moseho?“ zeptal se Biggles Delaneye, když spolu šli po

letišti k Jupiteru, obklopenému zástupem lidi.

„Teď už ne,“ odpověděl Delaney.

„A jsme stále ještě zatčeni?“

„Ne, jste znovu svobodni.“

„To znamená, že bych mohl zaletět do Moose Creek

a oznámit tam Canwellovi, že jejich zlato už je v

bezpečí.“

„Ano, ale před odletem si ještě promluvte s

kapitánem!“ radil mu Delaney.

Zastavili se a sledovali, jak kolem nich několik

mužů odnáší jakési tělo. Byla to mrtvola McBaina. Kulka

ho zasáhla přímo do srdce a smrt následovala okamžitě.

Ferroni stál se spoutanýma rukama nedaleko

policistů, k nimž Delaney zamířil.

„Budete-li nás hledat, jsme v kanceláři firmy Arctic

Airways,“ rozloučil se s ním Biggles, když odcházel za

svými přáteli, aby jim pomohl zatáhnout Jupitera do

hangáru.

Potom všichni zasedli k opožděné snídani. Při jídle

jim Ginger vypravoval, co všechno zažil u McBainova

srubu, a ostatní mu na oplátku vylíčili, co se s nimi dělo

ve Fort Beaver.

Dopíjeli kávu, když do místnosti vstoupil Delaney se

svým velitelem.

Biggles potom na kapitánovu žádost podrobně

vyprávěl všechny příhody od chvíle, kdy mu byl do

londýnského bytu doručen Wilksův dopis. Byla to

historie velmi dlouhá, ale oba policisté ji poslouchali se

zatajeným dechem, zejména když Biggles popisoval, co

prožili při hledání Anguse Stirlinga.

„A co budete dělat teď?“ zeptal se potom kapitán.

„Podle mého názoru jsme tu se svou prací hotovi,“

odpověděl Biggles. „Převodní listina, kterou jsme

přivezli od Anguse Stírlinga, dokazuje jasně, kdo je

majitelem letiště. A když teď bude mezi Fort Beaver a

Moose Creek provozována jen jedna letecká linka, jistě

budou všichni rádi používat jejích služeb. Zlatokopové

by měli také být firmě Arctic Airways vděční za vrácení

ukradené zásilky zlata, neboť by o ni bez našeho přispění

určitě přišli. Až se o tom všem doví Canwell, jistě uzavře

s Arctic Airways výhradní a monopolní smlouvu.“

„O tom nepochybuji,“ vyjádřil se kapitán. „Ředitele

společnosti Moose Creek Gold-Fields Corporation znám

a promluvím s ním o tom.“

K uzavření smlouvy došlo skutečně už za dva dny.

Zástupce

zlatokopecké

společnosti

navíc

nabídl

Wilkinsonovi pomocnou ruku pro případ, že bude

potřebovat úvěr.

A tím náš román končí.

Wilks sice nabízel ostatním, aby zůstali ve Fort

Beaver a stali se podílníky jeho firmy, jíž ještě nedávno

hrozila úplná zkáza, ale Biggles to rozhodně odmítl.

Nechtěl se vázat na jediné místo. Zůstali s Wilksem ještě

do té doby, než uvedl Arctic Airways do takového stavu,

aby mohl bezpečně vyhovět všem požadavkům

zlatokopecké společnosti, ale to mu netrvalo dlouho,

protože McBain a jeho banda už mu v ničem nepřekáželi.

Pak je odvezl do Quebecu jedním ze dvou Jupiterů,

které teď firma měla, a tam se s nimi rozloučil.

„Piš nám, jak se ti tu vede!“ volal na něj Biggles

ještě z paluby lodi, která je odvážela do Anglie.

„Budu vám psát často! Teď už vím, jak se to dělá,“

dušoval se Wilks. „A děkuji vám, že jste mi pomohli!“

„To nestojí za řeč, příteli,“ zašklebil se Biggles.

„Byla to pro nás jen maličkost.“

OBSAH

1

Biggles dostal dopis

2

Fort Beaver

3

Úspěšné pátráni

4

V hospodě U tří hvězd

5

Ginger na výzvědách

6

Nečekaná zpráva

7

Jupiter letí na sever

8

Souboj nad ledem

9

Přistání v ledovém království

10

Nevítané setkání

11

Nepříjemné překvapení

12

Jednostranný souboj

13

Znovu směrem na jih

14

Další překvapení

15

Zatčeni

16

Ginger v akci

17

Nové nebezpečí

18

V pasti

19

Boj na život a na smrt

20

Vlci

21

Zajatec vypovídá

22

V hodině dvanácté

23

Maličkost

W. E. JOHNS

BIGGLES LETÍ NA SEVER

edice Hrdinové vzdušných bitev 8

Obálka Zdeněk Burian, Petr Barč

Ilustrace Jiří Wowk

Jazyková úprava Alena Petruželková

Vydalo nakladatelství

Toužimský & Moravec

Minská 5, 101 00 Praha 10

jako svou 607. (37.) publikaci

Počítačová sazba fa Horňák, Český Těšín

Vytiskly Brněnské papírny, Český Těšín

ISBN 80-85773-12-0