Johns, William Earl

BIGGLES PÁTRÁ V

MINULOSTI

RIOPRESS 1996

Z anglického originálu Biggles – secret agent

Oxford University Press London 1940

Přeložil Milan Hausner

ISBN 80-85611-54-6

Obsah

Kapitola první Alarmující zvěst

Kapitola druhá Metody a prostředky

Kapitola třetí Seskok v temnotách

Kapitola čtvrtá Žid z Unterhamstadtu

Kapitola pátá V zámku a podzámčí

Kapitola šestá Co se stalo v kasematech

Kapitola sedmá Vykutálení ptáčkové

Kapitola osmá Na scénu vchází von Stalhein

Kapitola devátá Pochmurný objev

Kapitola desátá Von Stalheinovo eso v rukávu

Kapitola jedenáctá Účel světí prostředky

Kapitola dvanáctá Včasný zásah

Kapitola třináctá Gingerův návrat mezi duchy

Kapitola čtrnáctá Biggles vchází do Prenzelu

Kapitola patnáctá A zase spolu

Příběh vrcholí

Kapitola první

Alarmující zvěst

Jeho maličkost, slovutný Algernon Lacey pomalu

vstal ze skládacího křesílka, na kterém se před chvílí

houpal a zívl si. Opřel se o zeď vedle krbu. Ruce si strčil

do kapes pečlivě vyžehlených kalhot z nejlepšího

anglického flanelu. Do čela se mu vryla další vráska.

Podíval se na Gingera, který se netrpělivě vrtěl na židli

kousek od okna.

„Ksakru, kam se ten Biggles poděl?“ zavrčel a ze

způsobu, jak se mu slova linula ze rtů, bylo patrné, že

žádnou odpověď ani neočekává. V jeho hlase zněl spíš

nepokoj a obavy.

„Ještě jednou vypusť z pusy něco podobného,“

zabručel tentokrát zrzavý Ginger, „a něco po tobě hodím.

Copak vím, kam zmizel?“

„Tvrdil přece, že tu bude do oběda. Krocana si nikdy

ujít nenechal.“

„Vykládal, že mne zve na rande. Měli jsme spolu jít

odpoledne do kina. V Plazu dávají nový film o letadlech.

A teď už jsou skoro tři a on nikde. Každopádně se něco

muselo stát. Nejspíš se s někým a o něčem zapovídal. Jak

ho znám, tak to nebude žádná hloupost.“

„Máš pravdu,“ přitakal Algy roztrpčeně. „Jen

doufám, že se nezapovídal s autobusem, drožkou nebo

metrem.“

„Taky bych se nedivil,“ odevzdaně odsekl Ginger.

„Projet odpolední špičkou se skoro nedá, a to máme málo

benzínu. Jen počkej, až bude po válce. Už mám Londýna

5

plné zuby. Co ti řekli v leteckém klubu, když jsi tam

volal?“

„Že tam byl, vzal si poštu a zase zmizel.“

„A to si tam nedal ani filé s hranolky?“

„Ne.“

„No, nemá se cenu příliš užírat. Do kina to už stejně

nestihneme. Musí se tu ale objevit každou vteřinou.“

O čtvrthodinu později se Gingerovo proroctví

naplnilo. Otevřely se dveře a do místnosti vešel

podmračený Biggles. Nedbale hodil svůj klobouk na

věšák, došel ke svému křeslu a rozvalil se v něm.

Omluvně na Gingera zamrkal. „Promiň, ten film uvidíš

někdy jindy. Já to prostě nestihl,“ řekl klidně.

„S tebou je to vždycky tak, Bigglesi,“ pokrčil Ginger

rameny. „Od tebe se člověk nic rozumného nenaděje,

jenom práci a práci. Když jde o trochu zábavy tak se

vždycky někde zapomeneš.“

Ginger ale pokukoval po Algym. „My jsme také

ještě nic nezakousli. Čekali jsme na tebe až do dvou. A

co jsi ty měl dobrého?“

Biggles zúžil oči a přitáhl si křeslo blíže k nim.

„Máte pravdu,“ usmíval se záhadně. „Opravdu jsem si

pochutnal.“

„Na co nám to děláš laskominy?“

Biggles si prohrábl ofinu. A znovu mu po tváři

přeběhl záhadný stín. „Je to poněkud zvláštní, ale já to

zapomněl… Spíš jsem musel.“

„Kdes byl?“

Biggles pohlnul koutky úst. V jeho očích barvy

lískových oříšků se zablesklo. „No, když to tak vezmu,

mohu přiznat, že jsem poobědval v jednom soukromém

6

apartmá ve Whitehallu. A protože jste to vy, tak já vám

to povím přímo. V kanceláři ministra vnitra.“

Ginger pomalu přikývl a znovu hodil pohledem po

Algym. Pak se podíval zpátky na Bigglese. „Už to

chápu,“ zabručel. „Vsadím i poslední penny, že tam

nechyběl ani plukovník Raymond.“

„Vyhrál bys,“ připustil Biggles.

„Kdo tam byl ještě?“

„Sir Munstead Norton.“

„Kdo?… Kdo je to?“

„Osobní tajemník ministra vnitra.“

Algy tiše hvízdl. „Takhle to tedy je!“ zvolal. „Tak už

víme, proč ses tak mračil, když ses vrátil. Co ti chtěli?“

Biggles vyňal z pouzdra cigaretu, zapálil si a odhodil

zápalku do krbu. „Nabídli mi práci,“ odpověděl bez

zaváhání.

„A tys byl zase takový blázen, žes ji neodmítl!“

zavřískal Algy. „Ba ne, takový hlupák zase nejsi. Pokud

by nešlo o něco velmi závažného, Raymond by tě na

oběd nepozval.“

„Podívej se, Raymond má spoustu práce,“ smířlivě

vysvětloval Biggles, „ve funkci zástupce ředitele

rozvědky se nudit nemůže.“

„Jediné, co mě teď zajímá, zda jsi tu práci vzal?“

zeptal se Ginger.

„Ne… ještě ne.“

„Aha.“

Biggles pomalu vydechoval kouř z cigarety.

Obláčky nad ním už vytvářely skoro nedýchatelnou

atmosféru. „Protože nejde o žádnou procházku růžovým

sadem.“ Dával si záležet, aby jednotlivá slova vyslovil

tím správným přízvukem.

7

„Proto se tak mračíš?“

„Budu k vám naprosto upřímný. Bojím se o vás.

Veškeré operace jsme vždy řešili společně a tak dobře

vím, že vás nedokážu odmítnout, až to začne. A to mi

právě nahání strach.“

„Máme to snad chápat tak, že pan tajemník mluvil o

situaci, kde létají blesky a padají hlavy?“ vložil se do

hovoru Algy.

Biggles se na něj zpříma podíval. „Pokud ti to teď

potvrdím, budu lhát, protože to ve skutečnosti bude ještě

mnohem horší,“ poznamenal jednoduše. „Sebevražda

není zrovna ten nejlepší způsob, jak odletět do nebes.“

Algy se zamračil. „Dobrotivé nebe! To už opravdu

vypadá, že se schyluje k pořádné bouřce.“

„K vichřici, společně se zemětřesením a povodní

dohromady!“

„Bigglesi, nech už těch přirovnání, a hezky to

vyklop,“ zlobil se už netrpělivý Ginger.

„Však se chystám,“ odvětil Biggles, když oklepával

popel z cigarety na podlahu. „Potřeboval jsem jen pár

minut, abych si utřídil myšlenky a udělal v hlavě jasno.

Dostal jsem svolení vás do celé této věci zasvětit, i když

jde o přísně tajnou operaci. Byl jsem ale několikrát

upozorněn, že všechny zdi mohou mít uši. To, co teď

uslyšíte, se nesmí za žádných okolností dostat ven. Zcela

jistě jste tedy pochopili, že tento spis nese označení jako

Top secret. Celá záležitost ve svých důsledcích může

ohrozit celkovou bezpečnost našeho národa.“

„Budu mlčet až za hrob!“ zavtipkoval Ginger.

Algy mlčel, ale z výrazu jeho tváře se dalo vyčíst, že

hluboce přemýšlí.

8

Když Biggles začal své vyprávění, zněla jeho slova

spíše jako šepot. „Říká vám něco jméno Beklinder?“

zeptal se nejdříve. „Profesor Max Beklinder?“

Algy okamžitě zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl Ginger po chvíli. „To jméno jsem sice již

někde slyšel, ale nemohu si je dát do žádných

souvislostí.“

Biggles přitakal. „Profesor Beklinder objevil

linderite. Výbušninu, která je mnohem silnější než

jakákoli jiná současná trhavina. Na její chemické složení

přišel sám ve své laboratoři.“

„Podivné jméno?“ řekl Algy. „Jakou má ten chemik

národnost?“

„Narodil se v Lucranii, ale naturalizoval se pod

korunou naší královny,“ vysvětlil Biggles.

„Kčertu, kde ta Lucranie leží?“

„Ptáš se naprosto správně. Když jsem to jméno

zaslechl poprvé, začal jsem namáhat své mozkové buňky,

ale zeměpis jsem ve škole moc nezvládal. Je to jedno

malé knížectví mezi Monakem a Lichtenštejnskem.

Oficiálně jsou samostatní, ale ve skutečnosti tam vládnou

poskoci mocných německých sousedů. Bez jejich peněz a

vojenské pomoci by ten státeček už dávno padl. Lucranie

leží jen kousek od německých hranic. Mají tam úzké

kontakty s Francií a Švýcarskem. Mluví se tam německy.

Celý ten cíp země leží v jednom údolí a jen díky

vysokým horským hřebenům zůstalo knížectví zemí,

která žije sama pro sebe. Víc už o rodišti pana profesora

nevím. Zato o něm toho víme až dost. Před dvaceti lety

měl úspěšnou praxi vesnického lékaře. Nějak se ale

zapletl do politiky a musel nadobro změnit svůj život.

Opustil svou ženu ne proto, že by ji nemiloval, ale jinak

9

by asi skončil ve svém rodišti na oprátce. Jeho žena pak

kdesi zmizela. Asi sehraje v našem případě ještě dost

podstatnou úlohu, uvidíte za chvíli.“ Biggles se nadechl.

„Už jsem říkal,“ pokračoval, „že Beklinder jako

mnoho politických uprchlíků si za azyl vybral Anglii, kde

se usadil a získal si dobré jméno jako úspěšný chemik

orientovaný na samozápalné výbušniny. Linderite ho

vynesl až na vrchol. Pak zase, bylo to asi před dvěma

roky, začal vyvíjet jedovatý plyn. Asi namítnete, že

kuchtění za křivulemi není zrovna příjemné, ale když

totéž dělá i nepřítel, co nám zbývá jiného. Beklinder

musel pracovat velice usilovně, protože se dostal na

stopu látky, která předčila všechny ostatní bojové plyny.

Kdesi prohlásil, že země, která bude jeho látku vlastnit,

ovládne svět, protože si bude moci ostatní podmanit jen

pouhou vyhrůžkou jejího rozptýlení. Jestli přeháněl nebo

ne, to nevím. Nemám ani dost faktů, abych se mohl

domýšlet. Každopádně jsou ale chemičtí experti na

ministerstvu přesvědčeni, že by málem uhodila naše

poslední hodinka. Dobrá. Profesorovo zdraví ale ten

nápor nevydrželo, zhroutil se a musel být převezen do

sanatoria. A od té doby naše šéfy brní hlava.“ Biggles si

zapálil.

„Musím se ještě jednou vrátit k jeho životopisu,“

poznamenal Biggles, „i když vůbec nevím, zda ta

okolnost může mít k celému případu nějaký vztah. Asi

před rokem profesor na pokraji zhroucení požádal

britskou rozvědku, aby se pokusila jeho manželku

vypátrat nebo alespoň vypátrat, kam se poděla. Dělali, co

mohli, ale přesto nezjistili nic, co by mělo pro pana

profesora jakoukoli cenu. Ten sice nic nenamítal a zdálo

10

se, že všechno pustil z hlavy, ale ve skutečnosti bylo

všechno jinak.“ Biggles nervózně procházel po místnosti.

„Když si Beklinder odpočinul,“ ujal se Biggles

dalšího vypravování, „brzo se znova dostal do formy. Dal

se tak dohromady, že k posledním pokusům už zbývalo

jen pár dní. Najednou začal tvrdit, že potřebuje další

dovolenou na Riviéře. Naši sice naléhali, ale koneckonců

to byl jen civilista a nepodléhal žádné vojenské

jurisdikci. Abych to zkrátil, pan profesor si klidně odjel

na dovolenou. To už jsme se dostali do období zhruba

před třemi měsíci. Vzal si svůj vůz Morris a prý se

projede po Route Nationale, po hlavní dálnici vedoucí

dolů ke Středozemnímu moři. Řekl jsem schválně prý,

protože dnes je již jasné, že nic z toho ve skutečnosti

neměl v úmyslu. Pokud ano, tak ho od toho výletu něco

odradilo. Přestože na něj Scotland Yard nasadil očko, aby

mu poskytl aspoň nějakou ochranu, Paříž byla tím

posledním místem, kde se mu profesor po anglicku

ztratil. Náš příběh se dostává do obrátek. Tři dny po

profesorově zmizení se v novinách objevila zprávička, že

ve vesničce Unterhamstadt došlo k dopravní nehodě.

Malý vůz s britskou registrační značkou se srazil s

náklaďákem. Řidič osobního automobilu zemřel na

místě. Podle dokumentů bylo zjištěno, že se jmenoval…“

„Max Beklinder,“ poznamenal na výsost inteligentně

Algy.

„Přesně tak,“ usmál se Biggles. „Ten neštastník prý

uhořel a byl ihned pohřben na místním hřbitově. Nic víc.

Ani řádka. Umíte si ale představit to pozdvižení

nahoře. Ministerstvo vnitra, ministerstvo zahraničí,

výzvědná služba i vlastní výzkumná stanice pro výzkum

toxických plynů byly vzhůru nohama. Všechny instituce

11

zachvátila panika. Pan kníže v malinké Lucranii by se asi

hodně divil, kdyby zjistil, kdo mu skonal na horské

silnici. Zato naši politici, vojáci a vyzvědači přes noc

úplně zešedivěli. Možná, že rozvědka pana knížete

věděla, kdo je profesor Beklinder a na čem v Anglii

pracoval. Nedávala to ale nijak najevo. Na druhé straně

nesmíme zapomínat, že z této zemičky utekl už před

dvaceti lety, takže také na něj mohli zapomenout. Ze

zcela přirozených důvodů jeho výzkum probíhal na

britské, přísně utajované základně, ale samozřejmě i

nepřítel má schopné vyzvědače. Prostě řečeno, vláda

dostala přímý zásah a řítila se střemhlav do propasti.

Byla to nehoda nebo ne? Co profesor v Lucranii hledal?

Jel tam ze své vůle, nebo ho někdo přinutil? Na podobné

otázky ale nikdo neznal správnou odpověď. Pak si ale

někdo vzpomněl na profesorovu ženu a najednou se

zdálo, že pro profesorovu cestu existuje rozumný motiv.

Ale teď už to bylo stejně jedno. Celá tato situace ve

srovnání s následujícím během událostí byla jen dětská

předehra.“

„Asi před sedmi týdny, to je tři neděle po nehodě,

zachvátil Whitehall požár, který se rovnal ničivému

zemětřesení. Britský agent v Prenzelu, v hlavním městě

Lucranie, oznámil, že spatřil profesora Beklindera

jedoucího v automobilu společně s velitelem místní tajné

policie. Jen na chvilku se zamyslete, proč tato zpráva,

pokud byla pravdivá, zažehla jiskru. Smrt profesora

Beklindera byla sice žalostnou ztrátou, ale jeho

schopnosti v rukou nepřátel rázem začaly rázem

představovat bezprostřední ohrožení naší koruny. Ta

nehoda tak dostala poněkud jiný rámec a začala pěkně

zavánět. Londýn se začal otřásat v základech, neboť se

12

nedalo pochybovat, že tajná policie donutí profesora

promluvit a vyzradit výsledky svého výzkumu. Do rukou

nepřítele se tak mohl dostat smrtonosný vzorec. Ještě

nikdy předtím nezasedal vládní kabinet celou noc. Vláda

se až doposud nedopátrala žádného vysvětlení a

připravuje jen evakuační plány, aby snížila prvotní

následky možného útoku. Největším problémem ale

zůstává, že dosud nikdo nepotvrdil ani první agentovu

zprávu. Ten chlapík se už dostal zpět do Londýna.

Připustil, že profesora znal jen z fotografie, ale přesto

tvrdil, že se mýlit nemohl. I kdyby se jen domníval, že

profesor je naživu, stačilo by to. Pokud ten mrtvý ve voze

nebyl Beklinder, pak ta nehoda byla zinscenována a

agenti pana knížete velice dobře věděli, kdo jim přejel

hranice. A teď, mají-li ho v rukách, mohou dát britské

říši řádně na frak. Takže se už, pánové, přestaňte divit,

proč mám vrásky na čele a nemám chuť na vaše

vtipkování.“

„Chceš říct, že tě tam posílají, abys ho našel?“ zeptal

se nevěřícně Ginger.

„Nepleteš se, ty kluku zrzavej.“

„Kčertu, proč zrovna ty?“ vykřikl Algy. „Mají snad

dost schopných lidí, lidí, kteří by…“

Biggles zvedl ruku. „Počkej,“ řekl tiše. „V naší

rozvědce nejsou žádní hlupáci. Okamžitě tam poslali

muže, aby sledoval situaci. Měl se hlásit každý třetí den.

Nepřišla ale ani jedna depeše. Ani jedna, slyšíte! Před

týdnem poslali dalšího. Měl skvělý výcvik, perfektní

průpravu a skvělý záznam ve spisech. Vydal se na cestu a

dobře věděl, že nastavuje krk. Ale přesto mu to

nepomohlo. Zmizel.“

„Kam ty muže vysadili?“ zeptal se Algy.

13

„Do Unterhamstadtu, ale dál se nejspíše nedostali.

Museli být zajištěni ihned na hranicích.“

„Jakou pak máme naději my, že nás také nestrčí do

klícky hned za kopečky?“ ušklíbl se Algy.

Biggles jen zamrkal. „Máš pravdu,“ poznamenal,

„my to ale uděláme úplně jinak.“

„A jakpak?“ zamračil se Ginger.

„Už tomu rozumím,“ zajásal nejistě Algy. „Oni se

domnívají, že hranice přeletíme vzduchem, že?“

„Nejsi žádný ťulpas,“ kývl hlavou Biggles.

„Rozvědka zjistila, že postavili pohraniční hlídky tak

dokonale, že se horské hřebeny nedají překonat.

Neproklouzne ani myš. Každý cizinec je pod přímou

kontrolou, jakmile překročí pomyslnou hraniční čáru.“

„Tak to potom v tom knížectví mají zřejmě co

střežit.“

„Naši úředníci na ministerstvu se domnívají, že je to

důkaz o fingované nehodě. Beklinder je naživu a

pokračuje ve svém výzkumu pro nepřítele.“

„No a co dál?“

„Sir Munstead Norton si pozval plukovníka

Raymonda, experty z rozvědky a všichni dohromady

došli k jedinému závěru. Existuje pouze jediný způsob,

jak se tam dostat. Normální linkou to nepůjde, všechny

letouny podléhají stejné kontrole jako hraniční přechody.

Docela dobře chápu, proč pro mne poslali vůz zrovna,

když jsem kráčel na oběd. Požádali mě, abych se do

Unterhamstadtu vypravil.“

„Proč zrovna tam?“

„Protože Ariadnino klubko se začíná odmotávat

právě z tohoto konce.“

„Co očekávají, že tam zjistíš?“

14

„Zda je profesor mrtev, nebo zda žije. Další kroky

už záleží jen na tomto závěru. Pokud je už na onom

světě, spadla opona.“

„Jen tak pro zajímavost, jak to chceš zjistit?“ vrtěl

hlavou Ginger. Zpříma se podíval Bigglesovi do očí.

Biggles vstal z křesla a pomalu kráčel po vysokém

koberci. Najednou se prudce zastavil. „Nemá cenu

cestovat do té vesnice jen tak nazdařbůh. Pokud je mrtev,

byl by to nepřijatelný risk.“

„Ano, ale na druhé straně jedině tam existuje

opravdová možnost prokázat, jestli to na nás jen neušili?“

poznamenal Algy. „Na to nesmíme zapomínat.“

Ginger přitakal. „Jinak to nejde.“

Biggles si svého zrzavého přítele pozorně prohlížel.

Ztvrdly mu rysy. „Kde bys začal?“ vyštěkl.

Ginger se zadrhl. „No. přece na… hřbitově.“

Biggles se zhluboka nadechl. „Vlastně má ten kluk

pravdu,“ usmál se mile.

„Tos chtěl říct, že budeme luštit hieroglyfy na

náhrobních kamenech?“ nechtěl věřit svým uším Algy.

Biggles zavrtěl hlavou. „Těm by se stejně nedalo

věřit,“ řekl pomalu. „Zcela určitě mu nějaký ten

mramorový pomník přidělili. Hrob tam bude, pan

profesor ale v něm už těžko. Rozvědka nepřítele nebude

tak hloupá, aby po oficiálním oznámení nehody

zapomněla na takovou maličkost. Docela by mne

zajímalo, kdo nebo spíš co tam leží uvnitř.“

„Počkej,“ vyjekl Algy. Rozšířily se mu zorničky a

na obličeji se rozlil výraz úplného opovržení nad

představou, že si budou hrát na upíry ukládající se ke

spánku. „Chceš říct, že…?“

15

„Nepochyboval jsem, že ti hned dojde, co se ti tu

snažím naznačit,“ usmál se Biggles. „Najít hrob je jen

první krok. Budeme ho muset otevřít a podívat se

dovnitř. Dohadovat se nemá cenu a jiný způsob spatřit

vybělenou lebku nevidím.“

Zavládlo vskutku hrobové ticho. Biggles si zapálil

další cigaretu. Algy se zahleděl do krbu. Ginger kroutil

očima a nepokojně podupával. Sirkou se šťoural mezi

zuby. Jen tikot stojacích hodin narušoval jejich mlčení.

„Tak oni ti navrhli, abys kopal hroby?“ zeptal se spíš

řečnicky Algy.

Biggles kývl hlavou.

„A bez ohledu na to, co najdeš, se pak smíš vrátit?“

Tentokrát ale Biggles hlavou zavrtěl. „To bude

záležet na tom, co najdu.“

„Tedy, pokud bude Beklinder naživu, bude všechno

jinak?“

„Přesně tak, budeme ho muset někde vyčenichat.“

Algy hněvivě zavrčel jako rozzuřená doga. „Nebesa!

Ti tam nahoře si vždycky navymýšlejí!“ vykřikoval

naštvaně.

„Pokud si aspoň něco pamatuješ, tak to už jsem říkal

hned na začátku. Takže, pánové, co s tím uděláme?“

Ginger vstal a začal chodit po místnosti. Pak zamířil

rovnou k zvonku na šňůrce.

„Co chceš dělat?“ nechápavě se zeptal Biggles.

„Dát si hrnek pořádného čaje. Zmizení nějakého

vědátora ještě není důvod, abych umřel žízní. Právě

naopak, když si uvědomím, že ministerští ouřadové z nás

chtějí obratem udělat kostlivce, chci si ještě naposledy

dát do trumpety.“

16

Poznámka ryšavého vtipálka všem zvedla náladu.

Biggles se rozzářil jako sluníčko. „Nemohu než

souhlasit,“ řekl, „poručíme se pořádnou konvici silného

čaje a koukneme se té záhadě pod pokličku. Či spíš pod

kamennou destičku.“

17

Kapitola druhá

Metody a prostředky

Z konvice se kouřilo a sušenky také nechutnaly

špatně, když si Biggles zase vzal slovo. „Připusťme, že

sem jim kývnul. Jaký způsob přepravy byste navrhovali?

Když jsem šel za vámi, tak mě pár věcí napadlo. Nejdříve

si musíme uvědomit, že nesmíme propadat iluzím o

návratu, kdybychom jim padli do rukou. Lidově řečeno,

dostaneme Černého Petra a půjdeme z kola ven. A

napořád. Britská vláda nám nijak nepomůže, spíš naopak.

Pokud se nám poštěstí si popovídat s jejich tajnou policií

z očí do očí, tak naše královna začne prudce vrtět hlavou

a bude se dušovat, že nás nezná. Nebudou pro nás moci

nic udělat. Nevím sice, co si o tom myslíte, ale já osobně

jsem si na druhé straně oddechl. Podobný přístup totiž

nepřipouští polovičatá řešení. Pokud se do toho dáme,

budeme si muset poradit sami od začátku až do konce.

Nebudeme se moci na nic vymlouvat. S vědomím, že

neúspěch má jen jeden konec, se budeme muset

sakramentsky snažit. Takže, když se nás náš protivník

pokusí zlikvidovat, nebudu váhat jim oplatit stejnou

měrou.“

„Tak, a teď jak se tam dostaneme? Budeme

potřebovat

čtyřmístný

stroj

s

vynikající

manévrovatelností. Nepotřebujeme žádný špičkový

letoun, spíš něco snadno ovladatelného. Letoun by měl

mít krátkou přistávací dráhu a dokázat přistát na

nerovném terénu. Takže ono toho zase tak málo není.

18

Náš letoun musí být poměrně lehký stroj a mít účinné

brzdy, aby se nepřevrátil, narazí-li na překážku.“

„Co bys říkal Wessexu, typ Student?“ navrhl Ginger.

„Přesně na tento letoun jsem myslel,“ kývl Biggles

hlavou. „Dobrá. Pojďme se teď trochu opíjet představou,

že za pár hodin startujeme. Zcela přirozené jsme ale

neodlétli z Anglie, je to dost daleko od našeho cíle.

Ideální místo pro základnu nám poskytne nějaké malé

letiště v severovýchodní Francii. Zrovna teď se na nás,

Angličany, Jana z Arku nechystá, a tak to nejspíš

Raymond dokáže zařídit. Takže letiště už máme. Přes

nepřátelské hranice přeletíme v sobotu v noci. Hned se

dostáváme k prvnímu oříšku, který budeme muset

rozlousknout. V Lucranii se nikde přistát nedá, leda tak v

případě opravdové nouze. Přistát bez rámusu to bych

ještě zvládal, ale startovat s přiškrcenými klapkami

dokáže tak jedině holub. Víte dobře, co by to znamenalo.

Nemůžeme riskovat, aby nás někdo slyšel. Celé knížectví

je beztak vzhůru nohama a tak startující mašina by ani

nemusela nikoho probudit. Stejně tam nikdo nespí. Máme

jen jednu možnost. Budeme klesat klouzavým letem z

dvaceti tisíc stop. Dva z nás vyskočí s padákem. Letoun

pak zase bez motorů doplachtí za hranice Lucranie. Algy,

dokážeš to? Ginger si život bez muchomůrky nad hlavou

neumí představit, a já se půjdu podívat dolů společně s

ním.“

Algy přikývl. „Není problém,“ řekl sebejistě.

„Zato nás dva ale trochu potrápí, jak se dostaneme

zpátky,“ zamyslel se Biggles. „Opravdu musíme

zapřáhnout mozkové závity. Budeme potřebovat přesný

jízdní řád. Algy, budeš muset připlachtit přesně na čas a

pátrat po našich signálech. Pokud se tam dole začnou dít

19

nepříjemné věci, podáme morseovkou zprávu. Možná, že

to ale vůbec nebude nutné. Barevné světlice jsou

mnohem méně nápadné. Červená bude znamenat „vezmi

nohy na ramena“, zatímco zelená „pojď si dolů

vyzvednout své kamarády“. Chápeš?“

Algy se po Bigglesovi jen zlověstně podíval.

„Prima! A teď k přistávací ploše. V kapse máme

detailní mapu okolí Unterhamstadtu. Dostal jsem ji na

ministerstvu. Nikde v blízkosti není žádné letiště,

koneckonců by se nám ani nehodilo, kdyby tam bylo. To

by měli po ruce honící psy. Vesnice sama leží v

zalesněném údolí. Naší výhodou je, že hřbitov leží asi tři

sta metrů od návsi. V blízkosti kostela se tam ještě tyčí

další významný objekt, hrad Unterharnstadt. Jsou to sice

jen ruiny a zhroucené zdi, ale přesto patří k těm krásným

místům, které jsou snad jen v pohádkách. Pan Grimm prý

zrovna tam čerpal inspiraci. Říká se, že jen v Lucranii a

Čechách jsou tak romantická místa. Musela to ale být

krása, když rytíři bojovali jen s draky pro krásu bohaté

princezny. Ach jo! To už nás nepotká. My se tam

budeme plahočit kvůli nějakému vousáči, co umí jen

míchat vodičky. A to tam ještě na nás čeká více než

devítihlavá saň.“ Biggles se zasnil.

„V údolí je ale země poměrně rovná. V knížectví je

poměrně rozvinuté rolničení a půda je všude obdělaná. Je

tam několik míst, na kterých by se dalo přistát, ale

nejlépe nám poslouží rozlehlá pastvina vzdálená od

vesnice takové čtyři míle. Byl bych docela rád,

kdybychom se tam s Gingerem na padáku strefili. Pak tu

máme další maličkost. Nemůžeme se vláčet po Lucranii

bez batohů. Nezbývá nám totiž nic jiného, než hrát roli

zvědavých turistů. To je snad jediný rozumný důvod,

20

který může ospravedlňovat Angličanovu přítomnost v

Lucranii.“

„Chceš říct, … že se vůbec nebudeme skrývat?“

vytřeštil Ginger oči.

„Vůbec mne nenapadá, jak bychom mohli,“ ušklíbl

se Biggles. „Něco nás tam zdrží a a tobě docela často

kručí v břiše. Dřív nebo později si nás stejně někdo

všimne a hlášení, že se v lese potulují dvě individua, by

nám rozhodně neprospělo. Šel bych na to takhle…“

Biggles se zhluboka nadechl.

„Nezapomínejte, že ouřadové z ministerstva zase

takoví peciválové nejsou a mají v zásobě aspoň spoustu

důležitých informací. My se do Unterhamstadtu

dostaneme jako turisté. Až se zbavíme padáků, budeme

samozřejmě muset po svých. Doba se ale změnila.

Zazobaní turisté se už s kufry nevláčí. Pěšky se už po

Evropě skoro nikdo netoulá. Většinou dorazíš na nádraží,

tam si tě vyzvedne portýr a donese tvoje zavazadla

rovnou do hotelu. Pak tu ale máme naší mládež a pár

těch, co se chtějí vrátit do lůna přírody. Hodí si na záda

batoh a vyrážejí na vandr. A těhle ekologů všude přibývá.

Už si umím docela dobře představit tady toho našeho

ryšavce, v šortkách a s batohem na zádech, jak se ve

vesnickém hotelu hlásí v recepci. Německy to snad

zvládne. Kdyby ale měl vypovídat, jak se tam vzal, tak to

by byla jiná. Myslím, že to dokážeme zvládnout.“

„Ty chceš bydlet v hotelu?“ Ginger už byl zmaten

úplně.

„Ano, ve vesnici je prý docela obstojný. Je to jeden

z těch zájezdních hostinců na cestě z Francie do

Německa. Nejspíš tam přespává spousta turistů,

podomních obchodníků, tuláků, kočovných umělců a kdo

21

ví kdo ještě. I my bychom si třeba mohli hrát na kočovné

šumaře.“

„A… Aha, už chápu,“ nechápal Ginger vůbec nic.

„Prima. Dojdeme do hotelu, a když kontrola pasů v

recepci projde bez poznámek, máme, řekněme, sedm dní

na to, abychom našli kostlivce a včas vypadli.“

„Proč zrovna sedm dní?“

„Až se dostaneme do hotelu, musíme se řádně

zaregistrovat, což mi připomíná, že musíme Raymonda

požádat, aby v našich pasech nezapomněl na razítka z

pasové kontroly na hranicích. Nezapomínejte, že pořád

platí oznamovací povinnost pobytu, kdekoli v Evropě. V

Lucranii se všechny hotelové lístky posílají ke kontrole

na policejní stanici jednou za týden. Přesněji řečeno,

každou sobotu. Až si někde na velitelství přečtou, že jim

v rajónu slídí dvojice anglických zvědavců, bude všechno

vzhůru nohama. Zkontrolují si záznamy z přechodů,

zjistí, že tu něco nehraje a budou hned vědět, kolik

uhodilo. Přijdou se zeptat, jakpak jsme se dostali do toho

jejich údolíčka. A co bychom jim namluvili? Že jsme

spadli z nebíčka? Kdyby ale sami a včas došli k

podobným závěrům, to teprve by nad kopečky zahřmělo

a vojáci s poldy dohromady by začali oblohou metat

blesky. A já bych hrozně nerad stál tam, kam ty

elektrické výboje dopadnou. Jenže mi máme proti sobě

ještě jednu okolnost, a ta jen mnohem horší než nějaká

razítka v pasu.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Algy.

Biggles trhl koutky, ale úsměv to rozhodně nebyl.

„Copak si nevzpomínáš, že Beklinder byl spatřen

společně se šéfem místní tajné policie?“

„Pamatuji, no a…?“

22

„Ten důstojník je Němec, což mne také nijak

nepřekvapuje. Německo se útlocitně o svého malého

souseda stará a jen k jeho prospěchu, jak jinak, si

ponechává v rukách všechny důležité posty, policii i

armádu,“ jedovatě poznamenal Biggles.

„Pokračuj! Z tónu tvého hlasu bych skoro řekl, že ho

znáš skoro osobně!“

„Všichni jsme se s tím pánem už setkali. Je to až

neuvěřitelná náhoda, ale osudy lidí se kříží snad celý

život. A my už jsme tomuto důstojníkovi několikrát šlápli

na kuří oko. Oba dva se známe až příliš dobře. Pánové,

dovolte mi oznámit, že proti nám opět stojí… Erich von

Stalhein.“

V místnosti udeřil hrom a vzápětí zavládlo mrtvolné

ticho. Pak se ozvala rána. Ginger vyskočil ze židle, ta

odletěla a překotila se na podlahu. „Cože!?“

Algy se přel o opěradlo a nevěřícně mrkal. Zúžily se

mu zornice. „Ten oplzlý nácek?“ nadával.

Biggles mávl odmítavě rukou. „Važ svá slova,

Algy,“ napomenul ho. „Vůbec není oplzlý, jak říkáš.

Jedovatý a úlisný, to ano, ale nic víc. Nemá smyslu mu

nadávat. Buď k němu spravedlivý. Ten muž slouží své

vlasti stejně jako my koruně. Navíc Stalhein je jeden z

nejlepších důstojníků nepřítele, s kterým jsem měl tu čest

se setkat. Kdyby tenkrát za války velel německému

průzkumu na Blízkém východě právě on, tak bych

dneska drtil písek mezi zuby pod pouštní mohylou. Věděl

dobře, co má udělat, aby mne dostal. Ještě štěstí, že jeho

nadřízený rozumu moc nepobral. Naše vítězství bylo jen

souhrnem náhod. Prostě to byl souboj kdo z koho.

Nakonec mi přece jen zbyl nějaký ten trumf v rukávu.

Ne, Algy, nemohu s tvými slovy souhlasit. Von Stalhein

23

je džentlmen tělem i duší, stojí jen na nesprávné straně.

Já vím, vy jeho metody považujete za poněkud kruté, ale

nezapomínejte, že má typickou prušáckou školu, kde

poslušnost a disciplína patří k hlavním předmětům.

Tvrdost vůči nepříteli je kadetům vtloukána do hlavy ve

dne v noci. Osobně si toho chlapa docela vážím. A věřím,

že i on nás. Což ale neznamená, že nás nezabije, když se

mu naskytne příležitost. Každopádně bych mu ale kvůli

tomu nenadával. To ale teď není podstatné. Von Stalhein

nás zná od vidění. My jeho také. Každá hůl má dva

konce. Jeho přítomnost v Lucranii náš úkol jen

komplikuje. Nechce se mi ani pomyslet na možnost,

kdyby se rozhodl podívat se do hotelových záznamů

třeba ve středu. Můžeme jen doufat, že když se do hotelu

nastěhujeme v neděli odpoledne, lístky se na policejní

stanici dostanou až v sobotu ráno. Máme přesně sedm

dní, abychom odvedli svou práci a vzali nohy na

ramena.“

„Falešné pasy?“ zeptal se Ginger.

Biggles ale zavrtěl hlavou. „To by vše jen

zkomplikovalo,“ odpověděl pomalu.

„To se ale přece dá zařídit!“

„Jasně, ale stačí jeden chybný krůček a podvrkne se

ti noha. Nemůžeme budit podezření, když k tomu není

žádný důvod. Proč bychom si nemohli vyjet na

dovolenou? Pokud by ale někdo zjistil v pasech nějaké

nesrovnalosti, mohli by nás hned zajistit jako špióny.

Němci nás mají v archivu pečlivě zadokumentované. A

nepochybuji, že si tvoji tvářičku s velkou oblibou

prohlížejí a věší si ji na takovou malou šibeničku,

Gingere.“

„Namaskujeme se!“ navrhl Ginger.

24

„Jsem proti,“ zavrčel Biggles rozhodně. „I kdyby mi

změnili obličej k nepoznání, nebylo by mi to nic platné.

Na ochotníky jsme už moc staří. Paruku bych zapomněl v

recepci, vousy by mi spadly na záchodě, knír bych si

namočil v polévce a já nevím co ještě. Je to prostě

hloupost. Moje hlava mi říká, že podobné hrátky už řádně

zatuchly. Patří do učebnice vyzvědače z minulého století.

Vždycky jsem ctil a ctít budu jen jednu zásadu,

jednoduchost. Zatím to vždycky fungovalo a nevidím

žádný důvod, abych se teď pouštěl do nějakých

krkolomných kousků Arsena Lupina. Takže jen stručně:

co dál? Pokud profesora v tom období jednoho týdne

nedokážeme najít, pak už nemáme žádnou šanci.“

„Souhlasím,“ vyhrkl Ginger.

„Než se dostaneme do hotelu, musíme si opatřit

základní vybavení,“ přemýšlel Biggles nahlas. „Na

kopání. Naším jediným cílem bude hřbitov. Když

budeme mít štěstí, nebo budeme mít dostatek fištronu,

záhy zjistíme, co hrob obsahuje. Rozhodující bude předat

zprávu do Londýna. Pokud se nám to podaří, už vůbec

nezáleží na tom, jak nám kdo zkrátí hlavu. Mohli bychom

se pokusit opustit knížectví po svých, ale tisíce okolností

může naší túru zhatit. Proto navrhuji vzít s sebou

poštovního holuba. Toho budou chytat dost těžko. My

proti němu máme poněkud krátká křidélka.“

Algy zamyšleně přikývl. „Výborný nápad,“ řekl.

„Ale, Bigglesi, pořád mne nenapadá, co chceš na tom

hřbitově dělat?“

„Hned se k tomu dostanu,“ přerušil ho Biggles.

„Budeme samozřejmě potřebovat nářadí. Vojenské

lopatky by měly stačit, protože budeme překopávat jen

nové rovy.“

25

„Fuj, Bigglesi,“ neudržel se Algy. „Co ale řekneš

poldovi, až tě zastaví a bude ti koukat násada z ruksaku?

Když si navíc představím, jak skáčeš z letadla s lopatou v

levé ruce a s klecí s holubem v pravé, tak…“

„Nech toho,“ zakabonil se Biggles. „Nářadí shodíme

na zásobním padáku.“

„To už zní mnohem rozumněji.“

„Holuba i lopatky schováme někde v lese v blízkosti

hřbitova. Pak se vydáme do hotelu. Budeme se zuby

nehty držet své šance.“

„A to si opravdu myslíš, že přeházíme nějaké hroby,

aniž by si nás někdo všiml?“ zasmušil se Algy. I jeho

hlas zněl značně skepticky.

„To záleží, kde ten hrob leží,“ odpověděl Biggles

bez zaváhání, což svědčilo, že ani na tento nikoli

nepodstatný detail nezapomněl. „Pokud ho pochovali na

viditelném místě, třeba blízko branky, tak si jistě každý

všimne zemních prací. Pokud ale leží ve vzdálenějším

koutě, což mi připadá mnohem pravděpodobnější,

nemusí se tam nikdo motat celé dny. Navíc je jaro a

porost brzo přeroste každou krtinu. A právě toho musíme

využít. Ale i kdyby hrob ležel přímo u oltáře, musíme ho

prozkoumat, jinak můžeme klidně ležet doma. Hledání

pana profesora tak trochu připomíná pokus o nalezení

jehly v kupce sena. A to je pan profesor navíc mobilní.

Šoupají s ním, jak oni chtějí.“

„Zase svatá pravda.“

„Tento plán dal dohromady sám generální štáb, a nic

jiného je nenapadlo. A ani moje maličkost jim v tom

nemohla pomoci. Jedině, co nás může utěšovat, je

otevřený účet v bance. Peníze prý nehrají žádnou rolí.

Bezpečnost pod Big Benem je ohrožena, a tak bude

26

královský pokladník štědrý. Můžeme si koupit, co

chceme. Můžeme uplácet, přeplácet, jak je vám libo.

Zbývá si odpovědět na jedinou otázku. Ano či ne? Nic

jsem neslíbil. Nikdo mne nenutil. Je to dobrovolná mise.

Když ale uděláme první krok, není cesty zpátky. Co vy

na to? Máte svůj život ve svých rukách. Je to koneckonců

to jediné, co z vás zatím dělá lidičky. A o tuhle radost se

připravit jen tak pro nic za nic? Můžeme ale mít zase

kliku, ale na druhé straně být pořád miláčky štěstěny není

dvakrát pravděpodobné. Bude stačit jeden jediný špatný

krok a už se vezeme na věčnost. Ještě nikdy jsme necelili

tak bezprostřednímu nebezpečí, a tak chladnokrevnému

protivníkovi. Pokud se do té operace pustíme, budeme se

muset chovat jako ostříži. Pokud se vám do toho nechce,

nebudu se zlobit. Pánové?“

„Nikdy jsme beznadějné úkoly už předem

nevzdávali. Když si uvědomím, co všechno je v sázce,

nemůže můj krk tuhle skutečnost převážit,“ prohodil, k

Bigglesově nemalému ulehčení, rozhodně Algy.

„Raději se budu s býkem přestrkovat v aréně, než

přecházet tady v Londýně ulici uprostřed odpolední

špičky. To zvíře má kratší rohy,“ pokrčil Ginger rameny.

„Výborně. Domluveno,“ nenechal je Biggles, aby si

celou věc rozmysleli. „Takže k několika drobným

detailům.“ Biggles vytáhl z kapsy fotografie a rozložil je

po stole. „Toto je profesor Beklinder,“ vzal první v z

nich. „Má zajímavou tvář. Tak vysoké čelo a

neupravenou kštici u nás v armádě neuvidíte. Vypadá

spíš jako nějaký virtuóz než chemik, že? Zapište si jeho

podobu za uši, protože tyto fotografie nesmí opustit tuto

kancelář. Jdu Raymondovi zatelefonovat. Stejně se už

jistě u sluchátka netrpělivostí celý klepe.“

27

Biggles začal vytáčet plukovníkovo číslo.

28

Kapitola třetí

Seskok v temnotách

„Výborně, co si o tom myslíš?“ obrátil se Algy na

Bigglese. Ten s rukama v kapsách zamyšleně hleděl na

oblaka, která se začala pomalu šinout přes hvězdami

posetou oblohu.

„Moc se mi to nelíbí,“ odpověděl Biggles po chvilce

zaváhání. „Předpověď počasí nám spíš měla vyhovovat.

Pokud ale neodstartujeme dnes v noci, budeme muset

čekat celý týden. Zvládneme to. Tak co, Gingere, jdeme

na to?“

„Že se ptáš, šéfe,“ prohodil Ginger nedbale. „Budou

sice padat trakaře, ale to nám přece nevadí.“

„Algy…“ vyzval Biggles pilota, „jsi připraven?“

Aniž čekal na odpověď, zamířil k oválné černé siluetě,

která se jasně rýsovala proti blýskající se obloze, v

otevřených vratech hangáru.

Od okamžiku, kdy padlo rozhodnutí, že se

Bigglesova letka přeškolí v pěšáky, už uběhlo deset dní.

Nadešel čas prokázat, jaká záhada se skrývá za zmizením

profesora Beklindera.

Celou tu dobu Bigglesova trojka nezahálela, neboť

měla před sebou příliš mnoho věcí, které bylo nutno

zařídit. Biggles byl vždycky pedanticky a neuvěřitelně

opatrný i na drobné maličkosti při přípravných pracech,

ale tentokrát ještě přitvrdil. Algy kdesi přiznal, že ještě

nikdy Bigglese neviděl, aby sám asistoval snad u všeho.

29

„Nemůžeme si dovolit jakoukoli chybu, které se

můžeme vyhnout, ještě než odstartujeme,“ opakoval prý

do omrzení. Algy to dokonce nevydržel a zeptal se ho,

proč se věnuje i drobným hloupostem, které dříve nestály

za řeč. Bigglesovi se zablesklo v očích, a tak se Algy

raději otočil, než aby sklidil, co zasel.

Dostali letoun, který požadovali a protože se pro tuto

akci skoro ideálně hodil. Wessex – Student. Vláda

dokonce v továrně zkonfiskovala upravený prototyp,

který byl původně určen jednomu soukromníkovi. Jak asi

ten chudák musel úředníkům lát, se ale Bigglesova

cháska nikdy nedozvěděla.

Zvláštní pracovní skupina ministerstva zahraničních

věcí se ujala administrativní přípravy. Doklady a peníze

nepředstavovaly žádný problém, o to horší bylo přijít na

rozumný důvod, proč bude Student startovat z

francouzské základny. Zbytečné dotazy místních by

mohly celé poslání jen zkomplikovat. Byla tedy zvolena

jedna dráha, o které by zkušenější letci asi prohlásili, že

tam mohou přistávat lišky, které dávají dobrou noc. Pár

desítek metrů rovné plochy bylo tak akorát dobrých pro

nouzové přistání, ale k jejich účelům toto polní letiště

plně vyhovovalo.

Přesun do Francie proběhl bez sebemenších těžkostí,

bylo tedy všechno připraveno k zahájení operace o dva

dny dříve. Nezbývalo tedy než jen čekat. Biggles

neustále telefonoval meteorologům a ujišťoval se, že jim

samo nebe nesešle hromy a blesky už napřed. A teď

přišla ona hodinka. Počasí se umoudřilo, mohlo být sice

poněkud méně zima, ale člověk nemůže chtít všechno.

Kousek před hangárem se Biggles zastavil a obrátil

k Algymu. „Ještě jednu věc,“ připomínal. „Raději jsem o

30

tom dřív nemluvil, a nemusel bych o ní koneckonců

mluvit ani teď, ale přece… Možná, že jsem až moc

podezřívavý. No, nevím. Nějak se mi nezdá ten

mechanik, Brogart.“

„A co by s ním mělo být?“

„Nic zvláštního, ale mám takové svrbění v zádech.“

„Vždyť je to prima kamarád.“

„Možná ano, možná ne. Buď opatrný. Zase tak moc

bych mu nedůvěřoval. Snad je to opravdu jen takový

veselý otrapa, co se snaží druhému vetřít do přízně, aby

se pobavil. Já bych ale řekl, že se o nás zajímal až příliš.

Francouzi zase tak pracovití nejsou. Když jim skončí

služba, tak snad jim i ty nástroje vypadnou hned z rukou.

Brogart se ale nějak moc snažil, byl pořád tam, kde my.

Je sice veselá kopa, ale to může být jen zástěrka.

Dokonce jsem ho zahlédl, jak bočním okénkem nakukuje

do kabiny našeho letadla. Připouštím, že ho mohla hnát

normální lidská zvědavost, neboť dveře byly zamčeny.

Třeba je to opravdu jen mechanik. Nebo také není. Může

také být, řekněme, zainteresovaný divák, kterého platí

francouzská vláda. Klidně to ale také může být britský

agent. Může to vlastně být kdokoli. Dávej si na něj pozor

a drž jazyk za zuby. Podívej se, je sedm večer, sobota,

jeho kolegové už usrkávají v místní putyce vermut a on

tu pořád pracuje. Na Francouze je až neuvěřitelně

pracovitý. Snaživý, až usilovný.“

31

Biggles s Algym otevřeli vrata hangáru dokořán a

vytlačili stroj na volnou plochu…

32

„Dám si na něj pozor, ale přesto si myslím, že máš

vidiny,“ namítl Algy.

„Lépe honit bycha, než aby bych pak honil tebe,“

odsekl Biggles. „Gingere, dojdi k plotu a hlídej silnici,

než vytlačíme stroj ven.“

„O.K.“ Ginger se hned ujal role pozorovatele.

Biggles s Algym otevřeli vrata hangáru dokořán a

vytlačili stroj na volnou plochu. Právě hangár zamykali,

když k nim doběhl udýchaný Ginger.

„Někdo sem jde,“ skoro sípal. „Určitě je to Brogart.“

Biggles něco zavrčel. Rozumět tomu ale nebylo. Pak

vydal další rozkazy. „Odlet už skrývat nemůžeme.

Budeme se o toho zvědavce muset postarat jinak.“

O chvilku později už Francouz zpoza rohu zíral na

stroj a nehybné postavičky kolem něho. Zarazil se, ale

rychle se v situaci zorientoval.

„Bon soir, messieurs,“ zvolal vesele. „Chystáte se na

noční výlet, že?“

„Vlastně ano, letíme navštívit staré přátele,“

zahromoval Biggles.

„Chápu, chápu,“ zamrkal Brogart na supícího

Gingera.

„Do Paříže, že? Eifellovku já miluji, je tam spousta

děvčat. Kavárničky! A zase ta děvčata! Ha! Ha!“

„Snad,“ ušklíbl se Biggles. Jeho hlas ale odevzdaně

nezněl.

Francouze ale Bigglesovo chování nijak neodradilo.

„Myslel jsem si, že bych vám mohl se startem pomoci.

Voilá!“

33

„Proč? Jak vás mohlo vůbec napadnout, že se

chceme dnes v noci proletět?“ zeptal se Biggles přímo.

Mechanik zaváhal jen na desetinu vteřiny. Pak

pokrčil rameny. „Viděl jsem vás jít na letiště, tak mi

došlo, že se chcete proletět. Mám na to nos.“

„Spíš bych řekl, že máte telepatické vlastnosti.

Nechcete se živit jako jasnovidec?“ Biggles už burácel.

„Jasnovidec? To anglické slovo neznám. Co to

znamená?“

„Nic pro vás podstatného, Brogarte. V pořádku.

Nepotřebujeme vaši pomoc. Uvidíme se u snídaně.“

Francouz si zapálil cigaretu. „Bien,“ řekl, když

odhazoval zápalku. „Jste piloti i mechanici! Bien! Pošlete

pro mě, kdyby se někde něco zadrhlo. No, půjdu. Dám si

koňak se svojí slečnou v Cochon Rouge. Au revoir,

messieurs.“ Uklonil se, narovnal si baret a odporoučel se

s tichým brumláním.

Jakmile zmizel za rohem hangáru, Biggles vzal

Gingera za rameno. „Za ním!“ přikázal šeptem. „Dávej

na něj pozor, ale ať tě nevidí! Neopouštěj letiště!“

Algy se podíval na Biggles. „A my?“

„Předstartovní příprava! Nemůžeme ztrácet čas!“

„Jak by mohl vědět, co hodláme dělat?“

„Nevím. Neměl ani tu nejmenší možnost, ale přesto

bych se vsadil, že vycítil náš úmysl. Musel pochopit, že

se chystáme na něco neobvyklého a nedalo mu spát, aby

se nepokusil zjistit, co se děje. Zda ho žene jeho vlastní

přirozená zvědavost, zda mu za ní někdo zaplatil, se teď

nedozvíme. Algy, s tím chlapíkem nebude všechno v

pořádku,“ uzavřel Biggles, když odemykal boční dvířka

letounu. Po krátké obhlídce veškeré výstroje uvnitř vylezl

zase ven a čekal na Gingera.

34

Ten se vrátil asi za pět minut. „Je pryč,“ prohlásil

sebejistě.

„Jseš si jistý?“

„Naprosto. Viděl jsem, jak mizí dole na silnici.

Dvakrát se ale ohlédl, jakoby si myslel, že ho někdo

sleduje.“

„Ano? Do kabiny! Startujeme!“ rozhodl rychle

Biggles. „Gingere, zkontroluj si popruhy na padáku.“

Během několika minut skončila předstartovní

příprava. Všechno bylo na svých místech. Výzvědná

mise mohla začít.

Zaujali místa v letounu, Algy u páky, Biggles vedle

něho s mapou na kolenou a Ginger vzadu za pilotem.

Algy otočil startérem a motor okamžitě naskočil.

Však mu také mechanici v londýnské továrně dali co

proto. Ani sebelepší švýcarské hodinky nebyly seřízeny

tak dokonale jako tahle mašinka.

Celých pět minut, kdy se motor zahříval, seděl

výsadek bez hnutí a jediného slova v kabině a duševně se

připravoval k seskoku.

„Připraveni,“ nakonec rozhodl Biggles. „Tak ten nos

zvedni.“

Student se začal sunout po ranveji. Algy si již

předem pečlivě prošel letiště, aby dostal řádný odhad.

Zasněně se teď zahleděl na ztemnělou oblohu. Pak se

ozvalo hluboké zavytí motoru. To Algy otevřel klapky

naplno a letoun se rozjel s větrem o závod po přistávací

dráze. Několik sekund se celý stroj třásl, jakoby se měl

rozpadnout. To jen kola podvozku klouzala po nerovném

povrchu. Vibrace najednou polevily a letadlo začalo

prudce stoupat k nočním nebesům.

35

Algy vystoupal na tisíc stop, pak lehce změnil kurz a

podle střelky na kompasu zamířil ke svému cíli.

Měli před sebou půl hodiny letu, během níž se každý

z nich soustřeďoval poněkud jiným způsobem. Nebylo co

dodat, protože všechny souvislosti už prodiskutovali

nesčíslněkrát dole na zemi. Letoun pokračoval ve

stoupání na osmnáct tisíc, ale to ještě nebyla ta správná

letová výška.

Ginger hleděl z okna, ačkoliv stejně nebylo co vidět.

Země připomínala rozmazaný stín na dně propasti,

posetý

špendlíkovými

hlavičkami

světýlek,

roztroušených ve skupinkách či stojících o samotě. Na

bezmračné obloze zářily jasné hvězdy. Dešťová mračna

se kdesi rozplynula.

Algy se podíval na hodinky na panelu. Pak se obrátil

a podíval se Bigglesovi zpříma do očí. V jeho očích se

zračily otazníky.

Biggles zamrkal. „Zhasni motor,“ řekl tiše. „Už jsme

skoro u hranic.“

Hučení motoru přešlo jen v tiché brumlání. Nos

letounu se sklonil k zemi.

„Jseš si jistý, že jsme tu správně?“ zeptal se Algy.

„Ano. Vidíš tu řeku? Doprava a jsme přímo nad tou

pastvinou.“

Algy kývl hlavou. Zatočil doprava a začal postupný

klouzavý let na nižší letovou hladinu.

Uběhla další čtvrthodina. Student pomalu stálou

rychlostí klesal. Teď už se dostal na čtrnáctset stop, ale

stále ještě letěl příliš vysoko.

Biggles si dlouze a pozorně prohlížel prázdno pod

sebou. „Už vidím vesnici,“ oznámil po chvilce. „Tamhle

napravo. Jasně. Trochu doleva a jsme nad pastvinou.“

36

„Teď! Drž ho!“ najednou vykřikl. „Gingere! Jsi

připraven? Jdeme!“

„Aj, aj, šéfe, co mám jiného dělat?“ bědoval zrzavý

parašutista.

„Připraveni! Algy! Jdeme na věc. Gingere! Vyskočíš

pět vteřin po mně!“ Biggles sebral z podlahy kabiny

velký balík, otevřel dvířka a vystrčil jej na pravém boku

letounu ven. Zásoby se okamžitě propadly do prázdna.

Biggles vylezl na křídlo a pak se odrazil. Začal padat

do temnoty. Letoun se lehce naklonil, ale první

parašutista už byl z dohledu.

Ginger, připravený k seskoku, se vyklonil nad

křídlo. „Raději bych si nechal dát pořádnou do zubů, než

skákat do tmy!“ vrčel odevzdaně Algymu do ouška.

Přesto ale rozhodující krok udělal. Vylezl na křídlo,

zabouchl za sebou dvířka, zhluboka se nadechl, zavřel

oči a skočil.

Vůbec se mu nezdálo, že padá. Jen mrazivý vítr ho

řezal do tváře. Jedna, dvě, tři, odpočítával čas do otevření

padáku. Pak zatáhl za pojistku. Vzápětí nato prudce

vystartoval nahoru, když se padák otevřel. Podíval se

vzhůru a spatřil jen velký černý mrak. Ginger se rozhlédl

kolem sebe. Po Bigglesovi ani stopy. Oklepal se.

Gingerovi připadalo podivné, že se jeho velitel nesnáší

dolů k zemi kdesi pod ním. Všude ale vládl absolutní,

skoro posvátný klid. Ticho působilo zničujícím dojmem.

Ginger už ani nevnímal svist vzduchu kolem klouzajícího

Studenta.

Gingera zachvátil mrazivý záchvěv strachu, že nikdy

nedopadne na zem. Opájel se bláznivou představou

vesmířana vyvrženého ven do prostoru z neznámého

tělesa. Zahvízdal v naději, že jej Biggles uslyší, ale stále

37

nepřicházela žádná odpověď. Podíval se pod sebe a

spatřil mihotající světýlka. Už rozeznával, kde leží

Unterhamstadt i obrysy kopců kolem. Na vrcholku

jednoho z nich spatřil i siluetu hradu, o kterém Biggles

tak bájil.

38

Biggles vylezl na křídlo a pak se odrazil…

39

Najednou jeho oči zasáhl záblesk. Okamžitě ale

pohasl, a tak si Ginger skoro začal myslet, že se mu

zajiskřilo v očích. To světlo ale nutně vycházelo z

budovy, o které Biggles prohlásil, že je to jen ruina.

Ale… co pak… Další úvahy si ale raději nechal na

potom, neboť si byl vědom, že musí předejít tvrdému

dopadu. Byl čas se připravit na doskok.

Musel se plně soustředit. Při nesprávném postavení

nohou si našinec kotník vymkne velmi snadno. Podobná

bolístka by pak měla za přímý následek pořádná soužení.

A pak přišel náraz. Země se vynořila jakoby ze tmy.

Ginger si před dopadem sotva stačil zhluboka

oddechnout, když si všiml, že na louce nejsou žádné

kameny. Pokrčil nohy a měkce dopadl, odvalil se stranou

a začal se zamotávat do hedvábí. Postupně se vyhrabal na

nohy a začal se pečlivě rozhlížet. Neviděl ale nic

podstatného. Tiše zahvízdal.

Padající kámen z jeho duše museli slyšet až v

Londýně, když dostal okamžitou odpověď. Uspokojen,

že jde všechno jako na drátku, začal svíjet padák. Biggles

už stál vedle něho. Pod těžkou výstrojí se svíjel jako

věchýtek. Padák, ruksak, košík s holubem a lopatky

nepatří do běžné výbavy milovníka přírody na horské

túře.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Biggles.

„Ano, nic jsem si nezlomil.“

„Teď se nejdříve musíme zbavit těch krámů! Tamhle

v lese! Vesnice je na druhé straně kopce.“

Ginger rychle sbalil padák, než si jej složil pod paži.

Pak společně s Bigglesem přešli volnou plochu k

40

stromům, kde, jak doufali, schovají své, poněkud na

hodné turisty, netypické kufry.

Pohybovali se rychle, ale s maximální opatrností, i

když se zdálo, že se nemají čeho bát. Nikde ani živáčka.

Během pěti minut už stáli v zákrytu stromů. Mezi

borovicemi vládla neproniknutelná tma, ale Biggles se

dokázal zorientovat. Vytáhl baterku a rozsvítil. Po

několika krouživých pohybech našel to, co hledal.

„Vypadá to, že je tu písečný podklad,“ shrnoval své

závěry. „Půdní mapy nelhaly. Snadno tady naší batožinu

zakopeme.“

To už v ruce držel lopatku a odhazoval zeminu, aby

vykopal hlubokou jámu, do které hedvábí pohřbí.

Přesto jim ale trvalo dobrou půlhodinku, než byli

zcela spokojeni se svou prací. Biggles si otřel pot z čela a

odložil zákopovou lopatku s bodcem. Poslední povrchové

úpravy už musel udělat ručně. Být normální den, tak by

náhodný divák vzápětí spatřil rolníka, pečlivě sejícího

borovicové jehličí na celé ploše, kde teď spočíval poklad

z čínské látky.

Biggles dokončil maskovací manévr a začal hledat

skrýš pro košík s holubem. Ze zcela pochopitelných

důvodů živého tvora do země zahrabat nemohl. Nakonec

našel štěrbinu mezi kořeny jedné borovice, vložil košík

dovnitř a pečlivě jej zakryl větvemi.

„Díky Bohu, že to máme za sebou,“ zabručel, když

se přidal zpět k Gingerovi. „A teď do vesnice. Máme

před sebou tak dvě míle. Leží na druhém konci lesa.

Stejně bychom si ale měli tohle místo označit. Vypadali

bychom před Raymondem jako blázni, kdybychom tu

jeho okřídleného poslíčka nechali zajít bez prosa.“

41

Ginger jen kývl hlavou. Postupně si do své mysli

ukládal obraz krajiny pod hvězdnou oblohou.

Celou cestu přes les se oba vyzvědači tiše učili

svému náboženství. Odkud jsou, co tu dělají, kam míří,

jaké mají povolání, kdy se vrací domů. Bylo nutné

vytvořit stoprocentní verzi, kterou by nezpochybnila

výpověď ani jednoho z nich, kdyby padli nepříteli do

rukou.

„Měli jsme si s sebou vzít pár pořádných,

jasanových vycházkových holí,“ poznamenal Biggles,

když se přiblížili k vesnici. „Většina turistů je používá.

Musím přiznat, že jsem o tom přemýšlel už doma, ale

naše prazvláštní vybavení na horské túry už nesneslo ani

jeden předmět navíc. No, aspoň máme bezedný účet, tak

si je aspoň koupíme tady. Už jsme na začátku vesnice a

pokud se dostaneme do nějakých malérů, tak právě

začínají. Třeba ale ta naše hrobnická práce bude lehčí,

než jsme si mysleli. Každopádně, ať se stane cokoli,

nikdo by nám nemohl vytknout, že jsme se nesnažili.“

„Nebude pak komu!“ zazněla uštěpačná Gingerova

poznámka.

Dvojice povedených turistů stála na okraji vesnice,

která se právě koupala ve světlemodré záři měsíce. Pár

prostých starých domků v úzkých uličkách s převislými

okapy a početnými štíty tvořilo typickou středoevropskou

středověkou vesnici. Dřevěné domky tvořily malebnou

kombinaci lidské dovednosti a krásy přírody. Pobořené

stěny některých z nich, na nichž se podepsal čas,

pokroucené střechy a spadlé šindely z jiných jen

dokreslovaly ideální prostředí pro Honzu, který se

vydává na cestu do nového království.

42

„Připadám si tady opravdu jako v pohádce,“ uznale

poznamenal Biggles. „Voní to tu historií, starým dřevem

a nádhernou atmosférou. Nemají tu žádné imitace

uměleckých děl, které se tak rozmohly u snobů u nás

doma. Během posledních pěti set let se i tady ale leccos

změnilo. Viděl jsem vesničky v Bavorsku i Čechách a

vypadají podobně. Žijí tu normální lidé, ale tady v srdci

Evropy už zase Prušáci přikládají pod hrnec a chrastí

zbraněmi. Snaží se ale, aby to zatím nikdo nepoznal. No,

uvidíme, co bude dál. Počkej!“

Biggles chytil Gingera za rameno a stáhl ho zpět do

skrytu polorozbořeného domku. „Podívej se,“ tiše řekl a

ukazoval před sebe. Přímo přes ulici se dívali na

rozbořený přízemní domek s vymlácenými okny a plotem

okolo.

„Co se děje? … Proč ta vymlácená okna?“ zeptal se

Ginger tiše.

„Mě ale mnohem více zajímá ten nápis na dveřích.“

Ginger se nahnul dopředu a už rozeznával křídou

načmáraný nápis na dveřích.

Žid!

„Co to má znamenat?“ zeptal se zrzavý pilot skoro

zděšeně.

„Majitelem toho stavení je Žid. Tak už i sem

pronikla ta otřesná protižidovská propaganda. Ten muž je

zcela určitě obchodník. Na dveřích by měla být ale také

vizitka. Ano, je tam. Jmenuje se… S..i…m..o..n Kret…

zner. Beerdigungs Institut. Jemináčku! Místní hrobník.

Docela by mne zajímalo, co ví o té naší záležitosti. A

ještě víc by se mi líbilo, kdyby nám to hezky vysypal.“

„Co chceš dělat?“

43

„Máme jen jedinou možnost. Rovnou se ho zeptáme.

Je to sice riskantní, ale kdyby to vyšlo, ušetří nám to

spoustu času.“

„Myslíš, že je doma? Nesvítí se tam.“

„Ta část vepředu mi připadá jako kancelář. Pokoje

může mít někde vzadu.“

Po krátké obhlídce okolí a posouzení bezpečnosti

přesunu, kdy se ujistili, že všichni spí, tiše přeběhli ulici a

protáhli se pobořenou brankou do dvora usedlosti. Po

zarostlé pěšince obešli celou usedlost.

Na přerostlém, nestříhaném, živém plotě se mihotaly

odlesky oranžového světla, které vycházelo zřejmě z

kuchyňského okna. Ale ještě dříve, než se stačili podívat

dovnitř, světlo zhaslo.

„Museli jsme ho notně vystrašit,“ zašeptal Ginger.

„Pak musí mít uši jako fenek, nebo musel hlídat,“

zabručel Biggles. „Zaklepu na přední dveře a uvidíme.

Chovej se přirozeně, tedy, když přijde otevřít. Mluvit

budu já!“

Biggles se vrátil po úzké pěšince zpět k hlavním

dveřím a ostře zabouchal na jejich výplň.

44

Kapitola čtvrtá

Žid z Unterhamstadtu

Dům se celý topil ve tmě, nikde nehoukala ani slova.

Razantní Bigglesovo zaklepání muselo v majiteli domu

vyvolat zdání, že se snad blíží konec světa. Ten zvuk

nesnesl odkladu, ale zároveň naháněl strach. Když

odezněla poslední ozva, dvojice vyzvědačů netrpělivě

čekala na odpověď. Ale nadarmo. Málo platné, už zase

vládlo ticho jako v hrobě.

„Svrbí mě v kostech, že tohle doupě tak úplně v

pořádku nebude,“ zasyčel Ginger, který se stále rozhlížel.

„Hloupost,“ odsekl Biggles netrpělivě. „Proč by

nemělo být? Jsi jen rozrušený, jako vždycky. Někdo je

uvnitř, svítilo se tam. Musí si ale myslet, že jsme nějací

lapkové nebo spíš zdejší politici.“ Biggles ukázal prstem

znovu na nápis, ale přesto znova zaklepal. Mnohem

razantněji.

Tentokrát ale poslední klepnutí kloubů o dřevo už

doprovázel podivný skřek uvnitř domu. Hlasu člověka se

rozhodně nepodobal.

„Každopádně se už uvnitř aspoň někdo probudil,“

poznamenal Biggles tiše když zaslechl šouravé kroky za

dveřmi. Ozvalo se zavrzání, zachrastil dveřní řetěz a

vrzavý zvuk nenamazaného zámku dokazoval, že se

dveře brzo otevřou. Kdo ale stojí uvnitř, se nedalo ve tmě

rozeznat.

„Guten Abend,“ řekl Biggles vesele se zřejmou

snahou rozptýlit podezřívavost pana domácího. „Jsme

45

Angličané na výletě. Trochu jsme zabloudili. Jsme v

Unterhamstadtu?“ pokračoval plynnou němčinou.

I Ginger rozpoznal, že muž ve veřejích si skoro

nahlas oddychl. „Ja, ja, meine Herren,“ ozvalo se tichým

a skoro zastřeným hlasem. Dveře se ale zase začaly

zavírat, ale Biggles mezi veřeje stačil včas strčit nohu.

„Neměl byste na prodej nějakou vycházkovou hůl?“

zeptal se zdvořile. Dostalo se mu negativní odpovědi.

„Nemohli bychom si uvnitř na chvilku odpočinout a

trochu se ohřát?“ kul Biggles železo, dokud bylo žhavé.

„Jsme už dlouho na cestě a potřebovali bychom se také

na pár věcí o zdejším kraji zeptat.“

Odpověď ale nepřišla okamžitě. Muž uvnitř musel

dobře pochopit, že hloupé přání je jen záminkou. A

vskutku tomu tak bylo.

„Nemusíte se nás bát,“ ujišťoval jej Biggles tiše.

„Jsme turisté z ostrovů, a ctíme každé náboženství. I

židovské.“ Poslední větu už Biggles mezi rty jen necedil

a dával dobrý pozor, aby jí majitel domku dobře

porozuměl.

Dveře se otevřely docela a stařecký hlas je vyzval,

aby vstoupili.

Biggles následován Gingerem překročil práh. Stáli

uvnitř haly domku v naprosté tmě. Bylo to snad poprvé,

co se tak neomaleně vetřeli do cizího soukromí. Stále ale

ještě svého hostitele nespatřili, jakoby se před nimi

skrýval. Uslyšeli ale, jak právě zavírá dveře. Nezamkl je

však.

Gingerovi už zase tekly po zádech potoky mrazivého

potu, protože si neuměl domyslet, proč tolik tajností a

obav. Pak zapraskala zápalka a během okamžiku celou

46

scénu ozářila stará svíčka, vrhající mdlé světlo do

obličeje hostitele.

Gingerovi se místní hrobník zhola nelíbil. Na

starcově tváři se dalo číst, že je vyčerpán buď stářím,

prací či nějakým soužením. Nejspíš ale vrásky do jeho

vyschlé pleti vepsaly všechny tři faktory dohromady.

Jeho dlouhé vlasy, pokud kdy byly umyty, by zářily

sivou barvou, se kroutily a padaly mu do čela. U holiče

už nebyl hezkou řádku měsíců. Byla to prostě kštice k

pohledání. Stejně tak tomu bylo s židovou bradkou,

kterou mu už lazebník také nezastříhl snad celou věčnost.

Starci vůbec nebyl vidět krk, jen hustý porost zakrývající

i jeho vetchý hrudník. Roztrhaná a nevábně zapáchající

blůza byla doplněno kalhotami, které se nepotkaly se

žehličkou už také hezky dlouho.

Ginger si matně vybavoval Algyho, jak stojí u krbu

v pečlivě nažehlených flanelových kalhotech, když tenhle

příběh začal. Prostě nebe a dudy, pomyslel si. Na

celkovém vzezření toho mužíka bylo až příliš patrné, že

se mu nevede právě nejlépe.

Všude okolo vládla špína a zatuchlost. I Biggles se

při představě takového konce lidského života začal

ošívat.

Stařík se šoural velmi pomalu a nejistě, navíc se mu

klepaly prsty tak, že jen sotva dokázal svíčku udržet v

ruce.

Biggles se podíval po Gingerovi a zachytil jeho

pohled. „Ten muž musel být vystaven strašným

zvěrstvům a má smrtelný strach,“ zašeptal. „Z očí mu čiší

hrůza. Vlastně je to chodící panoptikum děsu z našeho

londýnského muzea voskových figur.“ Pak mnohem

47

hlasitěji a vlídněji v němčině oslovil hrobníka: „Otče,

nemusíte se nás obávat. Přišli jsme jako přátelé.“

„Ne…

nemám

peníze,“

zasípal

starý

žid

odevzdaným a bezmocným hlasem. Zvedl ruce a ukázal

jim prázdné dlaně ve výmluvném gestu. Dále si své noční

vetřelce prohlížel s velkou nedůvěrou a podezíravostí…

Biggles se na něj zářivě usmál. „Těch máme víc, než

potřebujeme,“ řekl jemně. „Skoro bych řekl, že se o ně s

vámi můžeme podělit,“ dodal významně.

Hluboké oči překvapeného staříka se rozevřely

doširoka. „Opravdu?“ zasípal. „Bude pro vás… pro mne

lepší, když si promluvíme někde jinde. Ne tady!“ s

hrůzou se podíval ke dveřím. „Pojďte za mnou.“

Odvedl je do malé místnosti vzadu. Ta špína a

nepořádek se snad ani nedá popsat. Ve vzduchu čpěl

podivný zápach. Přes postel byl přehozen notně zažloutlý

potrhaný převoz. Ten chuďas žil ve skutečné lidské stoce.

Žid ukázal na dubovou lavici a vyzval dvojici, aby

se posadila. Sám postavil svíčku na rozvrzaný stůl a

skoro se zhroutil na potrhané čalounění postele.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se nervózně. Jeho

očka přeskakovala z Gingera na Bigglese a zase zpátky.

„Vstoupit do mého domu je tady velmi nerozumné.“

„A proč?“

„Jsem žid.“

„A to se k Vám všichni chovají tak otřesně?“

„Všichni, bez výjimky. Viděl jste sám!“

„Proč tu tedy zůstáváte a nepostavíte se těm

ústrkům?“

„Jak bych mohl? Nemám peníze, ani groš.“ Oči

vetchého starce se s hrůzou zase podívaly k oknu, ale

rychle se vrátily k návštěvníkům. „Všechny i ty moje teď

48

mají oni!“ řekl tiše, ale tentokrát se z tónu hlasu dalo

vyčíst, že své pokořovatele z hloubi duše nenávidí.

„Pokud byste měl peníze, máte kam jít?“ zeptal se

Biggles.

„Ve Švýcarsku žije moje provdaná dcera. Naštěstí

odtud utekla, než ta mizérie začala.“

„A pokud, řekněme, bychom vám dali dva tisíce

marek, stačilo by to k tomu, abyste ji vyhledal?“

Mužova očka zamrkala překvapením, ale strach ho

stále neopouštěl. „Proč byste mi je dávali?“ zasípal.

„Pokud bychom se od vás dozvěděli některé

informace, mohl byste dostat i mnohem víc,“ rozhodl se

Biggles, že nebude ztrácet čas. Podíval se židovi zpříma

do očí.

Na chvilku znovu zavládlo ticho. Oči starce znova

pročesávaly temnotu, jakoby v domnělé snaze zabránit,

aby je neslyšel někdo nežádoucí. „Co… chcete vědět?“

Cesta zpět už nevedla, bylo načase udeřit hřebík na

hlavičku. „Není to tak dlouho, co tu došlo k autohavárii,

při které utrpěl zranění jeden význačný vědec. Na svá

zranění zemřel,“ pronesl tiše, ale významně Biggles.

Ačkoliv ten hrobník ve svém těle už neměl žádné svaly,

napjaly se k prasknutí. Schoulil se a skryl si tvář v

dlaních. „Ne,“ vydechl. „To ne!“ Přejel si jazykem

okoralé rty a jeho oči znova začaly prohledávat místnost.

„Ne!“ začal zoufale křičet. Přeskakoval mu hlas. „O tom

nic nevím! Nic!“

Bigglesovi ztvrdly rysy. Najednou se z něj stal

přísný a neústupný vyšetřovatel. „Poslouchejte, starý

muži,“ řekl rozhodným hlasem, „zaplatím vám cokoliv,

když mi poskytnete přesnější informaci.“

„Já… nic… já nic nevím!“

49

Biggles

vytáhl

peněženku

a

pomalu

začal

odpočítávat pětadvacet stomarkových bankovek. „Oživí

vám tohle trochu paměť?“ vykřikl ostře, když peníze

pokládal na stůl. „S tímhle balíkem můžete opustit tohle

peklo hned zítra. Pohřbíval jste doktorovo tělo vy sám?“

Žid nechtěl věřit svým očím a na bankovky zíral s

prazvláštním výrazem. „Ne!“ zašeptal rozhodně.

„Jste ale přece hrobník?“

„Ano, ale… Byl to…“ Muž se z ničeho nic odmlčel,

jako by si uvědomil, že už řekl příliš mnoho.

„Kdo tedy?“ Bigglesův mrazivý hlas připomínal

praskající led.

„Můj syn. Bydlí tady ve vesnici. Vyrábí rakve.“

„Kde je teď?“

„Pryč!“

„Kde?“

„Pryč!“

„Kde?“

„To oni, oni ho odvezli po té události.“

„Aha!“ Biggles významně na Gingera zamrkal.

„Kdy jste s ním naposledy mluvil?“ obrátil se zpět na

hrobníka.

„Zmizel a už jsem ho neviděl.“

„Nelžete!“

Stařec se celý roztřásl. „Já nikdy ne… nelžu.“

„Když jste s ním nemluvil tak, jak můžete vědět, co

se seběhlo?“

„Řekla mi to jeho žena hned ten večer. Druhý den

ráno ho ale hned odvezli. Řekla mi to,“ zašeptal otec,

který přišel o syna. Očima visel na Bigglesovi.

„Ten večer? Co tím myslíte?“ pokračoval výslech.

50

A znovu se v židově chování projevila hrůza. Jeho

oči se nevydržely dívat zpříma, neustále uhýbal a klepal

se.

Biggles věděl, že musí udeřit rovnou. „Ztrácím tady

čas,“ poznamenal hořce, ale ne nezdvořile. „Povíte mi, co

chci vědět, nebo se mám obrátit jinam?“

Postavička židovského hrobníka už teď budila

prostou lidskou lítost. Bylo jasnější než den, že v jeho

mozku probíhá nerovný boj mezi děsem a záchranou.

„Tak já vám to te… dy po… vím,“ slabikoval po chvilce

a ihned se natáhl pro bankovky.

Biggles ho ale zadržel. „Nejdřív chci vědět všechny

podrobnosti!“

Stařec si navlhčil rty. „Povím vám všechno,“ začal

ztěžka. Ginger ani nechtěl věřit svým očím, že se lidská

bytost dokáže propadnout až na takové dno člověčenství.

„Po nehodě… toho muže přinesli do Kleishausenu,

to je zdejší hotel…“

„Kde došlo k nehodě?“ přerušil ho netrpělivý

Biggles.

„Nevím přesně.“

„Dobře, pokračujte.“

„Můj syn zrovna seděl u večeře, když do jeho domu

vletěla přepadová jednotka a přikázala mu, že má v

hotelu práci. Můj syn je bednář, a tak řekl, že by výroba

rakve mohla počkat do rána, ale oni trvali na svém. Prý to

musí být hotovo hned teď. Při nehodě prý došlo k

smrtelnému zranění a pohřeb je nutno provést okamžitě.

Můj syn se tedy zhostil úkolu a šel změřit mrtvolu, aby

vybral správnou rakev. Tělo leželo ve velké ložnici,

pokoji číslo sedmnáct a on nedokázal vůbec pochopit,

proč mrtvolu převezli do nejlepšího hotelového pokoje.

51

Dole v přízemí je totiž druhá místnost, kde se podobné

situace dají řešit mnohem jednodušeji. Když se vrátil

domu, vyprávěl všechno své ženě Gretě.“

„Viděl to tělo?“

„Ano… a vlastně ne. Byl tam nějaký doktor, který

tady nikdy předtím nebyl. Na posteli sice ležela mrtvola,

ale byla tak zabandážovaná, že ji nemohl vidět do

obličeje. Když se zeptal na některé podrobnosti, doktor

ho odbyl a přikázal, aby se dál raději na nic neptal. Měl

tělo jenom změřit a připravit rakev. Byla tam spousta

tajných, a tak raději odvedl svou práci a zmizel. Přes noc

vyrobil rakev. V poledne si pro ni přišli a vzali ho s

sebou. Budou ho prý potřebovat. Od té doby se nevrátil.

Jeho nebohá žena ho už potom nespatřila.“

„Chcete říct, že zmizel?“

„Přesně tak.“

„Šla paní Greta na policii?“

„Jistě, ale řekli jí, že se nesmí na nic ptát, nebo že se

její muž nikdy nevrátí. Má prý důležité poslání ve

státním zájmu. Náčelník se pak dokonce zeptal, co ona ví

o noční nehodě. Byla k smrti vyděšená, proto raději

tvrdila, že neví vůbec nic. Dostala příkaz s nikým o celé

události nemluvit. Pokud by ho porušila, skončila by ve

vězení. A tak o svém zármutku řekla jenom mně.“

„A co vlastní pohřeb?“

„Všechno proběhlo v tichosti a v naprosté tajnosti.“

„Jak to můžete vědět?“

„Protože moje snacha dávala neustále pozor, zda se

můj syn nevrací. Uslyšela nějaké zvuky a podívala se z

okna. Bydlí přímo proti hotelu. Vynášeli z něj rakev.

Poslala pak svého syna Joachima aby se podíval, jestli

tam přece jen není jeho táta. Byli tam ale všude jen

52

policisté a nikdo jiný. Nikam chlapce nepustili. Rakev

nejspíš odnesli do kasemat na západní straně blízko

věže.“

Biggles zamrkal. „Kam?“

„Do rozsáhlých sklepení!“

Biggles se na moment odmlčel. „Takže to znamená,

že pro oběť nehody nekopali obyčejný hrob?“

„Ne. Kostel má pohnutou a dlouhou historii. Pod

ním se rozkládají rozsáhlé kobky. Je to ale již dávno, kdy

se jich naposledy používalo k pohřbívání.“

„Jak jsou vchody dolů uzavřeny?“

„To nevím. Není to moje církev. Byl jsem tam jen

jednou, a to před mnoha lety. ale pokud se pamatuji, jsou

zavaleny jen balvany. Nelžu, nic jiného o tom nevím. A

teď už raději běžte! Někdo nás tady může uvidět

dohromady, a budete nás mít všechny na svědomí.“

Biggles přikývl. „Ano, už jdeme. A navíc jsme právě

teď zapomněli, že jsme s vámi kdy mluvili a vy zase

zapomenete, že jste tu měl návštěvu.“

Biggles podával staříkovi svazek bankovek, který jej

popadl s překvapivou rychlostí a zasunul pod potrhanou

košili.

Ještě než stačil vytáhnout ruku zpod košile, narušil

noční klid podivný zvuk. Za normálních okolností by ho

nikdo asi ani nezaznamenal, ale díky naprostému tichu,

bylo lehké zavrzání venkovních dveří dobře patrné.

Nebyly to ale chodbová dveře, ale ty do starcovy ložnice.

Biggles zareagoval jako blesk. Ohlédl se a opravdu

spatřil, jak se dveře do místnosti lehce otevřely.

Okamžitě pochopil, že přichází nezvaný návštěvník,

kterého se ten žid tak obával.

A došlo to i staříkovi.

53

Zpopelavěl, znova mu okoraly rty a málem se úplně

zhroutil. Jeho oči rozšířené hrůzou zíraly na dveře,

jakoby jimi mohla přijít smrt. Něco šeptal, ale zvuky přes

rty nevycházely.

Bigglesova ústa se protáhla do úzké čárky. Rukou

Gingerovi naznačil, aby se ani nehnul. „Děkuji vám,

Otče,“ řekl nahlas. „Myslím, že už k hotelu trefíme.“ Ale

přestože slova zněla jako přátelské rozloučení, jeho akce

svědčila o pravém opaku. Po špičkách se blížil ke dveřím

jako kočkovitá šelma. Jakmile se k nim dostal, prudce je

otevřel dokořán.

Na chodbě stála mladá a neuvěřitelně krásná dívka v

hnědých tvídových šatech.

Ginger nedokázal zavřít ústa, když zíral do útlé a

bledé tváře orámované hustými, zlatými vlasy.

Každopádně očekával zcela jiného vetřelce.

Bigglese taky polili horkou vodou. I on byl touto

vetřelkyní skoro nemile zaskočen. Rychle se ale vrátil do

reality. Obřadně se uklonil, sňal čapku a pozdravil.

„Dobrý večer, Fraulein,“ řekl rozšafně směsicí rodného

jazyka Shakespearova a Goethova. „Vy jste také ztratila

cestu? Jako my?“

Dívka ale hned neodpověděla. Byla stejně zaskočena

jako sám hrdina všech leteckých bitev v kokpitu strojů z

plátna a dřeva.

„No, vlastně… ano… ano!“ vykoktala.

„Tak to se zeptejte tady staříka, ten se vyzná,“

šveholil Biggles. Doufal, že se už židovský otec dokázal

vzpamatovat a dát si všechno do náležitých souvislostí.

„Byl tak laskavý, že nám poradil, jak nejlépe mohl.

Právě odcházíme,“ pokračoval už klidněji. Pak se otočil

do místnosti a vykřikl nahlas: „Odcházíme, dobrou noc.“

54

Dívka ustoupila a nechala je projít.

Biggles si tiše hvízdl, když procházel brankou na

silnici. Dokud nebyl aspoň padesát kroků od domu,

nepromluvil.

„Tak, kamaráde,“ řekl nakonec, „ta malá krasavice

nám poskytla spoustu námětů na přemýšlení.“

„Co tam ta holka dělala?“

„To ví jen sám Pánbůh. Každopádně bych tam

očekával draka, buvola či někoho s plynovou maskou, ale

takovou krásku rozhodně ne.“

„Přesto ale mohla slyšet spoustu věcí, o kterých by

neměl nikdo vědět!“

„Já vím. Podivná záležitost.“

„O čem vůbec ten stařec mluvil? Víš, Bigglesi,

občas je mi líto, že jsem ve škole myslel na lumpačiny a

neučil se cizí jazyky.“

„Pozdní lítost taky neškodí,“ utěšoval neznalce

němčiny Biggles. „Jdeme do hotelu! Pak ti povím, co

jsem se dozvěděl. Podívej! Tamhle je ten hostinec!

Hezké stavení, že? Zase ta pohádka, ale přesto bych se

raději vrátil mezi normální zjevení. Ta dívka mi nedává

spát.“

„Já spíš teď jen doufám, že se v tom hotelu pod

duchnou opravdu vyspíme jako v pohádce a že to nebude

jen hezky vyštafirované doupě Baby Jagy,“ poznamenal

Ginger napjatě.

55

Kapitola pátá

V zámku a podzámčí

Jak se pomalu blížili k hotelu, Biggles ve zkratce

vylíčil Gingerovi hlavní rysy událostí kolem podezřelé

nehody. Ginger opravdu německy nerozuměl ani slovo.

„Skutečnost, že Beklindera pohřbili v kasematech,

mne zarazila hned na samém začátku,“ vyprávěl. „Naše

plány se výrazně mění. Exhumace zase nebude tak

odpudivá, že by nám ji upíři záviděli. Na druhé straně to

sklepení může naše pátrání jen zkomplikovat. Budeme se

tam dolů muset vloupat. Každopádně jsme ale už teď

odvedli kus dobré práce. Pátrat po hrobu, který

neexistuje, to by nás stálo celou věčnost. Snadno bychom

pak dělali nesprávné závěry. Myslím si, že bychom se asi

do těch chodeb měli vypravit ještě dnes v noci, pokud se

nám podaří proniknout ven z hotelu bez toho. Nejdříve se

ale jdeme řádně zapsat. Nedočkavostí se už třesu, protože

by mne fakt zajímalo, jak nás přijmou. S otevřeným

náručím nebo se staženými roletami?“

Budova hotelu působila i zblízka jako pohádkové

stavení. Rozlehlý objekt obrostlý pnoucí se zelení čerpal

stavební inspiraci ve středověku. K obloze se tyčila

špičatá věž, střechu zdobily početné štíty s mozaikovými

okny. Štukatéři si dali záležet a na fasádu umístili celou

řadu ornamentů, které ještě doplňovaly dřevěné římsy.

Byl to opravdu domeček k pomilování, který by mohl

jeho majitelům závidět i transylvánský vévoda Drákula.

Mohutná borovicová vrata zdobily erby různých

turistických asociací.

56

Biggles otevřel dveře a vešel do dlouhé chodby s

nízkým stropem. Do nosu okamžitě nasál příjemný pach

pálicího se dřeva v otevřeném krbu na konci haly. Oba

dva turisté se na chvilku zarazili nad nečekaně domáckou

atmosférou.

To už je přicházel uvítat hřmotný Bavorák, který

nezapřel svůj původ. Zvedl se od přepážky v recepci a šel

jim v ústrety. „K službám, pánové,“ zdvořile se uklonil.

Jeho angličtina sice měla podivný středoevropský

přízvuk, ale bylo bez problémů rozumět. Recepční

poslušně čekal na další rozhodnutí příchozích.

„Máte skvělý odhad na národnosti, pane,“ zašklebil

se Biggles.

„Kde bychom byli, pane, kdybych nepoznal pravého

anglického džentlmena i jeho tornu,“ osvětlil recepční

naprosto zdvořile svůj odhad.

Všichni se rozesmáli. První přivítání spíše

naznačovalo, že se opravdu dostali do domu s rohem

hojnosti.

Biggles si ale uvědomil, že koneckonců na odhadu

recepčního není nic mimořádného, protože lidé pracující

v turistice musejí znát své zákazníky. Musejí odlišit

zazobaného pantátu od chudého studenta. Nedával ale na

sobě nic znát. „Předpokládám, že jste majitel hotelu?“

zeptal se klidně.

„Jistě, pane.“

„Výborně,“ usmál se zeširoka Biggles. „Vydali jsme

se na pěší túru do Evropy, ale teď bychom si u vás chtěli

na několik dní odpočinout. Můžete nás ubytovat?“

„Na jak dlouho?“

„Dva, tři dny, možná týden. Nemáme žádnou

přesnou trasu. Když se nám tady bude líbit, zůstaneme

57

třeba až do vánoc,“ vtipkoval Biggles. „Doufám, že máte

volné pokoje!“

„To ano, ale… Na jaře sem jezdí jen málo

návštěvníků. Chcete dva jednolůžkové pokoje, že?“

„Ne,“ odpověděl Biggles rychle. „Dali bychom

přednost většímu dvoulůžkovému.“ Okamžitě mu došlo,

že musí něco doplnit. „Ten nejlepší, co máte,“ dodal. „Na

penězích nezáleží.“

„Samozřejmě, samozřejmě,“ uklonil se hoteliér.

Upjatě došel k desce s klíči, která zakrývala celou zadní

stěnu za. přepážkou. Z háčku sňal klíč k pokoji číslo

osmnáct.

„A proč bychom nemohli dostat sedmnáctku?“

bezelstně se rozzářil major filuta.

Muž málem zkoprněl. Pak přeci jen ze sebe vypravil

pár slov, k nimž ale musel sebrat veškerou sílu. Chvěl se

mu hlas, když se zeptal: „Proč zrovna tohle číslo?“

Biggles se ale smál od ucha k uchu dál. „To já jen

tak, sedmnáctka je moje šťastné číslo,“ lhal, jak zákon

káže.

„Sedmnáctka ale nemá dvě postele,“ řekl muž

pomalu ale s jasnou úlevou.

Biggles nechal klidně toto téma odplynout, jakoby

se nic nestalo. „Nevadí,“ poznamenal zlehka. „Vyhovuje

nám vlastně jakýkoli pokoj.“

„Uvidíte, že vás pokoj číslo osmnáct plně uspokojí,“

prohlásil majitel obřadně, když pokládal klíč na

přepážku. Ze zásuvky vyjmul dva formuláře a položil je

před návštěvníky. „Vyplňte, prosím, tyto přihlašovací

lístky,“ vyzval je. „Vaše zavazadla? Dám je vynést do

pokoje.“

„Cestujeme jen nalehko.“

58

„Pak vás musím požádat, abyste zaplatili zálohu,“

poznamenal majitel.

„Bude mi radostí,“ odpověděl Biggles a vyjmul

tisícimarkovou bankovku z peněženky. Položil ji na

přepážku. „Řeknete mi, až ji probydlíme, že?“

Chování majitele hotelu zasáhl blesk. Ačkoliv dobře

odhadl národnost, už se příliš netrefil do finančních

možností svých hostů. „Lituji, pánové, ale znáte to,

předpisy. Ta bankovka by bohatě stačila na celý týden.

Pokud mi tady můžete nechat pasy, vyplním registrační

lístky sám.“

Biggles přikývl. „Mluvíte skvěle anglicky, už jste

někdy byl v Londýně?“ zeptal se, když z kapsy vyndával

pero, aby vyplnil rubriky, na které v pase není odpověď.

„Ano, přes pět let jsem pracoval jako číšník v

Londýně,“ připustil hoteliér.

Biggles ho odhadoval na padesátku. „To bylo před

válkou, že?“ zeptal se.

„Ano,“ ale chování majitele hotelu se už zase

výrazně změnilo. Začal být odměřený, aby bylo zřejmé,

že není zvědavý na to, aby ho někdo zpovídal.

„Máte tady nějaké anglické návštěvníky?“ řekl

Biggles, když muž vzal klíč a šel je doprovodit do

pokoje. Došli k starému dřevěnému schodišti v zadní

části vstupní haly.

„Ne,“ zazněla krátká odpověď. „Pozor ale na hlavu,

je tu nízký podhled.“

Prošli dlouhou chodbou v prvním patře a zastavili se

u dveří. Zlatá visačka na klíči se rozkývala, když

Bavorák pokoj odemykal. Hoteliér ustoupil a vyzval své

noční návštěvníky, aby vstoupili.

59

„Opravdová nádhera, moc se mi to líbí,“ prohodil

Biggles, když si pokoj prohlédl. Místnost byla zařízena v

starodávném stylu, nábytek vyřezán ze solidního

dubového dřeva. Byli prostě v zámeckém pokoji.

„Myslel jsem si to. Chtěli byste večeři? Je sice

hodně pozdě, ale…“

„Ano, udělal byste nám radost,“ přerušil ho Biggles.

„Řekněme za deset minut?“

„Dobře. Zvonek je u dveří. Pokud budete něco

potřebovat, jednou se zvoní pro číšníka a dvakrát na

pokojskou. Chcete snídat v pokoji?“

„Ne, děkuji, sejdeme dolů do haly.“

Hoteliér se uklonil a odešel.

„Zatím se zdá, že se tu budeme cítit jako v bavlnce,“

zavrčel Biggles, když hostitel odešel. „Upřímně řečeno,

jsem spíš předpokládal, že nás tady dvakrát vítat

nebudou, ale zatím se mi nepodařilo v hoteliérově

chování odhalit nic, co by mi bylo podezřelé. Snad jen to,

že dostal strach, když jsem se zmínil o té sedmnáctce.

Osprchujme se a pak pojďme dolů něco zakousnout. Už

mi opravdu kručí v žaludku.“

Nemuseli příliš vybalovat. Z batohu rozložili na

poličky ve skříni jen pyžama a do koupelny dali své

toaletní potřeby. Po krátké sprše se dali do gala a sešli do

jídelny, která ležela v zadním traktu haly a svým

vzhledem spíše připomínala šlechtický salon.

Postarší číšník v bílé zástěře, s ubrouskem přes ruku

jim vyšel v ústrety a hned jim ukázal stůl, kde bylo pro

ně čistě prostřeno.

Gingera ale zajímaly úplně jiné věci. Jeho pozornost

totiž přitahovala ona zlatovláska v hnědém, která seděla u

jednoho stolku v zadní části místnosti. Právě srkala

60

polévku a z jejího chování bylo patrné, že i ona bydlí v

tomto hotelu. Když oba vyzvědači vešli do jídelny, ostře

si je přeměřila.

Ginger zachytil Bigglesův varovný pohled. „A další

námět k přemýšlení,“ poznamenal kysele.

„Na rande bych ji nepozval, i když je to škoda,“

bědoval Ginger, když si uvědomil, jak se jí blýská v

očích.

„Všiml jsem si. Je tady sama. Proč se ale motala po

domě toho hrobníka? Skoro bych řekl, že se chovala jako

zkušený zloděj. My jsme aspoň zaklepali.“

„Spíš jako slídil,“ prohlásil Ginger, když si sedal na

židli.

„Určitě. Docela by mne zajímalo, kolik toho slyšela,

ale dohadování nám stejně nepomůže. Budeme si muset

na ní dávat pozor. Přesto se ale nemohu ubránit dojmu, i

když to může být jen náhoda, že jsem tu tvářičku už

někde viděl.“

„To jsem rád, že to říkáš ty. Jinak bys mne zase

obvinil, že jsem poděs, protože mne napadlo přesně

totéž,“ poznamenal Ginger.

„Tak jo,“ odsekl Biggles, „každopádně je to pěkná

šlamastika. Pojď se ale nejdřív najíst. S plným žaludkem

se nějakých rozumných závěrů dobereme snadněji. Chtěl

bych se jít ještě projít. Můžeš zůstat v pokoji, pokud jsi

unaven.“

„Já? A unaven? To nemyslíš vážně,“ odporoval

Ginger. „Jde se na procházku a basta.“

Dojedli poslední sousto, mimochodem velmi chutné

pozdní večeře. Vrátili se do pokoje pro své čapky a pak

se chtěli tiše vytratit na ulici.

61

Biggles si stačil do kapsy zastrčit elektrickou

baterku. Když sešli dolů do haly, majitel už zase seděl za

přepážkou.

„Vy jdete ještě ven?“ zeptal se překvapeně.

Biggles pokrčil rameny. „Jen pár kroků po návsi,

abychom se přesvědčili, jak to tady v noci vypadá.“ Aniž

by cokoli dodával, raději zabouchl venkovní dveře.

„Kam jdeme… na hřbitov?“ zašeptal Ginger,

jakmile vyšli na ulici.

„Možná později. Musíme aspoň trochu předstírat, že

se nám klíží oči. Kdybychom venku šlapali celé hodiny,

bylo by to přinejmenším podivné.“

Na chvilku se zastavili a vážili každý krok. Měsíc už

stál vysoko na obloze, takže docela dobře rozeznávali

jednotlivé detaily celého okolí. „Pojď se podívat tamhle,“

řekl Biggles a ukázal na vchod do dvora. Zcela určitě tam

byla opravna motorových vozidel.

Nikdo tam nebyl, pochopitelně, táhlo už na

jedenáctou, takže obešli opuštěné dílny bez jediného

slova. Za nimi našli hostinec pod otevřeným nebem.

Zavřeno. U jeho zadní strany stál velký ale také

polorozbořený skleník. Biggles se znova rozhlédl, než si

troufl vlézt dovnitř.

„Co chceš najít mezi tím harampádím?“ zeptal se

nechápavě Ginger.

„Pořádný kus dřeva, abychom měli páčidlo, až se

pokusíme dostat dolů do těch kobek,“ zazněla tichá

odpověď.

Vzadu u skleníku našli malou kůlnu. Biggles

vyzkoušel

petlici,

visací

zámek

chyběl.

Světlo

Bigglesovy baterky postupně prohledalo celou místnost.

Všude se tu ve značném nepořádku válely zahradnické

62

nástroje, starý kolečkový secí stroj, zrezavělá sekačka a

zahradní polámaný nábytek. O zeď stály opřené hrábě,

rýče a lopaty. Všude se tu vršilo obrovské množství blíže

neurčitelného odpadu. Vzadu pak našli to, co hledali.

Mezi pometly a polámanými topůrky od seker spatřili

dvě velké kovové tyče, které mohly docela dobře splnit

funkci páčidla. „A máme to,“ liboval si Biggles.

„Kdybychom tady nic nenašli, byli bychom museli za tím

staříkem ještě jednou, a to by se mi ani za mák nelíbilo.“

„I on se nám radši ztratil z dohledu!“ připomněl

Ginger.

Zatím nechali své nástroje na místě, protože si

nejdříve museli obhlédnout své průzkumné pole. Prošli

celou vesnici a pak se vrátili až k bodu, kde se poprvé

vynořili z lesa. Biggles si všiml úzké odbočky vedoucí

nahoru do kopce. „Ta silnice určitě vede nahoru ke

hradu,“ řekl tiše.

„Někde tam ta zřícenina bude,“ připustil Ginger.

„Mimochodem, když jsem padal, spatřil jsem na

hradbách nějaké světlo.“

Biggles zaváhal. „Cože? Světlo? Na hradě?“

„Jasně.“

„Jseš si jistý?“

Teď zaváhal Ginger. „Jak bych mohl? Zdálo se mi,

že jsem spatřil záblesk, ale zhaslo to dřív, než jsem se

mohl pořádně přesvědčit.“

„Hm. Zvláštní okolnost. Rozvědka mi podala

podrobný popis hradu a podle všeho jde o neobyvatelnou

zříceninu. Pojď se tam podívat. I kdyby nás někdo viděl,

tak neděláme nic mimořádného. Obdivujeme jen

historické pamětihodnosti.“

63

Byli přece turisté a ti se většinou zajímají o každou

spadlou zídku. Kdyby je však někdo spatřil, jak hledají,

kudy se dostat dovnitř, to už by byla jiná. Pod stromy ale

vládla paní tma. Jen mdlé měsíční světlo dopadající na

asfaltovou jednoproudovou silnici jim umožňoval

postupovat vpřed bez baterky. Asi po čtvrthodině začala

silnice prudce stoupat, pak najednou les přešel ve velkou

horskou mýtinu posetou kameny. Přímo před nimi se

tyčila impozantní silueta hradu.

V měsíčním svitu působila poněkud strašidelně.

Nikde ani záblesk světla. Zvedl se slabý vítr a jeho

záchvěvy šveholily v korunách borovic.

„Pochmurné místo,“ oklepal se Ginger.

„To ano, ale navíc bych skoro řekl, že se tady kdysi

ve středověku musely dít nepěkné věci,“ sykl Biggles,

když došel k silným pevnostním zdím, které obklopovaly

hradní věž. „Dál to už nepůjde,“ dodal, když spatřil, že

mohutná železná vrata, kterými vlastně silnice končila,

jsou zajištěna řetězem. Tu bránu by nevylomil ani sám

lamželezo.

„Neřekl bych, že je teď zrovna vhodná hodinka na

prohlídku sídla pana knížete,“ usmál se smutně Biggles.

„Navíc si ani nemyslím, že by nás interiéry měly nějak

zvlášť zajímat, nicméně až zjistíme, jak je to s

profesorem, tak si sem ve dne určitě zajdu. Nejde se

aspoň podívat do dvora? Vidíš to okénko?“

„Když ti vlezu na ramena, tak by to snad šlo,“

poznamenal Ginger. „Podej mi baterku a vysaď mě!“

Biggles ještě naposledy zhodnotil situaci. Všude byl

čistý a studený vzduch. „Tak pojď, ty můj horolezče,“

cukl koutky.

64

Ginger s baterkou v zubech se Bigglesovi vyšplhal

na ohnutá záda. Pak se spodní člen pyramidy začal

narovnávat. Ginger se chytil spodní hrany okénka a

narovnal se. Když nabral rovnováhu, vyndal baterku ze

zubů a rozsvítil ji. Pak zamířil paprsek světla dolů do

dvora. Okamžitě jej ale zhasl. Seskočil a málem

nedýchal.

„Co se děje?“ zeptal se Biggles napjatě, protože z

Gingerova chování pochopil, že něco není v pořádku.

„Parkuje tam auto.“

„Auto? Značka?“

„Nevím přesně. Ale trochu mi připomíná Morris

Ten.“

„Hrome!“ Význam tohoto zjištění přivítal Biggles

silným slovem, ale vzhledem k jejich postavení ho jen

zašeptal. „Ptáčci se nám vybarvují. Beklinderův vůz? To

už ale nemůže být náhoda. Je poškozený?“

„Ani bych neřekl.“

Biggles zlehka zasykl. „Dostali jsme se na horkou

stopu,“ řekl už vyrovnaně. Ale ještě dříve, než mohl

rozvinout teorii, zarazil ho zvuk přicházející z lesního

porostu. Někdo se blížil. Během okamžiku už leželi ve

vysokém podrostu pod stromy. Slyšeli, jak se od svahu

odtrhují oblázky. Ty normálně samy od sebe nepadají.

Muselo se sem blížit nějaké zvíře nebo spíš nějaká

dvounohá šelma.

Biggles si přiložil ruku k ústům. To už do jejich

zorného pole vcházel stín muže. Podle způsobu chůze a

celkového zjevu bylo zřejmé, že jde o vojáka. Měl na

sobě jakousi podivnou uniformu, vysoké boty, košili z

tmavé látky. Neměl ale žádnou blůzu a ani kabátec. Za

pasem měl zastrčený revolver. Bigglesovi došlo, že to

65

nebude příslušník regulérní armády, ale spíš oddaný

fanatik sloužící fašistickým ideálům. Muž postupoval

velmi pomalu a pečlivě se rozhlížel. Hlídal si, zda ho

někdo nesleduje. Když se dostal na planinu, vybral si

jeden z velkých balvanů a klidně se na něj posadil. Hodil

si nohu přes nohu a odpočíval.

„Doufám, že tam nezamrzne,“ zasyčel Biggles

Gingerovi do ucha. „Jestli tam zůstane, tak nemáme

nejmenší šanci se odtud dostat pryč.“

Hlídka si ale klidně hověla dál. Biggles už začínal

být notně nervózní, ale fašista se nakonec po deseti

minutách zvedl, podíval se na hodinky a došel k bráně.

Několikrát zabušil kovovým klepadlem.

Okamžitě mu otevřeli. Na nádvoří stál druhý muž ve

stejné uniformě. Začali si spolu o něčem vykládat, ale

mluvili tak tiše, že jim nebylo vůbec rozumět.

Konverzace běžela nerušeně dál až do okamžiku, kdy se

ozval klakson. Příchozí vešel dovnitř, zatímco dvořan

otevřel vrata dokořán a zajistil veřeje dvěma velkými

kameny. O chvilku později vyjel na planinu automobil.

Silné reflektory pročesávaly ztemnělou krajinu, jako by

to bylo divadelní jeviště.

Velká tmavá limuzína projela branou bez zastavení.

Jakmile se dostala před hradby, řidič okamžitě přidal

plyn a zmizel v lesním porostu. Stráže bránu zavřely a

zajistily.

Biggles s Gingerem se raději ani nepohnuli, ale když

se vojáci a ani automobil delší dobu neobjevovali,

rozhodli se vrátit na silnici. Přesněji řečeno, do jejího

zarostlého okolí. Vstoupit na vlastní vozovku by si v

žádném případě nedovolili.

66

Velká tmavá limuzína projela branou bez zastavení

67

Teprve když už kráčeli po návsi, začali volně

dýchat.

„Můj Bože! Málem jsme jim sami vešli do chřtánu,“

vyjekl vystrašeně Biggles. „Zdá se, že na hradě mají

krysy ráj. Každopádně se tam děje něco, co zrovna

nepatří na první stránky novin. Rychle ale do hotelu,

nebo se ten hospodský domyslí, že mu sem ta tma

přinesla pěkné čerty. Velice záhy si prověříme, co se tam

za těmi hradbami děje.“

Když vešli do haly, hoteliér seděl za pultem a četl si

noviny. Podíval se na ně, pak na ozdobné kukačky u

stěny. Sbalil noviny a odložil je.

Biggles si vzal klíč od pokoje. „Dobrou noc,“

rozloučil se.

Hoteliér se uklonil. „Dobrou noc, pánové. V kolik

hodin vás máme vzbudit?“

„Už je dost pozdě, že? Nechte nás zítra vyspat,

prosím,“ usmál se uznale Biggles. „Ozveme se sami, až

nás bude trápit hlad. Na takovém čerstvém vzduchu nám

brzo vytráví.“ Uklonil se a odešel ke schodišti.

Když odemykal pokoj, pocítil zvláštní mrazení v

zádech. Ohlédl se, ale neviděl nic zvláštního. Biggles

pokrčil rameny a společně s Gingerem vešli do pokoje.

Když už bylo bezpečně zamčeno, naklonil se k Gingerovi

a řekl: „Ta mladá dáma nás asi obdivuje. Dává si na nás

až moc velký pozor.“

„Byla to opravdu ona? Já nic…“

„Myslím si, že ano. Nikdo jiný tady v hotelu

nebydlí.“

Biggles vytáhl klíč ze zámku a položil jej na noční

stolek. „Musíme být opatrní na každé slovo, dokonce i

tady uvnitř,“ zašeptal, když se posadil na postel. „I stěny

68

tady mají uši… a někdo by hrozně rád věděl, co jsme

zač.“

„Budu

si

to

pamatovat,“

souhlasil

Ginger

podmračeně. „Na první den jsme si ale zase tak špatně

nevedli. Co dál?“

„Začaly se dělat vlny, aniž fouká vítr,“ odvětil

Biggles zamyšleně. „Zůstaneme v pokoji a až se všechno

opravdu uloží ke spánku, uvidíme co dál. Pak, jestli se

dostaneme ven oknem… a to půjde snadno, se jde na

hřbitov. Svítí sice měsíc, to se mi nelíbí, ale pořád máme

lepší možnost než za denního světla. Musíme se ale vrátit

před úsvitem. Vyspíme se dopoledne. Mezi všemi těmi

hnědokošiláči, černokněžníky a co já vím, jakými ještě

nácky, jsme mnohem bezpečnější tady uvnitř než venku.“

„Tak to se mi líbí,“ kývl Ginger hlavou, když

zakopával boty pod postel. Pak se pohodlně rozvalil se

po posteli, ani se nesvlékl.

Hodiny v hale právě odbíjely půlnoc.

69

Kapitola šestá

Co se stalo v kasematech

Zhruba za půldruhé hodinky Biggles vstal, obul si

tenisky a začal dávat dohromady svoji výstroj na noční

výpravu. V ruksaku našel slabé, ale o to pevnější

horolezecké lano. Přidal k němu šroubovák a elektrickou

baterku. „Vstávej, spáči,“ dal zívajícímu Gingerovi

pořádný štulec.

Ginger vyskočil jako potrefená křepelka. „Pane jo, já

už skoro spal,“ hulákal. „A teď tohle. Je všechno v

pořádku?“

„Snad ano. V domě už spí i ta poslední komorná.“

Biggles došel k oknu vedoucímu na dvůr a tiše otevřel

západku. Bydleli v prvním patře, takže na zem to nebylo

víc než patnáct stop. To se dá zvládnout i bez padáku.

Dokonce už přestal vát i vítr a ve vzduchu byl cítit

nastávající déšť. Měsíční kotouč se pomalu propadal do

noční mlhy.

„Mám dojem, že je čistý vzduch,“ sykl a odvrátil se

od okna. „Přesuneme postel k oknu, pomoz mi. Lano

přivážeme volně k pelestem, jinak jsem nenašel nic tak

dostatečně pevného, aby nás to uneslo. Ještě že je tady

všechno z pevného dubového dřeva. Nejhorší ale bude se

dostat zpátky, nemůžeme ten náš žebřík nechat jen tak

volně viset, prozradil by nás. Naštěstí postavili tyhle

usedlosti s dost nízkými stropy. Kdyby došlo k

nejhoršímu, myslím, že bys mohl na parapet dosáhnout i

z mých ramen. Okno ale musíme nechat otevřené.

70

Doufám, že tady taky ctí životosprávu. Spát při

otevřeném okně je přece zdravé, ne?“

„Když nezmrzneš,“ zazněla jedovatá ryšavcova

poznámka.

Přípravy k odletu už byly dokončeny, Biggles

zastrkal výstroj do velkých kapes své sportovní bundy.

„Jsi připraven? Tak lez!“ vyzval Gingera.

Ginger přelezl římsu a tiše se spustil dolů. Pak se

spustil i jeho velitel. Škubl za lano, to se uvolnilo, a za

chvilku už spočívalo v Bigglesově kapse. A pak se jako

praví noční lapkové v teniskách s gumovými podešvemi

pokradmu vyplížili ze dvora. Přes vydlážděnou ulici se

dostali až do přístřešku s nářadím, kde Biggles sebral

jednu kramli a dvě dlouhé tyče. Kasařská práce mohla

začít.

Okamžitě zamířili ke kostelu a na místní hřbitov.

Ani v jednom domku nesvítila jediná svíčka, natož

elektrická žárovka.

Dokud se nedostali mimo vesnici, nikdo neřekl ani

slovo. „Občas jsme už dělali pěkně otřesné věci,“

poznamenal Biggles, „ale to dnešní rabování hrobů mi

připadá jako očistec. Ještě nikdy v životě jsem nedělal

takovou rachotu, z které by se mi zvedal žaludek.

Nemáme ale na vybranou. Naštěstí, za dvě hodiny,

budeme mít tuhle odpornou část naší operace za sebou.“

Cesta je dovedla k cíli. Kostel a ztemnělé obrysy

hřbitovní zdi působily pochmurně a opuštěně, jen kdesi v

dálce zaštěkal pes. Celá krajina se utápěla v jakési

podivné noční melancholii. Pěšinka, která vedla rovnou k

hřbitovní brance, měla písečný podklad, a tak ani tady

nehrozilo, že by je nějaký zvuk prozradil. To už se před

nimi začala rýsovat silueta velkého kostela se špičatou

71

věží. V mdlém měsíčním světle ale příliš důvěry

nevzbuzovala.

Kolem hřbitova se táhla jen nízká zeď, takže dvojice

průzkumníků mohla klidně vynechat pobořenou branku.

Během mžiku se přehoupli přes oplocení.

Pak už tiše a obezřetně našlapovali mezi náhrobky i

prostými mohylami, pod kterými odpočívali zdejší

obyčejní občané. Jen opravdu příbuzenstvo těch

nejbohatších si mohlo dovolit náhrobní kámen. Občas tu

také stál dřevěný kříž v různém stupni rozkladu. Naši

turisté se dostali na vesnický hřbitov, který už měl svoji

slávu za sebou.

„Jednou věcí si můžeme být docela jisti,“ zabručel

Biggles a ušklíbl se. „Nikdo nás tady nebude rušit. V

těhle hodinách se hřbitovu normální člověk vyhýbá.

Chodí tu mrchožrouti a samozřejmě občas z hrobu vyleze

nějaký ten vampírek.“

„Já sám si teď připadám jako pořádný krvemil,“

otřásl se Ginger. „V noci bys mne za normálních

okolností na hřbitov nedostal. Klidně budu křižovat

oblohu, pošli na mě dvacet Hunů, ale nechtěj po mně,

abych se tady radoval nad tím, že jsme tu sami. Jestli se

třeba jen jedna větvička pohne, budu řvát. A pořádně!

Tahle práce je možná dobrá pro tebe, ale po mně ji už

víckrát nechtěj!“

„No tak,“ chlácholil bázlivce Biggles. „Já z toho

pobíhání mezi mrtvolami taky radost nemám. I mně se

podlamují kolena. Pokud ten žid nelhal, vchod do

kasemat musí být někde u úpatí věže.“

„Podívej se, Bigglesi,“ vyjekl Ginger. „Já do

žádných strašidelných kobek nelezu. Budu hlídat, ale

dolů mne nedostaneš.“

72

„A co když na tebe vybafne pořádný bubák,“ už se

chechtal Biggles. Byl to ale útrpný smích. „Neměj obavy,

Drákulové lezou pod zemí jako na povrchu. Ještě totiž

nezašel měsíček. Česnek nemáš?“

„Nech toho,“ začínal mít Ginger Bigglese plné zuby.

To už stáli u západní stěny kostelní věže. Biggles se

zastavil, vyndal baterku a začal její úpatí pečlivě

zkoumat. Hledal vchod do kasemat.

Nedalo mu to příliš práce. Podle sešlapaného terénu

našli velký balvan jen kousek od vlastního kostela. Světlo

baterky spočinulo na cihlové podezdívce s velkým

kamenem. „Tak přece,“ podotkl Biggles tiše. „Jasně,

podobnou maličkost nesměli přehlédnout.“

Právě na tomto povedeném náhrobku se skvělo

jméno profesora Beklindera. Pod jménem bylo vyryto

datum a obvyklá písmena R.I.P.

Biggles zhasnul baterku, strčil ji do kapsy a nasadil

kramli do štěrbiny. Ozvalo se hlasité zaskřípění. „Jakmile

ten kámen nadzvednu, podložíš ho tyčí a pomůžeš mi ho

aspoň o kousek odvalit,“ přikazoval Biggles. „Pokusíme

se otvor odkrýt jen tak, abych ho zase dokázal uzavřít.

Nevidím žádný důvod, abychom ten vstup odkrývali

úplně, protože bychom se mohli dostat do neřešitelných

problémů, až ten balvan budeme dávat zpátky.

Potřebujeme jen takovou štěrbinku, abychom dokázali

dovnitř proklouznout.“

Ginger mžoural a poněkud roztřeseně pozoroval

ponurou atmosféru obklopující povedené vylupovače

hrobů. „Tak jo,“ řekl odevzdaně. „Jdeš první. Ať už je ta

duchařina za námi.“

73

„Ty se opravdu bojíš?“ zeptal se Biggles zděšeně,

protože až do tohoto okamžiku bral Gingerovy poznámky

spíše na lehkou váhu.

„Hrozně!“

„Čeho?“

„Duchů, přece!“

„Tak Ginger se bojí strašidel! Matičko moje

skákavá! Jak tě vůbec něco takového může napadnout?

Co se mne týče, tak já se na podobné setkání upřímně

těším. Ještě nikdy jsem žádného ducha neviděl a docela

bych mu rád potřásl pravicí.“

„Nerouhej se!“ vážně varoval Ginger Bigglese.

Biggles se ale jen rozesmál. „Svatá prostoto! Můžeš

mi věřit, že jsme tady bezpečnější, než jsme byli v

podzámčí. Podívej se, ty černé košile nosí zbraň a použijí

je bez rozpaků, kdyby věděli, že je někdo pozoruje. Bílá

paní či bezhlavý rytíř jsou proti nim jen dětská říkánka.

Pokud se pamatuji, ještě jsem nikde nečetl nic o

strašidlech, které vlastní palné zbraně. Leda tak ohnivý

dech. Zato takové chrastění řetězi i vrčení ďábelského

psa či hejkání hýkala, to je panečku…“

„Mohl bys zavřít klapačku a odsunout to víko,“

rozzuřil se do běla ryšavý pilot. Biggles své jedovatosti

už opravdu přeháněl.

„Čím dříve se schoulím na kavalci v hotelu, tím

lépe,“ doplnil odevzdaně Ginger.

Biggles pochopil, že i žerty mají své hranice a raději

už mlčel. Pořádně zabral a tyč zajela pod balvan. Celou

svou váhu přenesl na páku. Kámen se začal pomalu

zvedat. Ginger pod něj vrazil druhou tyč. „Teď,“ vykřikl

Biggles. „Drž ho a za žádnou cenu nepouštěj!“

74

Podložil pod kamen jednu z tyčí diagonálně tak, aby

se balvan nemohl odsunout na původní pozici.

„Výborně,“ liboval si Biggles. „Povedlo se. Gingere,

lezeš dolů první?“

„Ani za nic na světě,“ zavrčel Ginger a odvrátil

hlavu.

Biggles jen trhl koutky a zakuckal se.

„Tobě je tady něco k smíchu?“ zuřil už Ginger

naplno.

„Ne, upřímně ti říkám, že ne,“ pronesl Biggles co

nejvážněji, ale úšklebku se zbavit nedokázal. „Podívej se,

já vím, že ta práce nestojí za nic. Je ale lepší brát ji na

lehkou váhu, než se kvůli ní kabonit. Další pošťuchování

a rozklepaná kolena nejsou k ničemu, když už jsme se

dostali až do ohniska událostí.“

Biggles si klekl a zamířil paprsek světla do jámy.

Najednou se před nimi otevřel vchod do podzemí.

Biggles hleděl na schodiště, jehož konec kdesi dole

neviděl. Bez dalších rozpaků vklouzl do otvoru a pomalu

sestupoval do útrob země.

I Ginger poklekl a zíral do hlubiny. Po chvilce

uslyšel vzdálený Bigglesův hlas. „Pojď dolů. Stojím už

na dně.“

Ginger něco pro sebe zavrčel a sešel k Bigglesovi do

velké obdélníkovité místnosti. Naprosto samozřejmě tam

nebyly žádné židle, na kterých by si mohli odpočinout.

Zato v jednotlivých výklencích stály všude dřevěné a

kovové bedny. Rakve! Nad každou z nich byla na zdi

přibita kovová tabulka se jménem.

Biggles došel k první z nich, přečetl jméno mrtvého

a pak začal pomalu postupovat od jedné ke druhé.

75

„Všichni ti nebožtíci tu už leží od středověku,“

uznale pokyvoval hlavou. „Hm. Na zdejším zámku

museli ale mít rozvětvenou šlechtickou rodinku. A pak se

všichni sejdou tady pod zemí. Tady je máme všechny.

Knížata a kněžny, barony, … podívej se, tady je dokonce

nějaký princ. Bylo mu jen osmnáct, když umřel. Chytil

mor v době epidemie v roce 1660.“

„Přestaň si hrát na historika a najdi toho našeho,“

naléhal vystrašeně Ginger.

Biggles ale klidně pokračoval v historické exkurzi.

„No ne!“ vykřikl. „Tak tady máme už mnohem

současnější mrtvolky. Dostali jsme se do osmnáctého

století. Copak je to tady? 1815! Aha, bitva u Waterloo!

Panečku, tady by se žáčci učili dějepis!“ liboval si.

A tak Biggles zkoumal a zkoumal historické

mezníky podle tabulek a dokladoval, jak dlouho tam dole

ta která rakev leží. „Pořád nedokážu pochopit, proč

Beklindera pochovali zrovna tady,“ vrtalo Bigglesovi

nahlas hlavou. Skoro ve stejném okamžiku našel tabulku,

kterou hledal. Byla úplně nová.

„Už

to

nebude

dlouho

trvat,“

uklidňoval

rozklepaného Gingera, „podrž mi baterku a stoupni si

sem. Musím dovnitř pořádně vidět. Kousek dál! Může

dojít k nepříjemnostem, třeba se i mně zvedne žaludek.

Každopádně už nám chybí jen krůček, abychom se

přesvědčili, co opravdu v té rakvi leží.“

Biggles podal Gingerovi baterku, vyjmul z kapsy

šroubovák a dal se do svého ne zrovna lichotivého úkolu.

„Teda, Gingere,“ povídá po chvíli, „ten chlap, co

nasazoval ty šrouby, je nějaký neuměl, nebo to nebyl

havran vůbec. Všechny šrouby jsou neutažené.“

76

Ginger zíral do tmy a podvědomě se otřásl, když

uslyšel, jak se víko rakve otvírá.

„Jsou to na slovo vzatí odborníci,“ ozval se

Bigglesův hlas. „Gingere, pojď se klidně podívat!“

Ginger se s odporem naklonil nad rakev. „Knihy!“

vyjekl.

„Udělali to aspoň stylově. Pan profesor je učenec a

zbavit se starých knih a novin zase není tak jednoduché.

Zabili dvě mouchy jednou ranou.“ Biggles teď mluvil

jako eskymák. Jeho slova zněla jako ten nejzmrzlejší led.

„Ta rakev váží přesně tolik, co lidské tělo. Víc už vědět

nepotřebujeme. Zasunu to víko a jde se spát.“

Pak už začal utahovat všechny šroubky.

„Víš, proč jsem se tak bavil, když jsem se podíval do

té rakve?“ zeptal se po chvíli.

„Ne.“

„To sis nevšiml, jaká knížka ležela navrchu?“

„Ne.“ Gingerovi pořád nebylo do řeči.

„Grimmovy pohádky. Kdyby tohle naše pátrání

nepřipomínalo cestu za bájným pokladem, tak to už

opravdu nevím, co mají ty děti číst.“

Biggles si otřel propocené čelo kapesníkem. Vstal a

vzal Gingerovi baterku z ruky. Dole v kasematech se

nedalo dobře dýchat, vzduch tu čpěl zatuchlinou. Bylo

načase zahájit zpětný let.

„Díkybohu, že to máme za sebou. Jde…me domů.

Pst! Pst! Co to je?“ Biggles okamžitě zhasnul baterku.

Hrobaři se octli v neproniknutelné tmě. Biggles sevřel

Gingerovo rameno jako do svěráku.

Kdyby chtěl teď někdo Gingerovi pustit krví, jen

těžko by se mu to povedlo, životodárná tekutina mu totiž

v žilách skoro zamrzla. Kobkou se nesl podivný svist, na

77

okamžik ustal, aby se znovu zazněl. Zcela evidentně se

ozýval z průlezu do sklepení. Když se Ginger podíval

nahoru, spatřil jen úzký pruh hvězdné oblohy. Pak i ten

pomalu potemněl.

„Co to … co to jenom bylo?“ vzdych sil Ginger.

Biggles ale neodpovídal. Právě naopak. Zuřivě

Gingerovi naznačoval, aby mlčel. A tak dva polapení

upíři stáli v naprosté tmě dole pod povrchem země. Čas

kolem nich pádil mnohem pomaleji, než jak tlouklo

Gingerovo srdce. A pak, ke své hrůze, spatřili, jak mdlé

měsíční světlo povadlo úplně.

Pro Gingera nastal konec světa, už neexistovala

žádná budoucnost, minulost už zatratila všechny své

vzpomínky, zbývala jen hrůzyplná současnost. Napětí

dostoupilo vrcholu a jen díky tomu, že se Ginger kousal

do rtů, nekřičel děsem. Vzápětí se však znovu šedý

proužek oblohy objevil.

Biggles se naklonil k Gingerovi a zašeptal: „Někdo

je venku. Ani hnout!“

Vteřiny trvaly celé minuty, minuty celé hodiny a ty

pak úplnou věčnost. Ale tam nahoře se nedělo vůbec nic.

„Už toho mám dost! Lezu se tam nahoru podívat,“

zašeptal Biggles nakonec. „Nemůžeme tady trčet celou

noc.“ Ihned se protáhl ke schodišti a zastavil se přímo

pod otvorem.

Nad ním už zase vládla tichá noc, nikde se

nerozštěkal ani černý pes či nezahýkal bezhlavý osel. To

už vedle Bigglese stál Ginger.

Biggles začal pomalu stoupat nahoru, Ginger s

příslovečným strachem, že zůstane mezi nebožtíky

opuštěn, ho okamžitě následoval. Schodiště bylo naštěstí

78

dostatečně široké, neboť po něm havrani přece museli

přenášet své oběti.

Biggles vystrčil hlavu z otvoru, nikdo nebyl v

dohledu. S hlubokou úlevou se v otvoru objevil i Ginger,

když…

S divokým zaburácením o kousek dál za prvním

náhrobkem vyletěl náhle neznámý bílý předmět a mizel

mezi kříži.

Ginger neviděl, co přesně ten větroň byl. Užaslý

skřek raději udusil ve svém hrdle a raději se sám schoval

zpět do kasemat. Biggles ho ale dloubl do žeber. „Je to

pryč. Vzmuž se! Vypadneme odtud!“ přikazoval hněvivě.

„Kam… kam to spadlo?“ koktal Ginger.

„Přeskočilo to zeď a zmizelo dole na cestě.“

„Jemine! Málem jsem zcepeněl strachem!“ slabě

poznamenal Ginger. „Tys povídal, že strašidla neexistují!

A co bylo tohle! Když to nebyl duch, tak co to tedy

bylo?“

„Uznávám, že to sice nevím, ale jsem si na výsost

jistý, že to nebyl žádný bezhlavý rytíř a ani domácí

poltergajst. Byl to obyčejný člověk!“

„Podle mě to lidská bytost nebyla,“ oponoval Ginger

stísněně. „Všiml sis, jak ten přelud třepetal?“

„Jistě!“ odsekl Biggles ostře.

To už vylezli úplně ven. Biggles rozsvítil baterku a

zamířil paprsek na zem, kde poprvé spatřili bílou paní, co

asi hřbitovním strašidlem nebyla.

„Podívej se!“ zvolal Biggles po chvilce a ukazoval

na pošlapanou trávu. „Jak jistě víš, duchové, upíři a

pohádkové bytosti po sobě nezanechávají stopy. Natož

aby ušlapali travičku. Podívej se, tady se dá dokonce

zjistit, kde ten čmuchal přelezl zeď.“

79

„Můj ty světe! Bigglesi, máš pravdu,“ uznal Ginger,

že už bylo strachu dost. „Vypadá to tak, že nás nesledují

strašidla, ale nějaký dvounohý stín.“

„Možná,“ pokrčil Biggles rameny. „Jsem si jist jen

jednou věcí. To převlečené strašidlo tady čmuchalo už v

době, kdy jsme lezli dolů. Vzalo si na sebe ten děsivý háv

jen proto, aby v strašpytlovi vyvolalo představu rejdění

nadpozemských bytostí cenících tesáky na nebohé

lidičky. Tak hloupý nápad to zase nebyl. Můj kamarád

Ginger je toho nejlepším příkladem,“ pousmál se už zase

rýpavý Biggles. „Kdyby mi to myslelo víc, mohli jsme

udělat to samé. Brzo se ale stejně dozvíme, kdo to byl, o

tom nepochybuji. Počkej, teď mne něco napadlo! … Ne,

na podobné závěry je ještě čas. Raději bychom měli ten

otvor zase uzavřít. Řekl bych, že by si Raymond liboval,

kdybych mu dnes mohl ohlásit výsledky. Jenže na druhé

straně by mu hned přibyly vrásky na čele, však víš proč.

Každopádně jsme se dostali do centra událostí, které mají

pěkně temné pozadí a vůbec nejde o tvé iluzorní

kamarádíčky, co vylézají z děr jen o půlnoci. Mám ale

takový dojem, že pan profesor Beklinder si s podobnými

stvořeními vytvořil docela přátelské vztahy a nejspíš si s

nimi občas zahraje i ďábelský mariáš.“

Bez jakýchkoli potíží znova otvor zavalili. Tyče

skončily ve vysoké trávě poblíž, aby je později mohli

znova nalézt. Následovala očista vnějších svršků, protože

zaprášení turisté plížící se nocí by zcela určitě v případě

nenadálého setkání s poldy příliš důvěry nevzbuzovali.

Následující návrat do hotelu nepřinesl žádné potíže

vyjma toho, že jim cesta trvala dvakrát dlouho, protože

vážili každý krok a krůček.

80

Biggles se zastavil pod otevřeným oknem jejich

pokoje a z kapsy vytáhl stočené lano. Vrátila se doba

dětských her na kovboje. Biggles roztočil oko na konci

lasa a pokusil se jím vrhnout tak, aby prolétlo oknem a

zachytilo se za pelest postele. Po několika neúspěšných

pokusech se přesvědčil, že by se uživil i na rodeu. Zbytek

noční operace už byl hračkou.

Biggles šplhal do pokoje první, Ginger ho vzápětí

následoval. Když vklouzl dovnitř, chytil Bigglese za

rameno tentokrát on.

„Něco ti teda povím…,“ zavrčel tiše.

„Copak má na srdci náš strašpytel?“

„Ta holka odnaproti nás viděla!“

„Cože? Kčertu, jak to víš?“

„Když jsem lezl nahoru, všiml jsem se, že se pohnul

závěs.“

Biggles jen vrtěl hlavou, když zavíral okno a stáčel

lano. „Prazvláštní na tom je,“ mudroval, „že já si tu

slečnu neumím nikam zařadit. Co je asi zač? Její příchod

do židova domku mohla být náhoda, ale teď…“

„Vychování ale nemá, když ani u toho seschlého

starce nezaklepala a vlezla dovnitř jako zlodějka! Na

druhé straně nás ale mohla sledovat už tenkrát.“

„To je pravda,’“ připustil Biggles. „Pokud je tomu

tak, namane se otázka, v čí prospěch pracuje. Její

útlocitná tvářička rozhodně nesvědčí o tom, že by patřila

k těm, kteří mají únos pana profesora na svědomí. Zdá se,

že tady pátrá na vlastní pěst za určitým cílem. Jakým?

Tak to fakt nevím. Nebo je taky jen zvědavá turistka.“

„Tak to ani náhodou,“ vybuchl Ginger, protože se

mu Bigglesův názor nelíbil vůbec. Koneckonců i Biggles

ho pronesl spíše ze zdvořilosti.

81

„Mně taky ne. Co si takhle vyměnit role?“

„Co tím chceš říct? Že budeme sledovat my ji?“

„Pokud by to neovlivnilo naše plány, tak proč ne.

Když nás ta holka nespouští z očí, nebudeme jí spouštět z

dohledu ani my, protože ona pro nás představuje reálné

nebezpečí. Daleko více mne ale trápí to tvoje strašidlo.

Zatím to celé nemá hlavu ani patu. Kdo si hrál na bílou

paní? Proč se tam vůbec to strašidlo zjevilo? Jedině tak

náměsíčný bude létat po hřbitově v bílém hávu bez

rozumného důvodu. Kdyby tam stál nějaký ten

černokošiláč, tak to bych chápal, ale bělostná éterická

bytost? To neberu. Lidi, kteří mají Beklindera, si

nebudou dělat takové komplikace a chovat se tak hloupě.

Umíš si představit, jak si von Stalhein nasazuje závoj a

strká pistoli za svůj útlý pas divoženky? Já ne. No, teď už

jsme v pokoji a mudrujeme a mudrujeme bez valného

výsledku. Napadá mě spousta dalších otázek bez

odpovědí.“

„Třeba?“

„Věděla ta strašidelná osůbka, že jsme dole v

kobce?“

„Musela nás vidět.“

„Jistě, a potvrzuje to i způsob, jak tam mezi hroby

švitořila. Každá věc má své správné místo a svůj čas, teď

je na řadě postel. Nic víc stejně nevymyslíme. Měli jsme

dlouhý den. Jsem docela spokojený, jak se pátrání

vyvinulo. Jen doufám, že za chvilku najdu ještě pár

odpovědí na mé dohady.“

„Co tím chceš říct?“

„Trochu se porozhlédnu po vedlejším pokoji.

Pamatuješ, jak jsem hoteliérovi tvrdil, že sedmnáctka je

mé šťastné číslo? Třeba tam zůstaly po Beklinderovi

82

nějaké stopy. Ve dne by to bylo zbytečné riziko. Dole na

věšáku visí klíč a já nevidím nic, co by nám mělo bránit v

tom, abych si jej nevypůjčil.“

„Mám pro něj dojít?“ nabídl se Ginger, když viděl,

jak Biggles pečlivě schovává lano za postel.

„Vezmi si baterku a dávej pozor. A pro lásku k

svému veliteli to laskavě nezpackej!“

„To už nech na mně,“ řekl sebejistě Ginger, kterého

ho už mrazení v zádech dočista přešlo. Opatrně vyšel na

chodbu a plížil se chodbou. Všude se rozléhalo naprosté

ticho, a tak se hned vydal k recepci.

Sebrat klíč by nebyl žádný problém nebýt

Gingerových vlastních nervů. Díky zvláštní atmosféře,

starodávnému rozložitému nábytku a vydýchanému

vzduchu mu připadalo, že se octl v hale strašidelného

zámku kdesi doma na pouti. Pak už proud světla z

baterky dopadl na desku s klíči. Ze stropu vylili kbelík

vroucí vody. Vyjma tří klíčů, které chyběly na háčcích,

byla deska plná.

Mezi těmi, které chyběly, byla pochopitelně

sedmnáctka. Gingerův vysněný lup ukradl už někdo před

ním. A tak teď ryšavý pilot vteřinu jen udiveně zíral,

další pak promrkal, než se obrátil na spěšný ústup.

„Je pryč,“ zašeptal, když strčil hlavu do pokoje.

Biggles jen zasyčel.

„Ten klíč si musel vzít sám hoteliér,“ pochyboval

Ginger.

„Nebo v tom pokoji někdo bydlí,“ domníval se

Biggles. „Tohle se musí prozkoumat. A co ostatní klíče?

Byly na místě?“

„Chyběla ještě patnáctka. Tam asi bydlí naše

příznivkyně. A náš vlastní.“

83

„Aha! Co myslíš, že ta naše křepelka dělá?“

„To bych ti teď večer zjišťovat neradil, nemravo!“

zhrozil se Ginger. „Proč ne?“

„Jak bys to chtěl udělat?“

„Nakouknu k ní do pokoje.“

„Jemine! Ty máš ale žaludek.“

„Pokud bude v pokoji, bude mít nejspíš zamčeno.“

„A když ne?“

„Tak není ve svém pokoji.“

„Co uděláš pak?“

„V případě že bude uvnitř, určitě si všimne, že se

dveře otevírají a jako správná ženská zapiští. Mně

nezbude než vzít nohy na ramena a schovat se pod

duchnu. Nikdy se nedozví, kdo ji nakukoval do

komůrky.“

„Co tím sleduješ?“

„Pokud se nemýlím, hned budu vědět, kdo si

vypůjčil sedmnáctku. Zůstaň tady, na tohle stačím sám,“

přikázal Biggles. Tiše otevřel dveře na chodbu a vyjukl

ven. Pak už chodbou našlapoval jako nejlepší baletka.

Bigglesova ruka spočinula na bronzové klice a velmi

lehce ji stiskla. Biggles si uznale pomyslil, že domovník

se tu určitě o dům stará více než dobře. Dveře se totiž tiše

otevřely a ani nezavrzaly.

Biggles nakoukl dovnitř. V záhlaví postele

dohořívala svíčka. Zato lůžko nikdo nepoužil. Biggles se

raději stáhl a vrátil se do jejich pokoje. „Jak jsem říkal,“

sykl a ušklíbl se. „Není tam. Vsadím celou výplatu, že je

v sedmnáctce. Jdu se o tom přesvědčit.“

„Už zase?“

„Musím. Stačí vzít za kliku.“

„Nepřeháníš to? Příliš pokoušíš štěstěnu.“

84

„To ale platí pro nás oba, příteli,“ culil se Biggles. A

znovu se tiše otevřely dveře na chodbu a Biggles se

proměnil v stín. Zavřít za sebou nemohl.

Mezi veřejemi totiž na chodbu vykukoval Ginger. K

sousednímu pokoji zbývalo Bigglesovi jen pět kroků.

Chodba se topila v modrém měsíčním světle padajícím

oknem na jejím konci.

Biggles lehce položil ruku na kliku. Pomalu ji stiskl,

ale tentokrát už úspěšný nebyl. Dveře příšerně zavrzaly.

Ginger se kousl do rtu. Vzápětí se už hotelem nesl

slabý výkřik hrůzy z márnice číslo sedmnáct. Biggles

chladnokrevně zavřel dveře a jako sprinter zmizel za

zády překvapeného Gingera. Dveře ani tentokrát za

sebou nezavřel úplně. Úzká štěrbina vytvořila ideální

pozorovatelnu. Kdesi dole bylo slyšet hodiny.

Pak už to napětí Biggles nevydržel. Otevřel dveře

úplně a podíval se směrem ke schodišti. Spatřil šedou

postavu mizející v přízemí. „Šla vrátit klíč,“ zašeptal.

Pak se postava objevila znovu. Dlouhý stín se

protahoval podle zdi. Byla velká tma na to, aby Biggles

viděl příliš zřetelně.

Otevřely se dveře a v záblesku plamene svíčky

spatřil Biggles dívčinu tvář. „Je to ona,“ zasyčel

vzdorovitě. „Má něco společného s Beklinderem! Byla v

sedmnáctce!“

„Možná, že slyšela, když jsi vyslýchal toho

havrana?“

„Pravděpodobně,“ odsekl Biggles lakonicky.

„Mám si dojít pro tu sedmnáctku?“

„Ne! Bylo by to příliš nebezpečné. Třeba nás

pozoruje a my nevíme, co by udělala. Mám lepší plán.“

Biggles došel ke zdi, která dělila oba pokoje. Byla

85

roubená a mezitrámové prostory byly vyplněné pouhou

sádrou. Tak tady by se minulý stavitel otáčel v hrobě,

pomyslil si Biggles, ale přesto zvedl vítězně prst. V ruce

se mu zjevil šroubovák. Po zemi rozložil dva ručníky tak,

aby ani jediný kousek omítky nespadl na koberec.

Přestože se sádra rýpe převelice dobře, práce mu od

ruky nešla.

Až po chvilce se šroubovák dostal na druhou stranu.

Špehýrka jako dělaná pro zvědavce. Biggles přiložil

k dírce oko a pozorně si místnost prohlížel. Neuviděl

však nic. Ušklíbl se a zavrtěl hlavou.

„Tohle musíme nechat na zítřek, dneska už s tím nic

neudělám.“

Ginger si zhluboka zívnul. „Tak to si už konečně

dám šlofíka! Bez strašidel a bez tebe!“

86

Kapitola sedmá

Vykutálení ptáčkové

Gingerovi připadalo, že skoro ještě nezavřel oči,

když se znova probral. Z podřimování ho totiž probudil

podivný zvuk. Protáhl se a začal hudrovat. Nebylo lehké

určit, odkud ten šramot přichází. Pořád se mu zdálo,

jakoby někdo tiše klepal na dveře. Nadzvedl se na

loktech a málem uctivě vykřikl: „Pojďte dál!“

Bleskurychlý pohyb na druhé posteli ho však přesvědčil,

že i Biggles se už dokázal v celé situaci zorientovat.

Právě si přikládal prst na ústa. „Tiše,“ zacukroval

Gingerovi do ouška.

„Co se děje?“ zašeptal rozespalý zrzek.

„Někdo je u sousedů.“

A znova tiché klepání. Teď už bylo zřejmé, že zvuk

přichází od zdi, ve které Biggles vydlabal dírku.

Než se Ginger vyhrabal z postele, Biggles už odkryl

otvor a světlo z vedlejší místnosti úzkým paprskem zalilo

jejich pokoj. Okamžitě ale pohaslo, kdy jeho tok zastínilo

Bigglesovo tělo. Protože se ale k špehýrce mohl sklánět

jen jeden špión, Ginger si klidně sedl na pelest, klátil

nohama a čekal, až mu Biggles sdělí všechny novinky.

Uběhlo hezkých pár minut, než mu Biggles naznačil, že

je teď řada na něm.

V sedmnáctce se ale zase tak naplno nesvítilo, a tak

Gingerovi trvalo hodných pár vteřin, než si jeho oči

přivykly. Na nočním stolku svítila malá lampička a

osvětlovala zastlanou postel a neznámý bílý objekt, který

87

se tiše sunul pokojem. Ginger nejdříve viděl jen dlouhý

stín. Když se ale vzpamatoval, ihned pochopil, oč se

jedná. Místní márnicí se tiše plížila lidská postava v

noční košili. Náhle pootočila hlavu, jakoby se zadívala

někam na poličky s knihami. I jeden pohled by Gingerovi

stačil, aby věděl, kdo je ta osůbka. Ano, dívka, která je už

tolikrát uvedla do rozpaků, slídila v čísle sedmnáct.

Ginger s úžasem sledoval, jak si dívka občas klekla

a tichým klepáním na podlahu zkoumala, zda se pod ní

něco neskrývá. Představení se ale už začalo chýlit k

nečekanému závěru.

Při jednom pokusu se ozval mnohem dutější zvuk.

Dívka v bílém zareagovala jako blesk. Držela v ruce

jakýsi neznámý a lesklý předmět, když si znova klekla k

jednomu prknu. Několik pohybů a v podlaze se ukázal

otvor široký okolo půl metru. Dívka vítězoslavně

vydechla. To už Ginger nevydržel a Bigglesovi naznačil,

že po něm vyžaduje nějaké vysvětlení.

Několik vteřin ticha. Pak se Biggles obrátil k

Gingerovi, který už zase rozjímal na hraně postele. „Je

pryč,“ řekl tiše. „Našla, co hledala, a tak se vrátila do

svého pokoje.“

„Viděls ta padací dvířka?“ zeptal se Ginger.

„Jistě.“

„Musela vědět, že tam někde jsou.“

„Pochopitelně.“ Z Bigglese se stal nemluva.

„Zdá se, že toho ví o téhle perníkové chaloupce víc

než dost. Víc než my určitě. Takže je tady někde

podzemní chodba. Kam ale vede, toť otázka.“

Biggles ale zavrtěl hlavou. „To těžko, jsme přece v

prvním patře,“ usmál se. „Detaily se ale dozvíme, až se

tam sami podíváme. Ta bílá paní náš úkol jen

88

komplikuje, ale mně se zdá, že se snaží o totéž jako my.

Skoro bych se přimlouval, abychom se s ní dohodli a

vyměnili si poznatky. Zatím jsem ale tuhle možnost

zavrhl, ta dáma působí příliš podezřele a koneckonců nás

také hlídá na každém kroku. Nedá se dělat vůbec nic, jen

čekat. Kolik je hodin?“ zeptal se sám sebe, když se

podíval na hodinky.

„Třičtvrtě na šest,“ pokračoval. „Moc jsme toho

nenaspali, ale lépe něco než nic, ne? Teď už to nemá

cenu zalézat pod peřinu, za chvilku se rozední. Nemohu

se už dočkat, až toho holuba vypustíme. Bude se mi pak

lépe dýchat.“

„Máš snad nějaké důvody, aby ti zaskočilo?“ zděsil

se Ginger, protože nemohl nalézt žádný důvod

Bigglesovy tajemné poznámky.

„Nevím, každopádně je ale ještě příliš brzo,

abychom šli na ranní procházku. Na nevyspalé turisty až

příliš brzo. Tady teď neplatí, že ranní ptáče dál doskáče.“

„Zbylo nám přece okno?“ ozval se Ginger.

Biggles si ho ale pohrdavě změřil. „V žádném

případě. Okno si musíme nechat jako ústupovou cestu

pro případ nouze. No, hezky se natáhnu a dám si

cigaretku. Třeba mne něco napadne. Klidně posnídáme a

pak se vydáme na túru.“

„Príma, šéfe.“ Ginger si schoval hlavu v dlaních.

Třeštilo mu v ní a před očima mu běžel jakýsi film. Kde

tu dívku jenom viděl? Ty rysy? Kde to jen bylo?

Nemohlo to být tak dávno… Na rande moc nechodím,

žádné ženské pořádně ani neznám, říkal si pro sebe.

Počkat!

A najednou to věděl! Je to vůbec možné?

89

„Bigglesi!“ vykřikl. „Já vím, kdo to je! Ježíšku na

křížku! Já to fakt vím!“

Biggles zvedl obočí. „Co už zase víš? Snad ne to,

kdys naposled políbil bílou paní?“

„Přesně!“

„Jak to myslíš?“

„Jak to říkám! Vím, kdo je ta dívka! Pokud tomu tak

není, tak ať se propadnu!“

„Tak to honem vybal, Sherlocku Holmesi!“

„Beklinderová!“

A teď už mrkal i Biggles. Rozšířily se mu zornice a

na jeho tváři se rozlil výraz polapeného filuty, který sedl

na lep vlastnímu vtipu. „Vlastně máš pravdu,“ vyštěkl

skoro hněvivě. „Může to být ona. Ta podoba na tatínka.

Ten samý výraz tváře. Jasně, je to ona! Gingere, jsi

hlavička!“ Byla to první slova chvály, kterými Gingera

počastoval od okamžiku, kdy přistáli. „Ne, to nemůže být

náhoda. Už to začínám chápat!“

„Já stále ještě ne,“ zchladil Bigglesovo nadšení

Ginger. „I náhody mají své hranice.“

„To jistě. Beklinder sice nikdy neřekl, že má dceru,

ale proč by se tím taky chlubil. Mluvil o své ženě, ale ta

mladá holka je na něj příliš mladá. Takového stařečka by

si taková kráska nikdy nevzala. Ne, je to Beklinderova

dcera, o které jsme neměli ani nejmenší tušení.“

„Proč o ní ale nikomu neřekl?“

„A proč by měl? Udržel ji v tajnosti i před

ministerstvem zahraničí. Proč tu skutečnost utajil, leda…

leda… Ano, to by šlo! Co když to byla past? Gingere,

zdá se, že se dostáváme k motivu, proč pan profesor vzal

tak rychle nohy na ramena. Máme ale jedinou šanci, jak

pokračovat. Promluvit si s tou Bílou paní, než se nad nad

90

ránem rozplyne. Ví toho určitě víc a může nám

poskytnout neocenitelné informace. Kolik je hodin?

Skoro půl sedmé. Oblečme se. V sedm jdeme dolů.

Pustíme holuba a pak si s ní půjdeme promluvit.“

Ginger nic neříkal a zmizel v koupelně. Netekla

teplá voda, takže oholit se ve vodě z horské bystřiny zase

taková slastná pohádka nebyla. Když hodiny v hale

odbily sedmou, vcházeli naši turisté ze dveří už do čilého

hotelového ruchu.

„Guten morgen,“ ozvalo se hned na chodbě. Stála na

ní zdejší pokojská. Široce se usmívala, když rovnala

špinavé ručníky a prostěradla. A právě na něm spatřil

Biggles naprosto jasný otisk boty. Ušklíbl se. „To tady

opravdu máte takové hosty, co šlapou po ložním prádle?“

zeptal se zdvořile.

Stará žena se zamračila. „To je ta dnešní mládež,“

odpověděla skoro nešťastně. „Už dvakrát tenhle týden

jsem u ní musela měnit ručníky a prostěradlo!“ Kývla

hlavou k pokoji, kde bydlel jediný host. Zase jejich bílá

paní. „Špindíra jedna nemravná! V pokoji určitě nespí,“

stěžovala si dál. „Chodí spát pozdě a ráno už tam nikdy

není.“ V jejích vráskách se dalo číst, že se zkaženým

chováním dívky na vdávání jen těžko může oddaná

katolička souhlasit. Pak se uklonila a klátivým krokem

unavené ženy odešla.

„Rychle!“ vykřikl Biggles hlasem, který nesnesl

odporu. Vrhl se k dívčímu pokoji, jehož dveře zůstaly

otevřeny. „Kryj mi záda!“ vydechl a zmizel uvnitř.

Během chvilky se ale na druhé straně zase objevila

ona pokojská.

„Zpátky!“ sykl Ginger dost hlasitě, aby to Biggles

uslyšel.

91

V mžiku stál vedle Gingera. Stará žena pak spatřila

dvojici turistů, jak už si spokojeně povídají při sestupu do

haly.

Majitel hotelu stál v hale s koštětem a zametal.

Biggles se zdvořile zeptal, zda není příliš brzy na ranní

kávu. Když se mu dostalo ujištění, že host je v hotelu

pán, posadili se ke stolu a čekali na číšníka.

„Zjistils tam něco?“ nedočkavě se zeptal Ginger a

přitáhl si židli blíže ke stolu.

„Nic moc,“ škubl Biggles koutky. „Každopádně už

máme onoho ducha, co tě tak přiváděl do vytržení v noci

na hřbitově!“

„Chceš říct, že to… to byla ona?“

„Vůbec o tom nepochybuj. Použila ložní prádlo z

pokoje, když si hrála na toho poltrgajsta. Když se nám

pak snažila zmizet, nejspíš si šlápla na cíp.“

„Co tam ale mohla hledat?“

„Skoro bych řekl, že totéž co my. Taťku.“

„Bylo v jejím pokoji ještě něco, co by stálo za řeč?“

„Ano. Pokoj byl pečlivě uklizen, pár minut a já taky

nejsem čmuchací pes, abych něco našel. Na nočním

stolku ale ležela baterka. Pak tam taky ležela knížka.

Unterhamstadtské letopisy. Byl to jakýsi stoletý

průvodce, který se už v normálních knihkupectvích

neprodává. Snad se ještě občas dá sehnat v

antikvariátech. Uvnitř byla záložka, takže jsem se

podíval, co si zrovna četla. Představ si, že si dokonce

několik řádků podtrhla. Hádej o čem? No, o tom hradu

přece! Ani se nedivím, že jí to zajímalo. Nepamatuji si

sice přesně text, ale význam ano. Zdejší horalové věří

jedné středověké legendě o dlouhých tajných chodbách

92

spojujících hrad s klášterem Svatého Štefana. A taky s

hotelem.“

93

Tentýž číšník, co jim servíroval večeři, přinesl

podnos s dvěma šálky kávy a čerstvými rohlíčky…

94

„Jemine!“ Ginger málem vyskočil. „S tou chodbou

ze sedmnáctky jsem měl pravdu! A tys mi nevěřil!“

Biggles nervózně přikývl. Po nočním běsu se

Gingerovi opravdu vrátila jakási jasnozřivost. Musel to

přiznat i jindy jedovatý Biggles. „Nedá se o tom

pochybovat. Ta dvířka vedou do místnosti v přízemí a

odtamtud se nejspíš přes dvojitou stěnu vstupuje do

kasemat. Staří zedníci byli na podobná překvapení

opravdoví koumáci. A to tu ještě neměli faraóny.“

„Ta dívka se musela o té chodbě dozvědět z té

knihy!“

„Možná, ale v té kapitole o hradě nic podobného

nebylo. Podle průvodce ale ta chodba existuje pouze v

legendách. Ale Bílá paní věděla, že skutečně existuje.

Byla si jistá na sto procent. To nemohla být náhoda nebo

štěstí. Jak ale mohla vědět, že se do ní sestupuje ze

sedmnáctky? Už je těch náhod nějak moc. Naše

přítelkyně ze hřbitova toho ví o hotelu mnohem víc než

sám majitel. A to se mi dvakrát nelíbí.“

„A já si myslel, že jsme to klubko rozmotali docela,

ale teď se nám na niti už zase začala dělat oka.“

„Ba ne, když budeme sledovat kudy vede, tak se z

toho bludiště brzo dostaneme.“

„Kčertu, kam ale ta holka mohla tak brzo ráno jít?“

„Už se konečně něco děje!“ rozzářil se Biggles.

„Nesou nám kávu, víš!“

Tentýž číšník, co jim servíroval večeři, přinesl

podnos s dvěma šálky kávy a čerstvými rohlíčky. Ranní

snídaně opravdu stála za chvilku zdržení.

„Zase jedno probuzení jako u maminky,“ liboval si

Biggles, když za sebou zavírali dveře hotelu. Okamžitě

zamířili k lesnímu porostu, kde schovali košík s holubem.

95

Ostré vrcholky hor obklopujících zdejší městečko se

rýsovaly proti modré obloze. Ve vzduchu se vznášela

svěží vůně borovicového jehličí a pro ekology

představovala zdejší krajina poslední výspu přírody,

kterou ještě nezničila ruka nějakého kazisvěta.

Hluboce zamyšlený Biggles šel vepředu, Ginger za

ním a vůbec se ho nedovažoval rušit.

Došli k lesu. Koruny stromů se ještě koupaly v

mlžném oparu. Biggles se rozhlédl.

„Myslím, že to můžeme zkusit,“ řekl napjatě.

Vstoupili na lesní stezku, která je měla přivést k místu,

kde schovali svého holubího pošťáka. Ani tady v lese se

život ještě neprobudil. Ale zvířata tu jinak žila v hojném

počtu. Ginger se všiml králičích bobků Biggles zase stop

po divočákovi.

Vzduchem se už ale neslo trylkování ptáků. Biggles

se podíval do korun, ale žádného okřídleného pěvce

neviděl. Pokrčil rameny a pokračoval v chůzi. Za chvilku

ho ale znova zarazilo podivné prozpěvování nad hlavou.

„Poslouchej! Nezdá se ti poněkud podivné, že to

zdejší ptactvo si švitoří, aniž vylezlo z hnízd?“

Ginger se podíval nad sebe. Nebylo to už jen

náhodné pozorování, ale průzkum zorného pole bitevního

stíhače. „Vlastně jsem si toho taky všiml! Vypadá to tak,

jakoby si ptáčkové navzájem odpovídali… Na signály!“

„Přesně tak,“ sykl Biggles. „Nejsem žádný virtuóz,

ani ornitolog, ale ať mne někdo přesvědčí, že takhle

trylkuje zpěvné ptactvo!“

„Takže si taky myslíš to co já? Že to vůbec nejsou

okřídlenci zpěvaví?“ podotkl Ginger tiše.

„Nechci se nebo je zbytečně plašit,“ prohlásil

Biggles,

96

„ale každopádně z toho plyne, že nás černokošiláči

sledují. Pokračuj, nesmíme se chovat vyjukaně!“

„Ksakru!“

zavrčel

Ginger.

„Neměli

bychom

nějakému ptáčkovi udstřelit nejdřív křídlo, než půjdeme

pro toho našeho poštovního kurýra?“

„Ne, musíme pokračovat nenápadně!“ odpověděl

Biggles prostě. „Následuj mě.“

Následujících pár minut by se botanik a zoolog divil,

jaká roztodivná zvířata žijí v listnatém lese. Biggles si s

Gingerem živě vyprávěli o stromech, plodech a houbách,

ačkoliv by nerozeznali lípu od dubu a jezevce od

veverky. Pak ji také skutečně uviděli.

Veverka šplhala nahoru po kmeni a dva turisté se

upřímně rozesmáli, když zmizela v dutině stromu.

„Tady si odpočineme,“ navrhl Biggles. „Třeba se

bude něco dít. Uvidíme. Seď klidně a chovej se

přirozeně.“

Vyjmul z batohu malý náčrtník, který měl podpořit

představu, že je umělec. Protáhl se a začal kreslit ranní

les. Vzduchem se neslo další hvízdnutí, kterému zcela

evidentně někdo odpovídal. I bez velké představivosti se

dalo domyslet, odkud vítr fouká.

Uběhlo pět minut, v nichž se oba vyzvědači snažili,

aby jejich oči přivykly rannímu šeru. Už bylo zcela

evidentní, že se k nim někdo blíží. Na úpatí lesa se

objevil pes. Pořádná alsaská doga.

Strašidlům z pohádek ještě nebyl konec. Doga se

zastavila, když spatřila sedící dvojici, vycenila zuby a

pozorně je pozorovala svýma očima podlitýma krví.

Zůstala tam stát jako zvědavec, který se neodvažuje blíže

přiblížit, i když se také nehodlá příliš vzdálit. Byl to

prostě hlídač, který si hodlal udržet své výsadní

97

postavení. Ozval se další hvizd. Pes táhle zavyl a zmizel

ve křoví.

Biggles se podíval na Gingera, položil si prst na

ústa, ale ten klidně pokračoval v malování. A zase sotva

nepostřehnutelné ticho ničilo jejich útroby napnuté k

prasknutí. Ne, už to ale nebyla hrobová tišina, neboť

kdesi nedaleko se spolu tiše bavili dva muži.

Najednou zapraskala větvička a Ginger ucítil, jak

mu po zádech už zase začíná téct studený pot. Ti dva

muži měli příliš jasný směr, než by se o něm dalo

pochybovat. Biggles si ale klidně čmáral dál.

Gingerovy oči zachytily bleskový pohyb. Beze slova

se dotkl Bigglesova ramene. Ten poklekl a zahleděl se do

křoví. Hájem kráčela osamělá rozložitá postava v

uniformě domobrany a vážila každý krok přes otevřenou

mýtinu. Ginger se všiml, že tentokrát to není

tmavokošiláč, jak by předpokládal, ale ten chlap měl na

sobě zelenošedou blůzu. A znovu zapraskaly větvičky.

Vzduchem se nesl další svist. Ptáčátko vypadlo z hnízda.

Ginger se podíval na Bigglese vyplašenýma očima.

„Už to začíná být poněkud otravné,“ zašeptal. „Obkličují

nás.“

„Ano, ale mám takový dojem, že jsme se jim na

chvilku ztratili,“ odpověděl Biggles neslyšně. „Můžeme

tu jen sedět a doufat, že jsme je ztratili navždy.

Každopádně se musíme k tomu holubovi dostat, ale

kdyby nás s ním chytili, tak…“ Odmlčel se a jeho obličej

se zkroutil do výmluvné grimasy.

Slova jim mrzla na rtech. Ginger už zase zažíval

pocity, které se mu po dobrodružství dole pod zemí ještě

tak úplně nevymazaly z paměti. Minuty mu připadaly

jako hodiny a hodiny by pak pro něj měly délku celé

98

věčnosti. Zlověstné pískání jim tak hrozné už

nepřipadalo.

„Možná, že bychom se mohli pokusit dostat se

kousek blíže,“ navrhl Biggles tiše. Vstal. „Tak blízko,

aniž bychom vzbudili podezření. I kdyby nás chytili, z

čeho by nás mohli obvinit?“

„Ty si nemyslíš, že po nás pátrají, vid?“

„Naprosto ne. Daleko pravděpodobnější se mi zdá,

že vědí, že se tu někdo motá. Dostali rozkaz, že mají

dávat jen zvýšený pozor.“

Pokračovali tedy v chůzi, ale ne přímo k cíli. Po

dlouhé obklice se dostali až na dohled kraje lesa, v němž

schovali své padáky i holuba.

„Teď právě stojíme na ostří nože. Stačí jeden krok a

řízneme se až do krve,“ hodnotil Biggles situaci.

„Nemáme, kam chvátat. Dáme si malou pauzu a pak

uvidíme, jak se věci vyvinou. Dávej pozor, ale žádný

nepozorný pohyb.“

„Mám takový dojem, že si teď hrajeme na policajty

a zloděje,“ zavrčel Ginger. „Já už ale nejsem skautík.

Tohle nicnedělání je snad ještě horší než bobřík mlčení.“

„Pro tebe určitě,“ rýpl si Biggles. V křoví, právě nad

místem, kde v díře u kořene stromu odpočíval holub, se

znovu objevila alsaská doga. Zda to bylo stejné psisko

jako před chvíli, teď nehrálo žádnou roli. Tentokrát byla

na vodítku a vlekla za sebou svého psovoda v černé

košili. Skoro to tak vypadlo, že spolu šli na obyčejnou

procházku. Najednou se ale zvíře zastavilo, pohodilo

hlavou a zhluboka zavětřilo. Sklonilo hlavu k zemi a

znovu nasálo pach. Voják si všiml, že doga změnila

chování a začala větřit. Psovod vydával rázné ale tiché

pokyny.

99

Bigglese polily rozpaky, neboť najednou nevěděl, co

dál. „Utíkat by nemělo cenu. Viděli by nás, kdybychom

se pohli. Bude lepší, když zůstaneme v klidu a budeme

čekat, jak se věci vyvinou.“

Mezitím voják vložil do úst píšťalku a zahvízdal na

vábničku. Okamžitě dostal odpověď.

„Můj ty Bože! V tom lese se snad vyrojili,“ bručel

Ginger. „Podívej se… vidíš!“

Ginger se ani nemusel příliš namáhat. Doga se

přikrčila a vzápětí vyrazila jako blesk. Za chvilku už

Biggles věděl, kolik uhodilo. Zvíře se vynořilo za

stromem a z huby mu odletovalo holubí peří.

Voják, který ihned pochopil, že poštovní holub

nepatří mezi sýčky a kukačky, které žijí v korunách

stromů, se sklonil do otvoru a vytáhl rozbitý košík. Doga

dala opeřenci dala co proto.

„A je to za námi,“ vzdychl Biggles. „Nezbývá než se

odtud zdekovat. Když nás tady najdou, přijdeme o

křidélka i my.“

Dramatický vývoj situace ale zdaleka ještě

neskončil. Štěkot psů, vzrušené výkřiky a praskání větvi

dokazovalo, že honci vstoupili na stopu štvance. Na

mýtinu vběhla dívka v hnědém. Otřásla se hrůzou, když

spatřila dalšího vojáka se psem. Pokusila se o další

úhybný manévr. Muž ji ale zahlédl a vykřikl. Dívka

neuposlechla jeho ostrou výzvu, aby se zastavila.

Hnědá sukně se míhala mezi stromy, jak se dívčina

snažila zmizet ve křoví mezi stromy. Černokošiláč vytáhl

revolver a třikrát vystřelil. Teď už nezpívali ptáčci, ale

vzduchem burácely hromy.

Na kraji lese se objevil další muž v černém. Biggles

už na nic nečekal a Gingerovi naznačil, že nadešel čas i

100

jejich ústupu, i když v přesně v opačném směru, než kde

se neznámá dívka ztratila v porostu.

Biggles běžel vzhůru po mírném svahu, ale na

otevřené pole se neodvážil. „Dávej pozor na králičí díry!“

vykřikl na Gingera. Všude na okraji lesa muselo žít celé

stádo těchto hlodavců.

Celou čtvrthodinku pádili jako zběsilí a až v

okamžiku, kdy už neslyšeli žádné pískání či štěkání psů

zvolnili krok. „Nesledují nás,“ oddechl si Biggles.

„Vlastně nás ani neviděli. Naše Bílá paní se tentokrát

zjevila jako dobrá víla a odlákala jejich pozornost.“

„Jsou to lumpové, ti tmavokošiláči,“ nadával Ginger.

„Neváhali střílet i na dámu. Zasáhli ji?“

„Těžko.“

„Myslíš, že ji obviní z té aféry s holubem?“

„Zcela určitě. Nepřeji ji nic zlého, ale doufám, že je

tahle souvislost napadne. Na galantnost k dívkám

nemáme čas. Bude si muset poradit sama.“

„Musela nás sledovat, nebo byla v lese už dávno

před námi.“

„Podle mě tam byla mnohem dříve. Pak nás

sledovala. Teď mne ale trápí ztráta kurýra. Je to naprostá

tragédie.“

„Má to za sebou. My asi půjdeme brzo za ním,“

bědoval Ginger. „Hlídají to tu jako ostříži. Když nás tady

najdou podruhé, už nám nepomůže ani duch svatý.“

„Dobrá, máme ale jednu výhodu,“ poznamenal

Biggles. „Víme, že nás sledují. Mám takové svrbění v

zádech, že zatím jde všechno až příliš v rukavičkách.

Čím dál odtamtud budeme, tím lépe.“

„Jak doručíme Raymondovi zprávu?“

„Přes Algyho. To je, bohužel, naše jediná naděje.“

101

„To ale znamená, že bude muset přistát.“

„Ano. Je to nepříjemné, ale naše závěry se musí

dostat do štábu co nejdříve. Počkej, možná… Ještě je tu

jedna možnost.“ Biggles se zastavil a vyndal mapu z

kapsy a pečlivě si ji prohlížel. „Nemůžeme si sice dovolit

poslat normální dopis přímo z Unterhamstadtu,“

mudroval, „ale šest mil odtud leží Garenwald. Pošleme

Raymondovi pohlednici. Naformuluji to tak, že se zdejší

cenzorové budou divit, jaké je tu krásné počasí, i když

prší, ale skutečný význam zprávy jim nedojde. Jemu ano.

Když napíšeme, že truhlice je prázdná, bude hned vědět,

že pan Beklinder běhá na sluníčku. Pohlednice by mohla

dojít, koneckonců zdvořilost je nám Angličanům vlastní.

Pohlednice se posílají pravidelně. Ničemu tím ublížit

nemůžeme. Navíc, výlet do Garenwaldu je docela dobrá

výmluva, proč jsme se tak zdrželi.“

„Jdeme na výlet,“ poznamenal Ginger horečnatě.

„Mám ale takový pocit, že tady bruslíme na pěkném

tenkém ledě, který už začal praskat. Byla by škoda,

kdyby se nad námi zavřela voda a Raymond ani nevěděl,

že si Beklinder někde v suchu a teple vydělává tím svým

třaskavým nádobíčkem.“

„Na nic jiného nemyslím celou tu dobu,“ dodal

Biggles. Rázným krokem zamířil ven z lesa…

102

Kapitola osmá

Na scénu vchází von Stalhein

Slunce už zapadalo za vrcholky borovic na svazích

kopců, když s prachem na teniskách po celodenní túře

znovu vstoupili do Unterhamstadtu. Pohlednice s

nevinným obrázkem zámku a ještě nevinnějším textem,

ale úplně jiným významem, už byla kdesi na cestě ke

svému adresátovi.

Velice dobře povečeřeli ve vesnické restauraci, a

pak se celou hodinu jako opravdoví milovníci historie

věnovali místním pamětihodnostem.

Už se schýlilo k večeru, když v poklidu vešli zase do

hotelové haly. Přestože se celou cestu na místní

obyvatele zdvořile usmívali, v hlavách se jim rodila jedna

možnost za druhou a oni vlastně celou dobu jen

diskutovali o možném vývoji situace. Ztráta holuba by

sama o sobě nebyla katastrofou, ale to, že vlastně padl

přímo do rukou tajné policie nepřítele jejich úkol

rozhodně nezjednodušilo. I tomu největšímu hlupci

muselo dojít, že jim tu kdesi v revíru řádí pěkná škodná.

Ani podivná epizoda s dívkou, po které se místní

policie nerozpakovala střílet, jim na klidu nepřidala. Za

jiných okolností by návrat do hotelu představoval velké

riziko, ale teď byla zcela určitě za vyzvědačku

prohlášena jejich Bílá paní. I když ne tak úplně nevinně,

tak Bigglesovu pátrání teď pozici trochu usnadnila.

Každopádně už ale místní domobrana společně s

vedením tajné policie tušila, že se jim tady v

103

Unterhamstadtu vaří horká polévka. Biggles se pořád

nemohl zbavit dojmu, že i jejich sledování je jen běžnou

součástí policejní rutiny v tomhle vojenském státečku,

kde nad vším bdí ozbrojená kohorta pana knížete.

Vysvětlila se tím alespoň jedna věc. Ta dívka určitě

s místní tajnou policií nespolupracovala. Bigglesovi bylo

také jasné, že se tady na zámku dějí věci, které by neměly

uniknout britské rozvědce.

Biggles po dlouhé debatě rozhodl, že se klidně vrátí

do hotelu a budou předstírat své historicko přírodovědné

záliby. Důvodů k návratu ale bylo víc. Jejich útěk by

vyvolal neúnosnou aktivitu policie a zcela by zmařil

přílet Algyho. Zatím nedokázali přijít na jiný způsob

záchrany než bleskového odletu s Algym. A přistání

potřebuje dostatek času na přípravu.

Navíc přece ještě nedokázali zjistit, jak to bylo s

panem profesorem. A jak platí pro Bigglesovu chásku

pokaždé, když se dají do boje, bez boje se nevzdávají.

Jak se bude situace dále vyvíjet, záviselo na tom, zda

dívku najdou v hotelu. Pokud padla do rukou nepřítele,

jejich naděje na spojenectví se rozplyne. Pokud se jí

podařilo utéci, pak se budou muset rozhodnout, jak ji

oslovit.

Biggles se v hale podezřívavě rozhlížel. „Za chvilku

uvidíme, kam jsme se až dostali,“ řekl opatrně. „Gingere,

chovej se přirozeně, ať se děje cokoli. Kdyby nás chtěl

někdo vyzpovídat, budeme se tvářit, jako kdyby nám

uletěly včely a budeme pořád dokola tvrdit, že jsme byli

v Garenwaldu.“

V hale je ale nikdo nečekal, ani hoteliér neseděl za

přepážkou. Všude vládl naprostý klid.

104

Biggles se podíval také přes skleněné dveře do

jídelny. „Na západní frontě klid,“ sdělil nedočkavému

Gingerovi. Vzal si klíč z háčku. Pak už stoupali po

schodech ke svému pokoji.

Nikdo je neviděl a když Biggles zavíral dveře,

zhluboka si oddechl. „Paráda! Nic jsem nenamítal, když

jsi nechal venkovní dveře otevřené. Už jsem se viděl, jak

pelášíme, až se nám práší za nohama. Mimochodem, ty

uniformy! Jakoby mě polil mráz, když je vidím!“

„Ani se nedivím,“ dodal Ginger a vzpomněl si, co se

o nich vypráví na ostrovech.

Biggles se usmál. „Byl jsem už opravdu připraven

na všechno,“ souhlasně přikyvoval. „Ta zdejší klidná

atmosféra připomíná ticho před pořádnou bouřkou. Spíš

před hurikánem. Ani teď se mi nezdá, že ten zdejší

pohádkový hotýlek je opravdu tak poklidné místo k

rozjímání. Naše karty ale mají jen jednu barvu, hrajeme

si dál na turisty, i když teď mne zajímá něco jiného. Jak

dopadla ta dívka? Pokud je tady, musí být ve svém

pokoji. Klíč na háčku nevisel, což ovšem neznamená, že

tady je. Jdu se osprchovat, pak si dám dole nějaký drink a

počkáme na druhou večeři. Pak se budeme muset poradit,

co dál. Nemá cenu si něco plánovat, když nevíme, jak se

věci mají.“

„Co s Algym, až se tady objeví?“ zeptal se Ginger

okamžitě.

„Naše dohoda zněla, že má uskutečnit první přelet

hned, jak to počasí dovolí a pak jej za vhodných

klimatických podmínek opakovat. Stačilo by, kdyby se tu

objevil až za tři dny. Určitě mu ale připadá, že bojuje na

vedlejší koleji, takže se tu zcela určitě bude motat už

dneska. Bude mít aspoň nějaký úkol, protože jinak se

105

zblázní nervozitou. Však ho znáš. Dnes v noci bude dost

jasno, takže si tady nad kopci bude určitě poletovat.

Rozhodně ho ale nevystavím nějakému riziku, když mu

stejně nemáme co předat. Když neuvidí žádné signály,

vrátí se na základnu.“

Oba se osprchovali. Ginger si otíral ruce do ručníku,

když se skoro omylem podíval oknem na dvůr. Zkoprněl.

„Bigglesi, po… podívej!“ ukazoval před sebe.

Biggles

okamžitě

pochopil,

že

jim

hrozí

bezprostřední nebezpečí.

„Tam vzadu, u té garáže,“ vydechl Ginger. „Tam

pod tím žebříkem na půdu! Stojí tam! Je tam jeden

černokošiláč!“

„Hrome! Máš pravdu! Je tam.“ Bigglesův hlas zněl

značně tvrdě. „Tam u kolny je další. Zdá se, že pomalu

uzavírají kruh. Zmiz od toho okna!“ vyštěkl rázný

rozkaz.

Ginger ustoupil, ale přesto po očku bedlivě

pozoroval muže u garáže. Biggles mezitím vyšel na

chodbu a tiše za sebou zavřel dveře.

Za dvě minuty byl zpátky. „Hotel je jich plný,“ řekl

vyrovnaně. „Vzadu pod stromem je jich pěkný hlouček.

Na konci chodby stojí taky jeden. Před hlavním vchodem

hlídkují další dva. Mám takový dojem, že spadla klec a

my sami vlezli do pohádkového žaláře.“

„Co dál?“

Biggles si sedl na hranu Gingerovy postele a zapálil

si cigaretu. „Tak, tak, co teď? Hamletovská otázka! Jasné

je, že z hotelu se tak snadno nedostaneme. Podobný

pokus by vyvolal jen další trable.“

106

„Pak to tedy vypadá, že můžeme vyjít z pokoje

rovnou s rukama nad hlavou,“ hořce poznamenal Ginger.

„Já se ještě nestačil ani pomodlit.“

„Musel bych lhát, kdybych ti teď naléval nějaký

optimismus do žil.“ Ani Bigglesova nálada nedokázala

malomyslný pesimismus odvrátit.

„Co chceš dělat? Vzdát se nehodlám! Prostřílíme

se!“ navrhoval Ginger a už se málem sápal po pistoli.

Biggles se jen lehce usmál. „Tak to rovnou spáchej

sebevraždu,“ dodal sarkasticky. „Přes ten kruh se dostat

nemůžeme, je jich tu až moc. I kdyby se nám to povedlo,

neurazíme ani míli, a mají nás znova. Ze země se stejně

nedostaneme. Třeba bychom dokázali tuhle noc nějak

zvládnout, ale zítra jich tu mohou být celé tisícovky.

Promiň, že to nevidím příliš růžově, ale musíme se

podívat neblahé budoucnosti přímo do očí. Když tady

zůstaneme, tak se třeba…“

„To chceš jen tak nečinně sedět?“ zavřískal Ginger

netrpělivě.

„Nic takového. Ale ozbrojený odpor by nám teď

nepomohl. Jediná známka násilí a až jim padneme do

rukou, skončíme bez soudu na šibenici. Co kdybych

přišel na nějakou legrácku? Ta by jim třeba dokázala

pořádně zatopit! … Mám to!“

Ginger ztuhl, když se na chodbě ozvaly kroky.

Někdo nervózně přeběhl za jejich dveřmi. Podle způsobu

běhu neznámá osoba musela hodně spěchat a být

neuvěřitelně vyplašená. V Gingerových zorničkách se

zračily otazníky.

„Bigglesi, to byla ta dívka! Hnala se do pokoje!“

zašeptal. „Musela vidět tu melu u dveří.“

107

„Príma. Takže strčíme hlavu rovnou do koridy a

popadneme býka za rohy! Nepochybuji, že si pro nás

přijdou, až se obklíčení uzavře. Čekat už nemůžeme.

Vezmi si pas.“ Biggles otevřel dveře na chodbu.

Zatím byla prázdná. A tichá.

„Jdeme dolů,“ řekl Biggles, když zavíral dveře.

Strčil si klíč do kapes a pomalu se vláčel ke schodišti.

Lustr osvětloval zcela prázdnou halu. Ani majitel

nečekal na nové hosty. Biggles došel k jednomu z

prázdných stolků ve vstupní hale a uvelebil se v křesílku,

jakoby se nechumelilo a zazvonil na číšníka. Zato Ginger

pokukoval oknem ven. Padla už skoro tma, ale dva šedé

stíny opírající se o zeď, se přehlédnout nedaly.

Do jídelny vběhl majitel hotelu a hluboce se

omlouval. Byl nervózní a předrážděný. Zíral na Bigglese,

jakoby nechtěl věřit svým očím.

„Dvě pivka,“ poručil si Biggles.

„Ja,“ řekl hoteliér s úklonou. „Vezmete si to pití

nahoru do pokoje?“

„Ne. Proč?“ Biggles se přímo rozzářil nechápavostí.

Muž zaváhal, rychle se podíval ke dveřím, kde se

právě ozvalo skřípění brzd na parkovišti. Před hotel zajel

zcela určitě vůz se silným motorem.

„Nezpůsobíme vám nějaké potíže, když si tady

chvilku posedíme?“ zeptal se Biggles lhostejně.

„Nein… nein.“ Hoteliér zbledl a znovu hodil

pohledem do haly.

„Kdyby sem někdo hodil bombu, tak by se aspoň

něco dělo,“ bručel Ginger, když majitel odešel. „Sedět tu

a jen koukat, mi připadá, jako když se snášíš k zemi a

padák se neotevřel.“

108

„Nechvátej,“ jemně prohodil Biggles. „Všechno má

svůj čas. Za pár minut tu bude činnosti tolik, že nebudeš

vědět, kam dřív skočit. Mám dojem, že už ale padla první

karta na stůl.“

Bigglesovy oči se upřely do haly. Dovnitř se vřítil

muž v šedivé košili. Podezřívavě si prohlédl vnitřek haly,

očima spočinul na naší dvojici, ušklíbl se a začal něco

vykládat svému společníkovi, který zatím stál před

hotelem. Dovnitř vešli další tři muži. Poslední za sebou

zavřel dveře. První muž, podle chování zcela určitě

velitel, znova promluvil a vydal rozkazy. Pak se ozval

dusot okovaných vysokých bot směrem k háčkům s klíči.

Muži stačil mu jediný pohled, aby věděl, co potřeboval.

Okamžitě zamířil ke schodišti, jeho doprovod poslušně

za ním.

Jakmile ta čtyřka zmizela v patře, Ginger se otočil k

Bigglesovi. „To je ale náhoda, že…“ Raději ale zmlkl,

když se podíval na zvláštní výraz na Bigglesově tváři.

„Seď a ani nedutej!“ vybídl ho Biggles. „Kvůli nám

tady nejsou.“

„Ta dívka?“

Biggles přikývl.

„Co uděláme?“

„Nic.“

„Ale…?“

„Je to její věc. Máme vlastních problémů víc než

dost. A prát se teď s nějakými obrněnými rytíři zrovna

nehodlám.“

Halou se neslo razantní bouchání na dveře z prvního

patra. Ozvala se rána a vzápětí výkřik hrůzy. Pak už bylo

slyšet, jak někdo vzlyká.

109

„Ani se nehni a nevšímej si toho,“ přikázal Biggles,

když si všiml, že se Ginger už pomalu vžívá do role

bájného prince.

Ginger se protáhl, ale neustále kontroloval schodiště.

Dolů do haly se už hnalo podivné procesí. Čtyři muži

vztekle postrkovali uplakanou dívku v hnědém kostýmu,

které se zcela evidentně jejich společnost nelíbila. Museli

jí dost ublížit. Za chvilku už bylo místních vojáků v hale

plno.

Když sešli až do haly, dívčin pohled sjel na Bigglese

s Gingerem. „Vyzvědači! Vyzvědači!“ vykřikla s hrůzou

v hlase, ale se zcela jasným záměrem odvést pozornost.

Odstrčila jednoho muže takovou silou, že se jí

málem podařilo se vysmeknout. Při prudkém pohybu

hlavou se ale stala další zvláštní věc. Z hlavy jí sklouzla

blonďatá paruka a pomalu sklouzla na zem. Z dívky se

mávnutím proutku stal nakrátko ostříhaný černovlasý

mladík.

Zvláštní ale bylo, že jeho eskorta přijala tuto

proměnu se zvláštním klidem. Jen velitel se ušklíbl a

znova popadl vězně za rameno.

„Hajzlové! Vrazi!“ začal mladý muž nadávat

německy a dál pokračoval v úporné snaze se jim

vyprostit. „Zavraždili jste mého otce! Vím to! Vy jste ho

zabili! Zbabělci…“

Mladík dostal ránu do zad a byl sražen ke zdi. Pak

jej surově vyvlekli před budovu. Dveře se s prásknutím

zavřely, ale marný boj nešťastného chlapce pokračoval i

venku. I ostatní vojáci sloužící pod zástavou vojenského

režimu zmizeli na parkovišti.

Biggles nehnul ani brvou. „Nepěkné divadlo,“

poznamenal. „Máme se ještě pořád co učit. Přišli jsme

110

sice o dceru pana profesora, ale narodil se synáček.

Takže jsme zase tolik neprohádali.“

„Pst! Události nabírají obrátky. Škoda jen, že jsme s

ním nemohli mluvit dříve.“

Před hotelem se už nic nedělo. Majitel hotelu s

hlubokou poklonou vyběhl z kuchyně a položil před

Bigglese objednané nápoje. „Měli jsme tu menší potíže,“

omlouval se, „ale už je to za námi.“

Biggles mávl rukou. „Stává se,“ řekl klidně a dál

nehodlal toto téma rozvíjet.

„Ja, ja, stává se,“ horečnatě přikyvoval majitel.

Bigglesovi se ale ulevilo, když se hoteliér odporoučel.

Eskorta už zcela evidentně zajatce odvedla. Najednou tu

zase vládl pohádkový mír a klid.

Biggles pozvedl svůj pohár, když spadla pěna. Chtěl

se napít, když se dveře znova otevřely a do místnosti

vstoupil další muž. Tentokrát ve zcela odlišné uniformě.

Rázný krok a celkové vzezření dokazovalo, že ten

vysoký důstojník patří k nejvyššímu velení. Ginger mu

sice neviděl do tváře, zato Biggles ztuhl okamžitě.

Voják došel k přepážce a zazvonil.

Hoteliér málem padl na kolena, ukláněl se a plazil se

před ním jako nejuctivější poddaný. Jeho chování

vypadalo až směšně. V pohádkách by se mu dostalo

označení jako podlézavec.

Důstojník vystřelil první otázku. Byl to krátký a

křaplavý příkaz, z kterého ale sršela přirozená autorita.

Majitel hotelu se uklonil a začal něco vysvětlovat a

ačkoliv mluvil tiše, Biggles dokázal zachytit dvě slova,

aby pochopil smysl. „Bigglesworth“ a „Hebblethwaite“

byla dvě jména, která jim tak zase neznámá nebyla.

111

Voják se zajímal o přihlašovací lístky. Srazil

podpatky a nasadil si monokl.

Teď už ho poznal i Ginger. Do místnosti právě

vefičel severák. Erich von Stalhein, bývalý agent

německé rozvědky a současný šéf místní tajné policie,

Grospu, se ujal pátrání osobně.

Von Stalhein se obrátil a pozorně si prohlížel dvojici

sedící u stolku a klidně si popíjející pivo. Pak k nim došel

a uklonil se. „Dobrý den majore Bigglesworthe. Dobrý

den pane. Ha… Hable…, omlouvám se, ale vaše jméno

vyslovit nedokážu,“ jeho angličtina zněla bez chybičky.

„Hm, hm. je mi moc líto, že jste se u mne neohlásili

hned po příjezdu. Je mi ctí vás přivítat v našem malém

knížectví,“ obřadně se uklonil.

„Ani my nevěděli, že jste tady,“ usmál se Biggles a

ukázal na volné křesílko. „Nechcete se posadit a dát si s

námi pivo?“

„Zdvořilý jako vždycky,“ usmíval se i von Stalhein.

„Zvláštní, mezi zdejšími lidmi na kontinentě se traduje,

že Angličané jsou nezdvořáci a neotesanci.“ Posadil se.

„Co vám mohu objednat?“ pozval Biggles svého

protivníka.

„Snad… ano … koňak.“

„Jeden koňak, pane majiteli,“ zvolal Biggles

rozkazovačně, aby ukázal, že už má v hotelu postavení

dobrého hosta.

Ginger si překvapeně prohlížel muže, s kterým teď

nezávazně klábosili, ačkoliv to byl jejich úhlavní nepřítel.

Na spáncích mu už trochu více zešedly jeho šedé vlasy,

jinak se ale od jejich poslední potyčky ani příliš

nezměnil. Nepřibral ani deko a pořád vypadal jako

asketický košíkář. Ostré rysy a nepokojné oči mu

112

dodávaly zdání fešáka, pečlivě upravená uniforma ten

dojem jen dokreslovala. Tomu Němci nechyběl humor,

ale ani dostatečná rozhodnost, když bylo třeba.

Majitel přinesl brandy a postavil sklínku na stůl.

Jeho oči vůbec nechtěly věřit, že si u jeho stolku připíjí

zdejší nejvyšší šarže s jakýmisi dvěma londýnskými

tichošlápky. Ginger se málem nad ním rozkuckal smíchy,

i když tady rozhodně důvod k veselí nebyl. Obě strany,

jak by řekl letec, šlápli výzvědné operaci nejvyššího

utajení, i když zatím jen ve formě nezávazné konverzace,

na plynový pedál.

Von Stalhein zvedl sklínku ke rtům. Z hnědošedých

očí za monoklem už ale šlehaly blesky. „ Prosit,“ zvolal.

Biggles zvedl svůj poloprázdný půllitr. „Prosit!“

„Jak jste už tady dlouho?“ zeptal se von Stalhein,

když odložil napoleónku na stolek.

„Přijeli jsme včera v noci,“ odpověděl Biggles po

pravdě.

„Na dovolenou, že?“ zazněla otázka, i když se v ní

už skrýval Němcův sarkasmus.

„Jistě, co bychom tu jinak hledali?“ Ani Bigglesova

odpověď tak úplně průzračná jako studánka nebyla.

„Co by mne také jiného mohlo napadnout?“

pokyvoval von Stalhein hlavou. „Musím se vám omluvit.

Kdybych včera věděl, že sem přijedete, mohli jste spát

rovnou u mě. Bydlím nedaleko a tak trochu mi zdejší

cizinecký ruch spadá do kompetence. Zvlášť mě zajímají

Angličané na dovolené. Mám pro ně nějakou, skoro

příslovečnou slabost. Dostávám všechny přihlašovací

lístky, ale včera jsem musel odjet do Prenzelu, takže jsem

se nedozvěděl o vaší ctěné návštěvě včas. Promiňte.

Právě jsem se vrátil. Z cesty mne ale odvolali, protože se

113

tady seběhlo pár nepříjemností. No, viděli jste sami.

Vážně, nepříjemná záležitost.“

„Pro tu dívku, vlastně pro toho mladíka, určitě,“

odsekl Biggles, ale jedovatost poznámky okamžitě otupil

tím, že na kapitána vycenil své bílé zuby v širokém

úsměvu.

„Chlapeček, co si hrál na dívenku, bude mít co

vysvětlovat,“ ušklíbl se von Stalhein. Ginger musel

zhluboka polknul nad Němcovou upřímností, která

vzápětí následovala.

„Před pár týdny tady došlo k velice vážné nehodě.

Možná, že o tom něco víte. Jeden zdejší rodák, který se

ale naturalizoval u vás v Anglii, se vrátil do vlasti. Co

vám to povídám, určitě o tom psali i ve vašich

novinách!“

Biggles svraštil obočí. „Matně si vzpomínám,“ řekl

nejistě. „Jakže se jmenoval?“

„Beklinder… profesor Beklinder,“ odpověděl von

Stalhein a pečlivě zkoumal jejich reakci.

„Aha, ano, už si vzpomínám. Dopravní nehoda, že?“

„Řídil vlastní vůz a na příjezdové silnici do vesnice

se srazil v protisměru s náklaďákem. Byl na místě mrtev.

Když se před drahnými léty přestěhoval do Anglie,

nechal tady malého synka. Ten pak onemocněl a přišel o

rozum. Matka se také někam ztratila, kluk byl pak

umístěn do ústavu pro mentálně choré. Díky nedbalosti

jeho… jeho…“

„Dozorců,“ pomohl mu Biggles.

Von Stalhein si navlhčil rty. „Ne, tak bych to neřekl.

To slovo je poněkud tvrdé, spíš bych měl říct

ošetřovatelů. Mladíkovi se podařilo utéct, převlékl se za

dívku a shodou náhod se dostal až sem. Pustil se do

114

vyšetřování té nehody na vlastní pěst. Proč? Tomu právě

nerozumím, neboť výrok koronera je jednoznačný.“ Von

Stalhein pokrčil rameny.

„Zvláštní případ.“ Z tónu Bigglesova hlasu snad jen

Ginger poznal, jak je ta poznámka myšlena.

„Jak říkáte, zvláštní případ,“ přitakal Němec.

„Třeba se ten chlapec na otce těšil, když ho tak

dlouho neviděl. Po té nehodě byl tak zklamán, že se

přesto chtěl za ním vypravit,“ navrhl Biggles možné

řešení.

„Přirozeně.“

„Měl pan profesor v plánu se s ním setkat?“ naléhal

Biggles.

Von Stalhein na okamžik zaváhal. „Koneckonců na

tom není nic tajného,“ pokračoval nepřerušovaně. „Bylo

domluveno, že sejdou ve zdejším hotelu. Ošetřovatelé

měli jeho syna doprovodit. Je choromyslný a může být i

nebezpečný. Pan profesor měl ale nehodu a zahynul. Ze

setkání pochopitelně sešlo.“

„Smutná záležitost,“ na oko se zasmušil Biggles, ale

přimhouřenýma očima si německého důstojníka pečlivě

prohlížel.

„Jak dlouho tady chcete zůstat?“ změnil von

Stalhein téma.

„Moc dlouho už ne, tady v okolí nikde není nic

zajímavého,“ mávl Biggles rukou. „Každopádně jsem ale

rád, že jsme se po takové době zase setkali. Každopádně

je to mnohem příjemnější dostaveníčko než naposledy.“

Von Stalhein úsměv opětoval. „Pokud dáte na moje

rady, měli byste tuto zemi opustit. Z nějakého

neznámého důvodu se tu anglickým turistům nedaří. Za

poslední dva týdny tu měli tři z nich vážné nehody.“

115

„Nehody?“

„Jeden příklad za všechny. Nedlouho poté, co skonal

pan profesor, se ze skály u hradu zřítil jeden Angličan a

zlomil si vaz. Pak se ukázalo, že je to pracovník vašeho

ministerstva zahraničí. Víte, jeho nadřízení se zachovali

nezdvořile, když ho sem poslali inkognito.“

„To máte ale pravdu, pane kapitáne. Kdo by to do

nich řekl? Mimochodem, kde tady bydlíte? Na zámku?“

zeptal se zvědavě Biggles.

Von Stalhein jen lehce škubl koutky v náznaku

úsměvu. „Vlastně ano. Přestavěli jsme jedno křídlo a

vznikla z toho docela útulná klícka,“ připustil s

odzbrojující upřímností. „Kdyby vám to vyšlo, tak vás s

radostí uvítám u sebe v kanceláři.“

„Určitě přijdeme,“ rozjařeně poděkoval Biggles. Už

ale neřekl kdy a zda to bude za denního světla.

Von Stalhein dopil koňak a podíval se na hodinky.

„Už budu muset jít,“ řekl, když vstával. Srazil podpatky a

uklonil se.

„Je tu spousta naléhavých záležitostí, které musím

vyřešit.“ Místo toho, aby se okamžitě vzdálil, naposledy

se na Bigglese zvídavě podíval. „Víte, pane majore,

občas jsou v lidském životě okamžiky, kdy bych vás

chtěl mít ve své jednotce,“ vysekl opravdovou poklonu.

„Von Stalheine, děkuji vám za takový kompliment,“

uklonil se i Biggles.

„Až je mi dokonce líto, že jste se sem do Lucranie

vůbec vypravili,“ dodal von Stalhein zasmušile. „Jsou

lepší místa na dovolenou. Pláže v Tunisku, například.“

„Počkejte, kapitáne,“ zaprotestoval Biggles. „Není

příliš brzo na taková slova?“

116

„Jedno vaše přísloví říká,“ zamyslel se velitel tajné

policie, „že tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až

se ucho utrhne.“

Biggles se rozesmál. „Nebo taky: neříkej hop, dokud

jsi nepřeskočil.“

Teď se usmál i von Stalhein, ale v jeho očích se vtip

určitě nezračil. Spíše chladnokrevné posuzování situace.

Znova se uklonil a srazil podpatky. „Na shledanou!

Aspoň prozatím!“

Obrátil se a vyšel před hotel. Než za sebou zavřel

venkovní dveře, naposledy se obrátil k Bigglesovi a

připomněl, „nezapomeňte, že se na vás upřímně těším.“

„Kdybych zapomněl cokoliv, tak na vaše přátelská

slova nikdy, pane kapitáne,“ zdvořile odvětil Biggles s

pečlivě vycizelovanou jedovatostí.

Přímo před dveře najela limuzína a von Stalhein do

ní nastoupil. Auto se rozjelo směrem k hradní zbrojnici.

„Rychle!“ vyskočil Biggles jako blesk. „Máme tak

pět minut na to, abychom se vypařili.“

„Proč nás pak nezatkl rovnou?“ zeptal se Ginger,

kterému hned nedošly všechny ty dvojsmyslné narážky

obou aktérů, kteří by se dobře uživili i v politických

debatách v rozhlase.

„Nemohl si to dovolit, když měl holé ruce. Dobře se

všiml, že my jsme ozbrojeni. Odjel jen proto, aby se sem

ihned vrátil s tou svou tlupou. Musíme hodně chvátat!“

„Vyjádřeno slovníkem politiků: z taktických důvodů

se dáváme na ústup?“

„Ano, ale rozhodně ne z této zemičky. Von Stalhein

by si sem dokázal přizvat i celý pluk a pročeše tohle

knížectví do poslední jeskyně a prolákliny. Máme jen

jedinou šanci.

117

Když už jsme u těch přísloví, tak to řeknu jinak. Pod

svícnem bývá tma.“

„Co to zase pleteš, Bigglesi?“

„Jdeme rovnou na hrad.“

„Na hrad?“

„Von Stalhein je přece Prušák se vším všudy, výcvik

a úsudek mu nechybí, ale představivost a nápady ano.

Pročeše les, prohledá klidně i medvědí nory, ale

rozhodně po nás nebude pokukovat u sebe pod postelí.“

„Ale jak se…?“

„Zbytečné řeči!“ odsekl Biggles. „Uvidíš. Jdeme!“

Během okamžiku držel v ruce klíč. Ale ne od svého

pokoje. Ten měl pořád v kapse. Tentokrát si vzal

sedmnáctku.

Vběhli do svého pokoje, do kapes si nacpali

nejdůležitější výstroj, něco naházeli do batohů. Ani na

lano za postelí nezapomněli. Biggles otevřel okno

vedoucí na dvůr. Dokořán.

Vyšel na chodbu, Ginger vzápětí. Biggles pečlivě

zavřel a zamkl. Několik kroků a už odemykal

sedmnáctku.

Dveře se otevřely. „Poslouchej mě pozorně,“ řekl

napjatě Gingerovi. „Zamkni mě vevnitř! Pak sejdi dolů a

pověs klíč na místo. Oběhni dům a já tě vytáhnu nahoru

po laně. Rychle! Zbývá nám jen několik vteřin!“

Ginger se už na nic neptal. Biggles se octl zcela sám

v zakázaném pokoji. Zrzavý pilot se hnal do recepce.

Provést tak snadný úkol byla hračka.

Za pár okamžiků stál pod otevřeným oknem pokoje

číslo sedmnáct. Lano už na něj čekalo. „Drž se pevně!“

vybídl ho Biggles a vytáhl svého kolegu do pokoje.

118

„Výborně,“ odechl si Biggles, když okno zavíral.

„Řekl bych, že jsme zametli stopy docela důkladně.

Budou nás hledat všude, ale tady určitě až naposled. Pane

jo! Už jsou tady! Bylo to jen o vlásek!“

Po silnici vedoucí od hradu se k hotelu blížily dva

policejní antony. Podle toho, jak řvaly jejich motory,

bylo zřejmé, že mají značně naspěch.

Biggles poklekl, z kapsy vyndal šroubovák a zvedl

padací dvířka.

„Račte, pane Hebblethwaite,“ vybídl Gingera skoro

rozmařile.

119

Kapitola devátá

Pochmurný objev

Ginger zíral do otevřené prázdnoty, zatímco Biggles

už svítil baterkou. Dolů do přízemí vedlo úzké schodiště.

Ginger do té černé díry málem sletěl, jakmile uslyšel

na chodbě dusot těžkých bot.

„Neboj se,“ uklidňoval jej Biggles. „Máme teď

spoustu času. Nejdříve se pokusí dostat do našeho pokoje

a ten zámek je na dvě, tři minutky zdrží. Až vyrazí dveře

a najdou otevřené okno, budou se pochopitelně domnívat,

že jsme odletěli oknem. I kdyby prohledali tenhle hotel

od sklepa až po půdu, do této místnosti vlezou až

naposled.“

Ještě než domluvil, ozvala se rána a dveře do jejich

pokoje se s lomozem otevřely.

„Už jsou uvnitř,“ zašeptal Biggles, „měli bychom se

přece jen pohnout. Jdi první, past se už začíná pomalu

uzavírat. Pokud se nepletu, tak Stalheina ani nenapadne,

že bychom mohli vědět o nějaké tajné chodbě. To

koneckonců před pár desítkami minut nenapadlo ani

nás.“

Ginger vzal baterku a začal sestupovat po schodech.

Kráčel obezřetně a pomalu, protože se obával nenadálého

uklouznutí. Po několika krocích se zastavil a počkal, až

Biggles zaklapl padací dvířka. Velitel si od něj vzal

baterku a znova se ujal role průvodce.

Asi po dvaceti schodech už stáli na dně v jakési

vyzděné jeskyni, tvořené cihlovými oblouky. Bylo tu

120

vlhko a v blikotajícím světle se jim dokonce zdálo, že ze

stěn stéká voda. Každopádně ale na nich rostly lišejníky a

jakási neurčitá zelená hmota.

„Jseš si vůbec jistý, že ta chodba vede ke hradu?“

zeptal se Ginger nejisté.

„Kam jinam by mohla vést?“ opáčil rozhodně

Biggles. „V průvodci se ale také psalo o tom klášteře,

vzpomeň si!“

„Nezapomněl jsem, ale pokud ten tunel vede někam

ke mnichům, tak by už někdo našel aspoň zbytky toho

jejich opatství. Nic se ale nenašlo. Každopádně se to za

pár minut dozvíme. Jdeme! Drž se v mé blízkosti a dávej

pozor, ať neuklouzneš na tom slizu na dně. Je to dost

kluzké. Nedotýkej se ani stěn, může na nich žít ledaco

jedovatého. Zároveň bych řekl, že stačí jeden neopatrný

pohyb a spadne nám to celé na hlavu.“ Biggles se

zahleděl nad sebe a udělal první krok do neznáma.

„Měli jsme ale kus smůly, že tu musel von Stalhein

čenichat,“ poznamenal Ginger hořce, který neustále

připomínal nedávnou událost.

„To máš úplně jedno,“ prohodil Biggles, „Byl jsem

přílišný optimista když jsem věřil, že celý ten týden

proběhne jako na drátku. Neměl jsem Stalheina

podceňovat. Slyšels, co říkal? Kontroluje přihlašovací

lístky každý den. Kdyby nemusel do Prenzelu, měli jsme

ho v patách prakticky okamžitě. Nemyslím, že by lhal,

neměl k tomu důvod. Každopádně ale naše dokumenty

ležely na stanici už včera. Naštěstí sem ještě naše pověst

nedolehla. Můj ty světe! Pamatuješ se, jak ztuhl, když z

hoteliéra vypadla naše jména? Málem dostal šok. Určitě

nelhal, když tvrdil, že neměl ani tu nejmenší představu,

že jsme tady. Aspoň nám ale dal šanci, abychom mu

121

uhnuli z cesty. Kdyby se dostal do své kanceláře dřív a

věděl, s kým má v hotelu čest, tak jsme se teď neplahočili

tímhle marastem.“

„Algy už také nejspíš odstartoval,“ připomněl

Ginger. „Vůbec mi nevadilo, kdybych teď seděl vzadu

jeho Studenta a letěl domů.“.

„Neměli bychom stejně šanci. Blíženci se rodí se

sluchátkem v ruce, a tak si umím představit, jak von

Stalhein žhaví dráty. Všechny možné i nemožné

přistávací plochy už stejně nejspíš obsadili.“

„Jaké jsou vyhlídky na to, že drží profesora na

hradě?“

„Podle mého, vysoké. Neumím si domyslet žádný

jiný důvod, proč se von Stalhein se svou smečkou

zabydlel právě tam. Kdyby tu neměl důležité poslání,

určitě by tu neotálel. A co může být důležitějšího než

světová nadvláda?“

„Pak také nejspíše odvlekli do hladomorny i jeho

syna,“ připomněl Ginger.

„Na čas určitě. Je to hrozná škoda, že jsme neměli

příležitost s ním mluvit. Stačilo pár minut a věděli jsme

všechno.“

„Nepřipadalo ti podivné, že von Stalhein před námi

vystupoval tak uvolněně? Vždyť nám řekl tolik detailů, o

kterých jsme neměli ani nejmenší ponětí.“

„To jen dokazuje jeho naprostou jistotu v to, že

nemáme kam utéci. Jinak by nebyl tak otevřený.

Samozřejmě nás mohl vodit za nos. Pokud to dělal, tak

jsme se chytili na háček. Nejsem ale přesvědčen, že by se

namáhal si vymýšlet takové bajky.“

Jejich ústup doprovázelo jen čvachtání blátivé

hmoty pod nohama či občasné šplouchnutí kapky vody

122

ze stropu. Na několika místech byla klenba porušená,

takže hrozilo okamžité sesunutí. Zvláště v takových

místech si dávali bedlivý pozor. Připadalo jim, že

jakýkoliv pohyb či neopatrný dotek by přivodil

katastrofu.

Chodba Gingerovi připadala nekonečná, i když po

krátkém stoupání najednou skončila. Stáli před

masivními vraty s železnou mříží.

Biggles zamířil proud světla na dveře, ale nikde

nenašel žádnou kliku či jiný způsob, jak je otevřít. Bližší

průzkum ale odhalil, že se otvíraly dovnitř, tedy proti

nim. „Mám dost velké obavy, že zpátky nemůžeme,“

pokrčil Biggles rameny a stále se díval na dveře. Věděl,

kolik uhodilo. Byli uvězněni v zemských hlubinách bez

šance na doušek čerstvého vzduchu.

„Musíme být někde pod hradem,“ dodal Ginger.

„Nepochybuj o tom,“ odsekl znervóznělý Biggles.

„Jakmile ta chodba začala stoupat, věděl jsem, že jsme u

cíle. Abychom se k němu dostali, budeme potřebovat

deset náloží dynamitu a pořádný sud střelného prachu.“

„Co dál?“

Biggles jen vrtěl hlavou. „Normálně platí, když

nemůžeš dopředu, musíš zase zpátky.“

„Můžeme tu chvilku zůstat. Kdyby tu chodbu

používali, třeba ji jednou taky odemknou.“

„Jenže pak jí zase zamknou, rozumbrado. I s námi.

Když nás nezavřou tady, tak někde jinde určitě. Co by

nám to pomohlo? Taky bychom tady mohli čekat celé

týdny a roky. Po čekání na děda vševěda rozhodně

netoužím.“

„Myslíš, že opravdu nenajdeme nějaký způsob, jak

ty dveře otevřít?“

123

„V žádném případě. Kdybychom se je pokusili

vyrazit, tak by nás von Stalhein vítal s otevřenou náručí a

ještě s několika kamarády. Neříkám to rád, ale musíme se

vrátit. Nemáme ale kam spěchat. Necháme vojáčky, aby

si hráli s námi na schovávanou. Až z hotelu vypadnou,

vrátíme se zpět. Klidně si dám cigaretku a pak uvidíme.“

Biggles už zase holdoval koníčku, který mu ničil

plíce.

Ginger zhasnul baterku, aby šetřil monočlánek.

Společně s Bigglesem se posadili na cihly z vyvaleného

zdiva. Jejich dumání pár desítek minut rušilo jen

občasné: kap, kap, kap.

A tak tu naši dva špióni seděli v úplné temnotě, s

nohama v blátě, na hlavu jim kapalo a oni nevěděli, co

dál. Situace pro toho, kdo zná Bigglese, skoro k

popukání. Biggles zuřivě bafal svou cigaretu. Když ji

dokouřil, odhodil nedopalek na zem a zuřivě ho zašlapal

do mokrého slizu. A zase mlčel.

Ony desetiminutovky sice Gingera přiváděly do

vytržení, ale nakonec přece jen uplynuly.

„Tak co s tím uděláme?“ chabě se usmál Biggles a

podrbal se na bradě.

Ginger se už ale nedokázal ani pohnout, natož

promluvit. Jako první zaslechl v chodbě náznak jakési

ozvěny.

„Slyšels to?“ zašeptal.

„Jistě,“ odpověděl klidně Biggles. „Co ti to

připomíná?“

„Jako kdyby padací dvířka zase zapadla na místo.“

„Mně taky. Proboha!“

124

Chodbou se už nesla tichá konverzace několika

mužů. „Hrome! Věřil bys tomu?“ otřásl se Biggles.

„Někdo sem jde. A není sám.“

„Našli nás!“

„Nedá se tomu zabránit.“

„Kupředu to nejde a zpátky už takya ni krok. Počkej.

Podej mi baterku!“

Biggles si ji vzal a postavil se ke stěně. Paprsek

prořízl temnotu chodby a začal klouzat po stěně. Na

jednom místě se ale zastavil. Biggles kývl hlavou.

„Možná, že se pletu, ale tamhle nahoře je nějaká

štěrbina.“

„Myslíš tam nahoře, nad cihlami?“

„Ano, ale jestli se tam oba vejdeme, to nevím.

Gingere, jsi lehčí než já, vlez tam a podívej se. Buď ale

opatrný. Tiše! Nemusí nás zrovna slyšet. Asi by nás na

skleničku nepozvali.“

Ginger se začal škrábat na zídku s baterkou v

zubech. Dával si dobrý pozor, aby nesklouzl. Když už

konečně zmizel v díře, rozsvítil světlo a namířil jej do

útrob zdi. Jeho hlas teď Bigglesovi připadal jako syčení

hada. „Je tady spousta místa. Musí tady vést další

chodba.“

Biggles následoval Gingera s nemenší opatrností.

Začali se plazit po břiše úzkým prostorem nad

polorozbořeným zdivem. Ginger pocítil, jak se mu svírá

hrdlo, když si uvědomil, jak málo zbývá, aby mu celý ten

zděný krov spadl na hlavu. Po několika metrech se ale

přesvědčil, že jeho předtucha nezklamala.

„Máš pravdu,“ řekl Biggles tiše, „dostali jsme se do

další chodby. Ticho!“

125

Varování přišlo v pravý čas, protože z přicházejících

zvuků bylo patrné, že se další hledači pokladů blíží k

rozbořené zdi. Ozvy kroků působily v temném tichu

sklepem přímo hrozivě. Nakonec tři silné údery na dveře

ukončily jejich trápení. Ani Ginger, a ani Biggles se ale

nedovážili vyklonit, aby se podívali, co se děje. Z ozvěny

hlasů bylo totiž zřejmé, že je dole přinejmenším trojice

mužů.

Na stropě se odrážely paprsky světla z reflektorů

silných svítidel. Pak světlo pohaslo, hlasy umlkly a

poslední ozvy odezněly prudkým prásknutím dveří a

šramocením klíče v zámku.

A znovu zavládlo absolutní ticho. Jen kapky vody

neustále odkapávající ze stropu připomínaly tikání

hodinek v nočním klidu ložnice.

„Jsou pryč, díkybohu,“ ulevil si Biggles nakonec.

„Dříve, než se vydáme na cestu do hotelu, bychom se

měli přesvědčit, kam vede tenhle průchod. Mohlo by to

změnit celou situaci. Nevím sice, jak dlouho tady tahle

chodba je, ale určitě ji už celá desetiletí nikdo

nepoužíval. S trochou štěstí bychom mohli narazit na

další východ. Pod starými hrady je vždy vybudována

neuvěřitelná spleť chodeb a sklepení. Středověcí stavitelé

si na podobných legráckách dávali záležet.“

Chodba, v které se nacházeli, byla mnohem užší než

ta první. Dalo se jí skutečně říkat ulička spíše než

dálnice. Přesto se ale doplazili k otevřenému prostoru, na

jehož konci se zvedalo úzké schodiště.

Ginger si také všiml, že i boční zdi už netvoří cihly,

ale kameny. I podlaha najednou působila suše. Nikde

žádné šplíchání vody. K svému překvapení se octli

126

uprostřed místnosti obložené dřevem. To už Biggles vážil

každý krok dvakrát obezřetněji.

Co ale oba dva zarazilo, byl podivný šum všude

okolo. Nejdříve si připadali zmatení, ale za moment jim

bylo jasné, že za dřevěnou stěnou někdo mluví. Ginger se

tázavě podíval na Bigglese. „Musíme být někde uvnitř

toho zakletého zámku,“ dodal tiše.

Biggles přikývl.

Ginger se přitočil k obložení. Blízko stěny ležel

velký kámen, ne nepodobný těm, které se používaly k

uvazování koní při cestách. Ginger si na milník stoupl a

přiložil ucho k ostění. Nestál ale moc jistě. Proto se

natáhl a rukou se chtěl chytit trámu nad sebou. Choval se

čistě instinktivně, aby získal rovnováhu, a tak nemohl

očekávat kroky další.

Když se dotkl silného prkna, málem vyjekl

překvapením. Trám, místo toho, aby ho podepřel, se

začal pomalu otáčet. V poslední chvíli Ginger situaci

doslova ustál. Malým otvorem ve stěně už k jeho očím

pronikala jasná žlutá záře. I jednotlivá slova hovoru

nabyla na síle.

Dobrých deset vteřin Ginger jen civěl a civěl. Pak

pomalu ale odhodlaně přiložil oči k otvoru.

Uviděl před sebou skvěle zařízenou místnost, možná

jídelnu, i když teď přestavěnou na kancelář. Ginger její

krásu vnímal jen podvědomě, protože na víc neměl čas.

Ve středu místnosti stál velký dubový stůl a okolo něho

čtveřice mužů. Ze stropu visel velký lustr.

Za stolem na židli s vysokým opěradlem seděl

vzpřímeně Erich von Stalhein. Působil velmi spokojeně a

panovačně. Proti němu stáli dva vojáci v šedých blůzách.

127

A mezi nimi stál neznámý muž. Evidentně zajatec. V

ruce držel leteckou bundu.

Tím odsouzencem byl… kapitán Algernon Lacey.

Jejich Algy.

128

Kapitola desátá

Von Stalheinovo eso v rukávu

Algyho hlas se také nedal s žádným jiným zaměnit.

Zněl ledově a rozčíleně. „V prvé řadě mi budete muset

vysvětlit své chování, pane!“ hromoval.

„Ale, ale, pane kapitáne,“ uštěpačně poznamenal

von Stalhein. „Nejste právě v situaci, kdy si můžete

takové otázky dovolit. Jak tam u vás na ostrovech říkáte,

nedělej účet bez kuchaře. Mohu vás ujistit, že my vám

tady pěkně zavaříme. Já totiž právě naopak čekám, že

právě vy mi vysvětlíte, co má znamenat váš noční přelet,

kterým jste porušil svrchovanost této země a veškeré

mezinárodní konvence o civilním letectví.“

Algyho odpověď byla průzračně prostá. „Přistál

jsem, protože na mě ti vaši soukmenovci mávali,“ pokrčil

rameny.

„Já se zase ani nedivím, že jste vypadal tak

poděšeně, když jste vystrčil hlavu z kabiny,“ rýpal dál

von Stalhein. „Proč pak jste sem vůbec letěl, kapitáne

Lacey? Neměl jste tu náhodou takové malé dostaveníčko

s dvěma turisty? Nemusíte ani moc lhát, vím, jak to s

nimi bylo. Právě teď už trčí v zdejší hladomorně a těší se

na moje místní menu, které, jak jsem podotkl před chvílí,

vám všem dohromady se bude docela zajídat. Mám je

hezky pod zámkem,“ dodal zlověstně von Stalhein.

Gingerovi vzkypěla zmrzlá krev a dalo mu spoustu

přemáhání, aby hned dřevěnou stěnu neprovalil a hned se

na toho lháře nevrhl.

129

„Tak to jste tedy děd vševěd,“ zavrčel Algy a z jeho

tónu se dalo dobře vyčíst i to, co vyjádřil slovy.

„Starám se, pane kapitáne,“ libě se usmál von

Stalhein. „Je to totiž moje práce.“

„Kde jsou?“

„Odpovídat budete vy, ne já!“ vyštěkl Němec ostře.

„Když myslíte,“ pokračoval Algy ve zvoleném tónu.

„Hrubě se ale mýlíte. Já si s vámi povídat nehodlám.“

„Můj drahý pane kapitáne, vaše nezdvořilost mne

zaráží,“ se širokým úsměvem vítěze podotkl von

Stalhein. „Proč se nesnažíte být aspoň trochu upřímný?

Já před vámi nic netajím. Vás nezajímá, jak jsme se

dozvěděli, jak si jestřáb doletěl pro pulce?“

„Prosím,“ netrpělivě vyjekl Algy. „Nemíním

přerušovat vaše vychloubání.“

„To máte tak,“ začal von Stalhein vybranými slovy

líčit své hrdinství. „Jakmile jsem se dozvěděl, že tu někde

slídí váš starý kocour, věděl jsem, že nenechal doma své

pomocníky. I pro něj určitě platí, že když kocour není

doma, tak… Nenechá vás ani na chvilku o samotě.

Samozřejmě pak platí, že nemůže doma nechat i své

nádobíčko s křidélky. Domyslet si, že váš letoun musí

operovat z přistávací plochy nedaleko Unterhamstadtu,

už bylo hračkou. Nedalo také příliš práce si ověřit, zda se

na nějaké základně ve Francii nemotala trojice podivných

individuí s leteckou výzbrojí. Můj příteli, všechno to byl

úkol pro začínajícího policejního eléva. Nad mapou jsme

vytýčili možný letový kurz. A abyste nám neuletěl, tak

jsme poprvé využili i zcela nový zvukový detektor, který

až přijde jeho čas natropí vašemu letectvu ve válce

škody, které nebude stačit ani spočítat… Než budeme v

Londýně…“

130

„Vaši kolegové výsadkáři už chodili na túry kolem

hradu, jak jsem se dozvěděl, a tak se nedalo pochybovat,

že v kabině letadla sedíte právě vy. Zbytek je prostý.

Poslal jsem své lidi na všechny možné i nemožné

přistávací plochy, aby si trochu pohráli s reflektory. A

vida, zabralo to. Bylo zcela pochopitelné, i pro moji často

tak zapomětlivou hlavičku, že budete muset dolů, protože

jinak byste si nemohl ty své komplice vyzvednout.

Bezdrátovou vysílačku ti vaši kamarádíčkové neměli.

Kolečka do sebe zapadla jako namazaný klíč do zámku.

Do toho, co bude viset na vaší šatlavě tak dlouho, dokud

nevyklopíte vše, co víte.“

V Gingerovi by se řezník už krve zase nedořezal,

protože ho dočista ohromilo s jakou jednoduchostí

protivník překazil jejich plán.

„No,“ povzdechl si Algy, „po lekci vašeho

ostrovtipu mi nezbývá než se vás zeptat, co se mnou

hodláte dále udělat, protože já se stále s vámi nijak bavit

nehodlám.“ Algyho proslov zněl skoro nonšalantně.

Von Stalhein se opřel o opěradlo, upravil si monokl

a dlouze vdechoval dým z cigarety v pozlacené špičce.

„Pane kapitáne Lacey,“ pokračoval klidně, „víte dobře,

že svým způsobem obdivuji pana majora Bigglesworthe.

Je mi ho tak trochu líto, ale tentokrát si vzal na svá bedra

úkol, který je zcela evidentně nad jeho síly. Třikrát škoda

takového člověka!“

„Musím tady stát a poslouchat, jak se sám

poplácáváte po zádech?“ vyštěkl instinktivně Algy. „Kdo

se směje naposled, tak ten… Však víte, co chci říct.

Bigglesworth ještě neleží na márách, a tak být vámi,

vážím slova!“

131

Von Stalhein se ale rozesmál opravdově. „Nemějte

obavy, v márnici sice ještě neleží, ale takovou tu

truhličku na míru jsem mu už u místního bednáře

připravit dal. Ostatně, teď si ale uvědomuji, že

koneckonců mi ani nic říkat nemusíte. Jen jsem vás chtěl

zdvořile přivítat. To víte takovou příležitost jsem si

nemohl nechat ujít.“

„Jediné, o co vám šlo, byla pastva pro vaší

škodolibost,“ neudržel se už Algy. „Zatím vám měkká

travička roste, tak si ji dopřejte. Ujišťuji vás ale, že když

nezaprší, tak brzo uschne, a pak vám ani čtyři nohy

nebudou stačit.“ Algy už byl rozpálený do běla.

„Ticho!“ zařval pro změnu už do ruda plápolající

von Stalhein. Bylo na něm patrné, že ztratil svoji roli

zdvořilého

vyšetřovatele.

Nechal

projevit

svou

přirozenost. Zkřivila se mu tvář, rysy mu ztvrdly a ústa se

protáhla do tenké čárky. Jeho úlisný úsměv byl tentam.

Vyštěkl nějaký rozkaz. Dva vojáci se okamžitě vrhli na

Algyho a surově ho vyváděli z místnosti. Ozvalo se

zabouchnutí dveří.

Ginger pozoroval von Stalheinovo pobíhání po

místnosti, kdy se skloněnou hlavou kráčel z jednoho rohu

do druhého. Usilovně přemýšlel. Vůbec se nechoval tak

sebejistě, jak se před chvílí snažil přesvědčit svého

zajatce. Ginger se ani nemusel domýšlet proč. On,

společně s Bigglesem, ještě chodil po svých, a právě tato

skutečnost musela německého důstojníka přímo děsit.

Najednou bylo i na tu dálku vidět, jak se mu zablesklo v

očích. Pak se znova posadil a natáhl se pro zvonek. Do

dveří okamžitě vstoupil jeden vojín. Uklonil se, když von

Stalhein vykřikl krátký rozkaz. Ginger neslyšel nic, jen

podle pohybu úst se domníval, že jedním ze slov bylo

132

„Beklinder.“ Ginger se podíval dolů na Bigglese. „Právě

poslal pro profesora,“ vyjekl tiše.

Biggles netrpělivě odstrčil Gingera a vlezl si na jeho

místo. Stráž právě k von Stalheinovi přiváděla zajatce,

kterého sice Biggles nikdy neviděl, ale kterého poznal

okamžitě. Profesora Beklindera.

Von Stalhein povolil strážím odejít a s velkou

úklonou nabídl Beklinderovi židli. „Posaďte se, pane

profesore,“ vybídl ho s vysokou úctou.

„Budu stát,“ odsekl profesor hořce. Jakoby se učil

od Algyho.

„Budeme mluvit anglicky?“ zeptal se von Stalhein.

„Je to moje mateřština.“

„Ale není pane profesore, jen jste přijal jejich

občanství,“ ušklíbnul se von Stalhein.

„Musíte pořád dokola opakovat ty nesmyslné

argumenty?“

Von Stalhein si sňal monokl. Znova se protáhl.

„Ne,“ řekl, „nemusím. Jen jsem vám chtěl

připomenout jistou bezvýchodnost vaší situace a apelovat

na váš rozum. Pane profesore, nic by mi neudělalo větší

radost, než kdybych vás zase spatřil u všech těch křivulí a

přístrojů v laboratoři, kterou vám zřídila naše vláda. Za

nemalé peníze.“

„To věřím, že by vám to udělalo radost. Zadarmo to

neděláte!“

„Pane profesore, dneska se každý se mnou hádá. Už

dost. Víme, že máte u sebe trochu jedné chemické látky,

o kterou máme opravdový a nepředstíraný zájem.“

Profesor vytáhl z kapsy malou lahvičku a podržel ji

proti světlu. Obsahovala opalizující vazkou tekutinu,

která volně stékala po stěnách, když jí postupně natáčel.

133

„Ani se nedivím, že vás tolik zajímá,“ poznamenal

profesor. „Otázkou ale zůstává, co bude se mnou, když

vám předám ten vzorec? Slíbil jste mi, že se budu moci

vrátit do Anglie?“

„To sice ano… ale ne hned.“

„Proč ne?“

„Budeme muset zařídit hezkou řádku naléhavých

záležitostí.“

„Aha, to jsem si myslel,“ hořce poznamenal

Beklinder. „A bezpochyby to nebudou jen tak ledajaké

záležitosti. Nejspíš budou trvat několik let. Ve

skutečnosti z vašich slov vyplývá jen jeden závěr. Nikdy

mne zpátky nepustíte, že?“

„Jste vůči nám nespravedlivý, profesore,“ zhrozil se

von Stalhein a snažil se, aby tón hlasu zněl dostatečně

vyčítavě.

„Řeknu tu tedy jinak. Přísaháte na svou čest, že po

vydání vzorce budu propuštěn a budu se smět vrátit na

ostrovy?“

Von Stalhein zaváhal.

„Ne, to nedokážete!“ odpověděl si důrazně sám sobě

Beklinder. „Připouštíte, že bych se mohl mýlit? Aspoň na

okamžik?“ pokračoval velmi rychle. Na jeho bledých

lících se začínal rozlévat ruměnec vzteku. „To si opravdu

myslíte, že neznám vaše způsoby!? Lži a podvody, to

vám vyhovovalo odjakživa!“

Von Stalhein vyskočil jako postřelený tetřev.

„Podobné urážky vaši situaci nijak neusnadní!“ vyštěkl

hrubě.

Profesor zavrtěl hlavou. „Pokud mi vůbec někdo

může pomoct, tak je to jedině britská vláda. To ale platilo

jen do okamžiku, než jsem vám padl do rukou. Ne,

134

nebojte, nemám už žádné iluze. Od okamžiku, kdy jsem

vás poprvé spatřil, jsem si byl vědom, že jsem hloupě

naletěl. Hauptmane von Stalheine, podívat se pravdě do

očí a přesvědčit se, že je člověk hlupák, kterého obelhali,

je ta nejhorší věc na světě. Je to prokletí, jak pro něj, tak i

pro ty druhé, protože pak nešťastného chudáka vedou k

použití výjimečných prostředků, které světí účel. Ale i vy

jste udělal smrtelnou chybu, Stalheine! Pustil jste mě do

laboratoře. Ano, jsem přece vynálezce Linderitu. Udělal

jste osudovou chybu!“ Profesor se hořce rozesmál. „Dřel

jsem se dnem i nocí, ale moje práce je teď u konce.

Roztok v této lahvičce je ale něco jiného, než to, po čem

tolik prahnete. Napálit se podruhé už nedám, nejsem

přece úplný hňup!“

„Co to tedy máte?“ zeptal se von Stalhein nejistě.

„Ve skutečnosti je to také výbušnina. Linderite je

proti ní jen prskavkou,“ prohlásil profesor klidně.

Jednotlivá slova vyslovoval skoro po hláskách, aby je

hauptman von Stalhein nemohl přeslechnout. Zněla z

nich i určitá pýcha na svůj vynález.

Von Stalheinova ruka okamžitě vklouzla do kapsy.

„Ale, hauptmane,“ zavrtěl profesor hlavou, „klidně

si střílejte, jak je vám libo. Nejspíše nevíte, co dokáže

nitroglycerín, když ukápne na podlahu. Co teprve, když

jej tam někdo vychrstne! Vybuchuje, víte. Stačí jen

drobné chvění a dojde k obrovské explozi. Obsah této

nádobky zlikviduje tenhle hrad, že už ho nikdy nedáte

dohromady. Pokud k tomu výbuchu dojde, budu litovat

jen jednoho, že mi nezbylo více času, abych se pomodlil.

Nebudu žít tak dlouho, abych viděl, co všechno ten

nitroglycerín skutečně dokáže. Můžu vás ale ujistit, že je

toho dost. Po nás dvou nezbude ani ta příslovečná

135

hromádka popele. Patřičný konec pro tu naší povedenou

dvojici, špičkového chemika, který uvěřil a skvělého

lháře, který se také nakonec zachoval jako malý kluk.“

Během tohoto proroctví si von Stalhein zapálil

cigaretu. Začal nervózně vdechovat jeden doušek dýmu

za druhým. „Proč jste tak hrubý, profesore? Proč si

myslíte, že jsem lhář?“

„Donutil jste mne dojet do Lucranie kvůli té nevětší

lidské radosti. Zneužil jste otcovské lásky. A to je

podlost!“

„Přijel jste naprosto o své vůli! Chtěl jste se jen

setkat se svým synem, pane!“ jemně mu připomněl von

Stalhein.

„Celá ta záležitost byla jen záminka, kterou jste si vy

vymyslel.“

Von Stalhein ale zavrtěl hlavou. „Je mi moc líto, že

o mně soudíte tak zle,“ řekl hořce. „Přirozeně, že jsem

nechtěl, abyste ztrácel čas a dal se rušit v práci.

Otcovskou radost se shledání se synem jsem si nechal až

na dokončení vašich výzkumů.“

„Nedáte si pokoj!“

„Není to lež, profesore. Váš syn je tu s vámi.“

Profesor obrátil nechápavé oči na von Stalheina. „Tak to

dokažte!“

Von Stalhein se usmál a zazvonil na zvonek. „Máte

ten důkaz mít,“ uklonil se.

Stráž vstoupila dovnitř, aby po krátkém rozhovoru

okamžitě odkvačila. Von Stalhein si sedl naproti

profesorovi.

„Můj

drahý

pane

profesore,“

řekl

uspokojeně, „za pár minut se mi za svoji hrubost budete

muset omluvit.“

„Soudy si ponechám na potom.“

136

Otevřely se dveře a dovnitř vstoupila bývalá dívka v

mužském obleku. Chlapec málem oněměl, když spatřil

svého otce. Pak radostně vykřikl, roztáhl ruce a rozběhl

se k němu.

Profesor s třesoucíma se rukama položil lahvičku na

stůl. Nechtěl věřit tomu, že po tolika letech opravdu vidí

vlastního syna. Zato von Stalhein nezaváhal ani na

okamžik. Okamžitě se vrhl ke stolu, sebral lahvičku a

ukryl ji do sejfu, který stál v rohu u zdi.

Profesor se objímal se svým synem a o něčem si tiše

vyprávěli. Biggles sice nerozuměl jednotlivým slovům,

ale pochopil velice dobře, že část rozhovoru se týká paní

Beklinderové.

Von Stalhein netrpělivě bloumal po místnosti. „Tak

už dost!“ zahřímal po chvíli.

Profesor se prudce otočil, v jeho očích se zračily

slzy a z jeho tváře vyzařoval žal i radost zároveň. Jeho

rozpaky byly až příliš patrné. „Omlouvám se,“ trpce

poznamenal. „Asi nevíte, co je to rodičovská láska?!“

Von Stalhein se ale cítil pánem situace. „Vím to

dobře,“ odsekl chladně. „Váš rozhovor už trval až příliš

dlouho. Vrátíte se teď ke své práci a se svým synem se

setkáte, až dokončíte výzkum!“

„Chcete říct, že ho nesmím ani vidět!?“ vyjekl

zděšeně profesor.

„Až do doby, než nám odevzdáte ten vzorec, ne!“

zazněla tvrdá a neústupná odpověď.

Profesor sklopil zrak a zděšeně pátral po desce stolu.

„Kde je ta lahvička?“

„Tam, kde nikomu nemůže ublížit,“ usmíval se už

zase nejapně vítěz nad profesorovou roztržitostí, která se

ale dala snadno pochopit.

137

Profesor těžce polkl. „Tedy,“ pomalu dodal, „zase

jste mě převezl. Jste opravdu chytrák k pohledání.“

Von Stalhein pokrčil jen rameny. „Teď teprve jste

mě přesvědčil, že už s vámi nebudou problémy a

ukončíte svou práci v termínu. Na jedničku s

hvězdičkou!“

Profesor se obřadně uklonil. „Rozumím vám až

příliš dobře. Vím, že mi nic jiného nezbývá, ale to ještě

neznamená, že s vámi musím sympatizovat.“

Hlídka už odváděla Beklinderova chlapce. Přestože

to byl odvážný mladík, ani on se nedokázal ubránit

slzám. Zanedlouho za ním zaklaply dveře. Druhý muž

odvedl profesora zpět do laboratoře.

Von Stalhein znova zapadl do svého hlubokého

křesla. Zálibně se usmíval, když zvedal sluchátko.

Vytočil jakési číslo a prohodil pár slov s někým na druhé

straně linky. Za několik okamžiků do místnosti vstoupil

nižší důstojník v černé košili. Z jeho sinalé tváře se dalo

číst, že se mu rozhovor s panem von Stalheinem příliš

líbit nebude.

„Co ti dva Angličané?“ vyštěkl hauptmann ostře.

„Máte je?“

„Nein. Herr Kommandant.“

„Cože? Nemáte je?“

„Nedokázali jsme ani zjistit cestu, kudy zmizeli.“

Von Stalheinovy oči šlehaly blesky a na tváři se

rozlily mraky. Z úst se pak vzápětí spustilo hromobití.

„Tedy,“ podotkl, „řeknu to jednoduše. Bude pro vás

opravdu dobré, když je najdete. Pro vás osobně!“

„Jawohl, Herr Kommandant.“

„Odchod.“

Chudák voják srazil podpatky a raději se vypařil.

138

Von Stalhein vstal, narovnal si pokrčenou uniformu,

sebral čapku a vyšel ven.

Biggles se hluboce nadechl, zavrčel a mávl rukou.

Zakryl špehýrku a slezl dolů.

„Ksakru, co se to tam děje?“ zeptal se Ginger

nasupeně.

„O tom si radši promluvíme někde jinde,“

poznamenal Biggles. „A později.“

139

Kapitola jedenáctá

Účel světí prostředky

Postupovali chodbou velmi obezřetně. Tváře si

chránili před trčícími hřeby, které vystupovaly ven z

dřevěného obložení stěn.

Zato špehýrky pořád neubývaly. Vypadalo to tak, že

tuhle chodbu používali ze všeho nejvíce podezřívaví

politici či žárliví manželé.

Jejich současní následovníci sice neopomněli do

každé z nich nahlédnout, ale ani skálopevná víra, že

náhodou objeví místnost, v které vězní Algyho nebo

jednoho z Beklinderů, nenacházela naplnění. Biggles ale

neustále opakoval, že by od osudu chtěli příliš mnoho.

Tma i hrobové ticho spíše dokazovalo, že se

pohybují v opuštěné a neobydlené části středověké

pevnosti.

„Proboha! Ve středověku museli žít pěkní

podezřívavci, když si na sebe navzájem vybudovali

takovéhle pozorovatelny,“ zhnuseně poznamenal Ginger,

když už po několikáté jukal do prázdných komnat.

„Nic neobvyklého,“ doplnil Biggles vyrovnaně.

„Podobné kukaně měli v době, kdy byl hrad postaven,

velký význam. Spiknutí následovalo spiknutí, a tak

místokrál na trůně si docela fandil, když důvěřoval paní

královně. O ostatních dvořanech ani nemluvě. Ti jen kuli

pikle a kladli nástrahy. Vzpomeň si na Marii Stuartovnu.

Pár vladařů si načas myslelo, že mohou svému okolí

věřit, a než se nadáli, přišli o trůn, bohatství a taky,

140

většinou, o hlavu. Nebylo se co divit, že si pak budovali

různá padací dvířka, tajné vchody a další skrytá

překvapení. Teď na tom ale nezáleží, když stejně nevíme,

kam nás ti čerti donesou.“

„A kam, myslíš?“ otázal se Ginger, aniž si dokázal

přestavit, co bude dál.

„Vlastně ani nevím,“ připustil Biggles. „Pořád se

obírám různými možnostmi a nenacházím žádný

výsledek. Naším prvořadým úkolem je dostat odsud toho

ztřeštěného profesora. Teď se k tomu ještě přidal Algy, a

koneckonců ani přítomnost mladého Beklindera nám

moc nepomůže. Táta se od svého synka, kterého tak

dlouho ani neviděl, nehne ani na krok. Von Stalhein je

bude držet odděleně od sebe, což je pro nás jen další

komplikace. Algy nám také zrovna nepomůže, bude se

muset sám dost snažit, aby si našel nějaké východisko ze

své situace. Algy navíc neví vůbec nic, jak se okolnosti

vyvinuly, což mu zcela určitě jeho pozici nijak

neulehčuje. Namluvili mu přece, že i my sedíme v nějaké

šatlavě. A ani naše pozice nestojí ani za zlámanou grešli.

V prvé řadě se ale teď musíme dostat ven z těchto

katakomb. Jsem naprosto přesvědčen, že ten východ

existuje, ale jestli ho najdeme, toť opravdu otázka pro

toho svatého pána nahoře. Nezbývá nám nic jiného, než

se dostat na konec chodby, a pak se uvidí. Pokud nás

dovede dovnitř téhle usedlosti s cimbuřím, tak bychom se

snad mohli o něco pokusit. Pokud nás ale tyhle zdi

zavedou někam do lesa, tak dost pochybuji, že nás pak

naši oponenti dovnitř pustí hlavní bránou. Leda tak v

doprovodu těch černých kamarádíčků pana hauptmana.“

Ginger si pečlivě prohlížel stěny chodby vlevo,

Biggles zase na druhé straně, ale že by se dalo uvažovat o

141

nějakém východu, na to nebylo ani pomyšlení. Zmizely

už i špehýrky pro nedůvěřivé panovníky a znovu je

obklopovaly jen nahrubo opracované balvany tvořící

kamenné zdivo chodby.

Jen pár kroků už ale chybělo k železným vratům

usazeným ve zděném oblouku. Velký železný kruh

nahrazující kliku lákal, aby jím někdo otočil. Byl ale

patrné, že se na tomto vstupu do neznáma podepsal čas. I

sama historická klika byla notně zrezivělá.

Ginger zase rozsvítil baterku, zatímco Biggles

zkoumal dveře. Několikrát se pokusil otočit kruhem, ale

nešlo to. Teprve po několika pokusech, když si omotal

ruku kapesníkem, se mu podařilo vytáhnout západku.

Opřel se do dveří, a ty se s lomozem dlouho

nenamazaných rezavých závěsů otevřely. Biggles do nich

opatrně strčil a nahlédl za ně. „Dobrotivá nebesa!“

zašeptal i Ginger, který jako správný zvědavec do

prostoru nakukoval přes Bigglesova ramena. „Kam jsme

se to dostali?“

Octli se v rozlehlém zděném sklepení. „Tak tady se

mi to vůbec nelíbí,“ povzdechl si Ginger. „Páchne tu

zatuchlina, ta tma mě děsí, a vůbec…“

Paprsek žlutého světla z Bigglesovy baterky pomalu

projížděl po stropě, podlaze i stěnách i kolem

prapodivného nábytku, kterým byla místnost přeplněna.

Hluboké

výklenky

po

stranách

byly

vystlány

zaplesnivělou slámou. Ze stropu visely polorozpadlé

provazy, při zemi zase z velkých železných kruhů

vystupovaly zrezivělé řetězy s kovovými obojky. U zadní

stěny komnaty stál zvláštní rumpál, pod ním se na zemi

válely rozpletené provazy. Oba pátrače obklopovalo dílo

zkázy a zub času.

142

„Dostali jsme se do kovárny,“ poznamenal Ginger

stísněně a zvědavě si prohlížel zvláštní přístroj v rohu.

Jeho pravíce spočinula na zvláštním kotlíku plném

zbytků vyhaslého popele. S překvapeným výrazem pak

Ginger zvedl dvojité kleště s úzkými hřebeny. „Kčemu to

jen mohlo sloužit?“ podivoval se. „Koně se s tím kovat

nedají, zvednuté nohy by to neudrželo… Hřebíky se tím

taky vytahovat nedají… No, opravdu nevím.“

Biggles se skláněl nad zvláštní figurínou. Našel

západku a podivnou skříňku otevřel. „A jsem doma,“

pokyvoval hlavou. „Řešení téhle středověké hádanky,

kam jsme se dostali, je docela prosté.“

„Kam?“

„Vstoupili jsme přímo do rukou hradního mistra, co

nosí na hlavě rudou kápi. Jsme v mučírně, příteli.“

„Dobrotivé nebe!“ vyjekl překvapeně Ginger.

„Tak tohle je ten pověstný skřipec,“ skoro obdivné

prohodil Biggles nad zvláštním žebříkem. „Aha, a tamhle

lámali zajatce v kole. Vidíš! V těch výklencích a okovech

drželi jednotlivé odsouzence. Panečku, neměli to ti

pacholci špatně vymyšlené. I von Stalhein by se měl od

nich co učit. Posadit nás do klece a Algyho strčit do

železné panny, to bychom vyzpívali i to, co nevíme… Ty

kleště se strčily do žhavého popela a pak ti přihřáli lýtko.

Podívej, tímhle se zase vypalovaly oči. A tady je dokonce

popravčí špalek a katovská sekera. Už si umím

představit, jaké děsivé skřeky a sténání se muselo nést

před pár stoletími těmihle katakombami… Nebo taky

docela nedávno. A jak to tak vidím, nemusí to dlouho

trvat a i ty poklekneš…“

143

„Nebuď tak morbidní!“ vykřikl zaskočený Ginger,

protože

Bigglesovy

skoro

historicko-filozofické

poznámky se mu zdály až nepatřičné. A taky byly.

„Pojď pryč,“ pokračoval už poněkud klidněji. „Až

von Stalhein zjistí, co má pod postelí, tak by si také mohl

vzpomenout na podobné hrátky s nebožátky.“

„Gingere, vím sice, jak to myslíš,“ oponoval

Biggles. „ale zapomínáš na kulturu. Takový starožitník a

překupník v dražební síni by tu našel pravé poklady.

Představ si, že bychom mu přinesli aspoň palečnice…“

„Tak si je klidně nasaď,“ zavrčel Ginger, „ale hlavně

ať už odtud vypadneme. Mě podobné rukavice vůbec

nezajímají. Jdeme dál. Když tu zpívali chudáci na

mučidlech, tak tu někde musí být i místo pro hradního

pána, co ukazoval palcem dolů. Určitě se sem neplahočil

tím marastem.“

„Rozhodně,“ vrátil se Biggles z dějepisné exkurze

do současnosti. Přešli mezi všemi těmi přístroji či

nástroji, které kdysi sloužily lidskému utrpení, na druhou

stranu místnosti ke stejným dveřím, kterými se ponořili

do nitra hradu.

„Tak tady máme točité schodiště!“ zašeptal Biggles,

když je po chvilce námahy otevřel. „Dávej si pozor na

hlavu.“ Udělal první krok a začal obezřetně stoupat

nahoru. Předpokládal, že to bude jen pár schodů, ale

hluboce se mýlil. Začala se mu už skoro točit hlava, ale

schodiště stále neubývalo. Nezbývalo tedy než dál

stoupat k nebesům.

„Když to takhle bu… ff, ff… bude pokračovat,“

zadýchaně oznámil Biggles, „tak jsme za chvíli na

cimbuří.“ To už do schodištní chodby pronikalo mdlé

světlo noční oblohy poseté hvězdami.

144

„Máš pravdu,“ řekl Ginger, když se podíval ven

úzkým průzorem ve stěně. „Jsme v hradní věži. Pod

sebou máme hlavní nádvoří a jednotlivé ochozy po

hradbách.“

Ani Biggles si nemohl nechat ujít podobný pohled.

„Je to tak, jsme už skoro nahoře. K hornímu ochozu tu

budte muset být nějaký průchod. Musíme to risknout a

použít jej.“ A hned se hnal nahoru jako křepelka. K

obloze se vzneslo hejno ptáků, které nejspíše ve věži

mělo svá hnízda.

Než se dostali na vrchol, vzduchu se jim v plících

opravdu nedostávalo. Zato malá dvířka na ochoz už na ně

čekala.

Otevřeli je a nad nimi se rozprostřela jen temně

modrá klenba nebes. Kdesi dole na zemi zářily malé

hvězdičky dokazující, že i v podzámčí se všichni ještě

neuložili k vytouženému spánku. Skupinka hvězdiček

hluboko

v

údolí

zase

naznačovala,

kde

leží

Unterhamstadt.

Stačil pohled dolů a spatřili hlavní trakt hradu,

nádvoří i vlastní opevnění celého sídla. Dostali se na

poslední ochoz vlastní věže.

Měli teď na vybranou, buď zpět dolů mezi ty

středověké rekvizity nebo vpřed po úzké kamenné římse

bez zábradlí.

Biggles udělal první krok a opatrně přenesl váhu na

levou nohu. Ginger se podíval pod sebe a skoro raději

zavřel oči. „Chtělo by to padák,“ poznamenal hořce.

„Nejsem ptáček jarabáček, abych tady běhal po nějakém

hradu.“

„Sst!“ vyjekl Biggles, který už na římse skoro

zamrzl. Díval se na hlavní nádvoří.

145

„Proboha, buď opatrný!“ varoval ho Ginger. „Stačí

jednou zakašlat a letíme přes palubu.“

„Já vím!“ poznamenal Biggles tiše. „Dole se něco

děje. Měli jsme docela štěstí, že jsme se dostali až sem,

na tu hlásku. Máme odtud skvělý výhled. Podle

rozsvícených oken se dá odvodit, kde si von Stalhein

vybudoval svou rezidenci. Právě někde tam musejí

Beklindery i Algyho držet. Představa, že se tam teď

vydávám na průzkum, mě zrovna netěší, když si

představím, kolik těch černých košil tam můžu potkat.

Ticho!“

Ginger se přikrčil jako kočka za komínem, čekající

na nebohého vrabce. Biggles se nemýlil, dole se něco

dělo.

Silný proud světla z otevřených dveří ozářil

vydlážděné Nádvoří. Vzduchem se nesly úsečné rozkazy

a na scénu vstoupila trojice mužů. Pak temnotou před

hradbami zasálaly silné reflektory automobilu a ze stínu

hradeb pomalu přijížděla velká limuzína.

Auto se zastavilo před budovou a z něho vystoupil

šofér. Z budovy se k němu hned rozběhl jeden voják a

něco křičel.

Ginger si ihned uvědomil vážnost děje, když si

všiml, že Biggles zhluboka polkl. Ihned pochopil, že to

bude sakramentská věc. Než se ale mohl zeptat, Biggles

mu to vysvětlil sám.

„Chtějí

oba

Beklindery

od

sebe

rozdělit,“

vysvětloval ustrašeně. „Když to udělají, jsme úplně

nahraní. Jakmile je odvezou, jdeme ke dnu. Nikdy je už

nenajdeme. Rukopis von Stalheina se nedá zaměnit.

Ztrácí nervy, hošánek. Ví až moc dobře, že se tu někde

potulujeme, a nijak nás nepodceňuje. Musíme jim v

146

odjezdu zabránit. Jakmile spustí padací most, spadne

klec, a my už von Stalheina nikdy neuvidíme.“

„Ty by sis ho ve své touze po dobrodružství vždycky

našel,“ poznamenal Ginger, ale dál raději mlčel, protože

stejně nešlo nic dodat.

„Nemůžeme nic dělat,“ dodal po chvíli.

„Vždycky! Pamatuj si, že vždycky se dá něco dělat,“

vyštěkl Biggles. „Musí se jen nalézt ten správný

prostředek. Mám to! Zpátky na schodiště!“

„Bigglesi, jak chceš tomu odjezdu zabránit?“

„Nabouráme jim to vozítko! Zacpi si uši, za chvilku

tu vypukne pěkná mela. A tohle bude bude kamenná

zápalka!“

K nevýslovné Gingerově hrůze Biggles poklekl a

snažil se římsu kýváním uvolnit ze zdiva. Měl trochu

štěstí, že i zde se již na kamenném podkladu podepsal

zub času. Na několika místech ale cement přeci jen

nepovolil.

„Spadneš!“ vylekaně zapištěl Ginger.

„Podej mi raději ruku, drž mě a nesýčkuj.“

Biggles se vyklonil a špičkou boty se snažil

vrstvičku cementu vykopnout. Asi na podesáté se to

povedlo. Kamenný překlad se pomalu naklonil, převážil

se a zmizel v hlubinách.

Ginger měl ale jinou starost, než sledovat, kam

dopadl. Biggles jen stěží získával rovnováhu, potácel se

na hraně střechy a strhával i svého ryšavého přítele. Ten

naštěstí neztratil duchapřítomnost a chytil se v poslední

chvíli trámu. Trénované svaly v součinnosti s mrtvolnou

hrůzou a křečovitým stiskem dokonale odvedly svou

práci. Oba kazisvěti si ulehčeně oddechli.

147

Bigglesův hlas ale nezněl příliš jistě, i když se dal po

chvíli trochu dohromady. Pomalu se vzpamatovával z

šoku. „Jsme to ale šílenci, viď Gingere?“ chabě se usmál.

„Slabé slovo.“

Dole pod nimi už práskaly dveře, duněla dlažba a

ozývaly se vzrušené výkřiky.

„Docela by mě zajímalo, zda ten padák spadl tam,

kam měl,“ ptal se Biggles sám sebe a nervózně se

rozesmál.

„Málem tam spadlo něco jiného,“ poznamenal

popravdě Ginger. „Co je s tím autem?“

„Nemohl jsem netrefit. Znáš mě. Stálo přece přímo

pod námi.“

„A co ten šofér?“

„Snad si šel dát něco teplého do žaludku. Jestli ne,

tak … měl prostě smůlu.“

„Viděl tě někdo?“

„Nemyslím. Než je napadlo podívat se nahoru, už

jsem se opíral tady o zeď.“

„Počkej! No… To snad ne!“ zarazil se Ginger. „Co

se ti nezdá?“

„Ten druhý vůz! Mají přece ještě Beklinderovo

vozítko. Mohou ho použít.“

Biggles zkoprněl. „Na toho Morrise jsem úplně

zapomněl,“ připustil hořce. „Má čtyři sedadla. To ale

znamená, že… Počkej, lezu se tam podívat.“

Lehl si na zem a připlížil se k okapu.

Ginger raději otočil hlavu, aby neviděl, jak Biggles

létá bez svého nádobíčka.

„Měls pravdu,“ zasmušil se Biggles, když vstal.

„Von Stalhein běhá po dvoře a láteří jako stará bába. Po

limuzíně projel parní válec, ale přesto se svého plánu

148

nevzdali. Von Stalhein nařídil, aby připravili druhé

vozidlo.“

„Takže nás převezli!“

„Vůbec ne,“ namítl Biggles, ale ne příliš jistě.

„Cože…?“

„Tiše. Honem dolů! Jdu první. Musíme být jako

myšky, protože by třeba mohlo někoho zajímat, odkud

padají tak ošklivé sněhové koule s kamennou výplní. A

půjdeme hezky potmě, takže si dávej pozor, kam šlapeš.“

Nadešel čas sestupu po točitém schodišti.

Pro Gingera i tentokrát nebralo schodiště konce.

Cesta nahoru mu tak sice připadala také, ale sestup v

naprosté temnotě po nebezpečných, kluzkých schodech

bylo přímo něco nepopsatelného. Snažil se sestupovat co

nejrychleji, ale Bigglesovi stačil jen stěží. Ten už na něj

dole čekal.

„Jen chvilku,“ řekl, „podívej se sem. Vidíš?“ Přímo

před nimi ležela hromada navršených kamenů. Jakoby

zakrývala východ ze sklepení. Ve světle baterky si

přesvědčili, že tomu tak opravdu je.

Odstranit ten první, skoro oblázek, nebylo vůbec

jednoduché, ale s pomocí šroubováku jej přeci jen od

ostatních oddělili. Vznikla malá průrva, kterou bylo vidět

na dvůr.

V mdlém žlutém světle se Biggles přesvědčil, že

jsou přesně nad druhou stranou nádvořím než předtím.

Odstranili tedy další valoun, a pak již společně

kontrolovali situaci na dláždění. Biggles se protáhl ven,

dřív, než než Ginger stačil říct švec. „Podej mi sem ty

kamínky a vylez ven,“ zašeptal. „Musíme tu naší skrýš

zase zazdít, jinak by nás našli cobydup.“

Netrvalo dlouho a vše bylo na svém místě.

149

Stáli na hradebním valu, který se topil ve tmě,

zatímco protější část nádvoří, dole pod nimi, byla jasně

osvětlena. Oni ale stáli přímo uprostřed stínu, který

vrhala hradební věž, kterou právě opustili. Ve skutečnosti

se teď octli na jakési plošině nad nádvořím i okolním

terénem.

Stačilo věž obejít a už byli na venkovním ochozu.

Středověcí stavitelé věděli, co se má udělat, aby nezvaný

host dostal co proto. Útočníci se museli dostávat do

hradu jen po dlouhých žebřících, a ty se zase docela

snadno shazovaly i s jejich živým nákladem dolů do

propasti.

Biggles přimhouřil oči a zahleděl se na místo, kde

právě startovalo druhé auto. „Rychle!“ sykl. „Chtějí

odjet!“ Biggles udělal první krok a vstoupil na vnější

ochoz. Oběhl věž.

Dál cesta nevedla. Sestupu do temnoty by se po holé

stěně snad mohla odvážit jen noční šelma. Jim šlo

přinejmenším o vymknutý kotník, když ne rovnou o

useknutou hlavu. Biggles se zastavil a začal v batohu

lovit lano, zatímco Ginger mezitím obhlížel situaci.

Na druhém konci nádvoří už zářily silné reflektory

profesorova Morrise. Vedle něho stála skupinka mužů.

Najednou se mu zdálo, že mezi nimi zahlédl i samotného

Beklindera, ale ověřit si svoji domněnku už nemohl,

protože Biggles už začal sestupovat. Nezbývalo času

nazbyt. I Ginger se spustil dolů. Než dopadl na zem,

Biggles už zase smotal svůj dopravní prostředek. To už

na druhé straně hradu burácel výkonný motor.

Biggles vytáhl pistoli z pouzdra a chvatně se rozběhl

pryč od brány hradu, směrem k vesnici, ale vzápětí

150

zatočil do lesa. „Rychle!“ vybízel pomalejšího Gingera.

„Bude to jen o vlas.“

Dobrých sto yardů mu trvalo, než si byl jistý, že ho

už nikdo nemůže ze hradu vidět. Zpomalil a bedlivě

zkoumal terén. Po dvoustech yardech našel, co hledal.

„Tady je to!“ pokýval hlavou. Hned se dal do práce

a začal lámat suché větve a tahat klestí na cestu.

Ginger si ani neuměl představit, co chce jeho velitel

dělat. Udivenýma očima pozoroval, jak se Biggles snaží.

Že by mu pomohl, to ho ani nenapadlo.

Biggles rozsvítil baterku a přepnul ji na červený filtr.

Shýbl se a zahrabal ji do hromady klestí. Cestu zalila

podivná rudá záře. Ginger by si nikdy nepomyslel, že

jejich signalizační přístroj bude mít tak dalekosáhlé

využití.

Biggles se obrátil ke Gingerovi, který mezitím stál v

příkopu u cesty a civěl. „Pokusíme se ten vůz zastavit,“

vysvětloval Biggles. „Je to hrozně riskantní, ale nic

jiného nám nezbývá. Nemůže jim dovolit, aby

Beklindery odvezli někam jinam. Kde bude von Stalhein,

mi je úplně jedno. Pokud je povezou oba dva, což je

docela pravděpodobné, nemůže být ve voze víc než

dvojice ozbrojenců. Vsadím poslední penny, že vzadu

budou oba Beklinderové, vepředu pak von Stalhein a

řidič. Mohli bychom… Už jedou! Pokud nezastaví, nedá

se nic dělat. Pokud ano, kryj mě!“

Biggles už nedokázal dát bližší vysvětlení, protože

už po vrcholcích borovic běžel paprsek žlutého světla.

Biggles přeběhl cestu a schoval se na druhé straně mezi

stromy.

151

Kapitola dvanáctá

Včasný zásah

Auto se blížilo pomalým tempem, které plně

odpovídalo hrbolatému povrchu lesní cesty. Ginger se

nadechl. Řidič přece nemůže přehlédnout žhnoucí

hromadu, ale jestli zastaví, se ani neodvážil domyslet.

Dalo se sice předpokládat, že podobné varování našinec

nepřehlédne, ale pověsti o nočních lapcích také nelhaly a

kdo by podobné setkání riskoval.

Řidič ale pohádkám nevěřil a ještě více zpomalil.

Vůz přibrzdil a zastavil asi šest yardů od podivné

skrumáže. Okamžitě se otevřela dvířka a ven vystoupil

voják. Obezřetně se rozhlédl a šel směrem k rudému

světlu. Když vstoupil do světla reflektorů, vyvolával

dojem nočního přízraku. Ten však měl teprve přijít.

Když Ginger spatřil, jak Biggles tiše vklouzl na

silnici a přiložil ji vojákovi k zátylku, ihned se vrhl k

otevřenému vozu. Překvapená tvář hauptmana von

Stalheina civěla do ústí jeho revolveru.

„Ruce v klidu a ani se nehněte!“ vyštěkl Ginger

rozkaz. V ten samý okamžik kdesi vepředu splynuly dva

výstřely v jeden. Bylo to tak blízko, že Gingerovi málem

praskly bubínky.

Jeho nervy se teď rozechvěly jako struny na kytaře,

ale on sám byl natolik zkušený, že nespouštěl von

Stalheina ani na okamžik z očí.

Vnímal tiché kroky za sebou a jen doufal, že je to

Biggles. Opravdu byl.

152

„Upřímnou soustrast, hauptmane,“ řekl Biggles

srdceryvně, „ale musel jsem vašeho pobočníka zastřelit.

Měl mít rozum a nesnažit se o beznadějný útok, když

věděl, že ho mám na mušce. Ven z vozu, rychle!

Gingere, hlídej druhou stranu!“

Ginger oběhl vůz a otevřel dveře.

„Když říkám rychle, tak myslím honem,“ opakoval

Biggles svůj zvláštní rozkaz. „Bylo by mi velice líto,

kdybych musel zastřelit i vás, von Stalheine, ale jak jistě

chápete, četnost vašeho doprovodu nahoře na cestě, mi

nedává jinou možnost. Podobné okolnosti ospravedlňují

jakýkoli postup.“

Von Stalhein vztekle vylezl z vozu.

„Ruce, pane hauptmane, zůstanou hezky v klidu,“

zlehka mu připomněl Biggles. Sám Němce prohledal a ze

zadní kapsy mu vytáhl malou pistoli. „Dovoluji si vám

dát malou radu, von Stalheine,“ řekl skoro přátelsky.

„Trocha vzduchu pomůže vašemu rozčílení. Budete

muset vychladnout. Čelem vzad a mazat zpátky. Směrem

ke hradu!“

Von Stalhein ale zaváhal.

„Máte dvě vteřiny,“ pokrčil Biggles rameny. „Co mi

jiného zbývá, než vás pak zastřelit?“

Von Stalhein pochopil, otočil se, srazil podpatky a

hrdě odešel.

Oba dva Beklinderové se zatím nezmohli ani na

slovo. „Jsme z britské rozvědky,“ zasyčel Biggles, když

se soukal za volant. „Gingere, dovnitř! Baterku!“

„Mám.“

Ginger si sedl vedle řidiče. Během několika vteřin se

vůz rozjel a jeho řidič dávající přednost kabině letounu se

153

opatrně se vyhnul postavě sedící na pařezu. Když ji vůz

míjel, zuřivě jim hrozila pěstí.

„Toho

chlápka

jsi

musel

hodně

rozčílit,“

poznamenal zvesela Ginger.

„Ten kluk se zachoval jako hrdina, i když ho

omlouvá jen jeho věk. Byl to pošetilý pokus,“

poznamenal Biggles. „Napadl ho onen absurdní nápad, že

si začal rozepínat pouzdro se zbraní a zcela zapomněl, že

na něj jedna hlaveň míří. Přestřelka jako v dobách

divokého západu. Prostřelil jsem mu paži, příště si bude

aspoň pamatovat, že je lepší dát ruce nad hlavu než je

strkat za opasek.“

„Kam to bude, pane řidiči?“ žertoval Ginger, když

se dostali na křižovatku cest vedoucích k vesnici a ke

Garenwaldu. Biggles přišlápl plynový pedál a automobil

se vrhl vpřed po nerovném povrchu směrem přes vesnici.

„Nevím,“ přiznal se Biggles nakonec. Pak, trochu

zvedl hlas. „Profesore Beklindere, žádám, abyste přesně

plnil naše pokyny. Cílem naší operace bylo vás dostat z

téhle země zpět na ostrovy. Předpokládám, že s touto

cestou souhlasíte?“

„Docela,“ zašeptal překvapený Beklinder. „Nikam

ale nejedu bez svého syna!“ Silná slova ale zněla značně

nejisté.

„Vaše upřímná slova oceňuji,“ prohlásil Biggles.

„Mimochodem, máte u sebe pas?“

„Ne.“

„Ani vy, pane Beklindere mladší?“

„Ne.“

„Pak tedy nemáme žádnou šanci dostat se přes

hranice jako normální turisté. S dokumenty jsme měli

několikaminutovou

výhodu,

ale

takhle

se

dá

154

předpokládat, že hranice budou neprodyšně uzavřeny,

než bychom vám nějaké obstarali. Bez dokumentů

musíme zvolit jinou cestu. Jakmile se von Stalhein

dostane zpátky do hradu, rozezvučí se bzučáky na všech

policejních stanicích a začne blázinec.“

„Pak nemáme ani tu nejmenší šanci,“ rozvzlykal se

profesor. Na muže, který držel v rukou nejničivější

výbušninu světa, to bylo poněkud překvapivé chování.

„Napadá mě jediné řešení,“ připustil Biggles.

„Stejný způsob dopravy, který jsme použili, když jsme

cestovali sem. Letadlo.“ Prudce šlápl na brzdy a

automobil poskočil směrem ke krajnici. „Řekněme si to

dost jasně.“ zahromoval, „předně musíme splnit náš úkol.

Dostat profesora do Londýna!“

„A co Algy?“ zeptal se Ginger okamžitě.

„Ten se, bohužel, ale v tomto okamžiku, dostal na

vedlejší kolej. Promiň, Gingere, ale i Lacey by to

pochopil. Budeme se muset pro něj vrátit, až bude první

část operace splněna. Každopádně ale teď už musíme

nechat tohle vozítko napospas jeho osudu. Další jízda v

kabině Morisse by se rovnala rozsudku smrti. Von

Stalhein okamžitě vyhlásí celostátní pátrání a během

minut každičký polda i v té poslední vísce bude vědět

značku, barvu a typ vozidla. Mám takový nápad. Algy

přistál za tmy a od jeho příletu tolik času zase neuběhlo.

Nevěřím, že by letoun odtáhli okamžitě ještě za tmy.

Určitě se k tomu chystají až za svítání. Podle mého, bude

pořád na té louce. Hlídka tam sice také bude, ale ta mne

příliš netrápí. Von Stalhein si potrpí na přísloví, a tak to

řeknu vzletně: Každá lež má krátké nohy. A pan

hauptman lhal, jako když zákon káže. A tak mu sebereme

to, co mu stejně nepatří. Musíme se ale činit. Jakmile by

155

jim profesor znova padl do rukou, jemu by postavili

zlatou klícku, ale nás by poslali k panu popravčímu na

mučidla. Spíš rovnou na špalek. Víme o zinscenované

nehodě, a to se rovná ortelu smrti!“

Biggles nastražil uši. Kdesi dole po silnici se sem

řítil silný automobil.

„Vidíš?“ připomněl Biggles. „Už jsou nám v patách.

Dole ve vesnici museli mít skoro celý vozový park.

Štvanice začala.“

Znovu otočil klíčkem, vůz se rozjel, ale Biggles už

pedál nemačkal tak usilovně. Vykláněl se z okna, jakoby

něco hledal. Najednou zlehka otočil volantem, vozidlo

sjelo z cesty mezi stromy a zmizelo v hustém porostu.

Teprve, když se Biggles dostal tak padesát yardů od

cesty, zastavil a vypnul světla. Vystoupil a vybídl ostatní,

aby ho následovali. Jeho úhybný manévr přišel v pravý

čas. Mezi stromy stačili ještě zahlédnout otevřenou

dodávku, doslova napěchovanou muži z úderných oddílů.

Vůz prosvištěl kolem jejich skrýše a zmizel za zatáčkou.

„Aspoň vidíte, co všechno máme proti sobě,“

podotkl Biggles. „Tohle vozidlo by nás brzo dostihlo.

Bude lepší, když půjdeme po svých. Neztrácejme čas.“

„Chceš snad říct, že se k přistávací dráze pokusíme

dostat pěšky?“ zeptal se Ginger.

„Pokud vymyslíš něco rozumnějšího, rád ustoupím.“

„No, vlastně máš pravdu.“

„Hlídka tam sice bude lelkovat, a tak se nějaké

pranici asi nevyhneme. Moment překvapení je ale na naší

straně. Zbyly mi dvě další pistole, von Stalheinova i

osobní revolver toho pošetilého mladíka. Pro splnění naší

mise bude stačit, když se do letounu dostaneš ty s

156

profesorem a jeho synem. Já ti budu krýt záda. Na mě se

neohlížej. Neprotestuj! Je to rozkaz!“

„Chápu.“

„Výborně!“ Biggles se obrátil k profesorovi. „Pane

Beklindere,“ začal velmi zdvořile, „musím vás požádat,

abyste snížili možnou konverzaci mezi sebou na

minimum, protože hrozí bezprostřední prozrazení naší

pozice. Máme tu letoun připravený k okamžitému odletu

do Anglie, ale bohužel shodou náhod se stalo, že pilot byl

zajat. Navíc se domníváme, že stroj je střežen. Můj plán

vyžaduje, abychom se letounu zmocnili násilím. Nemám

ale právo vás vystavovat takovému riziku, pokud

nebudete souhlasit. Nechcete raději dát přednost jinému

řešení?“

„Jistě, že bych chtěl,“ připustil profesor prostě.

„Snad ani ne kvůli sobě, ale spíše kvůli mému synovi.“

„O mě se neboj, tati,“ vyhlásil statečně mladík.

„Slyšel jsem správně, že vám zůstala nějaká zbraň?“

Biggles se lehce usmál. „Slyšel jste dobře.“

„Pak mi ji, prosím, dejte. Nezapomínejte, že jsem se

tátu pokusil zachránit sám od sebe. Bez vaší rozvědky,

peněz a královny.“

Biggles mu beze slova podal zbraň. Profesor dostal

von Stalheinovu automatickou pistoli.

„Gustave, buď opatrný,“ pronesl starý pán

starostlivě ke svému synovi. „V případě, že by se plán

zhatil, rád bych vám něco řekl,“ pokračoval směrem k

Bigglesovi.

157

Mezi stromy stačili ještě zahlédnout otevřenou

dodávku, doslova napěchovanou muži z úderných oddílů.

158

„Prosím?“

„Velice oceňuji, co jste pro mě, osobně vy udělal.

Oceňuji i přístup britské vlády a…“

„Profesore, dost chvalozpěvů, nemáme na podobné

řeči příliš času,“ přerušil ho Biggles. „Britská koruna se

vždy stará o ty, kteří jí oddaně slouží. Pouze mě mrzí, že

jsme se nedali s vaším synem dohromady už dříve, mohli

jsme být mocní spojenci. Nesmíme ale ztrácet čas.

Každou minutou se náš úkol stává obtížnějším.“

Biggles pečlivě stanovil kurz podle buzoly. Podle

Gingera jim k přistávací ploše zbývaly tak dvě míle.

Biggles nařídil, jak by řekl pilot, rádiový klid,

protože uprostřed noci je mohlo prozradit i to

nejobyčejnější lidské slůvko. Biggles, jdoucí vpředu, je

jen občas upozornil na nějakou terénní překážku,

propadlinu či uschlou větev.

Protože se právě dostali do hustého lesa, i ten stojí v

našem vyprávění za zmínku. Ekolog by se v něm

dozajista navyváděl. Hustý, člověkem zatím nepostižený

porost jim poskytoval skoro dokonalé krytí. Asi po

půlhodině Biggles zavelel stát. Důvod byl nasnadě.

Dostali se na okraj lesa.

Přesně řečeno, na začátek širokého pásu vysekaných

borovic, na jehož druhé straně opět pokračoval hustým

lesním porostem. Měli před sebou přesun přes dvěstě

yardů terénu, kde nemohli využít žádného přirozeného

krytu.

„Jdeme na to?“ otázal se stísněně Ginger, protože

dobře věděl, že mají před sebou obtížný úsek.

„Podobný kus krajiny si určitě nenechají ujít pro ten

svůj drobnohled,“ zaváhal Biggles.

„Nikoho nevidím.“

159

„No právě. Hlídka nebo odstřelovač nebude stát

uprostřed mýtiny a dělat strašáka. Může mít stanoviště

někde v lese. Vidět ho nemůžeme.“

„Tamhle vede nějaká pěšinka,“ ukazoval Ginger

před sebe.

„Ta tam opravdu je,“ přidal se Gustav. „Tohle místo

znám už z dětství, chodili jsme si sem hrát.“

„Kdybychom chtěli tu mýtinu obejít, zdržíme se

nejméně dvě hodiny,“ zamýšlel se Biggles. „Ne, to si

dovolit nemůžeme. Musíme se pokusit o rychlý

přechod.“

Sotva tato slova procedil přes rty a chystal se udělat

první krok, na rozhraní lesa před nimi se objevil rychle se

pohybující objekt.

„Tiše,“ vydechl Biggles a ustoupil zpět do krytu

jehličnanů.

K lesu přijížděl voják na kole. Vedle něho běžely

dvě alsaské dogy. Ten muž se pohyboval velmi tiše.

Šlapal zuřivě do pedálů. Během několika vteřin zmizel na

pěšině.

„Aspoň teď víme, že musíme být ještě více opatrní,

než se nám zdálo předtím,“ svraštil Biggles čelo. „Cesta

kvapná, málo platná. Musíme být pozornější.“

„Co tam bude ten vojáček dělat?“ zeptal se Ginger.

„Pokud se nemýlíme, tak mířil k Algyho letounu.

Nic bližšího ti vykládat nebudu.“

„Určitě, ta pěšina vede k velkému palouku,“

vzpomínal profesor. „Chodili jsme tam na houby. Co

bude nejlepší udělat, abychom nějak vyvázli?“

„Nejdříve se přesuneme přes tu mýtinu,“ podotkl

Biggles, „a pak budeme dál zvažovat další možnosti.

Nemůžeme si dovolit ztratit ani jedinou drahocennou

160

vteřinu. Pokusme se o těch pár kroků. Když nás začnou

pronásledovat, je to už na vás. Snažte se ale držet

pohromadě. Připraveni? Výborně. Teď!“

Vyběhli ven z lesa a rychlými kroky se blížili k úpatí

kopce, kde zase začínal souvislý porost. Obrys hory píše

vnímali, než by ho mohli do detailů v noční tmě pod

hvězdami rozeznat. Ginger očekával každou vteřinu

chraplavý německý rozkaz, aby se zastavili, ale nic

takového se nestalo. Přesto si nahlas oddychl, když se

opřel o peň prvního stromu na druhé straně paseky.

Profesor byl na dně svých sil. „Už nejsem takový

jura,“ sípal. „Nemohu tak rychle.“ Počkali tedy na něho.

Drželi se cesty, když začali stoupat k vrcholku

kopce, z něhož se před nimi mohl otevřít pohled na celé

okolí. Když se už blížili k horskému hřebenu, Biggles se

pozorně zaposlouchal. Jeho zkušeného ucho už

rozpoznávalo jemné bzučení leteckého motoru.

„Zase nás převezl,“ stiskl Biggles zuby, když se

podíval k obloze.

„Kdo?“ zeptal se Gustav.

„Von Stalhein. Bojí se na nás, jak čert kříže.

Domyslil si, že se pokusíme dostat k letounu a dobře si

uvědomil, že strážím zase tak moc důvěřovat nemůže.

Právě teď nám přesekl pupeční šňůru s Francií. Aha!

Tamhle ho máme!“

Na nezarostlém vrcholku kopce mezi jednotlivými

osamocenými valouny a sklaními seskupeními se

uprchlíci dožili nepříjemného rozuzlení své cesty.

Biggles ani nemusel svou poznámku příliš vysvětlovat,

stačilo se podívat nad sebe. Případně i pod sebe.

161

Kopec byl oním terénním znakem, podle kterého

Algy přistával. Na jeho svahu teď svítila jakási navigační

světla. Sám stroj už ale stoupal na východ.

Několik světýlek zhaslo a hukot motoru pomalu

pohasl. Skupinka mužů začala postupně nastupovat od

otevřené dodávky. Vůz poté zmizel za skalním ostrohem.

Spadla opona, dějství skončilo.

„Paráda, tomu se říká vypálit druhému rybník,“

prohodil Biggles rezignovaně.

Profesor se málem zhroutil k zemi, posadil se na

zem, roztřásl se a skryl tvář v dlaních.

„Profesore, nechte toho, naděje umírá poslední!“

snažil se jej Biggles povzbudit.

„Vždyť je to zhola beznadějné.“

„Beznadějné! Ha! Ha!“ zasmál se tiše Biggles.

„Kdybyste zažil to, co máme tady s Gingerem za sebou,

tak byste podobnou hloupost nikdy neřekl. Dokud vám

nohy slouží a neležíte na smrtelné posteli, vždycky se

nějaké řešení najde.“

„Ale tady se nedá dělat vůbec nic!“ přidal se

odevzdaně i Gustav.

„Nemáte pravdu, mladíku,“ oponoval Biggles.

„Můžeme udělat spoustu věcí. Otázkou pouze zůstává,

který krok je ten pravý.“

„Přesně tak,“ horlivě se přidal Ginger s mnohem

větší oddaností k veliteli, než ve skutečnosti nosil ve

svém srdci.

Biggles si jej odvedl stranou. Posadili se mezi

skaliska a začali studovat ve světle baterky leteckou

mapu. Pak Biggles zabořil ukazováček do jednoho místa

na ní.

162

„Gingere,“ řekl tiše, „ty sám dobře víš, jak naše

situace vypadá. My dva si nic namlouvat nebudeme, ale

našim hostům o tom ani slovo. Ze všeho nejvíce se bojím

jejich deprese a malomyslnosti. Když jim srdce spadne

do kalhot, nedokážeme jim a ani sobě nijak pomoci.

Chovej se přesně tak, abych i já měl dojem, že tady

nemrzne a nepadají kroupy, i když venku není díky sněhu

vidět ani na krok.“ Podíval se na hodinky. „Je už skoro

deset,“ řekl. „Teď už k mému plánu. Na tomhle místě

budeš přesně dvacet minut po dvanácté. Přesně!“

Ginger pozorně studoval vytýčené místo. „Dobře,“

dodal. „Ty s námi nepůjdeš?“

„Ne. Na odpovědi na tvé všetečné otázky není čas.

Budeš tam přesně v hodinu H. Počkáš do půl jedné. Když

se neobjevím, tak si buď jistý, že už mne asi nikdy

neuvidíš. Pokusím se totiž o nejdrzejší věc ve svém

životě. Pak už bude všechno na tobě. Budeš mít proti

sobě všechno, od únavy až po přírodní terén. Nemáš

skoro šanci, ale přesto se o to musíš pokusit. Vydáš se k

francouzským hranicím. Však víš, jak na to. Ve dne

zůstaňte ve skrytu a jděte dál jen v noci. Musíš si pořád

připomínat, že je lepší celý den proležet v poli, než se

během chvilky nechat do něj zahrabat. Nejvíce se asi

potrápíš se svým žaludkem, bez jídla a vody se vám

půjde dost těžko. Vyhýbej se všem usedlostem. Zdejší

lidé chovají psi a ti, jak dobře víš, na vetřelce štěkají.

Zítra ráno už bude po nás pátrat i ten poslední sedlák.

Stačí jedno psí zakňučení a máte jich v zádech celou

smečku. Doufám, že k tomu ale nedojde. Zpátky k

operaci. K místu setkání to máte necelé čtyři míle, což

znamená, že když za chvíli vyrazíte, budete tam příliš

brzo. S všemi těmi oddíly domobrany, které se tam

163

mohou motat okolo, by to bylo příliš nebezpečné. Ne! Na

na otevřené planině zůstat nemůžete…“

„Můžeme se ale dostat na hřbitov a schovat se dole

ve sklepení,“ navrhl Ginger. Pro Bigglese to byla po

předcházejících zkušenostech se strašpytlem Gingerem

vpravdě rajská hudba.

„Skvělý nápad,“ pochválil ho. „Budete tam v

bezpečí. K místu setkání to budou tak dvě míle…“

„Co vlastně chceš říct tím místem setkání?“ zeptal se

zmatený Ginger.

„Leží tam velké pole. Chtěl jsem na něm přistát, ale

pak mi došlo, že je to příliš blízko vesnice. Kdyby tam

Algy doletěl, muselo by ho být slyšet na míle daleko.

Proto jsem se rozhodl pro tu druhou plochu. Víš, co jim

provedu? Kamaráde, já jim totiž nějaký motorový

veliciped štípnu. Když ne letadélko, tak aspoň automobil.

Pokud se mi to nepovede, tak pak asi uštípají mě. Víc ti

ale teď vysvětlovat nebudu. Všechno jasné?“

„Přirozeně, velké pole za vesnicí. 12:20.“

„Prima, užij si to ve sklepení. Nezdržuj se tam ale

zase příliš dlouho. Kdybych se náhodou neobjevil, což

rozhodně nehodlám, tak zlom vaz.“

„A co s Algym?“

„Pořád platí, jeden za všechny, všichni za jednoho,“

připomněl Biggles staré mušketýrské heslo. „Pokusíme

se ho dostat ven. Nejdříve ale musíme zachránit

Beklindery. Pan profesor je osoba státního zájmu a Algy,

je, bohužel, jen parťák a kamarád.“

Biggles vstal a vrátil se k profesorovi se synem.

„Mám teď nějakou práci,“ řekl sebejistě. „Ginger se o

vás postará. Splňte ale, prosím, jeho příkazy do puntíku.

Závisí na nich vaše bezpečnost.“

164

Biggles zmizel mezi borovicemi.

„Profesore, Gustave,“ pobídl je Ginger. „Jdeme,

čeká nás hodinka ve světě duchů.“

165

Kapitola třináctá

Gingerův návrat mezi duchy

Když se blížili ke hřbitovu, Ginger oběma

Beklinderům vysvětloval, jak se věci opravdu mají. Vzali

svoje neblahé postavení na vědomí a nijak zvlášť

neprotestovali proti tomu, že stráví černou hodinku mezi

umrlci.

Při přesunu volili prapodivné cesty, ty tam byly

silnice či pěšinky. Profesor, přestože tu už nežil dlouhá

léta, si velice dobře pamatoval místa, která mu byla tak

drahá. Bez větších problémů se dostali až na hřbitov.

Ginger bez potíží našel schované páčidlo a odstranil

kámen kryjící vstup do podzemí. Bylo půl jedenácté,

když sestupovali do kasemat.

„Obávám se, že jsem s tou černou hodinkou příliš

neprohádal,“ zamračil se Ginger, když si vzpomněl na

zážitky z tohoto ponurého místa.

„Kam se poděl váš přítel, pan major Bigglesworth?“

otázal se profesor po chvíli.

„Vlastně pořádně ani nevím, vyjma toho, že jim šel

ukrást ukradené letadlo,“ poznamenal Ginger, jakoby

mimochodem.

„Tak to bude mít hodně složité,“ nechápavě vrtěl

hlavou Beklinder starší. „V Lucranii není ani pořádné

letiště. Snad jedině v Prenzelu. Vůbec mne nenapadá, kde

by tady ten váš letoun schovali.“

Ginger se ale nehodlal vzdát. „Dostat se do

Untehamstadtu, také nebyla žádná švanda, a přece jsme

tady. Jak se s Bigglesem známe navzájem, tak každá jeho

166

akce je vždycky husarským kouskem, který nedává

nepříteli spát. Připouštím, že najít letadlo tam, kde se

pasou jen ovečky, asi nebude zrovna pátrání na letišti v

Londýně, ale to ještě také neznamená, že se tu nějaký

útulný hangár nenajde. Třeba tady aspoň občas práškují,

nebo… Moc slov a málo práce.“ Pak začal líčit místo

setkání tak, jak ho popsal Biggles.

„Tam to znám,“ vydechl profesor napjatě.

Ginger si oddychl, protože mu Beklinderovy

vzpomínky přeci jen poněkud ulehčily jeho úkol.

„Zavedu vás tam rovnou, nebudeme muset bloudit,“

doplnil profesor odhodlaně. „Na stezkách tady okolo

jsem zamlada prošoupal nejedny boty.“

„Pane profesore,“ změnil Ginger téma, „nedá mi to,

ale musím se vás zdvořile zeptat, co vás přimělo tak

riskovat a vydat se do tohoto koutku světa. Podle mého

názoru to byla pěkná pošetilost.“

„Připouštím. Byl to nerozum až běda. Dnes vůbec

nechápu, jak jsem se mohl nechat tak obalamutit,“

vyprávěl upřímně Beklinder. „Jenže, ze svého hlediska

jsem měl hodně pádný důvod. Před nějakou dobou jsem

totiž dostal z Lucranie anonymní dopis. Podepsal ho

jakýsi přítel. Stálo v něm, že moje žena umřela, zatímco

můj syn teď žije v Prenzelu. Ten list mě zarmoutil a

potěšil zároveň. Nebýt napsáno na dopisním papíře s

tajným vodoznakem jedné sekty, ke které jsem v dobách

svého mládí bohužel patřil, asi bych se s ním blíže

nezabýval. Ale ta značka svým způsobem dokazovala, že

obsah dopisu obsahuje aspoň zrnka pravdy. Pochopte, já

ani nevěděl, že vůbec nějakého potomka mám. Ze zdejší

zemičky jsem utekl před dvaceti léty, a tady Gustav ještě

nebyl na světě. Ověřit si údaje u anonyma většinou nejde.

167

Najal jsem si soukromého detektiva, aby zahájil pátrání v

Prenzelu. Ten chlap ale musel pracovat i pro druhou

stranu. Každopádně mě prodal. Vrátil se z Lucranie a

sdělil mi podrobnosti o mém synovi a prohlásil, že

připravil naše setkání. Přesvědčoval mě, že je pro mne

mnohem snazší přijet do Lucranie s britským pasem jako

turista, než dostat Gustava ven ze země pod policejní

knutou. Když se zmínil o Unterhamstadtu, trefil se do

černého. Jako mladíka mě uchvátila archeologie a právě

v této vesničce jsem ve volném čase studoval staré

letopisy, pátral po tajných chodbách, sektách a

pokladech. Došel jsem k poměrně důležitým závěrům,

ale nestačil jsem je publikovat, protože jsem musel vzít

nohy na ramena. Zdejší pohunkové pana knížete si dali

záležet, aby vypátrali i tyhle slabé stránky mé minulosti.

Ten darebák, co se vetřel do mé přízně, se zhostil svého

úkolu na jedničku. Přesvědčil mě prakticky okamžitě.

Stará láska nerezaví, pane Habblethwaite.“

„Táto, já ten tvůj spis četl,“ přidal se radostně

Gustav.

„Opravdu?“

„Po mámině smrti jsem dělal pořádek v domě a

našel tvůj rukopis,“ vysvětlil celou situaci mladší

Beklinder…

„Také mě to mohlo napadnout,“ pokračoval

profesor. „Abych to ale zkrátil. Připadalo mi naprosto

logické, že bych se měl se svým synem setkat. Za místo

pro naší schůzku byl vybrán Unterhamstadt, vesnička,

která se nesmazatelně vepsala do mých vzpomínek jako

nejhezčí místo mého života. Musím se ještě přiznat k

další maličkosti, ke které se vracím celý život ve svých

168

vzpomínkách. Strávil jsem tady se svoji manželkou

líbánky. Nejhezčí týdny mého života…

Von Stalhein, tak se přece jmenuje ten všivák, ale

připravil téměř dokonalý podvod. Jakmile jsem dojel k

vesnici, byl jsem přepaden. Odvlekli mne do hotelu.

Napíchali mi nějaké drogy, pořádně se na nic

nepamatuji.“

„Mě by ale zajímalo, proč vás vůbec do toho hotelu

zavlekli,“ zeptal se Ginger na naprosto nepochopitelné

chování von Stalheinových chlebodárců. „Pak také

nechápu, proč vás pohřbili ve sklepení a ne v normálním

hrobě?“

„Ani já sám nevím,“ pokračoval profesor, „Stalhein

se o své motivaci ani slůvkem nezmínil. Nejspíše

pochopil, že jsem příliš důležitá osoba a mé prosté

zmizení by vyvolalo diplomatickou notu. Nejspíše také

věděl o tajné chodbě vedoucí z hotelu do hradu. Rozhodl

se, že zinscenují nehodu, při které jsem údajně zahynul.

Ze sedmnáctky pak měl dobrou příležitost dostat mě,

kam se mu zachtělo. Nikdo z vesnice nemohl vykládat,

že odváželi nějakého zajatce. Mohli vykládat o nehodě a

pohřbu. Dovlekli mě tedy do hradu právě tou chodbou.

Důmyslné dílo středověkého stavitele ocenil i sám von

Stalhein. Mimochodem, už asi také chápete, proč vás

chtěl zatknout v hotelu. Znovu by mu ten tunel posloužil,

a vy dva byste zmizeli z povrchu zemského. Ani ten

nejzarytější nepřítel zdejších tajných by nemohl pojmout

jakékoli podezření. Zem by se po vás slehla, v horách žijí

vlci a medvědi… Proč mě ale pohřbili tady ve sklepení,

opravdu nevím. Nejspíše proto, aby kopání hrobu na

druhé straně nepřitahovalo zbytečnou pozornost.“

169

„Vlastně máte pravdu,“ uznal Ginger. „I Algyho

museli do hradu odvléct tou chodbou. Koukám, že je v ní

provoz jako na hlavní třídě. Ještě že není dvouproudová.

Z toho ale také plyne, že když chudáka Algyho dostali,

tak jsme vedle v pokojíčku hezky chrupali.“

Profesor už ale pokračoval ve vyprávění a nevěnoval

Gingerovu vtipkování pozornost. „Pak mi začali

vyhrožovat. Snažili se mě donutit, abych pod hrozbou

smrti pokračoval ve svých výzkumech. Odmítl jsem,

protože jsem podepsal slib anglické koruně a navíc jsem

nenašel svého syna, takže mi jen pramálo záleželo na

životě. Von Stalhein se ode mě nehnul ani na krok a

pořád něco naznačoval, ale skutečný důkaz, že Gustav

žije, si nechával pro sebe.“

„A vy, Gustave, jste pochopitelně vůbec o ničem

nevěděl?“ zeptal se mladíka Ginger.

„Vůbec nic.“

„Co vás sem pak přivedlo?“

„Několik dní do nehodě jsem si v knihovně pročítal

anglické noviny a narazil jsem na nekrolog mého otce.

Od maminky jsem si pamatoval, že můj otec pracuje v

Anglii a já vždycky věřil, že se s ním jednou sejdu.

Studoval jsem angličtinu dnem i nocí, protože jsem chtěl

někde za Kanálem taky jednou pracovat. Pročítal jsem si

právě inzeráty, když jsem narazil na černou kroniku.“

„Aha, už tomu začínám rozumět,“ poznamenal

Ginger.

„Protože znám naší vládu,“ pokračoval Gustav ve

vyprávění, „rozhodně se mi nechtělo té báchorce uvěřit.

Pořád jsem doufal, že je otec naživu. Naše policie

neodpouští, a zvlášť v případě tak významného člověka,

jako byl táta. Hned mi došlo, že zcela určitě jde o nějaký

170

podvod a léčku. Skutečnost, že se táta zabil u

Unterhamstadtu to jenom potvrzovala. Znova jsem si

přečetl, co táta psal o tamním hradu, šachtách a

podzemních chodbách a rozhodl jsem se, že se tam po

něm pojedu podívat. Celou tu dobu mě ale museli tajní z

Grospu pozorovat, zatkli mě, posadili do blázince a

prohlásili za nesvéprávného. Podařilo se mi utéct a abych

byl méně nápadný, převlékl jsem se za dívku.“

„Koukám, že jste zdědil pošetilost vašeho otce,“

jemně mu připomněl Ginger.

„To nebyla pošetilost, pane, ale touha po setkání s

otcem, kterého jsem nikdy neviděl.“

„Jak dlouho jste tady byl, než jsme sem přijeli?“

„Dva dny.“

„Co jste dělal v domě toho hrobaře?“

„Chtěl jsem se ho zeptat na několik drobností.“

„Takže… jste vyslechl náš rozhovor s tím židem?“

„Ano, i když to byla spíše náhoda, že jsem k němu

přišel prakticky ve stejný okamžik jako vy. Ve dne jsem

se neodvažoval k té barabizně ani přiblížit, neboť jsem

byl přesvědčen, že policie má všechno pod kontrolou.

Stál jsem ve tmě na druhé straně ulice, zrovna když jste

vcházeli dovnitř. Napadlo mě, že jste tajní a rozhodl jsem

se, že si zjistím, co tam chcete.“

„Konečně jsem pochopil jádro problému,“ kývl

Ginger hlavou. „Takže vy jste i ta bílá paní z hřbitovních

zdí?“

„Ano.“

„Málem jste mne vystrašil až k smrti.“

„A naopak.“

„O co jste se tam vůbec snažil?“

„Dostat se do hradu.“

171

„Do hradu?“

„Ano. Otec při svých průzkumech objevil celou

soustavu chodeb a zakreslil je v plánech. Jedna z nich

začínala v hotelovém pokoji číslo sedmnáct. Tu už jsem

prohlédl, ale vchod jsem nenalezl. Musel jsem najít

druhý vstup do katakomb v bývalém opatství.“

„Opatství? Co má zdejší hřbitov společného se těmi

všemi mnichy?“

„Ten klášter stál právě zde.“

Ginger zhluboka polkl. „Jsme to ale hlupáci.

Podobný závěr nás vůbec nenapadl.“

„A proč by měl? Klášter odnesl čas už před

stovkami let. Kostel se hřbitovem vznikl na jeho

ruinách.“

„Bigglese by podobné závěry věru zajímaly,“

prohlásil Ginger. „Mimochodem, vy vlastně ani nevíte,

kdo to Biggles je. Přezdívka mého šéfa, majora

Biggleswortha. Můj ty Bože!“ najednou vykřikl, když mu

došly souvislosti. „To ale znamená, že se dá i odtud

dostat do hradu, aniž by vás někdo viděl!“

„Jistě, ale…“

„Kde je ten vchod?“

„Tady, ve sklepení. Jedna z těchto desek skrývá

vchod do spodního tunelu. Proč se ptáte?“

„Protože jeden můj přítel pořád trčí v jejich base.

Nechali jsme jim ho napospas, abychom vás dostali ven.“

Ginger rozsvítil baterku a podával se na hodinky.

„Teprve třičtvrtě na jedenáct,“ řekl rychle. „Mám na to

přes hodinu. Třeba ho najdu. Víte jistě, kde ten tunel je?“

„Skoro přesně,“ přitakal profesor. „Spojuje tuto

hrobku s hlavní chodbou.“

172

„Když jsme ale postupovali tím marastem, na žádný

další vchod jsme nenarazili?“

„Je tam. Několikrát jsem jím prolezl.“

Ginger vstal. „Doufám, že vám nebude vadit, když

vás nechám chvilku o samotě?“ Otázka to ale nebyla.

„Proč by mělo?“ odvětil profesor. „Každopádně

víme, kde se máme společně setkat. Znám to místo jako

své boty.“

Gingerovi začaly mozkové závity běžet na plné

obrátky. „Vracím se do hradu,“ podotkl. „Když se

nevrátím, víte, co máte dělat. Ať se stane cokoli, musíte

být na tom poli dvacet minut po půlnoci a čekat na

Bigglese. Objeví se s letadlem, automobilem, nebo taky

pěšky. Nebude ale moci na vás čekat.“

„Chápeme.“

„Doufám, že se stihnu do té doby vrátit, ale kdyby

mi to náhodou nevyšlo, můžete mu něco vyřídit? Řekněte

mu o té chodbě a že jsem si šel Algyho vyzvednout.

Pochopí to.“

„Dobře. Splníme vaše příkazy do puntíku.“

Ginger se shýbl a sebral páčidlo. „Kde je ten

vchod?“ zeptal se odhodlaně.

„To nebude nutné,“ usmál se Beklinder. Okamžitě

zamířil ke stěně, obložené mramorovými deskami.

Nápisy na ní už dávno odvál čas, i když z jejich

pozůstatků se dalo odvodit, že měly svůj historický

význam. Profesor poklekl a prsty zasunul do prakticky

neviditelné štěrbiny. Kámen odskočil a otevřel otvor do

hlubin, do kterého mohl vstoupit po kolenou a rukou i

dospělý muž.

„Kčertu, jak jste mohl na tuhle past přijít?“

podivoval se Ginger.

173

„Zevnitř, pane,“ upozornil jej klidně Beklinder.

„Dostal jsem se k němu z druhé strany.“

„Další tunel?“

„Ano.“

„Jak je k hlavní chodbě daleko?“

„Nevím přesně, tak okolo dvou set metrů.“

„Děkuji vám.“ Ginger se vplazil do otvoru. „Zkusím

to stihnout,“ byla jeho poslední slova, „ale když tu

nebudu do půlnoci, postarejte se sami o sebe.“

„Budeme tam včas.“

„Au revoir.“

Tato chodba byla mnohem užší než ta, kterou se

poprvé přiblížili k hradu. Ginger ale rychle pochopil, že

jde pouze o spojovací tunel k hlavnímu podchodu.

Dokonce ani v tak nezáviděníhodných okolnostech ho

nepřestalo zajímat, k jakým účelům tenhle průlez mohl

sloužit. K žádnému závěru ale nedošel.

A najednou, z ničeho nic, stál přímo před stěnou

vybudovanou z cihel. Zkoumal její povrch prsty a s

hrůzou si uvědomil, že nemůže pokračovat. Chodbu

někdo zazdil.

Cihly ale rozhodně nepocházely z dávných věků, to

jen současní hradní páni zabránili vstupu do svého

panství.

Ginger nasadil páčidlo a tupý zvuk ho záhy

přesvědčil, že zase není tak silná, aby mu mohl být jeho

plán překažen. Znovu zatlačil a první cihla se odsunula.

Byla to jen chvilka času, než se dostal na druhou

stranu. Proud světla otvorem už otevřel jasný pohled na

chodbu podstatně širší. Pár dalších úderů a ve zdivu už

byla dostatečná díra, aby se mohl protáhnout.

Už zase stál v původní chodbě a znovu si prohlížel

zdivo, které teď proboural. Novopečení králové odvedli

174

skvělou práci, žádný neznalý archeolog amatér by

nedokázal jejich práci z vnitrní strany odlišit od cihel

středověku.

Ginger neměl na obdiv k zručnosti čas a začal

postupovat obezřetně k hradu.

Každopádně mu nebylo jasné, co vůbec chce udělat.

Jeho další postup bude vycházet z toho, co v hradu najde,

ale vpřed ho hnalo přesvědčení, že má před sebou snad

jedinou možnost, jak Algyho vysekat z nepřátelského

obležení. Žádná další podobná příležitost se už nemusí

neskytnout, von Stalhein by to nepřipustil.

Ginger se dostal na konec chodby a našel dveře v

přesně takovém stavu, jak předpokládal. Zamčené.

Neztrácel čas a okamžitě se vyškrábal do chodby,

kde se poprvé schovali a z které kdysi knížata a princové

sledovali své nevěrné poddané.

Špehýrka v obložení teď měla posloužit podstatně

šlechetnějšímu účelu. Ginger se zároveň chtěl pokusit

proniknout do místnosti právě přes nepříliš pevné dřevo v

místnosti, která by nebyla užívána.

Ještě dříve, než ale špehýrku odkryl, zarazil ho

hřímající von Stalheinův hlas. Zněl značně rozčíleně a

sklepením se nesla jeho ozvěna,

Když se Ginger podíval dovnitř, spatřil běsnícího

hauptmana, zuřivě gestikulujícího před tuctem vojáků.

Stáli tu se skloněnou hlavou a nic nenamítali. Ginger to

sice z němčinou daleko nedotáhl ale Bigglesovo jméno a

slůvko Englander ho snadno zaneslo do nitra tématu. Von

Stalhein uzavřel své jedovaté nadávky jakýmsi ostrým

rozkazem.

Muži jako malá úderná jednotka opustili místnost ve

značném spěchu. Von Stalheinova telefonická mánie

dostala další díl. Po chvilce zuřivě práskl se sluchátkem,

175

popadl čapku a s kletbami na rtech vyběhl ven. Na

úspory energie nemyslel, nechal za sebou rozsvíceno.

Ginger sice nevěděl, co má dělat, ale okamžitě si

vzpomněl na Bigglesovy historické poznámky o

pohyblivých panelech a padajících dvířkách. Začal tedy

pátrat po štěrbinách, které by dokazovaly, kudy se dá do

komnaty vstoupit.

Nevěděl, pořádně co hledá, ale přesto v jednom

okamžiku zahlédl malý proužek světla. Nasadil páčidlo.

K jeho zděšení železná tyč proletěla na druhou

stranu ako po másle. Otvor se otevřel. Gingerovi se

naskytl pohled dovnitř.

Vlézt tam si ale zatím neodvažoval, neboť za

hlavními dveřmi se ozvaly spěšné kroky. Von Stalhein se

vracel.

Kde je západka? Rychle! Jinak jsem ztracený,

pomyslil si inger. Nenašel ji.

Bez dalšího váhání znovu použil hrubé síly a vpáčil

desku a původní místo. S určitými výhradami se mu to

povedlo. Na okamžik.

Zabral naposledy. Ozvalo se prasknutí a deska se

rozlomila vedví. Třísky a polámaná dřevěná prkna se

sesypaly dovnitř místnosti, kdysi ztemnělou chodbu teď

zalévalo jasné světlo lustrů z hradního stopu. Pro

náhodného diváka teď Ginger připomínal hradního

skřítka krčícího se jako zlotřilec kdesi u hradního krbu.

Ten ale zůstal jen zírat do zejícího otvoru, protože

zvukový doprovod tříštící se desky musel přivolat do von

Stalheinovy pracovny i i ty poltrgajsty skutečné. Musejí

mě najít! uvědomil si s hrůzou v hlase.

Musím se pokusit tu desku aspoň nějak nasadit,

došlo mu zápětí. Vlezl do místnosti a snažil se ve

176

značném spěchu panel postupně usadit na místo.

Polámané obložení se ale dá opravit jen těžko, zvlášť

když se člověk ještě k tomu octne na druhé straně, kde

začíná doutnat podlaha. V předsálí se ozvaly vzrušené

hlasy.

Deska zaskočila podvakrát na místo, a Ginger s

viditelnou levou rychle rozkopal třísky po podlaze.

Jediné místo, kde se mohl skrýt, byl prostor za olověnými

dveřmi velkého sejfu, který von Stalhein zapomněl

uzavřít. Byl roztržitý až běda.

Když Ginger pokladnu míjel, všiml si, že na jedné z

poliček uvnitř leží profesorova výbušnina. Hlavou mu

okamžitě proběhla vzpurná myšlenka, že tohle prokleté

místo raději vyhodí do vzduchu, než aby musel znova

poslouchat uštěpačné von Stalheinovy poznámky. Chňapl

po lahvičce s představou, že má u sebe aspoň trochu

účinnou zbraň.

Krčil se za sejfem, když von Stalhein skutečně

vstoupil o místnosti. Na studium obložení stěny rozhodně

žádnou náladu neměl. Ginger zadržel dech, protože se

obával toho, že i prudké hauptmanovy kroky desku

uvolní z její provizorní pozice. Držela.

Von Stalhein si sedl za stůl, sklonil hlavu do dlaní

začal usilovně přemýšlet. Ginger se málem rozklepal

strachem, ale za těch okolností ho nikdo z jeho

pochopitelných obav obviňovat nemusel.

Von Stalhein začal koncem tužky zuřivě klepat do

dubové desky stolu, natáhl se pro sluchátko, než ale

vytočil číslo, rozmyslel si to a prásknul s ním. Ginger si s

uspokojením povšiml, jak Stalheinovy nervy visí na

drátkách a jak se jen stěží vyrovnává s nepříznivým

vývojem situace.

177

Ginger se teď už jen modlil, aby von Stalheina

nenapadlo znova si pozvat oběti pro svůj hněv. Ten

jakoby ho vyslyšel. Znovu se natáhl po telefonu, zařval

do sluchátka a prásknul s ním. Z intonace jeho hlasu,

když tentokrát mluvil o Englander, bylo zřejmé, že mluví

o Algym.

Von Stalhein už zase bubnoval tužkou do stolu,

Ginger se krčil v koutě a doufal, že se jeho hostiteli

nebude chtít podívat k pokladničce na své finanční

úspory. Pak by stáli tváří v tvář. Ginger ještě nevěděl, že

k tomu záhy stejně dojde.

Těžké kroky okovaných bot provázelo zabušení na

dveře. Do místnosti vstoupili dva vojáci a přiváděli

Algyho. Dostrkali ho před stůl a zaujali místo vedle něho.

„Lacey, rozhodl jsem se, že vás pošlu pryč!“

rozhodným lasem oznámil von Stalhein.

„Ztrácíte nervy, pane hauptmane,“ posmíval se

Algy. věděl, že mu stejně mnoho hodin života nezbývá.

Von Stalhein si nasadil monokl a pozoroval Algyho

ohledem připomínajícím ledové rampouchy. „Bylo by

pro vás mnohem rozumnější, kdybych si vás nechal

tady,“ dodal chladně.

Algy se ale usmíval. „Von Stalheine, proč pořád

tolik tak lžete?“ vrtěl hlavou. „Mí přátelé asi měli dost

rozumu, že nepřijali vaše pohostinství, nebo se s ním o

své vůli rozloučili. Jinak byste se, panečku, choval jinak

zpupně!“ Algy uhodil hřebíček na hlavičku.

„Ticho!“ Von Stalhein udeřil pěstí do stolu. Lepší

důkaz svých představ o Stalheinově běsnění se Ginger

ani nemohl přát.

178

Ginger v této chvíli už skoro připomínal trpaslíka.

Panel vedoucí do tajné chodby se totiž majestátně složil k

zemi přímo vedle krbu.

Všechny pohledy v místnosti se upřely k zejícímu

tmavému tvoru.

Ginger už dobře věděl, že knot svíce pomalu

dohořel, mohla ho zachránit jen blesková operace.

Opustil svou skrýš a jako indián přiskočil ke stolu,

zavrzala podlaha, všichni se otočili, ale to už zírali do

ústí Gingerovy pistole.

„Ani hnout!“ vyštěkl. Na zdvořilosti nebyl čas. „Von

Stalheine, přikažte…“

Více ani říkat nemusel. Jeden z vojáků se pokusil

vytasit svůj revolver, ale Gingerova zbraň byla rychlejší.

Odvážný muž se nechápavě na Gingera podíval, a pak se

zhroutil k zemí.

„Dveře! Algy! Dveře! Zamknout!“ skoro hystericky

přikazoval Ginger. Byl si dobře vědom, že výstřel sem

musel povolat snad i toho posledního černokošiláče z

hladomorny.

„Von Stalheine, ani hnout! Jinak půjdete za svých

pochlebovačem!“ Z jeho mrtvolně bledé tváře šlehaly

blesky.

Druhý muž se pokusil o nenápadný manévr, ale

vzápětí jeho ruce zamrzly nad hlavou, když se znova

zahleděl do ústí Gingerovy pistole.

Algy už zamykal dveře. Ihned poté někdo zuřivě

lomcoval klikou. Vzduchem se už neslo zuřivé bouchání

a křik v předsálí.

„Odzbroj je!“ přikázal Ginger Algymu a kývl na

vojáka se Stalheinem.

179

Algyho Ginger nemusel dvakrát pobízet. Už měl oba

revolvery u sebe.

„Tak to je už druhá pistole, co jste mi dneska

zabavili,“ poznamenal von Stalhein skoro sebeironicky.

„Další už vám necháme,“ poznamenal Ginger, aniž

změnil tón. „Algy, rozluč se, už nám jede vlak.“

„Von Stalheine, na viděnou,“ rozloučili se skoro

jednohlasně, když prolézali dírou po vypadlém panelu.

Pak už se hnali chodbou jako pronásledování

hlodavci. Nebude trvat dlouho a požene se za nimi celá

smečka pronásledovatelů.

Až do tohoto okamžiku si Ginger vůbec nevzpomněl

na cenný poklad, který usilovně mačkal v ruce. Ve tmě,

kterou se teď hnali, pocítil mrazení v zádech, co by stalo,

kdyby upadl. Proto raději nitroglycerín strčil do kapsy.

V okamžiku, kdy se už spouštěli do hlavní chodby,

slyšeli, jak první pronásledovatelé vstupují do temných

zákoutí chodby pro podezřívavce. Ginger jim raději

poslal v ústrety tři kulky. „To mají na uvítanou,“

poznamenal a aniž se zdržoval, pokračoval v běhu hlavní

chodbou.

„Hoď sebou!“ hulákal na Algyho protože v ten samý

okamžik uslyšel šramocení klíče v zámku. Do chodby

vstupovala druhá pátrací četa. Tentokrát ale ne průlezem

ve zdi, ale hlavním vchodem, který Bigglese tolik

zklamal při první exkurzi do záhrobí.

Algy běžel, či spíše klouzal na kluzkém marastu.

Ginger ho už doběhl, ale to už se jen v krátké vzdálenosti

za nimi ozývaly vzrušené výkřiky a štěkot psů.

„Myslíš, že se dostaneme ven z hotelu?“ udýchaně

se zeptal Algy.

„Tam nejdeme!“

180

„Ale tenhle tunel vede přímo do hotelu! Odvlekli mě

ním do té hradní hladomorny.“

„Nemluv a běž! Znám ještě jeden východ!“

vykřikoval Ginger, aniž se zastavil.

S ulehčením se Ginger jako první protáhl do vedlejší

chodby, vedoucí na hřbitov. Algy ho samozřejmě

následoval. Hlavním tunelem se už nesla silná ozvěna

výstřelů.

Jen díky kluzkému povrchu se nedařilo skupině

pronásledovatelů postupovat rychleji. Ani jejich střelba

nemohla tedy být příliš přesná, když se chodba navíc

značně stáčela, což pro štvanou zvěř představovalo štěstí

v neštěstí.

Gingerovi i v té tmě naskočily vrásky na čele a husí

kůže, neboť při pohledu na hodinky se přesvědčil, že do

půlnoci mu už zbývá čtvrthodinka.

Beklinderovi se už museli vydat na cestu, ale…

Základním problém teď pro něj představovaly operační

priority, jak by řekl Raymond. Museli přece v prvé řadě

zachránit pana profesora a on teď vlastně přivádí na jeho

stopu celou smečku pronásledovatelů! Kdyby se teď

mohl proměnit v králíka svádějícího psy na falešnou

stopu, udělal by to bez zaváhání. Ale tady žádná vedlejší

cesta neexistovala. Zbývala jediná naděje, že celý ten

zmatek pomůže Bigglesovi v jeho loupežnickém

vystoupení.

„Jak ještě daleko?“ supěl Algy.

„Už jsme skoro tam,“ odvětil Ginger, klopýtl a na

čele mu vyvstal studený pot, když si vzpomněl, co nosí v

kapse.

„Tamhle jsme už venku,“ ukazoval na mdlé světlo

při průchodu do hrobky.

181

„Je tam Biggles?“

„Není.“

„Ale…?“

„Setkáme se s ním později. Profesor by tam ale být

měl.“ Ginger si uvědomil, že Algy neví zhola nic o

přepadení motorového dostavníku. Na detaily ale nebyl

čas.

Vylezli ven ze zdi. Jediný pohled stačil, aby se

Ginger ujistil, že Beklinderovi jsou pryč. Venku ale

musel zuřit pěkný zmatek, který mohl snadno vést k

tomu, že profesorova rodinka znova padne vyděračům do

rukou. To ale vůbec nepřicházelo v úvahu. Ginger si už

představoval, jak jeho nebohé tělo netrhá na kousky

vampír, ale samotný Biggles.

„Nahoru! Ven!“ vyhrkl zuřivě na Algyho. „Je tam

schodiště! Rychle! Tak už běž!“

Sám vlezl znovu do tunelu. „Musíš to zvládnout

sám,“ vykřikl na něj místo rozloučení.

Sám se protáhl zpátky do chodby, vytáhl lahvičku z

kapsy a vší silou jí hodil před sebe. Okamžitě se vsoukal

zpátky, vymrštil se jako blesk a následoval Algyho

nahoru.

V okamžiku, když vystrčil hlavu nad terén, se ozvala

strašlivá rána, vzduch najednou, jakoby ztuhl a vzápětí se

propadl. Okolí osvětlil jasný modrý záblesk. Nesl se

sklepením a pak vyšlehl schodištěm. Země propadla.

Gingera vzduchová vlna nadzvedla a hodila ho na

nejbližší hrobku. Naštěstí ale nebyl zraněn. Vyškrábal se

na nohy, napolo otřesen, jen s několika oděrkami.

„Co to bylo?“ zeptal se zděšeně Algy.

182

„Jedna z profesorových bouchacích kuliček,“

vykoktal Ginger, když si oprášil šaty. „Rychle pryč,

máme před sebou hodný kousek cesty.“

Jak se vyvíjela situace dole ve sklepení, je teď už

vůbec nezajímalo. Rychle opustili hřbitov. Ginger ve

stručnosti vylíčil, jak se náhodou stalo a on se jako

andělská spása doslova snesl z nebes. Či spíše vynořil ze

země.

„Beklinderovi nemohou být daleko… Někde před

námi?“ otázal se Algy.

„Měli bychom je brzo dohnat.“

„Nemůžeme si chvilku odpočinout? Nemám dojem,

že nás někdo sleduje.“

„Von Stalhein není hlupák. Snadno si domyslí, co tu

explozi způsobilo,“ odpověděl Ginger, ale přesto lehce

zvolnil krok. „Mohl zahlédnout i záblesk, což ho mohlo

navést na naší stopu. Třeba už sem poslal další úderné

oddíly. Za chvilku tu začne být pěkné horko.“

Do cesty jim najednou vstoupila cizí postava.

Znenadání se vynořila z křovin u cesty.

„V pořádku, to jsem já,“ ozval se Gustav. „Slyšeli

jsme, že se někdo blíží, a tak jsme se raději schovali.“

To už i profesor vylézal z houští. Jeho vousatá

postava mezi větvemi působila poněkud nepatřičně. „Co

měla znamenat ta ohlušující exploze?“ zeptal se nejistě.

„To jsem jen hodil tou lahvičkou se sirupem, který

jste namíchal pro von Stalheina,“ vysvětili Ginger. „Když

vás tenkrát obalamutil, nedával jste pozor a on vám ji

sebral. Teď se role otočily. Nedával pozor on a já si vzal,

co vám patří. Vrátit vám ji ale nemůžu. Na záda nám

dýchala celá banda černokošiláčů, a tak jsem jim navalil

trochu kamení do cesty. Mimochodem, tohle je Algy

183

Lacey. Patří k nám. Zdvořilostní poklony si ale nechte na

potom. Na jak se máte? bude dost času až v Londýně.

Čím dříve se odtud dostaneme, tím lépe. Profesore, znáte

cestu. Je to na vás.“

Až po několika minutách se vzduchem rozlehl další

rámus. Jinak je obklopovalo noční ticho. Výkřiky, štěkot,

hučení motorů a dusot kroků. Pronásledování se přeneslo

ze zemských útrob na holou matičku zemi.

„Dá jim dost práce, aby nás našli,“ prohodil Algy

sebejistě. „V terénu jako je tenhle, se spíš najde jehla v

kupce sena, než našinec mezi borovicemi.“

„Zapomínáš na jednu maličkost,“ ušklíbl se Ginger

nervózně.

„Na co?“

„Na ty psy, přece!“

„To máš, kčertu pravdu! Ten jejich štěkot jsem asi

přeslechl.“

„Tím líp pro tebe. Jsou to dogy a prošly

specializovaným výcvikem na lov lidí. Už jsem měl tu

čest.“

„Jsou nám na stopě,“ zavrčel tentokrát Algy, na

podporu psího štěkotu nesoucího se lesem. Hned záhy si

uvědomil svou hloupou sebedůvěru.

„Obavy jsou možná liché, pánové,“ roli hrdiny teď

převzal profesor. „Už jsme skoro na místě. Bigglesworth

tam bude a oni nemají šanci.“

Hluboce se ale mýlil.

V okamžiku, když chtěli opustit porost, Ginger se

naposledy ohlédl a…

Zvedl ruku a zasyčel. Kdesi za sebou na volném

prostranství, které před chvílí přeběhli, spatřil skupinku

světel. Už rozpoznával jednotlivé větší dvounohé běžící

184

figurky, i ty čtyřnohé. Von Stalhein na ně poslal celou

smečku krvežíznivých psů. Gingerovy obavy se veskrze

naplnily.

„Budou se muset snažit, aby nás dostihli,“ řekl

tentokrát Ginger sebejistě, když se podíval na hodinky.

„Je čtvrt na jednu. Zbývá pět minut.“

„Jsme na místě,“ dodal profesor po chvíli a ukazoval

na vcelku rovnou plochu porostlou seschlou trávou.

Gingerovo zkušené oko odhadovalo, zda se dá na něm

přistát. Zatím neviděl větší překážky.

„Jste si jistý?“ zeptal se profesora, protože zmýlená

v podobných případech neplatí. „Nechal jsem to zcela na

vás.“

„Ano, jsme tu správně.“

Ginger znovu pečlivě hodnotil hranice lesa. „Máte

pravdu, je to tady,“ dodal s uspokojením. „Přistát tady

dokáže i hodně velký stroj.“ Tiše hvízdl a čekal na

odpověď.

Ta ale nepřicházela.

„Doufal jsem, že tady Biggles bude,“ kousl se do rtů

a znova se podíval na hodinky. „Jedna – osmnáct. Kde,

ksakru, je?“

Náhlé zapískání provázelo zuřivé psí štěkání. Další

píšťalka a výstřel.

„Chybí jim už jen půl míle!“ zděšeně zamumlal

Algy.

„Když tady budou dříve než Biggles, tak to bude

pěkný mazec,“ vypískl Ginger a začal si připravovat

pistoli.

„Najděte si nějaký kryt, abychom je aspoň pár minut

udrželi v dostřelu. Tamhle!“

185

Ukazoval na vyvýšeninu mezi stromy, která jim na

určitý čas opravdu mohla poskytnout dobrý kryt.

„Všechno bude záviset na počtu těch psovodů.

Každopádně přidáme trochu polínek do ohně?“ zářivě se

na své spolubojovníky podíval.

„Už by tu měl být,“ dodal profesor, když se podíval

na hodinky. Jeho hlas zněl notně nešťastně. Nejspíše už

hodnotil své vyhlídky, až si von Stalhein zase před ním

nasadí monokl.

„Máte hodinky z bazaru, jdou vám moc rychle,“

snažil se vtipkovat na smrt vážný Algy.

„Nevěřím tomu, že by se to panu majorovi

povedlo!“ vyhrkl už odevzdaně i Beklinder mladší.

„Chápu, že tomu nevěříte,“ připustil Ginger,

„protože Bigglese neznáte. Vynoří se vždycky včas a

svého nepřítele překvapí tak, že by se o něm mohly psát i

knihy. Vejde jednou do historie. Podívejte se ale tamhle!

Kolik jich je? Jeden, dva… šest psů! Deset psovodů a

houf pronásledovatelů. Pane jo!

Deset malých černoušků mělo rádo med, jednoho z

nich vosa píchla zbylo jich jen devět! Devět malých…“

„Nech toho!“ zařval Algy. „Vtípky si nech na

jindy!“

„Opravdu na žertování není teď vhodný čas,“ dodal

profesor stísněně.

„Osobně se domnívám, že se pane profesore,

hluboce mýlíte, protože…“

„Nebude lepší, když se někde pořádně zakopeme?“

naléhal Gustav.

„Už bylo dost běhání,“ notoval kupodivu klidný

Ginger, „když Biggles navrhoval tohle setkání. Zůstanu

tady. Oči se mi klíží, když major s letadlem sem míří…“

186

Algy mávl rukou. „Únava ti zatemnila mozek,“

dodal smířlivě.

Rozhlédl se a pátral po pronásledovatelích. Kdesi

zmizeli, ale nebylo jasné, odkud se objeví.

„Měli bychom se připravit na obranu téhle kóty,“

rozhodl Algy vyrovnaně. Znovu se mu vrátila rozhodnost

muže za kniplem letounu. Věděl, kdy bude muset někoho

sestřelit.

„Musíme se držet pohromadě, jinak si zavaříme

navzájem.“

V suchém listí něco zapraskalo. Přímo před nimi se

objevil obrovitý pes. Skláněl hlavu, cenil tesáky a zuřivě

štěkal. Byla to alsaská doga zvyklá lovit lidi.

187

Kapitola čtrnáctá

Biggles vchází do Prenzelu

Když Biggles opustil skupinu, věděl přesně, co

udělá. Přesněji řečeno, co udělat chce. Jestli se mu to ale

povede, to byla jiná otázka. Pátral v hlubinách svého

mozku po jiném řešení, ale jednotlivé mozkové rýhy a v

nich uložené zkušenosti poskytovaly stále jen jeden

závěr. Bez aeroplánu budou sedět mezi kopci až do

skonání světa, či spíše, než je von Stalhein pozve do

hradní šatlavy.

Biggles pochopitelně věděl, že i Lucranie má jakési

letectvo, ale kde mají vojenská letiště neměl ani tu

nejmenší představu. Nakonec si ale vzpomněl, že do

Prenzelu létají i pravidelné spoje z Londýna. Tuto linku

provozovala britská společnost Planet Airways s

mezipřistáním v Hamburgu. Osobní letoun startoval k

zpátečnímu letu denně v devět a poštovní stroj vždy

vracel z kontinentu k ránu. Musel tedy startovat kolem

půlnoci.

Závěr už byl prostý.

Nějak, i když vůbec nevěděl jak, se zmocní

poštovního letounu. Pořád se obíral myšlenkou, že třeba

díky spoustě kamarádů mezi personálem letecké

společnosti bude znát pilota, kterému by přímo řekl, jak

se věci mají, ale na druhé straně byl rozhodnut se letounu

zmocnit třeba i násilím.

Do Prenzelu ale zbývalo urazit okolo čtyřiceti mil.

Pěšky by to tedy rozhodně nešlo, zato dříve ukradené

auto se teď mohlo docela dobře hodit. Stopovat neznámé

188

vozidlo na obsazené silnici na silnici by nejspíše spíše

uspokojilo pana hauptmana s monoklem.

Mlhavé obrysy tohoto plánu se Bigglesovi rodily v

hlavě ještě dlouho před tím, než se skutečně s Gingerem

rozloučil. Když se konečně rozhodl, že se o tuto

bláhovost skutečně pokusí, bylo mu zřejmé, že musí

konat rychle. Kdyby jeho zrzavý přítel věděl, co zamýšlí,

určitě by naléhal, že podobné hlouposti mohou vést jen k

jedinému konci.

Auto schované mezi borovicemi našel bez větších

těžkostí. Ani první pohled na silnici Bigglesovi nijak jeho

plán nevymlouval. Byla zcela opuštěná. Nadešel čas tedy

čas prvního kroku operace: kamufláž…

Odkopl registrační tabulku nesoucí písmena GB, pak

s pomocí písku hodnou chvilku drhnul čísla, aby byla

skoro nečitelná. Po půlhodině usilovného snažení se mu

zdálo, že už nikdo snad ani tento automobil poznat

nemůže. Vytlačil vůz na lesní cestu, vlezl si za volant,

pistoli položil na boční sedadlo, sešlápl plyn a vyrazil do

Prenzelu.

Že

policie

pátrá

po

vozu

značky

Morris

nepochyboval, ale že se jej pokusí lucernou s červeným

světlem hned v první vesnici, přeci jen nepředpokládal.

Na zuřivé mávání odpověděl jediným možným

způsobem. Pedál skončil ještě hlouběji v podlaze. Dvě

postavy, které se mu postavily do cesty, raději uskočily,

když se rozezvučel jeho klakson. Lampa odletěla stranou.

Další Bigglesovo chování již bylo čistě instinktivní.

Přikrčil se za volantem, zařadil nejvyšší rychlost, ale

kulka byla přeci jen rychlejší. Ozval se výstřel, plátěná

střecha vzadu za ním praskla a v předním skle těsně nad

jeho hlavou se objevil úhledný otvor.

189

Zpátky ni krok! řekl si rozhodně a kdyby šel plyn

sešlápnout ještě více, udělal to. Na hlavní silnici do

Prenzelu se doslova vřítil.

Pochopitelně by dal ve své situaci přednost nějakým

bočním silnicím, ale na druhé straně ho zrazovalo, že by

do maličké metropole ještě menšího státečku trefil dost

těžko. Nezbývalo mu tedy nic jiného, než se držet

původního kurzu a nedbat na možné důsledky. Co se mu

děje za zády, bylo lepší ani neregistrovat.

Silnice před ním se zrovna dálnici nepodobala a on

se musel na jízdu silně soustředit. Když se po několika

minutách přeci jen ohlédl, zjistil ke své značné nelibosti,

že druhý vůz již vzdálenost k němu snížil na naprosté

minimum. Před sebou spatřil několik světel, které

dokazovaly, že následující lidská obydlí na něj čekají s

otevřenou náručí. Policie z Garenwaldu zcela jistě své

kolegy informovala, že štvaná zvěř se blíží.

Biggles v šíleném letu po nerovné silnici zachytil

dopravní značku ukazující, že se blíží železniční přejezd.

Uvědomil si, co by mohla způsobit spuštěná závora.

Vypnul světla a prudce zabočil na malou lesní cestu.

Vypnul motor a čekal.

Jeho pronásledovatel se nevšiml, že Morris zmizel

ze silnice a přesvištěl koleje takovou rychlostí, že snad

každá nevyztužená osa by se musela zlomit.

Biggles se už také přesvědčil, že další cesta ve voze

pana profesora by se rovnala čiré sebevraždě. Prenzel ale

ještě pořád nebyl v dohlednu. Co dál?

V podobných situacích existuje jediné východisko.

Riskovat.

Rozhodl se, že bude pokračovat za volantem.

Pomalu vyjel na silnici, připraven vozidlo opustit při

190

prvním náznaku nebezpečí. Tachometr ale spokojeně

spolykal pár mil, aniž se cokoli dělo, pár mil. Pak už ho

uvítala světla předměstí hlavního města Prenzelu.

Vjel do ulice, v níž u obrubníků parkovalo několik

aut. Pokušení je sice matkou činu, ale nakonec Biggles

odolal okamžité výměně dopravního prostředku a raději

se rozhodl pro jiné místo k přesedlání, jak by řekl jezdec

Ponny Expressu. Vyhovovalo totiž mnohem lépe.

Před kinem parkovalo okolo čtyřiceti automobilů

různých značek, barev a velikostí. Stačilo si jen vybrat.

Biggles se usmál na hlídače parkoviště a uposlechl

jeho pokyny, kde má zaparkovat. Otevřel kapotu vozu a

dělal, že pod ní něco hledá. Muž odešel.

Pistole zmizela v Bigglesově kapse a zloděj aut

začal svou obhlídku. Došel k vozu neznámé značky,

rozhlédl se a zkusil kliku. Byl zamčený.

Další tři vozidla také neuspokojila jeho choutky,

zato čtvrtý automobil musel mít hodně bohatého a

roztržitého majitele. Nastartovat už bylo hračka.

Biggles byl zvyklý řídit už lecjaké auto, ale tento typ

mu byl zcela neznámý. Když se zabořil do koženého

sedadla, připadal si jako trpaslík. Byl to vůz

neuvěřitelných rozměrů.

Z budky při vjezdu vyběhl hlídač a zuřivě na něj

mával. Málem mu skočil do cesty. Biggles se opět zářivě

zašklebil a sešlápl pedál. Proletěl výjezdem tak prudce,

že překvapený hlídač poděšeně uskočil. Pneumatiky

zasvištěly a vůz opustil uzavřený prostor.

Schopnost orientace ve vzdušném prostoru Bigglese

většinou nezklamala, tak proč by tomu mělo být jinak v

městské zástavbě. Zabočil doprava a během chvíle se

dostal přímo do historického jádra Prenzelu.

191

Navzdory pozdní hodině na ulicích vládl čilý život.

Vojáci i prostí civilisté postávali před hospůdkami a živě

hovořili. Rychle jedoucí auto sice jejich klid trochu

narušilo, ale na německé značce nebylo nic divného, a

tak jen pokrčili rameny a dál pokračovali v nenucené

zábavě.

Biggles projel městem a zastavil na okraji malého

předměstí mezi několika opuštěnými domky, aby si

rozmyslel další kroky.

Sám sobě pochleboval, jak se mu celá operace

povedla, když náhle pochopil, že zase tak docela úspěšný

nebyl. Zatím měl spoustu štěstí, to bylo celé. Stačil jen

krátký pohled před sebe, aby se o tom najisto přesvědčil.

Přímo před ním dva policisté stavěli silniční zátaras.

Právě pokládali silné pruhované poleno do stojanů.

Kdyby byl Biggles pokračoval bez malé přestávky ještě

pár metrů, skončil by jim v náručí. Nebo v objeti paní

Smrtky s kosou.

Biggles ale neměl na vybranou. Musel projet!

Znovu nastartoval a začal hrát roli rozzářeného

nočního gigola. Před vlastním zátarasem zpomalil, stáhl

boční okénko a klidně prohodil: „Příliš pozdě, pánové!“

Vzápětí se křečovitě chytil volantu a zašlápl pedál

do podlahy.

Jeden policista odletěl, druhý odskočil a během

okamžiku kláda se už pomalu koulela po silnici. Průjezd

byl otevřen. Tentokrát se hlídka nezmohla ani na

následné pronásledování.

Na ukazateli si Biggles přečetl po několika

kilometrech, že je už dvaadvacet kilometrů za městem.

Podle mapy si matně pamatoval, že letiště leží kdesi na

západním předměstí asi deset mil od centra.

192

Podle kompasu si teď ověřil, že jede na

severovýchod, jak se domníval. Kdyby našel nějakou

odbočku, k letišti muselo chybět jen pár mil. Ta ale

nepřicházela. Zato přišlo překvapení, které přijít muselo.

Ve vjezdu do další vesnice už stál silný silniční

zátaras. Další kláda na stojanech. Tentokrát zdvojená!

Jak vypadá okolí? Výborně! Vlevo je louka, po které

to půjde.

Aniž Biggles zpomalil, vletěl s naplno otevřeným

plynem na měkký terén mezi skupinku vojáků a policistů.

Světla přepnul na dálková, aby hlídkující muže aspoň na

chvilku oslepil.

Skupinka se zděšeně rozestoupila, když se na ní ze

tmy začal řítit obrovitý objekt s naplno rozsvícenými

reflektory. Překvapení ale netrvalo dlouho, Bigglesovi

ale i ten kratičký moment stačil docela. Zastavit

samozřejmě nemohl, protože by byl jeho osud zpečetěn.

Vůbec by nezáleželo na tom, zda tady přímo na místě či

kdesi v podzemí Untemhamstadtského hradu.

Biggles silným blatníkem vozu shodil kládu. Ozvalo

se praskání dřeva i neomylný zvuk ohýbání silného kovu.

Odnesl to i levý reflektor. Z neznámého důvodu se

úplně nerozbil, jen se vychýlil ze závěsu. Proud bílého

světla mířil někam doprava, aniž mohl řidiči sloužit k

identifikaci levé části vozovky.

Vzduchem se rozlehl zděšený výkřik. Jeho vůz

právě srazil jednoho policistu, který se k zátarasu blížil z

druhé strany na kole.

Prudký pohyb volantem a motorový obr se znova

vřítil na pevnější povrch. Doprovázely ho výstřely z

pušek i pistolí. Po chvíli to už nebyly jednotlivé pokusy,

ale soustředěná palba.

193

Vzápětí ale ustaly, neboť na ulici se seběhla spousta

civilistů z místní hospůdky. Další střelba by pak dozajista

zranila jen pár místních milovníků pěnivého moku.

Biggles prosvištěl vesnicí a s potěšením zjišťoval, že

nikdo z von Stalheinových pomocníků nepředpokládal,

že by se utečenec mohl dostat až sem. Proto už s

mnohem větším klidem sledoval silniční ukazatele a

hledal odbočku zpět do Prenzelu. Pochopitelně z druhé

strany.

Nebezpečí ale zdaleka nepominulo. Po několika

mílích jízdy si najednou uvědomil, že ve zpětném zrcátku

vidí obrysy reflektorů tří silných automobilů. Několikrát

se otočil, aby se přesvědčil, že se nemýlí. Už mu zase

byli na stopě.

Jeho zděšení nebylo o nic menší, když spatřil, že i v

protisměru probleskují silné reflektory. Biggles ihned

pochopil, kolik uhodilo. Dostal se do mlýnských kamenů

a ty začaly neomylně svojí práci.

Zareagoval okamžitě. Automobil opustil silnici a

zajel do pole. Kola se zabořila do měkkého terénu, ale

vůz přesto ještě dokázal popojet několik desítek metrů.

Pak se zastavil.

Biggles vylezl z vozu a pozorně se rozhlédl. Nemýlil

se. Nad nepříliš vzdáleným lesíkem probleskoval letištní

maják.

Rozběhl se přes pole tímto směrem. Na silnici se

mezitím rozpoutalo pravé peklo. Svištěly pneumatiky,

otvíraly se dvířka a na asfalt silnice vystupoval jeden

pátrač za druhým.

Bigglesovi zbývala jediná naděje, že jim přeci jen

bude chvilku trvat, než Stalheinovi pomocníci najdou

opuštěný vůz a určí směr jeho úprku. Podobné myšlenky

194

ho ještě nepouštěly, ani když už stál na hranicích velké

otevřené plochy, která sloužila za místní letiště.

Zato k hangárům to bylo ještě pěkně daleko.

Poplašeně se podíval na hodinky, do půlnoci

zbývalo jen deset minut. Přeběhnout přes přistávací

dráhu mu připadalo značně nebezpečné. Mohl by se

dostat pod kola rolujících strojů, v noci to příliš

pravděpodobné nebylo, nebo, což by bylo ještě horší,

upoutat na sebe pozornost. Nezbylo mu tedy nic jiného,

než pomalu postupovat podél drátěného plotu. Minuty

však běžely rychlostí blesku. Do blízkosti zaparkovaných

letadel se dostal prakticky až s úderem věžních hodin.

Bigglese sice překvapilo, že je tu odstaveno deset

strojů, ale jen u jednoho z nich byly patrné jakési známky

předletové přípravy. Na trupu letounu Lockheed Electra

se skvěly imatrikulační znaky Velké Británie a „šíp

směřující přes glóbus.“ Letadlo tedy opravdu patřilo

společnosti Planet Airways. Motory letounu spokojeně

bručely na důkaz, že Biggles opravdu stihnul odlet

poštovního letadla.

U podvozku stáli dva muži a o něčem se radili. Přes

jasně osvětlenou plochu k letištní hale přicházely další

dvě postavy –

Biggles přelezl plot a navzdory drobným oděrkům z

ostrých drátů okamžitě zamířil ke stroji. Postával pod

kabinou, až do okamžiku, když se objevili dva piloti.

Vstoupil jim do cesty

Okamžitě spatřili neznámého vetřelce. Jejich veselí

jim zmrzlo na jazyku.

195

Motory letounu spokojeně bručely na důkaz, že

Biggles opravdu stihnul odlet poštovního letadla…

196

„Co jste zač? Tady nemáte co hledat!“ zazněl příkrý

dotaz toho staršího.

Biggles si s nevolí uvědomil, že nezná ani jednoho z

těch dvou. „Je mi velmi líto,“ zašeptal, „ale doufal jsem,

že tento stroj pilotuje jeden můj známý. Nicméně, nevadí.

Potřebuji vaší pomoc. Je to naléhavé! Jsem britský

rozvědčík. Mám pro Whitehall životně důležité

informace, ale hranice jsou uzavřené.“

„Co je mi do toho,“ odsekl mladší pilot. „My se do

podobných záležitostí nepleteme, Jsme civilní letci a

nechceme přijít o licence. Nebo taky o krk.“

„Počkej,“ zarazil svého kolegu starší pilot, zřejmě

kapitán letounu. „Máte nějaký důkaz, kterým můžete své

tvrzení doložit?“

„Ne, bohužel,“ musel připustit Biggles.

„Pak je mi líto, ale nemohu pro vás nic udělat,“

zamračil se kapitán. „Celá Evropa teď musí čelit hordám

různých vyděděnců. Ostrovy jsou před nimi naštěstí ještě

uzavřeny. I my jsme se ale už jednou nechali napálit.

Podruhé si to klidně odpustíme. Mimochodem, i kdyby

jste se do Londýna dostal, tak vás pošlou šupem zpátky.“

„Nepošlou,“ řekl Biggles rozhodně, „potvrdí moje

slova a vy dostanete odměnu.“

„A … A co tedy vlastně chcete? Odvézt do

Londýna?“

„Nejen to,“ doplnil Biggles, „bohužel. Musíme ještě

vyzvednout tři chlápky v Unterhamstadtu.“

„Kde to je?“

„Vesnice kousek od hranic. Asi čtyřicet mil odtud.“

„Tam jsem nikdy nepřistával.“

„Taky tam není žádné letiště.“

197

„Nechcete mi snad tvrdit, že chcete, abych přistál s

tímto letounem na nějaké louce?“

„Právě to chci.“

„Asi jste se zbláznil. Jděte nám z cesty, máme svoji

práci!“

Kapitán se vyzývavě rozkročil, jeho pomocník si

stoupl vedle něho.

Biggles se zadíval k letištním budovám. Nehnul ani

brvou, i když se všiml, že k letounu míří skupinka

vojáků. Jeden z nich se zastavil a ukazoval směrem k

Lockheedu.

Biggles se znova obrátil na oba piloty. „Chtějí s

vámi mluvit,“ usmál se.

„Asi ano,“ řekl kapitán, když spatřil zuřivě

mávajícího důstojníka. „Počkejte tady, než se vrátíme.

Třeba budeme přeci jen moci něco pro vás udělat,“ dodal

smířlivěji k Bigglesovi.

Kjeho nevýslovné radosti oba muži zamířili k

přicházející skupince. Na váhání nebyl čas.

Biggles se přikrčil u křídla a jako myška přeběhl ke

kabině. Bez výstrahy srazil prvního mechanika

bloumajícího před kabinou. Pak přiskočil i k druhému

muži a ranou do brady ho vyřadil z činnosti, dřív než se

chudák vzpamatoval.

Teprve teď si v děsem uvědomil, že vlastně málem

nadešla jeho poslední hodinka. Snad poprvé v životě

zapomněl na točící se vrtule. Jedna z lopatek minula jeho

tvář snad jen o pověstný vlásek, když se připravoval na

boxerskou vložku. S ulehčením si oddechl.

Jeho pronásledovatelé už ale také pochopili, kolik

uhodilo. Na letištní ploše zavládl nepopsatelný zmatek.

198

Biggles vyšplhal do kabiny, se zavíráním dveří se

příliš nenamáhal. O to větší bylo jeho překvapení, když

zjistil, že není v kokpitu sám. Muž v úhledné modré

uniformě se sluchátky na uších vyskočil od vysílačky a

překvapeně zíral na vetřelce.

Biggles místo omluvných slov opět použil

přesvědčivější prostředek, svou pěst. Muž se zhroutil do

sedadla. Biggles skočil na místo pilota, sešlápl pedál a

otevřel klapky. Letoun se dal do pohybu. Teprve teď

přibouchl dvířka.

Radista mezitím překonal první šok a zezadu chytil

Bigglese pod krkem.

„Nech toho!“ zařval přidušený pilot, „zabiješ nás

oba!“

Byla to úplná pravda. Letoun nabíral odletovou

rychlost.

Radista si uvědomil vážnost situace a polevil

sevření. „Kčertu, kdo si myslíte, že jste?“ zařval.

„Skončíte před soudem za únos letadla patřící anglické

královně!“

„Nebojte se,“ usmál se na něj Biggles. „Až

odstartujeme, budeme mít chvilku, abychom si

promluvili. Posaďte se, nebo by vám tlaková vlna mohla

ublížit.“

„Ale…“

„Ticho, prosím, musím se soustředit.“

„Kdo jste?“

„To se dozvíte, až budeme doma,“ dodal Biggles

záhadně. Podvozek letounu se odlepil od země. „Jsem

britský agent a potřebuji z téhle zemičky vypadnout co

nejdříve.“

„Umíte vůbec létat?“

199

„Kdybych nevěděl, kde je výškoměr, tak to by to i s

vámi dost špatně dopadlo,“ poznamenal jízlivě Biggles a

vzápětí změnil kurz na Unterhamstadt.

Zaskočený radista nechápavě zavrtěl hlavou a shýbl

se pro sluchátka ležící v rohu kokpitu.

„Doufám, že jsem vám v nich nepřetrhal drátky, za

moment budete vysílat takové noviny, že se rozezní

zvony i na Westminsteru,“ usmál se Biggles a spokojeně

se uvelebil před palubní deskou.

200

Kapitola patnáctá

A zase spolu

Ginger si to sice nepřipouštěl, ale už dvě minuty po

čase plánovaného setkání se mu rozbušilo srdce hrůzou.

Biggles se neobjevil a s každou další vteřinou se jeho

příchod podobal příletu bájného prince na létajícím

koberci.

Jejich situace byla bezvýchodná, ale po pěti

minutách, v kterých se dal očekávat příchod úderných

oddílů, by na jejich osud nevsadil ani ten největší

optimista už ani jedinou grešli. Kdesi v houštině zavyla

doga, ale její útok zatím nepřicházel.

„Myslím, že bychom se měli vzdát,“ navrhl profesor

odevzdaně. „V opačném případě je s námi veta.“

„Nevěřte tomu,“ napomínal jej Algy. „Aspoň těm

ničemům ukážeme trochu zou…bky.“

Poslední hlásky už ale nebylo pořádně slyšet.

Přehlušilo je dunění leteckých motorů. „Je tady!“ vyjekl

Ginger. „On to dokázal! Je tady!“

„Vaše důvěra v nadřízeného je sice obdivuhodná,“

namítl profesor, „ale co vás opravňuje k názoru, že ten

stroj musí pilotovat zrovna on, to opravdu nevím. Může

to být pravidelná linka nebo taky jejich zvláštní

výsadek.“

„Máte

sice

pravdu,“

prohlásil

Ginger

mnohosmyslně, „ale přesto se pletete. Co jsem vám říkal!

Je to on.“

„Dvoumotorový dopravní letoun?“ ptal se Algy sám

sebe.

201

„Jistě,“ odpověděl mu Ginger tentokrát za sebe. „Je

mi ale úplně jedno, zda je to hydroplán, kocábka či

nějaká vzducholoď, hlavně že u kniplu sedí Biggles!“

Nad lesíkem už práskaly první výstřely. Z nebe se

právě začal spouštět na přistání obrovitý stroj.

Z lesa se už ale řítila smečka psů následována

vojáky.

Algy se ujal velení. „K zemi! všichni!“ vydával

rozkazy. „Profesore! Zařvete na ně, že budeme střílet!

Třeba je to na chvilku zastaví.“

Beklinder uposlechl.

Jako odpověď však přišla první sprška střel.

Algy palbu opětoval. „Gingere, hlídej nejvhodnější

okamžik!“

„Už roluje,“ vyhrkl vzrušeně Ginger.

„Připravte se, jakmile se stroj zastaví, musíte se co

nejdříve dostat na palubu,“ upozorňoval je Algy. „Já

mám jinou práci!“

„Ale…?“

„Dej mi profesorovu pistoli, a nestarej se!“ rozhodl

jednoznačně Algy.

Ginger mu podal pistoli. V Laceyových rukách se

zvláštní shodou okolností octly oba revolvery, které

kdysi patřily von Stalheinovi. Osud si s ním zahrál

nepěknou partii.

Algy poklekl a začal soustředěně pálit do porostu.

„Na palubu!“ řval, aniž v střelbě polevoval.

„Rychle!“ Na boku letounu se otevřela dvířka.

I Ginger vyprázdnil zásobník do křovin. Hukot

motorů zcela přehlušil ojedinělé výstřely malorážních

pistolí.

202

Ve dveřích v boku Lockheedu stál neznámý mladík

v modré uniformě. „Rychle nahoru,“ volal, „šéfa máte u

kniplu. Dělejte, rychle!“

Profesor vklouzl do kabiny, Gustav okamžitě za

ním. Už i Algy se pozadu stahoval k letounu, zatímco z

lesíka začaly šlehat oranžové jazyky. Už to nebyla

ojedinělá střelba, ale plynulé ostřelování nepřátelského

pole.

Ginger se vyklonil z letounu a podal Algymu ruku.

Dva kroky a i Lacey se octl na palubě. „Jedeme!“ zařval

Ginger a prudce zabouchl dvířka.

Radista se podíval na dlaň, která ho nesnesitelně

pálila. Z tržné rány crčela krev.

„Já to dostal do ruky,“ celý se třásl. Byl zřejmé, že je

to první zranění v jeho životě.

„Buďte rád, že to nebyla hlava,“ poznamenal Ginger

a dál mu už nevěnoval žádnou pozornost. Udělal pár

kroků a svezl se vedle Bigglese do sedadla druhého

pilota.

Jeden pohled na výškoměr mu stačil, aby pochopil,

že se kola právě odlepila od země.

„Mám tu i Algyho,“ zařval triumfálně Bigglesovi do

ucha.

„Koho?“

„Al…gyho!“

Biggles zamrkal, jako když ho opaří. Pak se mu ale

na tváři rozlil úsměv. „Práce hodná mistra,“ pochvaloval

si. „Už ses nadělal dost, teď vás jako šofér odvezu domů

já.“

Ginger se ohlédl do trupu letounu. Všichni si už

našli svá místa, usadili se na sedadlech a vzrušeně

203

oddychovali po několika hektických minutách, na které

budou vzpomínat celý život.

„Jemine! Bigglesi,“ zavzdychal i on. „My to

dokázali. Fakt, dokázali!“

Bigglesovy oči ale stále visely na předním skle.

„Doufám, že máš pravdu,“ řekl hořce. „Na chvalozpěvy

je ještě dost času. Dávej raději pozor.“

Ginger se pořád obíral nenadálým úspěchem

operace, že úplně zapomněl na všechno ostatní. Zdálo se

mu, že Biggles má už zase ty své opatrnické chvilky.

Když se ale podíval pořádně před sebe, pochopil, že

jejich poslání ještě není u konce.

Oblohou křižovaly silné bílé paprsky světlometů.

Nad zemí prakticky visela bílá mléčná stěna.

„Hranice!“ vykoktal překvapeně. „Tohle jsem

nečekal!“ připustil zrzavý pilot.

„Já ano,“ odsekl Biggles.

„Tak to tady mají i protiletecké baterie?“

„Jistě.“

„No, nějak to proletíme.“

„To tedy nevím.“

Hovor mezi nimi nepřekypoval velkými slovy, ale

přesto docela přesně vyjadřoval stav jejich duše.

„V téhle neklidné době bychom si ale nikde

nevybrali,“ dodal Biggles už méně jedovatě.

Ginger se zadíval na výškoměr. Letěli v čtyřech

tisících stopách. „Nejsme moc nízko?“

„Nemůžu riskovat,“ poznamenal Biggles, když se

podíval ven bočním okénkem.

„Proč ne?“

„Ztráceli bychom čas. Musím to zkusit tou nejkratší

cestou. Když říkám zkusit, tak to tak skutečně myslím.“

204

„Vystoupej na dvacet tisíc, máme jen lehký náklad,

vypni motor a pokus se klouzavým letem přeletět

hranice,“ navrhoval Ginger.

„To by sice šlo,“ řekl Biggles, aniž spustil oči z

předního panelu, „kdyby tady nebylo příliš rušno.“

Ginger už také viděl několik identifikačních světel,

které dokazovaly, že se dostali do roje nepřátelských

letounů. „Kde vzali tolik letadel?“ zapištěl.

„Chtěls říct stíhaček, ne? Jdou nám po krku!“

„Jen tak pro radost určitě nelétají.“

„Neměl bys vypnout všechna světla?“ poradil

Ginger.

„Ano, jen jsem čekal, až se dá Algy do pořádku.

Myslím, že už dokončil svou garderobu. Pamatuješ, jak si

dává na všem záležet.“ S těmito slovy vypnul vnější i

vnitřní elektrické obvody. Noční tmu ozařovala jen

osvětlená palubní deska.

„Jeden z nich se nám chce pověsit za ocas,“ varoval

po chvíli Ginger Bigglese.

„Vím o něm.“

„Chtělo by to kulomet!“ zasnil se Ginger. „Přání

nikam nevedou,“ poznamenal kysele Biggles. „Je už dost

blízko. Už nás mohl zahlédnout.“

„Ne. Až se dostane do účinné vzdálenosti, dej mi

vědět. Předvedu mu jeden cirkusácký kousek.“

„Jak daleko je to na hranice?“

„Deset mil. Jsme tam tak za tři minuty.“

„Pozor! Vystřelil!“ vykřikl Ginger překvapeně. Na

dopravní letouny se nestřílí.

Lockheed začal prudce klesat a málem se postavil na

nos. Ginger se musel chytit sedadla, aby vůbec na něm

zůstal. Ztratil přehled o prostoru a dokonce se nedokázal

205

ani orientovat, kde je vlastně země. Navzdory tomu, že

byl větry ošlehaný nebeský vlk, zvedl se mu žaludek.

„Kristepane! Jesdi to uděláš ještě jednou, tak už s

tebou nikam neletím,“ vzdychl Ginger, když se naklonil

k okénku, aby si ověřil, kde zůstaly jednotlivé

světlomety.

„Vidíš toho nezdvořáka, co po nás střílel?“ zeptal se

Biggles.

„Počkej, tamhle, v ohnisku reflektoru. Bude už pár

mil za námi.“ Pohled na výškoměr mu dokázal, že klesli

na pouhé dva tisíce stop.

Zvuk motorů Lockheedu pohasl, když Biggles

přiškrtil klapky. Letoun prudce zatočil doprava a začal

klouzat kolem světlometů. Ginger se ohlédl zpátky a

spatřil, jak světlomety krájejí prostor, který jejich letoun

právě opustil. Oblohou křižovaly oranžové blesky. Flaky

zahájily svou práci.

Nos letounu se sklonil k zemi.

Ginger se podíval na Bigglese, ten se podivně

usmíval a lišácky zamrkal. „Jako za starých časů!“

prohodil vzletně.

Biggles se zkušeností ostříleného lyžaře začal mezi

světlomety kličkovat. „Řekni těm vzadu, ať se raději

něčeho pořádně chytnou. Nějakému chytrákovi u

světlometu se přeci jen může podařit nás zaměřit. Teprve

pak začnu s tímhle strojem tancovat.“

Ginger vlezl do kabiny a varoval unavené pasažéry.

Když se vrátil do kabiny a podíval se opět z okna, do

šoku neměl daleko. „Můj Bože, my vlastně kopírujeme

terén,“ řekl s hrůzou v hlase.

206

„Když máš pod břichem kanóny, a nemůžeš letět

vysoko nad nimi, musíš si jim sednout až na ústí hlavně,“

podotkl Biggles a připomněl staré válečnické pravidlo.

Paprsek reflektoru zachytil jejich křídlo. Jen prudký

obrat letounu v poslední chvíli odvrátil hrozící katastrofu.

Motory Lockheedu se rozburácely naplno. Příď se

ještě více sklonila k zemi. Dolů… Dolů!

Ginger zadržel dech, když pozoroval, jak ručička

rychloměru ukazovala na třístovku. Pak… přišel první, a

naštěstí poslední zásah. Střepina potrhala plášť letounu.

Biggles lehce uvolnil páku. Letoun znova poskočil.

„Jste v pořádku?“ vykřikl přes rameno.

Ginger se zahleděl do ztemnělé kabiny.

„Ano, všechno je O.K. Beklinder je jen k smrti

vyděšen,“ dodal po chvilce, když se přesvědčil, že nikdo

nedoznal úhony.

„Jako ty, jako ty,“ špičkoval Biggles.

„Ty se taky netváříš, jako bys tancoval na plese,“

neodpustil si jedovatou poznámku zhrzený Ginger. Světla

před nimi už pohasla, zato vedle levého křídla vyrostla

velká šedá masa.

„Co to je?“ zeptal se Ginger překvapeně.

„Kopec, Gingere, kopec,“ už vesele dodal Biggles.

„Právě jsme proletěli přes hraniční pohoří a jsme nad

Francií.“

„Oni ale pokračují ve střelbě!“

„Ať! Když to nesbalí, tak jim zase trochu zatopí

Francouzi. Nejhorší je za námi,“ ulevil si Biggles.

Ginger se znova podíval ven bočním okénkem.

„Tak, kampak to bude, šéfe?“

207

Biggles zkontroloval ručičky na palubní desce,

ověřil si hladinu palivoměru. „Rovnou do Croydonu,“

odpověděl rozhodně.

„Do Croydonu!“

„Ano. Když se budu moci vyhnout nouzovému

přistání na téhle straně kanálu, tak to udělám. Už se totiž

nemohu dočkat, až mi bude pod nohama chroupat stará

dobrá anglická půda.“

„Kradeš mi myšlenky,“ zdvořile podotkl Ginger.

„Mám už toho starého kontinentu plné zuby.“

„Kde je radista?“

„Někde vzadu a líže se z té ranky.“

„Tak ho sem doveď a dohlédni, ať informuje

kontrolní věž v Croydonu. Zpráva bude určena pro

zpravodajce pod kódovým označením XII. Whitehall.

Pamatuj si text. Ve tři ráno v Croydonu. Šlo to jako na

drátku. Podpis: Bigglesworth! Stačil sis to zapamatovat?“

„Jistě. Mimochodem, kdo je ta tajuplná dvanáctka?“

„Plukovník Raymond.“

„To jsem si mohl myslet,“ připustil Ginger a

odporoučel se.

208

Příběh vrcholí

Do konce tohoto příběhu, v kterém byl profesor

Beklinder vyrván ze spárů budoucího nepřítele, už zbývá

jen pár slov. Všichni členové vlády a královské rodiny si

upřímně oddechli, protože, kdyby se Bigglesova mise

zhroutila, byla by anglická vláda vystavena jedné z

nejhorších krizí ve své historii. A to v žádném případě

nenadsazujeme.

V novinách se po několika dnech objevilo jen kusé a

nesrozumitelné dementování profesorovy smrti. Noviny

byly informovány, že text původní depeše byl jen špatně

přeložen a zkomolen. Nic víc, nic míň.

Londýnem se sice nesly všelijaké fámy, které se od

pravdy příliš nelišily, ale ti povolaní jen zuřivě vrtěli

hlavou a neustále opakovali ono klasické „Nemáme co

říct.“

Lockheed s potrhaným trupem přistál v Croydonu

několik minut po třetí ráno. Na ploše už čekaly dvě

limuzíny a ozbrojený doprovod. Plukovník Raymond byl

doprovázen dvěma elegantními muži ve středním věku s

klasickými buřinkami.

Plukovník toho příliš nenamluvil, když se Biggles

vysoukal z kabiny. Okamžitě se ale obrátil k profesorovi,

který ho ze zcela pochopitelných důvodů zajímal

mnohem více, než jeden úspěšný major.

Raymond se usmál a podal Beklinderovi ruku. Něco

si chvilku vykládali.

209

Pak se Raymond přeci jen otočil a oslovil figurku,

která se jen nesměla protahovala v pozadí.

„Bigglesworthe,

odvedl

jste

skvělou

práci,“

pochválil ji Raymond. „Mimochodem, jak jste to

dokázal?“

„To víte, plukovníku,“ pokrčil Biggles rameny a

hořce zabědoval. „Chtělo to jen trochu drzosti a špetku

štěstí.“

Pak se už zabouchla dvířka a oba vozy se rozjely do

centra Londýna. V jednom nejmenovaném hotelu dostal

profesor apartmá, aby se v klidu vzpamatoval z nepěkné

dovolené v pohádkově krásné Lucranii. O tom, že jej

neustále hlídalo několik párů neviditelných očí, není

třeba mluvit.

„A vás, chlapi, nejspíš pošlu domů si odpočinout,“

rozvážně prohodil plukovník Raymond a podezřívavě si

prohlížel povedenou trojici vyzvědačů.

„Konečně z vás vypadlo něco rozumného,“ připustil

Biggles. „Jenže já vás plukovníku znám. V prvé řadě

budete po mně chtít podrobnou zprávu. Takže, pošlete

kluky domů, já vám to hlášení napíšu hned.“

„Prima,“ souhlasil plukovník, „ale i vy majore se

občas pletete. Teď si totiž pojedete odpočinout všichni.

Neuděláte bez sebe ani ránu, snad jen do postele nelezete

spolu. Jamesi, víš, kde ta cháska bydlí? Aha. Buď tak

hodný a vysaď je před jejich bytem. Zaslouží si to. Hlásit

se budete až zítra odpoledne.“

„Děkujeme, pane a přejeme vám dobrou noc.

Profesore, mnoho štěstí. Snad si všichni jednou najdeme

trochu času a dáme si v nějaké hospůdce pár piv a něco

dobrého k zakousnutí. Ale podle toho, jak se věci mají,

tak uběhne hodně vody, než nám, tady ti pánové v

210

buřinkách nechají trochu času, aby se to dalo uskutečnit,“

rozloučil se Biggles.

Ginger s Algym si už vzadu protahovali nohy, když

si Biggles sedal vedle řidiče.

„Jamesi, jedeme. Klíží se mi oči, hlava se mi motá a

vůbec, co ti budu líčit. Šlápni na to, chlape,“ prohodil

Biggles zasněně. Zívnul si. „Konečně zase chvilka, kdy

se nemusím nikam plahočit.“

Spokojeně zavřel oči a zmlknul, což s povděkem

přijali i oba už skoro podřimující Bigglesovi kamarádi.

211

William Earl Johns

BIGGLES PÁTRÁ V MINULOSTI

Z anglického originálu Biggles – secret agent

přeložil Milan Hausner.

Obálka Josef Pinkava s využitím motivu Zdeňka Buriana.

Ilustrace Pavel Andrýsek.

Vydalo Nakladatelství RIOPRESS

Praha-Horní Měcholupy, Dýšinská 279 jako svoji 99.

publikaci.

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát.

Vytiskla ČTK-repro Brandýs n/Labem.

Doporučená prodejní cena 79,– Kč.

ISBN 80-85611-54-6

212