W. E. Johns

Biggles a podivná válka

- 1 -

KAPITOLA PRVNÍ

POVOLÁNI DO ZBRANĚ

Když z rádia chmurně zazněla slova: „a Anglie je proto od toho-

to okamžiku ve válečném stavu s Německem“, major James Biggle-

sworth, známý spíše jako Biggles, vypnul přístroj a obrátil se ke

svým přátelům, kapitánu Algernonu Laceyovi a ovšem i zrzkovi

„Gingeru“ Hebblethwaiteovi. Ve tváři mu hrál jeho obvyklý úškle-

bek.

„No, a je to. Zdá se, že si v nějaké té válce ještě zalétáme,“ za-

mumlal s okázalou lhostejností, která však nikoho z ostatních, kteří si

plně uvědomovali vážnost situace, nezmátla.

„Je to trochu neskutečné, jako když se něco, o čem jste si

vždycky mysleli, že patří jen do oblasti snů, stane náhle skutkem,“

poznamenal tiše Algy. „Co uděláme?“

Biggles pokrčil rameny. „Teď právě nic,“ odpověděl. „Není

vhodná doba na vyrušování Ministerstva letectví. Oni o nás vědí a

nepochybuji o tom, že pro nás vzkážou, jakmile se vzpamatují. Po-

kud jde o nás samotné, můžeme se utěšovat tím, že víme přinejmen-

ším alespoň něco o tom, do čeho jdeme – mám na mysli bojové létá-

ní. Řekl bych, že v tom máme výhodu před ostatními. Bude nejlepší,

když zůstaneme, kde jsme, pro případ, že by nás ministerstvo povola-

lo. Doufám, že nás nechají pohromadě a nerozdělí nás k různým

letkám. Já sám…“ zarazilo jej řinčení telefonu.

„Haló… ano,“ pokračoval v hovoru, tentokrát však do telefon-

ního sluchátka. „Ano, u telefonu Bigglesworth. Jistě. Jak si přejete,

pane, přijedeme všichni.“

Zavěsil. „Asi uhádnete, kdo to byl,“ pronesl suše.

„Plukovník Raymond,“ zkusil to potichu Algy.

„Zcela správně. Už je zase zpátky na starém místě v letecké

zpravodajské službě. Chce, abychom ho všichni navštívili na Minis-

terstvu letectví. Zavolej taxi, Gingere.“

„Když nás takhle volá, nevypadá to, že bychom měli jít k někte-

ré běžné letce,“ poznamenal prozíravě Algy, když vstoupili do budo-

vy ministerstva, a nastupovali do výtahu.

„To se velice brzy dozvíme,“ opáčil Biggles, a zaklepal na plu-

- 2 -

kovníkovy dveře.

Plukovník Raymond vstal s úsměvem od psacího stolu a vykro-

čil jim vstříc. „Jsem rád, že vypadáte všichni tak dobře,“ prohlásil.

„Měl bych tu práci, která, myslím, bude pro vás jako stvořená.“

„Doufám, že nejde o nic sebevražedného, pane,“ zasmál se Big-

gles.

Plukovník ukázal na židle. „Neřekl bych sebevražedného, ačko-

liv počítám s tím, že zrovna k popukání to nebude. Kdyby tomu tak

bylo, ujišťuji vás, že bych si na to nevybral vás. V téhle době musíme

využít nejlepší muže pro nejdůležitější úkoly.“

„Dík za poklonu, pane,“ ušklíbl se Biggles.

„Předpokládám, že se hodláte vrátit do služby. Je to tak?“

„Ano. Ale co s Gingerem, chci říci s Hebblethwaitem? On si

přece na vojně ještě nic neodkroutil.“

„Pokud převezmete úkol, ihned zařídím jeho okamžité jmeno-

vání poručíkem letectva.“

„Dobrá,“ přikývl Biggles. „Co je to za úkol, pane?“

Plukovník ukázal k mapě Evropy, která zakrývala téměř celou

stěnu jeho kanceláře. Její lesklý povrch byl zpestřen špendlíky růz-

ných barev, které sloužily k označení strategicky významných míst.

„Nemusím vám snad říkat, že vše, co se tady dozvíte, je třeba

držet v nejpřísnější tajnosti,“ řekl vážně. „Jednou si nedáte pozor na

jazyk, a zmaříte mnohaměsíční práci. Mimochodem vám mohu, Big-

glesworthe, sdělit, že jste byl pro ten zvláštní úkol vybrán již před

několika měsíci! Nebudu přehánět, když řeknu, že tahle práce byla

stvořena speciálně pro vás! Tím chci říci, že pokud bychom nevěděli

o někom, kdo bude schopen to zvládnout, jen těžko bychom se od-

hodlali k vypracování tak nebezpečného plánu!“

Usmál se, zvedl dlouhé pravítko, a ukázal jím na mapě mořskou

plochu oddělující severní Německo od Skandinávie. „Tohle je Balt-

ské moře,“ pokračoval, přičemž objížděl pravítkem pobřežní linie

Německa a Východního Pruska. „Sami vidíte, že kdokoli bude ope-

rovat v těchto vodách, dostane se do bezprostřední blízkosti nepřátel-

ských pozic.“

Na Bigglesově tváři se objevil nechápavý výraz. „Ale Balt jsou

výsostné německé vody…“ vyhrkl.

„Jak se to vezme,“ pronesl plukovník Raymond a zvedl ruku.

- 3 -

„Třetí říše Balt pochopitelně kontroluje, ale své zájmy tam mají i jiné

státy – Litva, Lotyšsko, Finsko, Estonsko a skandinávské země. Při-

rozeně mi můžete namítnout, že jde o neutrální státy a budete mít

naprostou pravdu. Šlo by o velice závažnou věc, kdyby jejich neutra-

lita byla porušena ať již záměrně, nebo náhodou. Hodlám vás nyní

zasvětit do nejpřísněji utajovaných informací, jejichž význam je ne-

docenitelný. Před určitým časem, když už bylo zřejmé, že se válku

nepodaří odvrátit, podnikli jsme pro všechny případy kroky k získání

neobydleného ostrova od jednoho z těchto států. Hledali jsme ostrov

tak malý, aby neměl pro nikoho význam a našli jsme. To místo se

jmenuje Bergen Ait. Není to vlastně nic víc než kus skály bez jaké-

hokoliv využití. Má však větší cenu, než částka, kterou jsme za něj

zaplatili. Teď bych vás chtěl upozornit, že nikdo mimo příslušných

míst u nás a v dotyčné zemi není obeznámen s tím, že prodej a koupě

proběhly, a že je ostrov britským majetkem. Opravňuje nás to využí-

vat jej jako základnu. Leží v dost odlehlých končinách, a za normál-

ních okolností bych nepředpokládal, že na něm během roku přistane

jediné plavidlo. To, že je ostrov tak malý, přirozeně znesnadňuje

možnost jeho obrany před nepřátelským napadením. Jediná hodnota,

kterou pro nás má, spočívá v jeho utajení. Konkrétně mám na mysli

jeskyni vytvořenou činností vln ve skále. Je totiž dostatečně velká,

aby pojmula několik letadel. Už asi pomalu začínáte tušit, kam mí-

řím.“

„Chápu,“ odpověděl Biggles. „Jde o to, vytvořit základnu přímo

nepříteli za humny, nemám pravdu?“

„Máte. Z této základny chceme podnikat útoky na vojenské cíle.

Některé, ležící v pozicích jen těžko dosažitelných z Anglie nebo

Francie, již byly stanoveny. Po určitou dobu už tuto strategickou

základnu připravujeme. Letadla jsou na místě stejně jako další zaří-

zení, kterého bude pravděpodobně zapotřebí k úspěšnému zahájení

činnosti letky ,Z‘, jak jsme se rozhodli útvar nazvat. Teď není ne-

zbytné zdržovat se výčtem veškerého vybavení, ale nepozastavujte se

nad tím, k čemu vám budou lyže. Připomínám, že moře bývá v těch

končinách v zimě dosti často zamrzlé, a bude na příslušnících speci-

ální letky, jak se s tou studenou nadílkou vypořádají. Nejtěžší bře-

meno bude ležet na bedrech velícího důstojníka, jenž bude muset

vyvíjet velkou vlastní iniciativu při zvládání obtíží a úskalí, která

- 4 -

jistě přijdou – událostí, které nelze předvídat.“

„Jakpak se tam ten velící důstojník dostane, když je Balt pod

kontrolou německého námořnictva?“

„Je jen jedna cesta,“ odpověděl plukovník. „Také ji znáte. Je to

ponorka, která tam celou jednotku vysadí – a zanechá.“

„Nesnáším ponorky,“ zavrčel náhle Algy.

„Jde o zcela dobrovolnou záležitost,“ kývl plukovník. „Nemusí

se zúčastnit nikdo, kdo by…“

„Nemyslím, že se hodláme bavit právě o tomhle, pane,“ přerušil

ho Biggles.

„To je v pořádku. Věděl jsem, že nás nenecháte na holičkách.

Připravte mi seznam osob, o kterých se domníváte, že je budete po-

třebovat, a já zařídím na Ministerstvu námořnictva vše potřebné pro

váš podmořský transport. Neberte si s sebou víc mužů, než je ne-

zbytně nutné. Čím méně vás bude, tím déle vám vydrží zásoby.“

„Ještě pár otázek, pane. Předpokládám, že je základna vybavena

rádiem.“

„Ano, je.“

„Znamená to, že budeme průběžně dostávat instrukce?“

„Ano.“

„Budeme plně omezeni rámcem instrukcí, nebo dostanu volnost

ve volbě akcí – samozřejmě za předpokladu, že budou odpovídat

svým významem podstupovanému riziku?“

Plukovník se odmlčel. „Na takovou otázku je těžké odpovědět,“

řekl pak pomalu. „Přirozeně je v našem zájmu udržet v tajnosti exis-

tenci základny tak dlouho, jak to jen bude možné. Když však odpo-

vím ,ne’, mohu tím zhatit šanci na citelný zásah německých pozic.

Musím to ponechat na vaší úvaze. Pokud se však rozhodnete podnik-

nout cokoliv na vlastní pěst, odpovědnost ponesete sám.“

„Odpověděl jste dostatečně jasně, pane,“ souhlasně přikývl Big-

gles. „Máte pro nás nějaké zvláštní instrukce?“

„Mám, ale nyní vám je předat nemohu. Dostanete zapečetěný

bojový rozkaz, a další pokyny vám oznámíme vysílačkou, až se vy-

lodíte na základně. Kdy můžete vyrazit?“

„Hned, pane.“

Plukovník Raymond se usmál. „To je pro nás trochu příliš brzy.

Dnes je neděle. Nalodění dojednám na středu ráno. Předtím si musí-

- 5 -

me pohovořit ještě jednou. Projednáme pár drobností. A je tu ještě

jedna věc…“

Zarazil se a Biggles vyčkával.

„Upřímně řečeno je jasné, že dříve nebo později nepřítel váš

úkryt objeví,“ pokračoval vzápětí plukovník a nespouštěl oči z Big-

glesovy tváře. „Můžete se tam udržet tři měsíce – měsíc – nebo pou-

hý týden. Bude záležet na tom, jak se vám bude dařit. S časem, který

je vám takto vyměřen, musíte naložit co nejlépe. Dle dostupných

informací nemá dosud německá zpravodajská služba ani potuchy o

tom, co chystáme, ale člověk si nemůže být nikdy ničím jist. Bergen

Ait není příliš vzdálen od Kielu, kde momentálně sídlí váš starý zná-

mý.“

Biggles povytáhl obočí. „Starý známý? Nemyslíte náhodou…“

„Ovšem! Ericha von Stalheina – právě toho! Museli ho pověřit

důležitým úkolem.“

Biggles se pousmál. „Tak tedy von Stalhein?“ zamumlal. „Já už

toho člověka pomalu začínám mít rád. Nemívá, chudák, moc štěstí,

když na nás narazí.“

„Ve vašem vlastním zájmu doufám, že ho nepotká štěstí ani ten-

tokrát,“ pravil vážně plukovník Raymond. „Nezapomínejte na to, že

má s vámi nevyřízené účty. Je to váš nejhorší nepřítel, a když se vám

dostane na kůži, nebude mít slitování…“

„S tím ať nepočítá,“ odvětil Biggles.

„Tomu říkám přístup,“ usmál se nad jeho větou plukovník. „Pro

tuto chvíli je to všechno, pánové. Oznámím generálovi, že jste úkol

přijali. Než vás ale nepřítel objeví, měli byste mu natropit pořádnou

škodu,“ vztáhl k Bigglesovi pravici. „Mnoho štěstí.“

„Uděláme, co bude v našich silách, pane,“ slíbil Biggles.

KAPITOLA DRUHÁ

LETKA „Z“ NASTUPUJE

Přesně týden nato – chvíli po východu slunce – stála skupinka

mužů tvořících novou letku „Z“ Britského královského letectva na

skalnaté římse ve středu malého ostrova Bergen Ait, a hleděla na

ponorku, která je na tohle opuštěné místo dopravila. Nyní tato příšera

- 6 -

hlubin tiše mířila k otvoru mohutné jeskyně, kterou po celé věky

hloubily ve skále vlny. Z velitelské věže, která byla dosud otevřena,

vykukovala hlava a ramena kapitána. Jeho pohled se upíral na skupi-

nu, kterou opouštěl, a jeho ruka se zvedla k vojenskému pozdravu.

„Dobrý lov, chlapci,“ vykřikl a jeho slova dostala ve skalní dutině

strašidelnou ozvěnu.

„Vám také, kapitáne!“ opětoval pozdrav Biggles.

Na delší větu neměl čas. Velitel ponorky zmizel, ocelové víko

ponorkové věže zaklaplo, a dlouhý šedivý doutník podmořského pla-

vidla se nořil stále hlouběji pod hladinu. Bylo možno spatřit pouze

velitelskou věž, a potom se ponořila i ta, jak ponorka pokračovala v

cestě směrem ke skalnatému jícnu, který kryl ústí z jeskyně. Letci

zůstali osamoceni v pochmurném šeru své bojové základny.

„Lidé jeskynní,“ zamumlal Biggles, otočil se a spočinul očima

na příslušnících své malé jednotky.

Celkem – včetně něj – jich tady bylo šest, přičemž piloty byli

kromě Bigglese pouze Algy a Ginger. Plukovník Raymond na Big-

glese naléhal, aby vzal s sebou více lidí, on sám však cítil, že každý

nový člověk by mohl narušit celistvost týmu, který již mnohokrát

prokázal v nebezpečí své schopnosti a svou odolnost. Šlo o tým, kte-

rý stmelovalo upřímné přátelství. Nováček, který by do skupiny zcela

nezapadl, by nadělal víc škody než užitku. To byl Bigglesův hlavní a

zřejmě moudrý závěr.

Kromě tří pilotů sem přilétl i seržant Smyth, Bigglesův starý

mechanik, jehož schopnosti v práci jak s dřevem tak i s kovem byly

až neuvěřitelné. U Smytha si Biggles mohl být jist, že v případě po-

třeby dokáže pracovat bez reptání čtyřiadvacet hodin denně. S ním tu

byl i jeho syn Roy, osmnáctiletý mladík, který se ve službách Brit-

ského královského letectva stal vynikajícím radiooperátorem a spo-

jovým mechanikem. Jeho nadšení pro věc, vrozená bystrost a důvtip

byly zárukou toho, že neudělá otci hanbu.

Posledním příslušníkem letky byl starý mořský vlk s příhodným

jménem William Salt. Ač jeho jméno vyvolávalo představu slaného

moře, snad celé britské námořnictvo ho po půl století znalo pod pře-

zdívkou „Briny“. Nikdo nevěděl, jak je Briny starý, ale on sám se rád

chlubil, že když začínal na moři, plul první parník teprve na kresli-

cím prkně. Biggles chtěl od plukovníka Raymonda kuchaře, protože

- 7 -

si uvědomoval, kolik času by zbývající muži promrhali v kuchyni.

Briny dělal kuchaře na plukovníkově soukromé jachtě, a když začala

válka a soukromá lodice stáhla plachty, přihlásil se Briny jako dob-

rovolník. Plukovník Raymond jej doporučil navzdory jeho věku se

slovy, že kromě kuchařského umění ovládá Briny sto tisíc věcí, které

jim budou užitečné. Upozornil zároveň Bigglese na jednu Brinyho

vadu, kterou byla jeho „slabost pro vzpomínání“, vyvážená však na

druhé straně břitkým vtipem, který jim zpestří jejich bezútěšné po-

slání. A tak starý Briny – použijeme-li jeho vlastní výraz – „zvedl

kotvu“, a vydal se s partou na nebezpečnou podmořskou pouť.

„Jsme doma,“ oznámil Biggles. „Neřeknu vám teď asi nic nové-

ho. Mohli bychom se sice cítit trochu nesví z představy, že jsme se

usídlili v nepřátelských vodách, bezpochyby si však zvykneme. Útě-

chou nám může být to, že nebudeme pouhým kolečkem v obrovském

stroji, ale že budeme bojovat jako samostatná jednotka svou malou

vlastní válku, jejíž úspěch bude záviset hlavně na nás samotných.

Nechci pronášet proslov, ale musím se zmínit o jednom. Při úkolu,

jako je náš, v situaci, kdy jsme ve vzájemném těsném kontaktu, musí

jít obvyklá služební disciplína trochu stranou. Pokud jde například o

oslovování se přezdívkami, můžeme v tom pokračovat vyjma situaci,

kdy je dotyčný ve službě. Protože však budeme všichni ve službě

pořád, měl bych snad spíše říci – pokud bude dotyčný pověřen kon-

krétním úkolem pod mým velením. V situaci, jako je naše, jsme

prostě v omezeném prostoru tak závislí jeden na druhém, že se nebu-

deme zdržovat formalitami. Nemyslím tím ovšem, že by bylo vhodné

připustit, aby přítelíčkování narušilo bojovou pohotovost jednotky.

Vím, že se na vás všechny mohu spolehnout. V případě ztrát na živo-

tech přebírá uvolněnou funkci další ve služebním pořadí. To je vše.

Royi, vezmi si na starost vysílací místnost a snaž se zaměřit dostupné

signály. Briny, vy byste měl začít s kuchtěním. Ostatní půjdou se

mnou – bude dobré seznámit se s prostředím, než začneme něco

podnikat.“

Zařizování základny na Bergen Ait zajišťovalo Ministerstvo

námořnictva, které se jako obvykle zhostilo svého úkolu důkladně.

Ostrůvek sám, jak řekl již plukovník Raymond, byl jen kusem skály,

který vystupoval pouhých několik set stop nad mořskou hladinu, a

nejbližší pevninou bylo nepřátelské pobřeží Východního Pruska. V

- 8 -

okruhu slabé míle se nacházelo několik strmých, holých útesů, které

skýtaly útočiště nesčetným mořským ptákům. Vlivem počasí skály

místy zvětraly, a vytvořily při pobřeží děsivé valy kamenné drti.

Jedna taková zvětralá skála vytvořila v moři malý mys ne delší

než dvě stě yardů. Působil jako dobrý vlnolam, a současně vytvářel

jakousi zátoku, kterou bylo možno využít jako přístav, ovšem pouze

tehdy, když bylo moře skutečně klidné. Za špatného počasí, nebo

pokud vanul ostrý vítr přímo do zátoky, stával se z ní podle informa-

cí Ministerstva námořnictví vroucí kotel nebezpečný pro jakýkoliv

typ plavidla. Dokonce i za mírnějšího větru vtrhávaly vlny do zátoky

se značnou silou, a nebylo pochyb, že právě to bylo příčinou po-

demletí skály a vzniku jeskyně, kterou díky jejímu šikmo položené-

mu otvoru nebylo možno spatřit z otevřeného moře. Jediný pozorný

pohled Bigglesovi stačil, aby pochopil, že letadlo, které by zastihlo

venku zhoršené počasí, se zpátky do jeskyně nemůže vrátit. Podle

odhadu, který udělal již při přistání ponorky, bylo riziko operací v

takovémto prostředí přibližně stejně veliké, jako nebezpečí, které jim

hrozilo ze strany nepřítele. Na druhé straně však bylo výhodou tak

riskantně umístěné základny vysoká pravděpodobnost, že zůstane

stejně těžko dostupná i nepřátelskému loďstvu.

Ačkoli byl vstup do jeskyně dost nízký – jeho výška byla právě

taková, aby se dovnitř při vysoké vodě mohlo vrátit letadlo – vnitřek

svou rozlehlostí a výškou připomínal katedrálu. Strop ubíhal dozadu,

kde se postupně snižoval, ale hloubka jeskyně byla tak značná, že

vzdálenější konec nebyl dosud prozkoumán. Kromě jediného místa

spadaly stěny jeskyně přímo do vody, ale přístup zevnitř do vnější

zátoky umožňoval umělý práh vytesaný do skály. Briny ho pohotově

nazval „kočičí lávkou“. Umělý výstupek sloužil rovněž jako přístavní

hráz k uvazování hydroplánů a motorového člunu.

Na jednom místě vytvořila puklina ve skále víceméně rovný

úsek, jehož plochu stavitelé beze zbytku využili pro umístění několi-

ka nízkých dřevěných baráčků. Jejich prohlídka ukázala, že jde o

malou, ale dobře vybavenou dílnu kombinovanou se zbrojnicí a o

společnou slušnou jídelnu s ložnicí a připojenou kancelářskou míst-

ností. Bylo tady i skladiště plné konzervovaných potravin doplně-

ných pytli brambor, cibule a další zeleniny. Vysílací místnost umístili

dělníci trochu stranou a sloužila rovněž jako elektrocentrála pro

- 9 -

osvětlení a napájení soustruhu v dílně. Ve skalním výklenku byl ulo-

žen malý dieselmotor, dynamo a záložní baterie. Poblíž se nacházelo

pohotovostní skladiště střeliva, ukrývající mimo jiné dlouhá štíhlá

torpéda uložená jedno vedle druhého společně s bombami různých

ráží – vysoce tříštivými, zápalnými i protipancéřovými – a také bed-

nami střeliva do ručních zbraní. V dalším baráku byly uschovány

náhradní díly spolu s lékařským a fotografickým vybavením.

„Musím říci, že námořnictvo odvedlo důkladnou práci,“ uznale

pokývl Biggles, když jeho skupinka ukončila inspekci. „Pojďme se

podívat na letadla. Plukovník Raymond mi tvrdil, že byla upravena

speciálně pro tyto účely. Mohl nám poskytnout jenom čtyři – pro

každého jedno a čtvrté záložní. Za normálních okolností budou pou-

žívána jako jednomístná, ale máme tu i přídavné sedadlo pro střelce,

které je jednoduše namontováno za sedadlem pilota. Dostaneme se k

němu pouhým stažením zdrhovadla na látkovém krytu. Letadla jsou

pochopitelně obojživelná, bůhví, kde všude budeme muset v těchto

končinách přistávat, a odkud budeme startovat. Na strojích je podle

mého názoru pozoruhodný především široký rozsah rychlostí, s tako-

vým letadlem bychom při jeho vybavení měli být schopni přistát na

pětníku. Stroje mají osm kulometů ovládaných stiskem jediného tla-

čítka na kniplu. Mimochodem, všimněte si, že kromě nosičů pum

jsou stroje upraveny rovněž pro torpédování.“

„Je to opravdu zajímavý stroj,“ poznamenal Algy, když stáli na

skalní římse a hleděli na letouny. „Jak tomu vlastně říkají?“

„Pokud já vím, jméno ty stroje ještě nedostaly,“ odvětil Biggles.

„Jejich oficiální označení zní S.I. Mark L A. – to ,S’ znamená tajné.“

„Strašně moc písmen,“ prohlásil Ginger. „Budeme muset vy-

myslet něco kratšího.“

„Co navrhuješ?“ otázal se Biggles.

Zrzek se zadumal. „Mělo by to vyjádřit něco, co sedí v díře a

vyráží odtamtud na kořist,“ pronesl.

„Králík,“ navrhl Algy.

Ginger si odfrkl. „Řekl jsem, že vyráží na kořist. Už jsi viděl

králíka, jak se sápe na ponorku?“

„Řekněme něco, co vyletí, zaútočí, a pak se vrátí zpátky domů!“

zamumlal Biggles.

„Bumerang,“ vyhrkl Ginger.

- 10 -

„To je ono,“ vykřikl Biggles. „To se ti povedlo. Jsme letka Bu-

merang. A nebylo by špatné pokřtít každé letadlo zvlášť kvůli identi-

fikaci,“ dodal.

„V tom případě já mám Dinga,“ oznámil stručně Ginger. „Když

už jsme letka Bumerang, měli bychom se držet australských jmen.“

„Jeden Australan mi kdysi tvrdil, že dingo je ošklivá, špinavá a

smradlavá malá bestie,“ řekl Biggles a po očku se podíval na zrzka.

„To je možné, ale je sakramentsky těžké ho dostat,“ prohlásil

Ginger. „Trvám na Dingovi“

„A můj stroj se bude jmenovat Didgeridoo,“ oznámil Algy.

„Co to je?“ vykřikl nevěřícně Ginger. „Takové zvíře tam vůbec

nežije!“

„To toho o Austrálii moc nevíš,“ odsekl Algy. „Didgeridoo je

přece pták.“

„Ve skutečnosti je didgeridoo hudební nástroj australských do-

morodců,“ vložil se do toho Biggles. „Nadělá spoustu kraválu a k

ničemu to nevede.“

„Mně je to jedno, trvám na tom,“ stál Algy tvrdošíjně na svém.

„Líbí se mi, jak to slovo zní.“

„Dobrá, já svému stroji budu říkat Willie-Willie“ rozhodl se Bi-

ggles.

Ginger na něj vytřeštil oči. „To nemyslíš vážně? Co je to, pro-

boha, Willie-Willie?“

„To poznáš, až jednou do nějakého vletíš,“ odpověděl Biggles.

„Já jsem do něj přeci pár lety vletěl.“

„Vletěl? O čem mluvíš?“

„Willie-Willie je cyklon, tajfun a hurikán dohromady, chlapče.

Bloudí při australském pobřeží a divoce se vrhá z oblohy na svoji

kořist. Potom s ní praští, rozseká ji a nakonec rozerve na kousky.

Přesně to hodlám udělat s nepřítelem.“

„V tom případě je Willie-Willie docela dobré jméno,“ připustil

Ginger. „A co to náhradní letadlo? Ptakopysk s kachním zobákem je

jediné další australské zvíře, které znám.“

„To pro něj bude dost dobré,“ řekl Biggles. „Ale hrajeme si se

jmény jak malé děti. Musíme něco dělat. Každou chvíli čekám sig-

nál.“

Během následující hodiny si prohlédli letadla, která, ačkoliv ne-

- 11 -

byla oprášená ani nablýskaná, byla skutečně připravena k plnění úko-

lů, jež se od nich očekávaly.

„O jakém signálu jsi prve mluvil?“ otázal se Ginger, když pak

vystupovali z Dinga na kočičí lávku a odcházeli ke skladišti.

„To nevím a zatím to ani nemohu říci, neboť jsme pořád závislí

na znění rozkazu. Ten mám v kapse a je zapečetěný. Otevřít jej ne-

mohu, dokud nedostanu instrukce.“

„Předpokládáš, že signál přijde kódovaný?“

„Samozřejmě, za války jsou kódovány všechny zprá-

vy,“odpověděl Biggles. „Nemůžeme teď dělat nic jiného, než čekat.

Mohli bychom si zpříjemnit čekání jedině kontrolou toho, co nám

připravil náš Briny k obědu.“

„Co takhle vyzkoušet jedno z letadel?“ navrhl Ginger.

Biggles zavrtěl hlavou. „Ne, a jsou pro to hned dva důvody. Za

prvé by byla hloupost ukazovat se, když to není nezbytné, a za druhé

máme omezené zásoby benzínu. Pokud jde o naše starty, měli byste

vědět, že většina akcí se bude odbývat v noci. Měli bychom si pořád-

ně prostudovat mapu.“

„To bude hromská práce, vyhledat tuhle zoufalou skálu za tmy,“

zamumlal Algy. „Zvlášť, jestli – jak předpokládám – si nebudeme

moci dovolit rozsvítit.“

„Bude to těžké,“ souhlasil Biggles. „Nezbyde než to zvládnout,

jak nejlépe umíme. Samozřejmě si nesmíme dovolit rozsvěcet světla

kromě případů krajní nouze, protože v naší blízkosti by se – aniž

bychom o tom věděli – mohly nacházet nepřátelské lodě. Ty totiž ve

válce také nesvítí.“

Když vstupovali do jídelny, běžel jim naproti Roy s proužkem

papíru v ruce. „Signál, pane,“ hlásil.

Biggles se podíval na papír, a ihned vylovil z kapsy několik obá-

lek. Jednu z nich vybral a roztrhl ji. Minutu či dvě v tichosti četl a

potom řekl: „Poslouchejte! Týká se to nás všech. Proto to přečtu na-

hlas.

„Velícímu důstojníkovi letky ,Z’. Trvalý rozkaz.

1) Tento rozkaz musí být tlumočen všem důstojníkům pod va-

ším velením.

2) Obsah tohoto dokumentu nesmí být za žádnou cenu vyzrazen

nepříteli. V případě pochyb o možnosti utajení musí být dokument

- 12 -

zničen.

3) Operace letky Z, které jsou v současnosti plánovány, se ome-

zí výlučně na noční činnost. Detaily budou dále upřesněny.

4) Budou podniknuta veškerá bezpečnostní opatření za účelem

utajení existence letky a její základny přeci nepřítelem. Pokud bude

letadlo příslušné k letce pronásledováno nepřátelským strojem, jeho

pilot se nesmí v žádném případě vrátit na základnu, ale je povinen

zničit stroj na otevřeném moři.

5) V případě zjištění základny nepřátelskými jednotkami nesmí

základna padnout do jejich rukou. Veškerý vojenský materiál musí

být zničen bez ohledu na vzniklé škody.

6) Signály. Radiové vybavení může být použito k vysílání pouze

v případě krajní nouze. Osobní ohrožení nezakládá dostatečný důvod

k vysílání. Pokud bude získána natolik důležitá informace, aby bylo

nutno přistoupit k jejímu odvysílání, vždy bude použito kódu.

7) Další zásoby potravin, paliva a vojenského materiálu budou

odeslány podle možností, je však nutno předpokládat, že k takové

možnosti nedojde a další zásoby nedorazí.

8) Je nezbytné s největší opatrností dbát o to, aby nedošlo k po-

rušení neutrality států, které se nenacházejí ve válečném stavu s Vel-

kou Británií.“

Biggles položil papír na stůl. „To je všechno,“ řekl potichu.

„Takže se nic nezměnilo,“ zamumlal Algy.

Ve dveřích se objevil Briny. „Oběd je hotov, pánové,“ sdělil.

KAPITOLA TŘETÍ

PRVNÍ ROZKAZY

Následujícího jitra byli již všichni příslušníci letky „Z“ zabydle-

ni ve svém novém domově, a začínali si zvykat na nepřetržitý pleskot

mořských vln na stěnách jeskyně – truchlivý, skličující zvuk, který

Gingerovi nedopřával klidný spánek. Ale šunka s vejci, kterou jim k

snídani předložil věčně usměvavý Briny, brzy rozehnala chmurnou

náladu.

„Je ve vaší oblasti všechno v pořádku?“ obrátil se na Brinyho

Biggles.

- 13 -

„Jojo, pane,“ odpověděl Briny. „Zatím je to báseň proti jiným

místům, kde jsem již sloužil. Vzpomínám si, jak jednou v Rudým

moři, byl jsem tenkrát na jedný arabský dhou, bylo to asi tak ně-

kdy…“

„Dobrá, Briny, ale dopovíte mi to jindy,“ přerušil jej pohotově

Biggles.

„Jojo, pane!“ Briny zasalutoval a odkráčel.

Letci se nejprve odebrali do vysílací místnosti, kde zastihli

Roye, který právě dával dohromady poplašné zařízení. To by jej mě-

lo probudit v případě, kdyby přišla zpráva v době jeho spánku. Ne-

chali Roye pracovat a vydali se ke strojům, u kterých se už činil ser-

žant. Pokračovali po kočičí lávce dál, až došli k ústí jeskyně, kde se

zastavili a mžourali do kalného denního světla. Obloha byla zataže-

ná.

Ginger vystoupil výš na skálu a pozoroval nejbližší okolí. Neby-

la to vyhlídka, která by vzbuzovala přílišné nadšení. Pod příkrovem

olověných mraků otloukalo tmavé, rozbouřené moře úpatí útesů, a

rozstřikovalo přitom vodní spršky přes přírodní vlnolam. Hladinu

přílivu označovaly girlandy černých, slizovitých mořských chaluh.

Skálu nad Gingerem zdobila veliká hejna mořských ptáků růz-

ných druhů, shromážděná na nesčetných výstupcích, zatímco jejich

další soukmenovci poletovali v kalném ránu jako větrem unášené

útržky papíru. O kousek dál upoutal jeho oči jakýsi pohyb, a obrátil

se tím směrem právě včas, aby spatřil tuleně mizejícího ve vodě.

„Podle všech pravidel bychom zde měli postavit hlídku,“ vyjád-

řil svůj názor Biggles. „Ale pokud to uděláme, nikdo z nás nestihne

žádnou pořádnou práci, a nevyspíme se.“

„Kdybych tu měl celý den trčet a civět na tu nádheru kolem, asi

byste mě večer vezli do blázince,“ zavrčel Algy.

Biggles zádumčivě hleděl na vzdouvající se moře. „Řekl bych,

že lidé na plavidle, které by připlulo v noci z tohoto směru,“ ukázal k

severovýchodu, „by mohli zpozorovat odraz našich světel. Myslím,

že tomu zabráníme, když přes vchod do jeskyně natáhneme nějakou

plachtu.“ Pohlédl na holý útes. „O nějakém objevování tohoto ostro-

va, nemůže být ani řeči. Podle toho, co vidím odsud, dostal by se

nahoru jen kamzík, a nemyslím si, že je tam nahoře něco, kvůli čemu

by tam lezl. Takže odsud asi nic víc neuvidíme, a můžeme se klidně

- 14 -

vrátit.“

Když míjeli na zpáteční cestě seržanta, Biggles jej ihned instru-

oval ohledně zakrytí vchodu.

Při návratu ke skladišti spatřili Brinyho kráčet ke kuchyni se

třemi pořádnými rybami zavěšenými na šňůře.

„Kde jste je chytil?“ zajímal se Biggles.

„Za tímhle kanálem, pane,“ zněla pohotová odpověď. „Napadlo

mne, že když teď máme ryby v podnájmu, mohlo by z toho taky něco

kápnout. Tak jsem v noci nahodil pár šňůr, abych zkusil štěstí.“

„Dobrá práce,“ pochválil ho Biggles.

„Ale pánaboha, dyk o nic nejde,“ prohlásil Briny. „Já jsem už

dokázal rybařením nakrmit celou lodní posádku.“

„Cože?“ Biggles se zatvářil nevěřícně.

Briny vypadal, že jej velitelův údiv uvedl do rozpaků. „Jasně,

některý dostali jenom rybí polívku,“ připustil. „Ale když mluvíme o

rybaření, vzpomínám si, jak se nám jednou u Hornova mysu povedlo

veplout do takovýho hejna ryb, že vyzdvihly celou loď nad hladinu.

Povídám tehda Charliemu, to byl můj jedinečnej parťák, teda,

,Charlie,’ povídám, já tě…“

„Ano, v pořádku, Briny. Nechte si to vyprávění na večer, až nám

bude smutno,“ přerušil jej Biggles.

„Jojo, pane.“ Briny se dotkl prsty štítku čepice, na níž se pode-

psalo počasí všech známých moří mimo těch měsíčních, a pokračo-

val ke kuchyni.

„On v té čepici snad i spí,“ zamumlal Algy. „Ještě jsem ho bez

ní neviděl.“

Další rozhovor na to poutavé téma byl přerušen příchodem

Roye, který přiběhl ohlásit přijetí zprávy.

Biggles převzal proužek papíru. „Tak si myslím, že se konečně

dozvíme, kdy a jak to vypukne,“ řekl a zašel do kanceláře, kde ode-

mkl nevelký trezor. Vyjmul z něj červenou knihu, na jejíchž deskách

zářil nápis „TAJNÉ“, vyvedený velkými tiskacími písmeny. Usadil

se u stolu a dal se do rozšifrovávání zprávy, takže po pár následují-

cích minut byl zaměstnán pouze tužkou a papírem.

„Dnes večer máme první představení,“ řekl nakonec a upřel po-

hled na ostatní. „Čas nula je stanoven na desátou večer, počasí je

vyhovující. Naším cílem bude muniční sklad na jižním břehu kiel-

- 15 -

ského kanálu asi tři míle od města. Ten sklad se dá rozpoznat podle

čtyř dlouhých hangárů postavených blízko sebe. Všechny jsou stejné.

Měsíc vychází časně, takže bychom neměli mít s jejich nalezením

potíže.“

Založil zprávu a uložil ji i desky do sejfu.

„Zní to jednoduše,“ osmělil se Ginger.

„Zní to jednoduše, ale může se velice snadno stát, že výsledek

vyzní složitě,“ řekl Biggles. V Kielu je namačkáno nejvíc hlavní pro-

tiletadlového dělostřelectva v celém Německu. Na to mne upozorňo-

val i Raymond. Ostatně kielský kanál je pravděpodobně nejdůležitěj-

ší dopravní tepnou Němců, takže kolem té vody nacpali nejlepší děla

a kanóny, jaké kde stačili najít. Musíme na ně nějak vyzrát, něco

vymyslet, protože pokud si nás všimnou včas, rozmlátí nás na kous-

ky dřív, než se k nějakému skladišti stihneme jenom přiblížit.“

„A jak na ně máme vyzrát?“ otázal se Ginger.

„Vystoupíme na dvacet tisíc stop, stočíme se patnáct mil stranou

a poletíme klouzavým letem k cíli. Při troše štěstí nás nezpozorují,

dokud nevybuchnou první bomby. Pak začne ohňostroj a nám bude

nejspíš pěkně horko. Gingere, pro tebe to bude nové, takže ti dám

jednu radu. Když se nebudeš moci dostat nahoru, drž se dole – čím

níže, tím lépe, pokud nehrozí, že bys do něčeho narazil. Čím budeš

níž, tím těžší bude pro střelce zamířit na tvé letadlo, protože oni svo-

je zbraně skloní jen do určitého úhlu.“

„Takže nepoletíme společně?“ ozval se Algy.

Biggles zavrtěl hlavou. „Je to příliš nebezpečné. Nejspíš by-

chom se v té tmě srazili. Myslím, že bude nejlepší startovat v deseti-

minutových intervalech. Já poletím jako první. Jakmile odhodím

svoji nadílku, zaměří se na mě palba a světlomety. Možná vás v tom

rámusu neuslyší, takže budete mít naději na nerušený nálet na cíl.

Algy, ty poletíš po mě, Ginger poslední. Pokud věci půjdou, jak

předpokládám, budeš mít osvětlený terč. Vezmeš si jen jednu bombu

– dvěstětřicetilibrovou. Jestliže ji shodíš vedle skladiště, měla by s

tím domečkem pořádně zalomcovat. Jakmile ji shodíš, postrč knipl

dopředu a koukej vykličkovat nad otevřené moře. Pak se dej rovnou

domů. Abychom se vyhnuli možnosti, že si budeme vzájemně přistá-

vat na hřbetě, domluvím se Smythem trojí záblesk zeleným světlem

jako signál pro povolené přistání. Bude v pohotovosti s motorovým

- 16 -

člunem pro případ, že by se komukoliv z nás přistání nevyvedlo. To

je všechno. Bude nejlepší, když se připravíme hned. Pro začátek si

pojďme vyznačit na mapě cíl.“

Zbytek dne rychle uplynul v přípravách letounů na nebezpečný

úkol, do kterých se zapojily všechny volné ruce na základně. Stroje

se pohupovaly na hladině podle dohodnutého startovního pořadí.

Bigglesův Willie-Willie se houpal jako první se dvěma stodvanácti-

librovými vysoce tříštivými bombami pod křídly a se svazkem ma-

lých zápalných bomb mezi mohutnými dvojitými plováky. Algyho

stroj nesl obdobný náklad, Ginger pak měl naloženu jedinou dvěstět-

řicetilibrovou pumu podle Bigglesova rozkazu.

Když padl soumrak, odtáhl člun všechny stroje blíže k plachtám,

které seržant a Briny podle Bigglesových pokynů rozvěsili nad vstup

do jeskyně. Biggles jednu z plachet poodhrnul, vykročil ven a za-

myšleně pozoroval pustou mořskou hladinu, kde se právě jako koule

v barvě zářivého karmínu ponořovalo slunce do zamlženého moře na

obzoru. Vítr se ztišil a moře se klidnilo jako obvykle za soumraku.

Biggles pohlédl na hodinky. Bylo půl deváté.

„Všechno nasvědčuje tomu, že by mělo být jasno,“ poznamenal.

„Pojďme se ještě trochu najíst. Čas, který nám zbývá, na to tak právě

stačí. Pak vyrazíme, abychom dali ochutnat skopčákům jejich vlastní

medicínu. Doufám, že jim nebude chutnat.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

NÁLET

Přesně v deset hodin po pozorné kontrole mořské hladiny, na níž

se v dohledu naštěstí nevyskytla žádná loď, vyroloval Willie-Willie

do zátoky. Hladinu ozařoval svit měsíce, zalévající svým stříbrným

leskem ostrov, hnízda ptáků i vlny oceánu. Hvězdy jasně prosvětlo-

valy podzimní oblohu, proti které se obrysy skalnatého ostrůvku tyči-

ly jako mohutný kolos. Bez jediného pohledu nazpět vedl Biggles

Willie-Willieho – jméno stroje již bylo namalováno na přídi – do

výchozí pozice pro start na otevřené moře. Potom se rozeřval motor a

letadlo vyrazilo vpřed. Na vodní hladině za ním zůstávala zpěněná

brázda, jež náhle skončila. Stroj vzlétl a v tu chvíli připomínal tem-

- 17 -

nou labuť…

Biggles si přidržel knipl koleny vzadu, protože stříbrné noční

moře i obloha byly pusté a beze známek života jako arktický kraj

pokryty ledem a vzal si z kapsy pod přístrojovou deskou žvýkačku.

Zamyšleně ji začal přežvykovat, zatímco pozoroval do nekonečna se

rozprostírající horizont, na kterém hledal světla. Žádná záře ani

záblesk však nenarušovaly chmurný mléčný příkrov, jenž rozestřel

nad mořem i pevninou měsíc. Válka uhasila všechna ostatní světla.

Nesvítily dokonce ani majáky a majákové lodi. Jen magický přísvit

osvětloval blikající přístroje na jeho palubní desce.

Když se ručička výškoměru vyšplhala k hodnotě deseti tisíc

stop, stočil pilot nos letounu k jihu. Stále stoupal, nyní však, jak

vzduch řídl, mnohem pomaleji. Výškoměr ukazoval vyšší a vyšší

hodnoty. 12 – 14 – 16 – 18 tisíc stop – a výkonný stroj mířil do bez-

útěšné inkoustově černé pustiny, přičemž se neustále dral vzhůru.

Bigglesovu tvář studeně ozařoval namodralý přísvit, když upřeně

vyhlížel z kokpitu před sebe a očima hledal zemi, o které věděl, že

musí ležet někde vpředu dole. To, že bude Kiel po západu slunce

zatemněn, se dalo očekávat, nicméně pilot doufal, že uvidí pohybují-

cí se světla vozidel na silnici. Pekelnou tmou však k němu nahoru

nepronikla ani jiskřička.

Ručička výškoměru se nakonec ustálila na hodnotě dvaceti tisíc

stop, a nos letounu se poněkud sklonil, až se dráha letu zcela vyrov-

nala. Potom, současně s náhlým utišením se řvoucího motoru, začal

nos letadla klesat stále níže, a Willie-Willie přešel do klouzavého

letu. Jediným zvukem, který se nyní nesl prostorem, byl tichý šum

vzduchu prořezávaného letounem.

Biggles po dlouhém a upřeném sledování prostoru vpředu pod

sebou zaznamenal nejasnou masu, o níž věděl, že jde o pevninu. Ta

však nyní měla pouze tvar rozlehlého černého stínu táhnoucího se do

dálky. Nikde se neukázalo ani jediné světlo. Otočil se vpravo a po-

hledem chvíli sledoval linii pobřeží, načež po kontrole střelky kom-

pasu a postavení měsíce otočil letadlo přímo k ní. Neustále ztrácel

výšku, propátrával temnotu očima, a hledal bezpečné vodítko, o

němž věděl, že tam někde musí být – proslulý průplav, který spojuje

Baltské moře se Severním. Nakonec jej našel. Nepřítel mohl zastřít

okna svých měst, nemohl však zastřít měsíc, který, jakmile vystoupil

- 18 -

na své pouti oblohou výše, zazářil svým odleskem ve vodní ploše,

takže průliv se zatřpytil jako stříbrná páska protínající temnou pevni-

nu.

Biggles opět pohlédl na výškoměr a zjistil, že klesl na osm tisíc

stop. Byl by si přál, aby se nalézal ve větší výšce, neboť mu stále

zbývalo urazit značnou vzdálenost k cíli, přidat plyn se však neodvá-

žil. Věděl, že by stačil jediný zvuk, a velebný klid oblohy bude roze-

rván nejméně dvaceti nebo i více oslepujícími pruhy světla z reflek-

torů. A tak tiše klouzal dále, a ručička výškoměru postupně klesala,

jak dál a dál sledoval úzký stříbrný proužek vodní hladiny klikatící se

pod ním.

Byl již ve výšce pěti tisíc stop, když konečně zahlédl mírný ob-

louk kanálu, který mu zhruba vyznačoval místo, kde leží muniční

sklad. Budovy ještě nedokázal rozeznat, s tím však ani nepočítal.

Mohl jen prostě předpokládat, že tam jsou a neměl také důvod po-

chybovat, že by Raymondovy informace nebyly pravdivé.

Uvolnil knipl, až se mu začal v dlani „mlít“, jen aby vydržel dé-

le hrát o čas. Každá míle, kterou nyní získá, měla cenu zlata. Ačkoliv

nepředpokládal, že by mu bylo dopřáno přeletět nad cílem aniž by ho

nepřítel zaměřil, byl odhodlán dostat se nepozorovaně co možná nej-

blíže.

Letěl asi míli od skladiště, když oblohu jako ocelová dýka proří-

zl pruh světla pátrajícího světlometu. Na okamžik utkvěl na místě a

pak začal oblohu systematicky prohledávat. Po chvilce se k němu

připojil další, pak ještě jeden, a Biggles věděl, že zvuk jeho motoru,

ač běžel v nízkých obrátkách, zachytily detektory. Uhnul světelnému

sloupci, který před ním jakoby vyrostl ze země a sklonil nos letounu

příkře k cíli. Během jediného okamžiku začaly oblohu kolem něj

křižovat pruhy reflektorů jako obrovité nůžky, jak se obsluhy na ze-

mi snažily zachytit jeho stroj. Náhle jeden z nich vykroužil po obloze

mohutný oblouk, jehož světlo ozářilo na okamžik křídla Bigglesova

letounu, a pilot věděl, že je po klidu. Téměř zuřivě posunul plynovou

páku vpřed, a motor se nesouhlasně rozeřval. Současně pilot dál na-

klonil letoun směrem k zemi a ten jako šíp vyrazil na cíl. Během vte-

řiny byl okolní vzduch rozerván záblesky, z nichž bližší měly jasně

oranžovou barvu a vzdálenější zářily matnou červení. To se protile-

tadloví dělostřelci pokoušeli vytvořit palebnou přehradu jeho útoku.

- 19 -

Bigglese ani nenapadlo, aby změnil kurz a držel se stále v šíleném

střemhlavém letu, díky jemuž za sebou zanechal většinu záblesků,

které jej měly zničit.

Jeho tvář připomínající ducha v bledém modravém přísvitu pa-

lubních přístrojů byla bez výrazu. Čelisti měl sevřené a jeho rty byly

semknuty tak, že tvořily úzkou čárku. Ozval se dunivý náraz do leta-

dla, které se celé otřáslo. Pilotovy rty se semkly ještě těsněji a jeho

pohled sjel k signálním přístrojům. Strnulý výraz jeho tváře se však

nikterak nezměnil.

Nechal stroj klesat až na pět set stop. Pak klidně a s rozvahou le-

toun vyrovnal, naklonil ho na bok, a rozhlédl se po hangárech. Ko-

lem něj vzduch trhaly plameny a svištící úlomky kovu, ale on to ig-

noroval, protože dobře chápal, že jakmile na to začne myslet, dostaví

se strach. A tak se soustředil pouze na jednu jedinou věc – na cíl, na

hangáry!

Konečně je spatřil – stály v jediné přímé linii podél břehu kanálu

přesně tak, jak byly popsány. Vykopl pravý pedál a posunul knipl

týmž směrem. Letoun sklouzl po křídle směrem nad rozměrný cíl.

Uspokojen, že se dostal dostatečně blízko, nastavil regulaci přístrojů

a upřeně se zahleděl na náběžnou hranu pravého křídla v místě, kde

se napojuje na trup. Vyčkával, kdy se objeví cíl. Použít pumové za-

měřovače nebylo možné.

Ještě než se budovy dostaly do rovnoběžné linie s náběžnou

hranou křídla, dotkla se pilotova dlaň kloubového vypínače závěsu

pum. Vyčkal ještě dvě vteřiny a potom jím trhl k sobě. Jednou, dva-

krát. Letadlo se zakymácelo, jak mu odlehčil náklad, který se uvolnil

a řítil na cíl. Než se stroj opět vyrovnal, vykopl pilot pravý pedál a

téměř v pravém úhlu opustil původní kurs. Vzápětí posunul knipl

dopředu a přidal plyn, aby ze stroje vymačkal všechnu rychlost, kte-

rou dokázal vyvinout, protože velice dobře věděl, že pouze rychlý

únik jej může zachránit před řadami bílých jisker, které stoupaly

vzduchem směrem k němu, a v nichž snadno poznal svítící střely.

Výbuch bomb spíše vycítil, než uviděl, ačkoli celá obloha byla

ozářena bílým světlem. Ihned poté prudký poryv tlakové vlny zamá-

val s letounem jako s peříčkem uchváceným větrnou bouří. Musel se

zapřít koleny o stěny kokpitu, aby udržel rovnováhu a díky náklonu

letadla měl možnost zahlédnout přes rameno další explozi. Záblesk

- 20 -

jej zpola oslepil, avšak ve zlomku vteřiny před ním si stačil povšim-

nout, že v plamenech je jen poslední hangár. Věděl, že ještě zbývá

značná naděje na vznícení ostatních budov následkem výbuchů bě-

hem požáru té první, neboť navzdory obecné domněnce nemusí mu-

niční sklady vyletět do povětří jediným děsivým výbuchem. Stejně

tak může skladiště vzplanout a vybuchovat po značně dlouhou dobu.

Za neustávajícího třesku protiletadlových děl, jejichž palba ho

zuřivě pronásledovala, řítil se Willie-Willie hloubkovým letem zpět k

hangárům a postupně vypouštěl svou nadílku zápalných pum. Ko-

nečně byl Biggles hotov a namířil odlehčený stroj směrem k otevře-

nému moři. Pátrající světlomety jej zachytily a uvěznily v ohnisku

svých kuželů, přičemž ho jejich záře málem oslepila. Pokusil se zba-

vit se jich divokým manévrem, ale reflektory na něm svýma ohnivý-

ma očima ulpívaly jako pijavice. Pilot přerývaně dýchal a cítil, jak se

mu v srdci vzdouvají vlny vzteku.

„Odporné světlo,“ zasyčel, ale pak se ovládl. „Všechno bude v

pořádku! Jestli budeš chtít, dokážeš to,“ procedil přes zaťaté zuby, a

s očima zacloněnýma levou dlaní otočil stroj a vyrazil v kuželu světla

přímo dolů. Palcem nahmátl spoušť na kniplu a divoce ho stiskl.

Stroj se zachvěl jako vyděšený kůň, když osm proudů kulek vyrazilo

za svojí válečnou kořistí. Byl to starý trik, a opět zabral. Světla zhas-

la, ať už proto, že byly zasaženy reflektory, nebo z toho důvodu, že

se obsluha vyrazila ukrýt před smrtícím krupobitím. Spokojeně obrá-

til letoun zpět na moře.

Většina pruhů světel z reflektorů a ohnivých chuchvalců z proti-

letadlových kanónů nyní zůstala za ním, a Biggles tušil příčinu. Od-

poslechová stanoviště již zaznamenala přílet jiných strojů. Nad sebou

v jednom ze světelných kuželů spatřil rychle se pohybující jiskřičku

připomínající svatojánskou mušku. Nemohl to být nikdo jiný než

Algy nalétávající právě na cíl. Během příštích pár vteřin ozářily ob-

lohu záblesky dvou rychle po sobě jdoucích strašlivých detonací,

jako by po nebesích projely letní blesky, a Willie-Willie se znovu

otřásl pod náporem vzdušné tlakové vlny. Protože se další výbuchy

již neozvaly, usoudil Biggles, že Algy hangáry minul, ale rozlévající

se rudá záře nasvědčovala tomu, že přece jen nějaké skladiště zapálil.

Protože ty rány musely mít přímou souvislost s cílem, bylo Biggle-

sovi jasné, že bomby nebyly svrženy nadarmo.

- 21 -

Celá apokalyptická scéna se však již nacházela příliš daleko za

pilotem, než aby z ní dokázal něco podstatného postřehnout, a tak

Biggles dovolil svým nervům přepych uvolnění a soustředil pozor-

nost na návrat domů.

Ginger, který mířil klouzavým letem k dějišti dramatu ve výšce

pěti tisíc stop, toho viděl mnohem víc než Biggles. Cíl se před jeho

Dingem rozzářil a pilota zatím nikdo neobtěžoval. Mohl při letu v

přímém kursu ke kanálu vše jasně sledovat. Ze značné dálky zazna-

menal detonace Bigglesových bomb, a krátce nato byl svědkem zni-

čení jednoho hangáru. Díval se na dělostřeleckou přehradnou palbu

zaměřenou na Bigglese a viděl, jak si děla našla jako nový cíl Algy-

ho, na jehož Didgeridoo zaměřila palbu se snahou zničit stroj dřív,

než zaútočí. Viděl i výbuchy Algyho pum, ačkoliv v té chvíli se již

sám připravoval k náletu.

Prozíravost Bigglesova plánu byla nyní více než zřejmá, neboť

díky němu sestoupil zrzek pohodlně až na tisíc stop. Dokázal také

vyrovnat kurz letu s linií hangárů, které dole jasně viděl v záři požá-

ru. A to všechno, aniž by nepřítel pojal podezření na zrzkovu nevíta-

nou návštěvu.

Tak uspokojivý stav věcí však neměl dlouhého trvání. Roze-

chvěn vzrušením, a navzdory veškerému úsilí zachovat si chladnou

hlavu, zahájil Ginger mírný sestup směrem k cíli. Cítil strach, který

zesílil, když nedaleko jeho stroje prořízl oblohu meč pátrajícího re-

flektoru. Vzápětí se světelný kužel smekl blíž a ozářil křídlo zrzkova

Dinga. Světlo stroj naštěstí přelétlo, a než se obsluha reflektoru vzpa-

matovala, zrzek strhl letoun stranou a dolů, takže pátrání světelného

sloupce vyšlo naprázdno. Nicméně i to stačilo, aby se na okolí jeho

Dinga soustředily další tápající sloupce světel.

Ústa mu vyschla, když v nebezpečné blízkosti jeho letadla zača-

ly probleskovat výbuchy prvních granátů, jimiž protiletadloví dělo-

střelci vítali Dinga. Jak dobře mířili, rozeznal podle toho, že zvuk

detonací občas přehlušil řev motoru vlastního letounu. Od Bigglese

Ginger věděl, že dělostřelectvo je nebezpečné jen tehdy, pokud jsou

výbuchy granátů slyšet. Očekával, že přehradná palba bude hrů-

zostrašná, ale když se nyní do ní dostal, překonala jeho nejděsivější

představy. Několikrát uslyšel náraz střepin granátů do trupu Dinga, a

ačkoliv se zoufale snažil na to nemyslet, jeho představivost se nedala

- 22 -

jen tak lehce odbýt. Pohledem utkvěl na hangárech a byl odhodlán

buďto při útoku uspět, nebo zahynout. Není přece možné, aby přestál

všechno to nebezpečí jen tak pro nic za nic, myslel si. Jakmile zahlé-

dl koutkem oka peklo, které rozpoutali dělostřelci za ním, ztuhly mu

všechny svaly ve tváři. Stále se však přesvědčoval, že pokud tím

úspěšně prošel Biggles i Algy, musí to zvládnout i on.

Neviděná střepina proletěla strojem právě před ním s děsivou

prudkostí. Pocítil bolest ve tváři, jako by ho šlehla rána bičem, a za-

klel bolestí. Když se dotkl poraněného místa, zůstal ohromeně hledět

na rudou krev na ruce. Byla to jeho krev. Gingerova reakce byla

okamžitá a prudká. Jak se často stává, neměla ovšem podobu záchva-

tu strachu, nýbrž zuřivého vzteku, a od této chvíle Ginger pátral po

cíli s osobním zaujetím.

„Já vám ukážu!“ zamumlal zuřivě, a stiskl knipl vpřed, unesen

divokým pomstychtivým nadšením.

„Dolů a na ně!“ zařval bez nejmenšího strachu z ohnivé bouře

zuřící okolo něj. „Buď zvednu ty boudy do vzduchu, nebo tu sám

skončím,“ zavrčel odhodlaně, a nešlo o žádné plané chvástání. Po-

hled na výškoměr jej vyděsil, protože ručička se kvapem blížila k

nule, ani si nevšiml, že je už tak nízko.

V jakémsi stavu omámení, s pocitem, že to vše je jenom sen, ze

kterého se za chvíli probudí, se s chladnou vypočítavostí zaměřil na

cíl. Ještě malý kousek mu k přesnému zaměření scházel, a ta chvíle,

která jej od dokonalého zaměření dělila, byla zatěžkávací zkouškou

jeho nervů. Chtěl vidět vybuchnout svoji bombu a dívat se na to, jak

všechno rozmetá na kousky.

Pomalu, jak se linie jeho křídla blížila k prvnímu hangáru, na-

hmatal kloubový vypínač pumového závěsu. „Teď,“ zamumlal, a

náhle si prudce uvědomil jakou má moc. Zatáhl za rukojeť tak dale-

ko, jak jen to šlo. Dingo téměř nadskočil, když se ocelový válec na-

cpaný vysoce výbušným nákladem vyřítil k zemi.

Ginger zápasil s touhou počkat a podívat se na to, co se bude dít

dole, a potřebou co nejrychleji zmizet. Naštěstí pro něj se však leta-

dlo nedá zastavit a moudrý zrzek se o to ani nepokusil. Křivolakým

letem uháněl pryč přesně tak, jak mu radil Biggles. Právě se chystal

obrátit, aby se podíval na výsledek svého snažení, když vtom jakoby

vybuchl celý svět. Země i obloha byly rázem v jednom plameni.

- 23 -

Ginger ucítil ten žár až na tváři. Dingo zasažený oním hrozným po-

ryvem vyrazil vzhůru závratnou rychlostí, a mrštil svým pilotem pro-

ti bezpečnostnímu pásu takovou silou, až se Ginger zajíkl. Na chvíli

jej všudypřítomná záře oslepila, a náraz zpola omráčil, což mělo za

následek chvilkové potrhlé poletování jeho Dinga po obloze. Letoun

připomínal ptáče, které neví, kudy kam a zrzek podvědomě zazna-

menal, že většina pátracích reflektorů zhasla a ani salvy z děl již ne-

byly tak hrozné, jako předtím. Z temnoty vpředu pod ním se náhle

vylouplo sloupořadí telegrafních tyčí, a zrzek v panickém úleku šku-

bl za knipl tak, až si jej přitiskl na stehno. První sloup minul o pár

stop, a pak se náhle Gingerovi vrátil rozum.

„K čertu! Vždyť jsem skoro na zemi,“ uvědomil si a rychle se

snažil chybu napravit. Pod sebou spatřil kanál, a napodobil let moř-

ského racka – pár vteřin se vznášel nad vodou a pak se podíval na

střelku kompasu. Zjistil, že letí špatným směrem.

Znovu se jej zmocnilo cosi podobného panice, a otočil letadlo.

Řítil se přímo na otevřené moře. Ještě asi po dvacet vteřin za

ním duněla palba protiletadlového dělostřelectva, ale jakýmsi zázra-

kem mu již nenaháněla hrůzu. Zasmál se, ale smích ho rychle přešel.

„Takhle ne,“ pronesl vážně sám k sobě, a když si vzpomněl na

poranění v obličeji, opatrně jej prozkoumal. Rána stále krvácela, ale

podle všeho nešlo o nic vážného. Necítil sebemenší bolest, takže o

zranění dál nepřemýšlel. Nezatěžoval se výstupem na vyšší letovou

hladinu, zkontroloval kompas, a nabral kurz pro nejkratší cestu zpět

na základnu. Vzpomněl si na Bigglese a Algyho, a na okamžik se

zamyslel nad tím, jak z pekla unikli oni, ale myšlenky mu těkaly jed-

na přes druhou, nedokázal se na nic soustředit.

„Myslím, že si na to zvyknu,“ řekl nahlas. „Němci si taky musí

zvykat…“

Pokračoval dál v nízkém letu a náhle zahlédl před sebou černou

masu ostrova Bergen Ait. Upřímně ho překvapilo, jak snadno nalezl

základnu. Rozhlédl se po mořské hladině, pátral po lodích, ale v do-

hledu neviděl žádné plavidlo. Přijal to s úlevou. Mohl namířit pří-

mým letem do zátoky.

Zprvu se mu zdála být prázdná, ale když se klouzavým letem

snášel dolů, rozpoznal na hladině letoun vlečený k jeskyni. Tři

záblesky zeleného světla byly pro něj vzápětí signálem, že může za-

- 24 -

hájit přistávací manévr, a během několika následujících minut seděl

stroj na hladině a roloval směrem, kde zrzek tušil vstup do jeskyně.

Dingo se choval nezvykle liknavě, ale pilot tomu nevěnoval zvláštní

pozornost, dokud proti němu nevyrazil motorový člun. Z jeho přídě

mu kdosi zuřivě signalizoval, aby si pospíšil. Poslušně přidal plyn a

jeho stroj se s řevem vřítil do jeskyně. Ginger ani nestačil zastavit a

člun vzal Dinga do vleku a zamířil s ním ke kočičí lávce.

Zhasl motor a vykulil oči. „Co se děje?“ vykřikl.

Odpověděl mu Bigglesův hlas. „Potápěl ses, letče! Němci ti pro-

střelili plovák. Teď už je všechno v pořádku. Seržant se na to podí-

vá.“

„Panebože!“ vyjekl Ginger, který se dodatečně vylekal. „To

jsem vůbec nevěděl.“

Biggles mu pomohl vystoupit. „Výtečná práce, brachu,“ řekl a

plácl ho po zádech. „Zvládl jsi to dokonale.“

„Jak to víš?“ vyzvídal Ginger. „Tys to viděl?“

„Jistěže… tedy, viděl jsem zář na obloze. Ti, co tu zůstali, ji vi-

děli až sem. A slyšeli rachot.“

Ginger žasl. „To je zvláštní,“ řekl rozechvěle. „Byl jsem nad tím

a neslyšel jsem vůbec nic.“ Náhle se zapotácel.

Biggles jej včas zachytil. „Pomoz mi, Algy,“ řekl ostře, když si

všiml krvavých stop na zrzkově obličeji. „Dostal to. Potřebuje ošet-

řit.“

Ginger vypnul hrudník a poťouchle se zasmál. „Nebudete mi to

věřit,“ zaprotestoval, „ale spíš potřebuji večeři.“

KAPITOLA PÁTÁ

NEZVANÝ HOST

Po celé další tři dny nedostala letka Bumerang z Londýna žádné

další instrukce, což Biggles uvítal, protože získali oddechový čas pro

uspořádání chodu života na základně a vyléčení Gingerova zranění.

Ukázalo se ostatně, že nešlo o nic vážného. Škrábnutí střepinou při-

pomínalo spíš následek zápasu začátečníka s břitvou. Vzhledem k

Gingerově duševnímu rozpoložení mu však i ta maličkost přivodila

zvýšenou teplotu a tak byl ke své nelibosti Bigglesem přinucen strá-

- 25 -

vit alespoň jeden den na lůžku. Přestávka poskytla také seržantovi

čas na opravu strojů více či méně poškozených nepřátelskou palbou.

Za tu dobu dostali jedinou zprávu, která snad již ani nemohla

být kratší. Sestávala totiž z jediného slova:

„Gratuluji!“

„Předpokládám, že si na nás vzpomněl milý plukovník Ray-

mond,“ pravil Ginger. „Jak se asi dověděl o škodách, které se nám

podařilo natropit, když je pořádně neznáme ani my sami?“

„Raymond se dozví všechno, na to můžeš vsadit boty,“ zasmál

se krátce Biggles. „Nepochybuj o tom, že máme své lidi i v přístavu!

Někde jsem slyšel, že v Kielu jsme po celou minulou válku jednoho

měli. Ať je to však jak chce, když už se obtěžovalo panstvo ze štábu

s gratulací, museli jsme se na tom muničním skladu řádně podepsat.“

Letce nesmírně zaujala jiná zpráva, která se k nim donesla pro-

střednictvím rádiového přijímače, díky kterému mohli zachytit veš-

keré silnější evropské vysílací stanice. Zřídkakdy měli čas na poslech

hudebních programů, ale zpravodajské relace jim umožňovaly sledo-

vat aktuální vývoj válečné situace. Tou velice potěšující informací

bylo hlášení o náletu bombardovacích eskader R.A.F. na německé

válečné loďstvo v kielském kanálu. Akce se uskutečnila téhož dne,

kdy podnikli svůj nálet, a Biggles si uvědomoval, že oba útoky muse-

ly být součástí jediného plánu na zničení sil nepřítele v oblasti kaná-

lu.

Další signál přijala letka Bumerang nedlouho před polednem

třetího dne po náletu. Všichni tři piloti právě seděli v nevelké jídelně

a naslouchali Brinyho vyprávění prokládanému spoustou detailů o

útoku na kanibaly na Šalamounových ostrovech, kterého se kdysi

sám zúčastnil.

„Bylo jich kolem desíti tisíc, všichni byli černí jako noc, poska-

kovali a mávali na nás oštěpama. A proti nim jsme stáli jen já a můj

kámoš Charlie,“ tvrdil chraplavým šepotem. „Charlie,“ povídám, „ty

na ně půjdeš z boku. Já se do nich pustím zepředu. Jedem na to, za-

řval jsem, a nevěřili byste…“

„To máte úplnou pravdu, Briny, to bychom nevěřili,“ přerušil ho

Biggles se smutkem v hlase. „Já osobně bych se teď nejraději pustil

do pořádného steaku, takže…“

Vtom vrazil do místnosti Roy s právě přijatou zprávou. Podal ji

- 26 -

Bigglesovi, který se po zběžném pohledu na papír odebral do kance-

láře, a ostatní se přesunuli za ním. Biggles odemkl trezor, vytáhl šif-

rovací klíč a příslušné desky, kam zakládal přijaté zprávy.

„Vypadá to, že pro nás měli připravenou práci dřív, než jsme vy-

razili,“ poznamenal Algy.

„To nám přece plukovník říkal,“ připomněl Biggles. „Nic jiného

se ani nedalo čekat. Máme na pevnině agenty, kteří pravděpodobně

už předtím, než válka začala, měli ujasněno, které nejvýznamnější

objekty by bylo možno zničit pomocí jednotky umístěné na tomto

ostrově.“ Mlčky si pročetl zprávu a ostatní muži na něm dychtivě

viseli očima.

„Tak co?“ zeptal se netrpělivě Algy.

„Poslouchejte,“ vzhlédl Biggles. „Velícímu důstojníkovi odlou-

čené letky Z. První noc po přijetí této zprávy, pokud k tomu budou

příznivé povětrnostní podmínky, zničíte železniční tunel na trati Ber-

lín-Hamburk u Albecku zhruba šedesát mil od pobřeží. Vzhledem k

hloubce, v níž je tunel veden, není možné provést úkol přímým bom-

bardováním. Jediným prostředkem k dosažení jistého úspěchu je

umístění výbušné nálože (bedna W.D. 6 ve skladišti) do ústí tunelu.

Vyžaduje to přistání na nepřátelském území. Vhodné místo vzdálené

jednu a čtvrt míle od tunelu je červeně vyznačeno na mapě C/4 poblíž

osady Albech. Upozornění: oba konce tunelu jsou nepřetržitě střeže-

ny zesílenými hlídkami. Rozmístění strážních stanovišť je následující.

Na severním konci tunelu stojí severovýchodním směrem od ústí tu-

nelu hospodářské stavení vzdálené sedmdesát osm yardů. Na jižním

konci stojí jihojihovýchodním směrem od ústí tunelu železniční sta-

vědlo vzdálené dvacet pět yardů. Přijetí těchto instrukcí potvrďte

odvysíláním dvojitého A třikrát v intervalech tří vteřin na dlouhých

vlnách ve vlnové délce, která vám byla přidělena.“

Biggles dočetl, odložil papír na stůl, a zamyšleně si pohrával s

cigaretou.

„Nádhera,“ řekl cynicky Algy. „Nemyslí si náhodou, že se

umíme udělat neviditelní? A na jakém oraništi tam přistaneme?“

„To je v pořádku, kamaráde, nemusíš do toho jít,“ zamumlal Bi-

ggles, na němž bylo vidět, jak usilovně přemýšlí.

Algy se bojovně nahrbil. „Jak to myslíš, že do toho nemusím jít?

Nemůžeš mě vynechat z takovéhle akce…“

- 27 -

„Promiň,“ přerušil jej Biggles, „jen jsem si podle tvé reakce

myslel, že bys raději zůstal doma.“

„Tak mysli pomaleji,“ odfrkl Algy.

„Takhle se nemluví s velitelem,“ zavrčel Biggles. „Dobrá. Roy

potvrdí příjem, a teď si to promyslíme nad mapou. Jednou už jsem

vlastně něco podobného dělal,“ řekl cestou do vysílací místnosti, kde

chtěl dát Royovi instrukce ohledně potvrzení přijetí zprávy.

Roy seděl se sluchátky na uších a zapisoval si poznámky do

bloku.

„Mimochodem, pane, právě jsem zachytil vysílání v morseov-

ce,“ hlásil. „Zdá se mi, že zdroj vysílání není daleko odsud. Zpráva je

samozřejmě kódovaná.“

„Hrome, kdyby se nám podařilo to rozluštit, to by bylo něco!“

vykřikl Ginger. „Myslíš, že se to dá dešifrovat?“

„Ani nápad,“ odpověděl rychle Biggles. „Kdo by tady používal

kódy, které by mohl nepřítel rozluštit? Jediný způsob, jak za války

dešifrovat služební kód, je získat k němu klíč, a k tomu se sotva do-

staneme. Myslím, že naše vláda by ráda zaplatila milion liber za zís-

kání tajného kódu německé armády. Ale přesto, Royi, zaznamenávej

veškeré zprávy, které chytíš – jeden nikdy neví. A potvrď příjem

příkazu.“

„Ano, pane.“

Biggles odvedl ostatní zpátky do kanceláře a rozprostřel na stole

mapu. „Jediné, co můžeme udělat, je naučit se zpaměti místopis,“

řekl s ukazovákem na mapě. „Vypracujeme nejvhodnější plán pro-

niknutí. Nebudeme potřebovat všechny tři stroje, dva budou úplně

stačit. Jeden pro vlastní akci a druhý jako záloha – možná i jako vo-

lavka. To ještě promyslím. Pokud bude vyhovovat počasí, můžeme

jít na to dnes v noci, a mít to za sebou. Algy, jdi se podívat po té

bedně W.D.6. Já se jdu mrknout, jak vypadá obloha. Ne,“ dodal vzá-

pětí, jako by jej napadlo něco dalšího. „Nepůjdu. Půjdeš ty, Gingere,

a já si zatím prohlédnu mapu.“

Ginger se vydal po kočičí lávce k východu a zanechal Bigglese

zahloubaného nad mapou. Na chvíli se zastavil u seržanta, který byl

stále zaměstnán prací na Dingovi, prohodil s ním pár slov, a pokra-

čoval k východu z jeskyně.

Podle pronikavého křiku racků poznal ještě dříve, než odhrnul

- 28 -

plachty zakrývající otvor, že se venku děje něco neobvyklého. V

domnění, že příčinou ptačího povyku je nadcházející změna počasí –

věděl, že v takovém případě bývají rackové velmi neklidní – poodhr-

nul těžkou plachtu a vyhlédl ven. Instinktivně vzhlédl rovnou vzhůru

k ptačím hejnům. Za normálních okolností většina racků poklidně

posedávala na rozeklaných balvanech a skalách, teď však byli ptáci

ve vzduchu a mohutnost hejna Gingera ohromila. Vzdušný prostor

nad jeskyní byl zastřen vířící opeřenou bílou záplavou, která vydáva-

la neladné poplašné skřeky.

Zpočátku neviděl Ginger nic jiného, než ptactvo nebeské, ale

když se podíval pozorněji, všiml si, že se soustřeďují na dvou nepří-

liš od sebe vzdálených místech. Zaostřil tím směrem zrak a vzápětí

se mu zatajil dech. Nedaleko něj šplhali po skále dva muži v tmavých

uniformách a s koši v rukou. Do košíků ukládali cosi, co sbírali na

skalách.

Ginger rychle pochopil, že vybírají ptačí vejce. Opeřencům se to

nelíbilo a hlasitě projevovali svou nevůli. Zrzek na ty muže hleděl

snad celou minutu a v duchu horečně uvažoval o důsledcích nečeka-

né návštěvy. Protože na nic podobného nebyl připraven, na okamžik

ho podívaná dokonale umrtvila. Když se pak vzpamatoval, uvědomil

si, že návštěvníky sem musela dopravit nějaká loď, a jeho pohled sjel

ke břehu. Uviděl tam malý, vratký člun, vedle kterého seděl na bal-

vanu třetí muž a pokuřoval z dýmky.

Ginger znovu zapátral očima po okolí, protože mu bylo jasné, že

taková kocábka by nemohla sama zvládnout plavbu přes otevřené

moře. To, co spatřil vzápětí, jej ohromilo. Necelých dvě stě yardů od

ústí zátoky se na hladině kolébala ponorka, nad jejíž palubou se jako

pomník tyčila šedivá velitelská věž. O příslušnosti plavidla nebylo

pochyb, protože na boku věže se skvělo bílou barvou vyvedené pís-

meno U. Pod ním bylo namalováno číslo 159.

Jak dlouho se ponorka pohupovala na vlnách Ginger přirozeně

nevěděl. Musela tu však být již delší čas, neboť několik členů posád-

ky se vystavovalo na palubě podzimnímu slunci a mezi dělem a veli-

telskou věží byla natažena šňůra s rozvěšeným prádlem.

Ginger na to nadělení hleděl napůl omráčen, když z útrob jesky-

ně zazněl zvuk, který jej vyburcoval k horečnému spěchu. Byl to

svist vrtule, a zrzek pochopil, že seržant zkouší chod Dinga. Pustil

- 29 -

plachtu, kterou po celou dobu držel, a vyrazil po kočičí lávce tak

zprudka, že málem srazil seržanta do vody, když se k němu přihnal.

Právě včas, protože seržant už měl ruku na startéru.

„Zastavte to!“ vyhrkl. „Nedělejte hluk.“

Smytha, který si nejspíš pomyslel, že Ginger přišel o rozum, ne-

chal užasle civět, a uháněl do kanceláře, kde našel Bigglese s Algym

skloněné nad mapou.

Když spatřili jeho výraz, vyvalili na něj oči. „Co se stalo?“ vy-

štěkl Biggles.

„V zátoce je ponorka,“ máchl Ginger paží do jeskyně.

Na okamžik zavládlo hrobové ticho. Pak Biggles vyskočil jako

čertík z krabičky. „Nebesa,“ vyrazil ze sebe. „Jak to tam vypadá?“

Ginger mu stručně vylíčil situaci.

„Měl bych se tam jít podívat,“ zamumlal Biggles. „Vypadá to,

že jediné, co můžeme dělat, je v klidu sedět a doufat, že ti hoši brzy

vypadnou.“

„Myslíš, že ti sběrači vajec odhalí jeskyni?“ zeptal se zrzek.

„V tom případě se už nikdy na sběr vajíček nevydají, ale bude to

i náš konec.“

„Je to U-159,“ informoval jej Ginger.

„Hrome,“ zavrčel Biggles a zaťal pěsti. „To je náhodička. Právě

U-159 potopila bez výstrahy osobní parník Artburnia, takže kdyby se

nám podařilo poslat ji ke dnu, bylo by to jen správné. Nejspíš se vra-

cí do přístavu. Jdeme na to.“

Vyrazil po kočičí lávce s ostatními v těsném závěsu. U krycí

plachty zpomalil a opatrně vyhlédl ven zpoza jejího okraje.

Ponorka byla stále na tomtéž místě, ale muži, kteří zřejmě již na

břehu naplnili koše po okraj vejci, pluli ve člunu zpět. Právě přirazili

k boku plavidla a beze spěchu šplhali na palubu.

„Vypadá to, že nikam nespěchají,“ zaznamenal s obavou ve hla-

se Biggles. „Bojím se však, že tu budou ještě nějakou dobu strašit.

Gingere, pošli mi sem seržanta.“

Smyth dorazil během okamžiku a Biggles ho tiše instruoval:

„Na všechny stroje naložte po jedné hlubinné pumě, a připravte je k

okamžitému startu.“ Obrátil se k ostatním. „Jestli objeví jeskyni,

musíme na ně vyrazit,“ vysvětlil. „Na palubě bude asi čtyřicet nebo

padesát mužů, takže pokud jim dáme příležitost se vylodit, nemáme

- 30 -

proti nim nejmenší naději. Odvysílají rádiem do Německa naši polo-

hu a s největší pravděpodobností nás zasypou palbou z velkorážního

děla na přídi. Naše kulomety proti tomu moc nezmůžou. Musíme

doufat, že odplují, aniž by si nás všimli.“

Minula hodina, a posádka ponorky stále nejevila nejmenší chuť

k odplutí. Uplynula další hodina, z paluby zmizelo prádlo i lidé, ale

zlověstně vyhlížející plavidlo se začalo obracet na otevřené moře až

v pokročilém odpoledni.

Biggles si oddechl. „Už mizí,“ řekl. „To je to nejlepší, co nás

mohlo potkat.“

Ponorka s ocelovou palubou v úrovni mořské hladiny pomalu

čeřila vodu směrem k jihu,zatímco ji letci sledovali se smíšenými

pocity úlevy i lítosti, protože tak nádherný terč se jim již vícekrát

nemusel naskytnout.

Ginger, který přinesl dalekohled, se opřel o skálu a přiložil si ho

k očím. „Jak myslíš, že je daleko?“ otázal se ho Biggles.

„Pár mil. Proč?“

„Zastavila. Aspoň myslím,“ prohlásil Ginger. ,Ano, zastavila.

Vypadá to, že na palubu vylezli nějací důstojníci – dívají se na něco

na hladině. K čertu! Vrací se.“

Biggles chňapl po dalekohledu. Ne, že by ho opravdu musel mít,

neboť to, co Ginger hlásil, bylo nad všechnu pochybnost. Ponorka

opsala široký půlkruh a vracela se zpátky.

„Co myslíte, že mohli vidět, když je to přimělo k návratu?“ ze-

ptal se Algy.

„Už to mám!“ vzkřikl Biggles a luskl prsty. „Podívejte!“ Ukázal

na duhovou skvrnu, kterou moře odnášelo od ústí jeskyně, a která se

táhla v dlouhé zvlněné brázdě směrem k jižnímu obzoru. „Zpozoro-

vali olej. Vracejí se, aby zjistili, odkud se bere a to je přivede rovnou

k jeskyni. Rychle! Musíme je dostat, nebo je s námi konec. Odtáhně-

te tu plachtu, Smythe.“

Vyrazili ke strojům. Biggles musel startovat jako první, protože

jeho Willie-Willie kotvil nejblíže ke vstupu do jeskyně a blokoval

cestu ostatním letounům. Řev motoru přehlušil všechny ostatní zvu-

ky. Stroj proletěl otvorem jeskyně do zátoky a za ním zůstávala

brázda zčeřené vody. Jednou nebo dvakrát poskočil, když se střetl s

mořskými vlnami, a po chviličce příkrého stoupání zamířil přímo k

- 31 -

ponorce.

Biggles věděl, že na taktizování není čas. Posádka ponorky jej

musela slyšet startovat, a nebylo pochyb, že ho nyní i spatřila. A to

nebylo všechno. Bylo více než jasné, že musí ponorku poslat ke dnu

dřív, než stačí odeslat zprávu na pobřeží, jinak bude ostrůvek vbrzku

obklíčen ničivou flotilou jako jelen zdivočelou vlčí smečkou. Ve

snaze zabránit tomu, řítil se Biggles přímo na ponorku.

Ze vzdálenosti půl míle uviděl obsluhu děla, která v horečném

chvatu nabíjela. Veden spíše snahou ji zbrzdit než s nadějí na přesný

zásah, sklonil nos stroje a vypálil několik krátkých dávek z kulome-

tů. Nevěděl, jestli se o to zasloužil on sám, nebo příkaz velitele po-

norky, ale muži náhle zanechali dělo dělem a cpali se do velitelské

věže. Poklop zapadl a plavidlo se začalo ponořovat.

V tu chvíli byl však již Bigglesův letoun nad ponorkou. Puma se

odpoutala od trupu. Zprudka změnil směr a naklonil stroj, aby viděl,

co se děje dole. Pohled, který se mu naskytl, vyloudil na jeho tváři

tvrdý výraz. Jakkoli rychle vystartoval, druzí dva spolubojovníci už

tu byli také. Didgeridoo a Dingo se v těsném závěsu přihnaly nad

místo, kde mořská hladina vřela. Do výšky vyrazily další dva sloupy

vodní tříště. Záď U-Bootu se vynořila vysoko nad povrch moře a

objevil se točící se lodní šroub. Pak se vyklonila ještě výš, téměř

kolmo k hladině, prudce sklouzla do hlubiny a zmizela letci z očí.

Biggles ještě několik okamžiků pokračoval v kroužení sledován

oběma dalšími letadly pro případ, že by spatřili někoho, kdo letecký

útok přežil. Mořská hladina však zůstala pustá a Biggles pocítil úle-

vu. Nebyli v situaci, kdy by si mohli dovolit zabývat se zajatci. Vrhl

poslední pohled na šířící se olejovou skvrnu, která jediná označovala

místo posledního odpočinku námořníků, a obrátil stroj zpět k ostrův-

ku. Aniž by čekal na ostatní, vřítil se rovnou do jeskyně, vyskočil z

letounu a uháněl do místnosti s vysílačkou.

„Stihli z té ponorky odvysílat signál?“ vybafl na Roye.

„Ano, pane. Byl však velmi krátký. Ne víc, než tři, čtyři slova.

Nevím, co znamenala, protože to bylo kódované. Stejně jsem to ale

zapsal.“

„Rozumím,“ řekl Biggles, a vrátil se na kočičí lávku, na niž prá-

vě vystupovali druzí dva piloti.

„Rychlé a krásné,“ poznamenal Algy.

- 32 -

„Rychlé ano, ale vůbec nevím, co je na tom krásného,“ odvětil

Biggles. „Ale co, taková je válka. Kdyby tak nedopadli oni, byli by-

chom v pekle my. Když se neštítí útočit na neozbrojené lodi, nemo-

hou čekat nic jiného. Námořnictvo bude mít radost, až se dozví, že je

o jednoho piráta méně. Myslím, že v tomto případě nám nezbyde,

než riskovat vlastní vysílání. A teď pojďte, musíme se konečně při-

pravit na večerní představení.“

KAPITOLA ŠESTÁ

NEBEZPEČNÁ VÝPRAVA

Plán na vyhození železničního tunelu u Albecku byl schválen

dle Bigglesova návrhu všemi ostatními bez námitek, a protože počasí

zůstávalo příznivé, rozhodli se provést útok téže noci. Prvním stro-

jem ze dvou pro ten účel určených letadel byl Willie-Willie doplněný

dalším sedadlem pro Gingera. Právě ten stroj měl provést vlastní

akci. Jeho nákladem bude trhavá nálož – časovaná bomba – která

měla vyhodit ústí tunelu do vzduchu. Biggles plánoval let na nejvyšší

dosažitelné letové hladině, tedy zhruba pětadvacet tisíc stop. K tomu

bylo samozřejmě nutné použití kyslíkových dýchacích přístrojů, kte-

rými neopomnělo Ministerstvo námořnictva letouny vybavit. Algy ve

svém Didgeridoo, rovněž v dvousedadlové úpravě, měl odstartovat

dvacet minut po Bigglesovi s Gingerem. Jeho úkolem bylo letět ve

výšce deseti tisíc stop a plnit dvojí úkol. V první řadě měl působit

jako volavka a odlákat pozornost od prvního stroje mimo jiné tím, že

hluk jeho motoru přehluší hluk Willie-Willieho. Druhým úkolem

bylo vzít na palubu posádku prvního letadla, pokud by se nějak po-

škodilo při přistání. Kdyby k tomu došlo, byl dohodnut nouzový sig-

nál pomocí červeného světla. Pokud by šlo všechno hladce, měl se

Algy vrátit samostatně.

Bigglesovi bylo jasné, že nejtěžším úkolem dnešní noci bude

nepozorovaně a bezpečně přistát, neboť cíl byl velice hluboko ve

vnitrozemí. Nebylo možné přiblížit se k němu klouzavým letem tak

jako při náletu na muniční sklady. Věděl, že jestliže bude stroj vypát-

rán všudypřítomnými světlomety, nebude přistání jen marněním sil,

ale přímo sebevraždou. Proto se rozhodl naplánovat postup k cíli

- 33 -

pouze v hrubých obrysech, aby si ponechal co největší manévrovací

prostor pro únik před pozemními pozorovateli. Algy měl letět v pří-

mém kursu k místu plánovaného přistání a přilákat na sebe pozornost

jak světlometů, tak obsluh protiletadlových děl. Díky jeho zastírací-

mu manévru měl druhý stroj, letící o patnáct tisíc stop výše, větší

naději dostat se k cíli v klidu. Musel však udržovat motor v co nej-

nižších obrátkách – co nejvíc omezit hluk. Jakmile bude Willie-

Willie na zemi, musí jít věci ráz na ráz a také při zpáteční cestě musí

Biggles vyždímat z letadla, co se dá! Z toho obavy neměl. Věřil, že

se vrátí na základnu, aniž by mu v tom nepřítel mohl zabránit.

Hodně záleželo na časové souhře – na seřízení palubních hodin

obou letounů. Stroje se měly zformovat nad ostrovem ve stanovenou

dobu a letět pak v určených výškách stejným kurzem a rychlostí.

Jenom tak se mohly udržet pohromadě, neboť vzhledem k výškové-

mu rozdílu letových hladin na sebe neuvidí. Protože Biggles musel

stoupat do větší výšky, měl odstartovat první. Plán měl svá slabá

místa, ale Biggles byl přesvědčen, že za daných okolností už nic lep-

šího nevymyslí.

„Odstartujeme hned po setmění,“ uzavřel. „Bude nám nějaký

čas trvat, než se dostaneme k tunelu, a byla by katastrofa nechat se

zaskočit úsvitem.“

Setmělo se. Stroje byly připraveny. V devět hodin zaroloval

Willie-Willie s pilotem Bigglesem a s Gingerem skrčeným na zad-

ním sedadle do zátoky. Během následující minuty byl stroj ve vzdu-

chu a ve spirále stoupal.

Za dvacet minut vystoupil letoun tak vysoko, že se ručička

výškoměru vyšplhala na hodnotu dvaadvaceti tisíc stop. Už dávno

předtím sáhli letci po kyslíkových přístrojích. Potom, za stálého po-

malého stoupání, obrátil Biggles letadlo k jihozápadu a ustálil rych-

lost letu na 280 mílích za hodinu. Zhruba půl hodiny poté se před

nimi objevilo pobřeží, černé, zlověstné a tajemné jakoby z jiného

světa. Chvíli nato prořízl temnotu zářící prst světlometu a vzápětí

vyrazilo na noční oblohu snad tucet světelných sloupců, lačně hleda-

jících kořist.

K Gingerovi dolehl ve sluchátkách Bigglesův hlas: „Podívej se

dolů. Vypadá to, že Algy to zatím docela dobře zvládá.“

Ginger poslechl. Hluboko pod nimi, tak hluboko, až se zdálo, že

- 34 -

přímo na pobřežním písku, tančily v temnotě stovky záblesků, a Gin-

ger věděl, že vidí výbuchy dělostřelecké přehradní palby, jež třaskaly

poblíž Algyho Didgeridoo. Bylo k neuvěření, že záblesky vybuchují-

cích granátů se objevují ve výšce deseti tisíc stop nad zemí. Na krát-

kou chvíli se přehradná palba kryla s jejich kursem, a Ginger tak

mohl alespoň zhruba rozpoznat polohu Algyho stroje. Byl právě v

ohni, a Ginger věděl, že časem dojde i na ně.

Nakrátko se kužel jednoho světlometu dostal nebezpečně blízko

Willie-Willieho, ale Biggles provedl obratný úhybný manévr, jemuž

obětoval malou ztrátu výšky. Kurz se mu podařilo udržet.

Minuty ubíhaly. Světlomety jeden po druhém zhasínaly a palba

slábla, jak za sebou zanechávali jednu pobřežní dělostřeleckou baterii

za druhou. Zemi pod nimi halila jen obtížně proniknutelná tma, z níž

jen slabě prosvítaly čáry cest, či silnic jako nitky na panoramatickém

obraze. Tmavší lesy a remízky vystupovaly jako inkoustové skvrny

na neurčitě tmavém pozadí krajiny. Směr letu Algyho stroje stále

provázely občasné záblesky, a bylo už zřejmé, že Biggles si vymyslel

velice dobrý plán. Dosud ani jediný granát nevybuchl v blízkosti

Willie-Willieho a smutný byl pouze Algy. Podle všeho neměla zatím

pozemní stanoviště o přítomnosti vysoko letícího stroje ani ponětí.

Krátce nato se stočila dělostřelecká palba doleva a zrzek poznal, že

Algy začal kroužit podle předem dohodnutého plánu. Všiml si toho i

Biggles a motor jejich letounu se ztišil. Stroj se snášel dolů klouza-

vým letem.

Ginger neustále upřeně hleděl přímo pod sebe a konečně našel,

co hledal – železniční trať. Dlouhou rovnou čáru, která začínala v

neurčité vzdálenosti kdesi za nimi a ztrácela se u temného horizontu

vpředu. Bylo jasné, že jde do tuhého, neboť Bigglesovy pilotní

schopnosti nyní projdou náročnou zkouškou. Navést stroj z takovéto

výšky na předem určené místo za noci a bez možnosti manévrovat

pomocí motoru vyžadovalo mnohem více zkušeností, než měl prů-

měrný vojenský pilot.

Náhle pod sebou Ginger zahlédl zvláštní mihotavě svítící bod,

pohybující se po přímce, a pochopil, že to musí být vlak! Světla ve

vagónech byla sice zhasnuta, ale ani zázračný topič by nemohl za-

bránit ohnivým zábleskům z komína lokomotivy, když prohraboval

topeniště.

- 35 -

Ginger měl pocit, že jejich plachtění nikdy neskončí. Zdálo se

mu o to nekonečnější, že kvůli tmě, v níž se pohybovali, nenašel je-

diný bod, podle něhož by poznal, že se letoun vůbec pohybuje. Ne-

zdálo se ani, že klesají, ale zrzek věděl, že to tak je, neboť výškoměr,

jehož ručička stále ustupovala, hovořil jasnou řečí.

Jak upřeně zíral do tmy před sebou, uviděl, že tenká linka želez-

nice je najednou přerušena, jako by její část byla vyříznuta z obrazu.

Pochopil, že konečně dospěli k tunelu. Okamžik nato začal letoun

opisovat širokou plochou spirálu a detaily krajiny se rychle stávaly

zřetelnějšími. Vyšel měsíc a v jeho studeném a modravém přísvitu se

dalo rozeznat dokonce i hospodářské stavení na severním konci tune-

lu, jež bylo jedním ze strážních stanovišť. Biggles opět prokázal, že

má orientační smysl kouzelníka.

Šeď kraje pod nimi se rychle zvýrazňovala, a okraje lesů i mezí

ostřeji vystoupily z šera. Pustou krajinou, kde byly jen zřídka a dale-

ko od sebe k vidění vesnice, se k severozápadu líně vinula široká

řeka. Mohlo to být jen Labe.

Stroj se náhle ostře stočil doleva a Ginger pochopil, že se přiblí-

žili k cíli v příliš velké výšce. Přijal to s povděkem, neboť v opačném

případě by se museli dostávat k místu přistání s pomocí motoru. Po-

hlédl před sebe a zahlédl rozlehlé pole zhruba trojúhelníkového tvaru

se skupinou stromů u vrcholu trojúhelníku. Podíval se na Bigglese a

viděl, jak se naklání kupředu. Vysouval podvozek.

Pole už leželo přímo pod nimi. Nos letounu se nepostřehnutelně

nadzvedl, jak Biggles vyrovnával letadlo a ocasní část se mírně pro-

padla. Avšak letoun dál tiše klouzal směrem ke stromům s koly pod-

vozku asi dvě stopy nad travnatým porostem.

Zrzek zatajil dech a v duchu se modlil, aby se jim nepostavila do

cesty nějaká těžko viditelná překážka. Na podlaze ležela malá dřevě-

ná bedna obsahující dostatek trhaviny, aby rozmetala celé letadlo na

malé kousky. Vydechnout se odvážil až tehdy, když se kola dotkla

země, jednou nebo dvakrát mírně poskočila a letadlo dojíždělo k háj-

ku. Pocítil lehký tlak setrvačné síly, když Biggles přibrzdil levé kolo,

aby stroj mírně zatočil a dokončil přistávací manévr sotva deset yar-

dů od skupiny stromů. Letadlo zůstalo obráceno nosem k otevřenému

poli pro případ nutnosti hned odstartovat. Bylo to nutné pro případ

náhlého nebezpečí.

- 36 -

Nastalo ticho.

„No, a jsme tady,“ přerušil ho Biggles.

„Dobrá práce.“ uznal Ginger.

Vystoupili a zrzek s sebou vynesl bednu s náloží. Zastavili se a

mlčky naslouchali s očima upřenýma do tmy prosvěcované pouze

namodralým měsíčním svitem, který spíše klamal, než objasňoval.

„Zdá se, že vzduch je čistý. Myslím, že si nás nikdo nevšiml,“

řekl nakonec Biggles. „Pomoz mi.“

Pomalu a s vypětím sil zatáhli letoun do těžko proniknutelného

přítmí pod stromy, kde ho nechali stát s nosem obráceným k poli.

Vzduch se nehýbal, takže nehrozily potíže při změně směru větru.

„Letadlo je tu jako v kolébce,“ zahučel tiše Biggles, a zvedl ča-

sovanou bombu. „Jdeme.“ dodal, a vykročil podél meze, vedoucí k

tunelu. Došli k mezeře v keřích, kterou prolezli, a dostali se na pěši-

nu, po níž chvíli pokračovali. Pak Biggles sešel z cesty do pole a

držel se zídek, jimiž bylo protkáno. Ginger jej tiše následoval, až

došli k nízkému náspu. „Jsme už blízko tunelu,“ zašeptal Biggles.

„Když tady zahneme doprava, měli bychom dojít ke vjezdu.“

Asi za čtvrt hodiny, během které postupovali velice pomalu a s

nezměrnou opatrností, se jim zjevila v dohledu železniční trať.

Biggles zalehl a pozoroval situaci vpředu. Nezpozoroval ani ži-

vou duši. Strážní domek, čtvercová temná stodola, stál asi sto yardů

před nimi, po hlídkách nebylo vidu ani slechu. Popolezl o kousek

kupředu a znovu znehybněl a prohledával pozorným pohledem terén,

ve snaze objevit strážné, o nichž věděl, že tu někde musí být.

Stále ještě pozoroval potemnělou krajinu, když se dveře baráku

náhle rozletěly. Trávu před ním ozářil paprsek světla a ozval se pá-

novitý hlas:

„Vy tam venku mějte oči na stopkách! Dostali jsme výstrahu

před náletem!“ přikázal.

„Jawohl,“ zamručela ze tmy odpověď z takové blízkosti, až se-

bou Biggles trhl.

Dveře se zavřely a světlo zhaslo. Opět nastalo ticho, netrvalo

však dlouho. „Slyšels to, Fritzi?“ řekl muž, který prve odpověděl

veliteli stráže.

„Ja,“ zazněla znuděná odpověď z větší vzdálenosti. „Někdo má

strach, že sem vlezou Angláni. Desátník je zbytečně nervózní. Měl

- 37 -

by jít na nějakou dobu na frontu, asi by ho to vyléčilo.“

Biggles se zlomyslně usmál a zatápal tmou po Gingerovi. „Budu

muset vzít toho chlápka po hlavě. Jestli stačí vykřiknout, jsme na-

mydlení. Drž se těsně u mě.“

Vytáhl revolver, uchopil ho za hlaveň a vyplížil se vpřed. Ne-

musel lézt daleko. Proti noční obloze se rýsovala kulatá polní čapka.

Vedle ní bylo vidět obrys skloněného bodáku.

Po několik minut ležel Biggles nehybně a snažil se vymyslet

nejlepší způsob, jak se nepozorovaně přiblížit, protože mezi ním a

strážným se táhl nízký porost ostružiní, přes který nebylo možné se

dostat bez hluku. Stále ještě přemítal, když se z dálky ozval hukot

leteckého motoru, jehož monotónní předení přerušovaly občasné

výstřely protiletadlových děl. Bigglesovi bylo jasné, že je to Algy,

který se vracel a čekal na signál.

„Hej, Fritzi! Tady letí ten Anglán,“ vykřikl vzrušeně strážný.

„Pojď sem! Odsud uvidíš líp.“

Byla to jeho poslední slova, protože Biggles, který věděl, že

jakmile se oba strážní na stanovišti sejdou, bude jeho zákrok podstat-

ně znesnadněn. Vsadil všechno na jednu kartu. Zvuk mužova hlasu

přehlušil slabý praskot křoviska, kterým se Biggles bleskem prosmý-

kl. Pozornost strážného navíc zcela upoutal přibližující se letoun.

Muž upíral zrak k obloze, když se za ním Biggles vztyčil jako černý

stín a udeřil ho pažbou revolveru do týla. Strážný se bez hlesu skácel.

Se rty těsně sevřenými obavou z dalšího vývoje situace sebral Big-

gles chvatně strážného čepici a narazil si ji na hlavu. Popadl pušku s

nasazeným bodákem a napřímil se právě v okamžiku, kdy druhý

strážný přicházel po svahu vzdáleném sotva pár kroků odtud.

„Tady jsi,“ zavrčel Němec, když se přiblížil. „Ty ho vidíš?“

Biggles přitiskl hrot bodáku těsně k mužově hrudi. „Ozvi se a

zemřeš,“ sykl ostře, a v jeho hlase zaznělo něco, co Němce rázem

přesvědčilo, že to s hrozbou myslí vážně.

„Zahoď pušku!“

Kromě toho, že strážce zalapal po dechu úžasem, nezmohl se ani

na slovo. Puška s tupým nárazem dopadla na zem.

„Lehni si tváří na zem, a nic se ti nestane,“ přikázal Biggles.

Chlapík okamžitě poslechl.

„Gingere, hoď mu přes hlavu plášť a kolem krku utáhni opa-

- 38 -

sek,“ sykl Biggles. „Vezmi kapesník a svaž mu pevně ruce za zády.“

Otevřel chlopeň na pažbě pušky a vyjmul šňůru vytěráku, kterou

se čistila hlaveň. Poklekl, omotal ji Němci dvakrát kolem kotníků a

pevně utáhl uzel.

Operace trvala sotva dvě minuty, a po celou tu dobu se letoun

přibližoval. Ale to nebylo vše. Dveře strážnice se rozlétly a ven se

vyřítilo asi šest mužů, kteří mezi sebou vzrušeně hovořili a vzhlíželi

k obloze. Uvnitř se rozřinčel telefon. Jako by všechen ten rámus ne-

stačil, od jižního konce tunelu se ozval dunivý rachot přijíždějícího

vlaku.

Biggles popadl časovanou bombu. „Když se některý z nich po-

hne, vezmi ho po hlavě,“ řekl nelítostně. „Pokud sem půjdou strážní,

nestarej se o mě! Doběhni k letadlu a odstartuj!“

Než stačil Ginger odpovědět, sjel Biggles ze svahu a zmizel v

tunelu.

Ginger, kterému bušilo srdce potlačovaným vzrušením tak moc-

ně, až to bolelo, zůstal sedět skrčený na bobku vedle zneškodněných

strážných, a sledoval muže, kteří vyšli před stodolu. Ti pro něj před-

stavovali největší nebezpečí. Jeden z nich vykřikl něco, co pravděpo-

dobně platilo strážným, ale protože Ginger moc nerozuměl, nedoká-

zal zareagovat. Mohl jen v tichosti vyčkávat, co bude dál. Nad jeho

hlavou se právě obracel letoun s Algym na palubě směrem k základ-

ně.

Ginger čekal. Uplynula minuta, která mu připadala jako celá

věčnost. Pak další minuta. Co tam, proboha, ten Biggles tak dlouho

dělá? pomyslel si zoufale. Pokud nebude dostatečně rychlý, může ho

srazit vlak. Pak, jakoby nebylo všech potíží dost, odtrhl se jeden z

vojáků před strážnicí od skupiny a spěchal podél trati přímo k němu.

Ginger vytáhl revolver a ukazováčkem se dotkl spouště. Proč ten

Biggles ještě nejde?

Blížící se muž cosi vykřikl a dal se do běhu. Důvod jeho spěchu

pochopil zrzek vzápětí. Po náspu se k němu hnal supící Biggles.

„Běž!“ vyjekl.

Němec na trati znovu vykřikl a ostatní mu odpověděli. Zazněl

výstřel.

„Utíkej, k čertu!“ sykl Biggles, když doběhl k zrzkovi. Hned na-

to se spolu prodírali ostružiním k mezi, vedoucí podél pole, na němž

- 39 -

Ginger se krátce ohlédl přes rameno a spatřil řadu postav na vr-

cholu náspu. V příští vteřině se však rozplácl na zemi jak dlouhý tak

široký. Zem se otřásla výbuchem, jenž mu málem roztrhl ušní bubín-

ky. Vstal a zavrávoral jako omráčený. Biggles jej chytl za paži. „Utí-

kej dál!“ opakoval.

Zda je někdo pronásledoval, Ginger nevěděl. Než doběhl na po-

le, kde nechali letadlo, kolena mu zeslábla. Lapal po dechu, kterého

se mu začínalo nedostávat, neboť běh se stal o to namáhavější, že

běželi po zoraném poli a boty se jim obalily hlínou. Ginger opět za-

vrávoral a také Biggles sotva popadal dech. Zpomalili. Skupinka

stromů, skrývající letadlo, byla stále ještě velmi daleko, avšak plaho-

čili se dál v těsné blízkosti meze. Náhle nad nimi zahřměl německý

letoun s rozsvícenými navigačními světly.

„Řekl bych, že poslali do vzduchu stíhače, aby našli Algyho,“

vydechl Biggles. „Za chvíli půjdou i po nás,“ dodal, když doběhli ke

stroji, který stál tam, kde ho opustili.

„Máme také my navigační světla?“ zeptal se náhle Ginger. „Za-

pomněl jsem se podívat.“

„Samozřejmě. Proč?“

„Tak proč bychom si je nerozsvítili a neletěli nízko?“

„Zešílel jsi?“ vyhrkl Biggles.

„Divil by ses po tom cirkusu?“ zašklebil se zrzek. „Jsem ale ješ-

tě normální. Jen mne napadlo, že by nás třeba mohli považovat za

jeden ze svých strojů a nechali by nás na pokoji.“

Biggles se těžce vyšplhal do kokpitu. „Skvělý nápad,“ chraptivě

se zasmál „Kdyby nakonec ten trik nevyšel, vždycky můžeme světla

zhasnout. Uděláme to!“

Ginger vylezl na sedadlo a Willie-Willie se rozběhl po rosou na-

sáklé trávě. V několika málo okamžicích se vznesl do vzduchu a

unášel je severním směrem.

Jakmile se dostali do výšky tisíc stop, rozsvítil Biggles navigač-

ní světla, která zcela jasně signalizovala polohu letounu každému na

zemi. Udělal to právě včas, neboť v té chvíli k jejich letadlu zamířil

první oslňující kužel světlometu. Když rozsvítil navigační světla,

pozemní pátrač reflektor odklonil, aby neoslnil pilota vlastního le-

tounu.

Ginger se rozesmál. Účinkovalo to! A dokonce mnohem lépe,

- 40 -

než mohli doufat, neboť si je jak světlomety, tak protiletadlová děla

nedovolily ani jednou obtěžovat. V jednu chvíli zažili skutečný otřes,

a to v okamžiku, kdy se nepřátelský stíhač, který měl také rozsvícená

navigační světla, dostal těsně k nim. Letěl dokonce chvilku souběžně

s nimi. Pilota německého letadla však zjevně ani nenapadlo podezírat

někoho z takového podrazu, protože vzápětí změnil kurz a zmizel jim

v temnotě. Willie-Willie se stal díky vlastnímu osvětlení neviditel-

ným…

Když přelétali pobřeží, Ginger se nezdržel a vyrazil vítězný vý-

křik. Biggles mlčel, a když se Ginger předklonil, aby zjistil důvod,

viděl, jak upřeně hledí vpřed s výrazem napětí ve tváři, ozářené mat-

ným přísvitem palubních přístrojů.

„Co se stalo?“ zakřičel.

Bigglesova odpověď byla stručná. „Mohu se mýlit, ale zdá se,

že letíme do mlhy.“

Sotva to dořekl, obklopil jejich letoun oblak slizké vlhkosti, a v

příštím okamžiku bylo všechno kolem zahaleno neproniknutelnou

mlhou.

S očima na přístrojích vypnul Biggles navigační světla, která už

byla k ničemu, přitáhl knipl a letoun začal stoupat. Věděl, že unik-

nout mlze klesáním je nemožné, protože letěli tak nízko, že další

sestup by byl nebezpečný. Zbývala mu naděje, že jde pouze o pří-

zemní mlhu, nad kterou by se dalo vystoupit a prohlédnout skrze ni

shora. Ač je to zvláštní, mlha, která se může v nevelké výšce jevit

jako neproniknutelná clona, je někdy shora průhledná. Když však

Willie-Willie vyšplhal do výše pěti tisíc stop a byl stále obklopen

mlžným závojem, Biggles uznal, že výška jim nepomůže. Pokračoval

chvíli ve stoupání, až se letoun dostal do studeného mlčenlivého svě-

ta naprosté samoty, která je sice svým způsobem krásná, brzy však

působí děsivě. Nad nimi na tmavě modré nebeské klenbě zazářil mě-

síc a hvězdy. Vrhaly stříbrný lesk na moře mraků pod nimi, které

bylo jednotvárné jako arktická sněžná pláň a rozprostíralo se kam až

oko dohlédlo. Letoun doprovázený jen vlastním stínem a obklopený

mlžnou aureolou se nad pustinou vznášel naprosto osamocen.

Biggles pokračoval v letu s očima upřenýma na kompas. Uply-

nulo půl hodiny a bylo mu jasné, že se již musí nacházet v blízkosti

základny. V neprostupném bílém povlaku pod strojem nenacházel

- 41 -

ani jedinou trhlinu. Ze strachu ze srážky se skálou se neodvážil spus-

tit se s letounem níž, a tak začal kroužit v naději, že se mu podaří

objevit v mlze štěrbinu. Snaha byla marná.

Zbývaly dvě možnosti. Buď se mohl s letadlem obrátit od zá-

kladny a pokusit se navést ho na otevřené moře, nebo kroužit dál a

doufat, že se mlha rozptýlí dřív, než dojde palivo. Druhá z možností

byla velice nepravděpodobná, protože mu zbýval benzín jen asi na

hodinu letu, a Biggles ze zkušenosti věděl, že mlha se udrží, dokud ji

nerozežene vycházející slunce. Pokud se tedy mlha nerozplyne bě-

hem hodiny, bude stejně muset přistát! Rozhodl se proto sestoupit,

dokud v nádržích nějaké palivo zbývalo.

Když pilot ubral plyn a zatáhl kola podvozku, kterých nebude

zapotřebí, hukot motoru se ztišil. Pak postrčil knipl kupředu.

Za zvuku truchlivého žalozpěvu vzduchu, hučícího kolem trupu,

klouzal stroj ke stříbřité pláni, jež vypadala, jako by se nad mořem

rozprostřela jednou provždy. Byla plochá a hladká jako zamrzlý oce-

án. Po několik vteřin ji letadlo brázdilo plováky, které ji trhaly jako

vatu, a pak mlha sevřela stroj do své slizké náruče.

Biggles seděl tiše s pohledem upřeným na ručičku výškoměru.

Míjely dlouhé minuty, zatímco ručička klesala. Čtyři, tři, dva tisíce,

pak už jen tisíc. Stále ho obklopovala oslepující nicota a zkouška

vodou se blížila. Mírně se chvějící ručička pokračovala v sestupu po

dílcích vyznačených po sto stopách…

Výhodou pilota bylo, že nepřistával v neznámé krajině, kde by

hrozilo nebezpečí nárazu do kopce, vysoké budovy nebo do stromu.

Nastavil výškoměr na úroveň mořské hladiny, neboť právě k ní se

blížili. Mohl být klidný.

Ručička neúprosně klesala a dál odpočítávala výšku. Biggles si

posunul brýle na čelo, naklonil se přes okraj kokpitu a stálým mrká-

ním se zbavoval vlhkosti, jež se mu usazovala na řasách, když zíral

do prázdnoty. Ještě dvě stě stop, a stále se neobjevovala ani stopa po

černé vodní mase, která, jak věděl, tam musela být. Sto stop…

Ginger zatajil dech a vzepřel se v očekávání nárazu, který byl již

nevyhnutelný. Ručička výškoměru byla téměř na doraz. Nula! Sou-

časně se pod nimi z mlhy vyloupla tmavá plochá hladina.

Biggles přitáhl knipl zpět a držel letoun v rovině. Tmavá pláň na

vteřinu zmizela, pak se znovu objevila, a vzápětí jim přeci očima

- 42 -

zčernala jako inkoust. Biggles přitáhl knipl až k žaludku. Willie-

Willie se sklonil a pak naráz klesl.

Plesk! Kolem zavířila vodní tříšť. Stroj se půl minuty prodíral

mořskou hladinou kupředu a vodotrysky slané vody klesaly níž a níž.

Zpomaloval. Biggles zprudka škubl spínačem zapalování a vrtule se

zastavila. Nastalo ticho. Naprosté a definitivní ticho.

„No, alespoň je tu klid,“ zavrčel Biggles, usmál se a uvolnil si

bezpečnostní pás.

„Co bude teď?“ zeptal se Ginger.

„Budeme se tu houpat, dokud se nezvedne mlha,“ odpověděl mu

Biggles. „Nic jiného se nedá dělat. Jen doufám, že se Algy dostal

domů dřív, než spadlo tohle svinstvo.“

KAPITOLA SEDMÁ

DO BOJE!

Po nějakou dobu seděl Biggles v kokpitu svého letadla hluboce

zamyšlen. V duchu počítal. Uvažoval nad kurzem, kterým letěli, a

snažil se alespoň zhruba zjistit, jak blízko – nebo jak daleko – jsou

od základny. Po chvíli se však vzdal, protože si uvědomil, že i kdyby

jim byl znám kurz k ostrůvku, bylo by příliš riskantní chtít se dostat

do zátoky. Byla veliká pravděpodobnost, že by se mohli střetnout se

skalisky na úpatí útesu a také je na ně mohla vrhnout náhodná vlna. I

kdyby se jim podařilo zajistit si místo pro ukotvení stroje, na nějaké

slézání útesu se nedalo pomýšlet. To by bylo obtížné za denního

světla, natož za mlžné noci. Nejvíc však Bigglese děsilo, že netušil

ani jak rychle, ani jakým směrem je unáší moře. O tom, že je unáší,

neměl nejmenší pochybnosti, protože málokde na moři se najde mís-

to zcela nezasažené mořskými proudy. Proud o rychlosti čtyř uzlů

směřující k jihu by je mohl zanést ke břehu na naprosto nechráněné

místo, zcela vystavené nepřátelským pobřežním hlídkám. Až by se

mlha zvedla, dopadlo by to pro piloty tragicky.

Bigglesovo tiché uvažování přerušil Ginger, který se vyklonil k

jednomu plováku. „Co to ksakru plave tam ve vodě?“ řekl.

Biggles jen letmo zaznamenal, že stroj lehce zaskřípal, jakoby se

otřel o nějaký plovoucí předmět. V domnění, že to je pouze kus plo-

- 43 -

voucího dřeva, nevěnoval věci pozornost. Naklonil se k zrzkovi, kte-

rý se na plovák postavil a hleděl na oblý předmět koupající se v moři.

„To je už potřetí, co jsme něco takového minuli,“ řekl nejistě

Ginger.

„Jak to myslíš – minuli?“ otázal se jej Biggles ostře.

„Tak jak to říkám.“

„Ale ta věc, ať je to cokoli, musí plout stejnou rychlostí jako

my. Jak bychom ji mohli míjet? Musí to být pořád jedno a totéž.“

Odmlčel se, sáhl pod koženou leteckou bundu a vylovil krabičku

zápalek. Jednu zapálil a kolem se rozlila žlutá mlhavá záře. „Nebe-

sa!“ vykřikl ohromeně, když se pořádně podíval na věc, která se jim

doposud skrývala v mlžném šeru. „To je mina. Buďto jsme přistáli v

minovém poli, nebo jsme do něj vpluli.“

Záhada byla vysvětlena. Letadlo plulo, ale ukotvené miny stály

na místě.

Ginger si klekl a odstrkoval minu od plováku, přičemž ji držel

přímo za jedno z tykadel, které by při kontaktu se strojem mohlo

způsobit explozi. „Panebože,“ mumlal zoufale. „Ochraň nás od toho

pekelného vynálezu.“

Biggles neříkal nic, klekl si vedle Gingera na plovák a pomohl

mu odtlačit tu hrůzu od stroje.

„Co s tím můžeme dělat?“ zeptal se Ginger.

„Nic. Tím jsou vyřešeny všechny úvahy o rolování po hladině.

Dříve nebo později bychom do jedné z těch věcí narazili.Je jasné, že

se takhle nemůžeme plavit do rána, aniž by některá vybuchla.“ Big-

gles si zapálil cigaretu a zamyšleně pokuřoval.

Ginger zasténal.

Noc ubíhala. Uviděli ještě několik min a velice se snažili, aby se

s nimi letoun nestřetl. Potom se přestaly miny objevovat a Biggles se

netajil nadějí, že se již z minového pole dostali.

„Kolik je hodin?“ zeptal se Ginger.

Biggles vylezl do kabiny a pohlédl na hodiny na přístrojové des-

ce. „Tři.“

„A svítat začne před půl sedmou.“

„Tak nějak,“ souhlasil Biggles.

„Jak myslíš, že jsme daleko od základny?“

„Nemám ponětí,“ přiznal se Biggles. „Není tu nic, podle čeho

- 44 -

bychom poznali, jak rychle plujeme. Vzhledem k výskytu min bych

řekl, že jsme od ostrova daleko. Nenapadá mě jediný důvod, proč by

u tak malého ostrůvku mělo ležet minové pole. To samozřejmě ne-

znamená, že nějaký důvod k jejich položení nenapadl skopčáky.“

Odmlčeli se. Čas míjel pomalu, zdálo se, že to trvá věčnost.

Nemohli dělat nic jiného, než v klidu sedět a rozhlížet se po minách,

ačkoliv vzhledem k tomu, jaká doba již uplynula, aniž by jedinou

spatřili, se zdál Bigglesův předpoklad oprávněný.

Ginger odhadoval, že může být asi kolem šesté, když zaslechl

zdáli jakýsi nejasný zvuk. Všiml si, že ho zaznamenal i Biggles, pro-

tože vstal a s pohledem upřeným do směru, odkud zvuk přišel, tiše

naslouchal.

„Co ti to připomínalo?“ zeptal se.

„Znělo to jako hvízdnutí,“ řekl Ginger. „Nemyslím si, že jsme

pluli kolem nějakého ostrova, takže…“

„Ne. Kdyby nás hledal Smyth, nehvízdal by. Hlasitě by zavolal.

Poslouchej!“

„Slyším motor,“ potvrdil Ginger.

„Já taky. A jede to k nám.“

„Je to motorový člun?“

„Ne – má to příliš silný zvuk. Bože! Dívej se kolem sebe, musí

to být blízko.“

Jako na povel se mlha zlehka zdvihla a dosud tlumený zvuk sil-

ných motorů náhle zesílil. Biggles se vrhl do kokpitu, avšak vzápětí

zaváhal. Bylo mu jasné, že pokud zůstanou na místě, budou s největ-

ší pravděpodobností dopadeni, na straně druhé však rachot startující-

ho letounu přehluší všechno kolem a oni se s největší pravděpodob-

ností budou muset setkat s něčím, čemu by jistě bylo lépe se vy-

hnout. Letmým pohledem přes rameno se přesvědčil, že je Ginger na

svém místě v letounu. V témže okamžiku přervalo okolní ticho hlu-

boké zahučení lodní sirény.

Biggles na nic víc nečekal. Nastartoval motor a začal rolovat

pryč od místa, odkud, jak se zdálo, zvuk vycházel. Letoun se po hla-

dině sotva pohnul, když se nad ním vynořil z řídnoucí mlhy černý

obrys trupu. Biggles otevřel plyn naplno a stroj vyrazil kupředu.

Přesto se však pilotovi zdálo, že příliš pozdě, neboť se nacházeli

přímo před přídí lodi. Trhl sebou, jak se k nim hrozivě blížila. V příš-

- 45 -

tím okamžiku klouzalo kolem nich monstrum, svou velikostí připo-

mínající předpotopní obludu. Mohutné vlny, které kolem sebe šířilo,

divoce zazmítaly letadlem. Hluk motoru jejich letounu překrylo zvo-

nění lodního zvonu a volání, ale Bigglese ani nenapadlo zastavit,

protože věděl,že v těchto vodách je prakticky jisté, že loď se kterou

se setkali, je nepřátelská. Náhle tmou zazářil světlomet, přízračný

kužel světla, v němž se válela mlha jako dým.

Willie-Willie se již prodíral vlnami velmi rychle, ale ne tak

rychle, jak by si Biggles přál. Vlny, šířící se od přídě obří lodi, nará-

žely do letadla z boku a hrozily křehký stroj převrátit. To, že je na

lodi světlomet, utvrdilo pilota v názoru, že jde o válečnou loď. Nevi-

děl však už zase nic! Dokonce i tak obrovské plavidlo znovu pohltila

mlha, zmizelo i světlo reflektoru. Biggles pokračoval v rolování ještě

nějakých pět minut a pak, uspokojen tím, že se jim podařilo zmizet,

zvolnil rychlost a nechal vrtuli doběhnout naprázdno. Stroj se poma-

lu zastavoval, a on se vztyčil na svém sedadle. „Skáčem tady jak

delfíni,“ zamumlal podrážděně. „Začíná tu být trochu moc živo.“

„Co to vůbec bylo?“ zeptal se Ginger napjatě.

„Řekl bych, že skopčácký křižník,“ opáčil Biggles. „Plul kvůli

té pekelné mlze příšerně pomalu, jinak by nás rozemlel na sekanou.

Hlídka nás zahlédla, ale dost pochybuji o tom, že se jim podařilo

rozeznat naše identifikační znaky. Zcela přirozeně předpokládali, že

jsme jedním z jejich vlastních letadel, které donutila mlha přistát.“

„Jestli je to tak, potom nejspíš zastaví a budou nás hledat.“

„Zastavit by mohli, ale pochybuji, že se v téhle mléčné kaši pře-

trhnou s hledáním. Spíš si myslím, že se budou snažit udat nám svou

pozici, protože si pomyslí, že se bojíme zajetí a srážky. Tamhle

jsou,“ ukázal směrem, kde se náhle rozeřvala siréna.

Křižník zůstal poblíž po dobu asi půl hodiny a často se ozýval

zvukem sirény. Po uplynutí té doby se však děsivé bučení stávalo

stále slabším a slabším, až nakonec umlklo docela, ke značnému Bi-

gglesovu ulehčení. Mlha začínala před úsvitem šednout.

Nicméně zbývalo ještě dost času, než se viditelnost zlepšila. Až

za necelou hodinu se objevil nízko nad východním obzorem zářící

bílý kotouč slunce, a mlha se začala zvedat. Plocha temně zelené

vody kolem Willie-Willieho se rozšiřovala, až bylo vidět na míli do

všech směrů. Protože Biggles věděl, že teď už je otázkou několika

- 46 -

minut, než se mlha rozptýlí úplně, nastartoval motor, rozjel letoun a

vznesl se s ním. Podle jeho očekávání byl rychle řídnoucí opar stále

průzračnější, takže očima brzy objevil černou masu ostrova Bergen

Ait. Ležel dost daleko od stroje na severozápadě. Zamířil tam a

klouzal dolů k zátoce, právě když se Algy chystal ke startu na pátrací

let.

„Myslel jsem si už, že je po vás,“ řekl.

„Tak by to dopadlo, kdybys byl s námi ty!“ ušklíbl se Biggles,

upřeně hledící na zátoku, na jejíž hladině plavalo hejno podivně špi-

navých mořských ptáků. Pohybovali se jen těžce a zdálo se, že

nejsou schopni vzlétnout. Téměř celá zátoka byla pokryta mastnými

lesknoucími se skvrnami!

„Kde se tu vzalo tolik oleje?“ zeptal se.

„Nejspíš z té ponorky,“ odpověděl Algy. „Je tady všude.“

„Hm – jistě, zapomněl jsem.“

„A nebyl to jen olej, co se sem dostalo z ponorky,“ pokračoval

Algy. „Některá z našich pum ji musela dokonale rozpárat na dva

kusy. Vsadil bych se, že radista zrovna odesílal zprávu. Doplula sem

spousta papírů. Podívej se na to.“ Ukázal na knihu zabalenou do kusu

nepromokavého plátna, ležící na skále s kameny vloženými mezi

stránkami, aby je vítr vysušil.

Biggles se shýbl a podíval se na ni. „U všech čertů!“ vyjekl,

když pomalu obracel stránky. „Hádám, že to je německý tajný kód.

Musíme informovat námořnictvo. Máme štěstí! Poslouchejte!“

Několik vteřin stáli všichni bez hnutí a naslouchali. Potom Big-

gles vykročil vpřed a zadíval se upřeně na oblohu, která měla nyní

matnou bleděmodrou barvu. Její celistvost porušoval jediný bod,

který rychle nabýval na velikosti. Nikdo nehovořil, protože jej všich-

ni poznali. Byl to německý létající člun typu Dornier. „Všichni se

schovejte,“ přikázal Biggles.

Otočil se a vyrazil po kočičí lávce k vysílací místnosti, ale bě-

hem několika minut byl zpátky u ústí jeskyně, kde ostatní stále sle-

dovali pohyby nepřátelského letounu otvorem v krycí plachtě. „Hle-

dá ponorku, kterou jsme potopili včera,“ řekl. „Odvysílal několik

informací. Roy je zachytil a já je hned dešifroval. Mezi námi, s tou

ponorkou jste měli pravdu. Když je zasáhly naše pumy, právě vysíla-

li!“

- 47 -

„Letí k nám na návštěvu!“ ohlásil Algy.

„Pusť mne, ať se taky podívám,“ požádal ho Biggles a přikročil

k plachtě.

„Hezké a elegantní letadlo,“ uznale kývl Algy a ustoupil.

„To máš pravdu,“ řekl Biggles. „Horší je, že je plné zvědavců.

Klesá! Bojím se, že už zpozorovali olej. Hrome! Je to tak. Letí stále

níž, aby si to prohlédli. Pokud bude sledovat stopu až sem ke skále,

je s námi konec!“

Řev motorů se stupňoval, jak se letoun spouštěl k zátoce, a pak

Biggles raději ucouvl.

„Bude kroužit kolem ostrova,“ prohlásil věštecky Ginger. „Já ty

Němce znám!“

„Pokud operátor odvysílá zprávu o oleji, máme tu ještě dneska

párek torpédoborců,“ zamumlal Biggles. „A i když to neudělá, moc

velký rozdíl to nebude. Ohlásí to po přistání a výsledek nebude jiný.

Pošlou sem nějakou loď, aby zjistila, odkud ten olej vytekl. Myslím,

že mu budeme muset zabránit v cestě domů.“ Obrátil se a rozběhl se

po kočičí lávce k místu, kde byl uvázán Willie-Willie. „Briny, stáh-

něte tu plachtu!“ zakřičel, když odvazoval stroj.

Ostatní jej následovali. „Jdu na to!“ křikl Algy, když skákal do

svého letounu.

„Prosím tě, pamatuj na jedno – čím více nás tam venku na něj

bude, tím větší je šance, že ho dostaneme. Ale jakmile se jednou

ukážeme, musíme ho dostat!“

Poslední Bigglesova slova zcela zanikla v řevu leteckého moto-

ru a Willie-Willie vyrazil po zvlněné hladině k východu z jeskyně.

Na Brinyho, který odtahoval plachtu, pilot křikl: „Kde je?“

„Na druhý straně skály, pane,“ ukázal Briny.

„Kterým směrem letí?“

„Doleva.“

Biggles na víc nečekal, otevřel plyn naplno a Willie-Willie vy-

razil zátokou v oblaku vodní tříště. V následujícím okamžiku se již

vznášel v příkrém levém stou pávem oblouku k obloze.

Bigglesovým cílem samozřejmě bylo, dostat se za německý

stroj, který, jak předpokládal podle Brinyho informace, kroužil ko-

lem ostrova směrem doleva. Nebyl proto ani v nejmenším připraven

na to, co se stalo vzápětí. Brinyho informace byla vlastně správná,

- 48 -

ale námořník nemohl tušit, že se dornier na odvrácené straně ostrova

hned otočí a poletí teď proti němu. Tak došlo k tomu, že Biggles,

když zakroužil kolem vysokého temného vrcholu ostrova, se s ním

málem srazil. Oba piloti se spatřili v tentýž okamžik. Oba vyrazili

vzhůru a ve zlomku vteřiny proletěli kolem sebe – na střelbu při ta-

kovém setkání ani neměli kdy.

S rozmrzelým odfrknutím Biggles obrátil stroj nejmenším mož-

ným obloukem, a vyřítil se za dornierem. Zahlédl Algyho stroj, který

vtrhl na scénu, a podobně jako se stalo jemu, málem se srazil s Něm-

cem.

Nepřátelský pilot zjistil, že je sám proti přesile obratnějších stro-

jů a moudře se pokusil uniknout strmým sestupem nad hladinu. Pr-

chal k jihu, ale obě britská letadla měl těsně za sebou.

Když přelétal nad zátokou, Biggles se rozhlédl. Gingerův stroj

nikde neviděl a začal si lámat hlavu tím, kam se asi poděl. O vteřinu

později však pochyby zmizely. Pohřešovaný Gingerův letoun se náh-

le objevil přímo před dornierem a Biggles zahlédl spršku svítících

střel, která však Němce zjevně nijak neohrozila.

Ginger se totiž v divokém spěchu nezeptal Brinyho na směr letu

dorniera, takže místo aby vyrazil doleva jako ostatní dva, zahnul při

startu vpravo. Tím se mu podařilo to, co měli v úmyslu Algy i Big-

gles. Vynořil se za dornierem – tedy vlastně za všemi třemi letadly a

když se stroje vrhly střemhlavým letem k hladině, ocitl se nad nimi.

Díky větší letové výšce mohl vyvinout vyšší rychlost a odříznut tak

ústupovou cestu letadlu, ozdobenému černými kříži. Vypálil na něj

krátkou dávku, jenže střelba byla uspěchaná, a k velké zrzkově mrzu-

tosti pokračoval dornier v kvapném ústupu aniž by byl poškozen.

Jediné, co mohl Ginger udělat, bylo připojit se k pronásledování.

Biggles neměl nejmenší pochyby o tom, že se jim podaří Němce

dostihnout, protože jejich stroje byly konstruovány na rychlé manév-

ry, kdežto účelem konstrukce létajícího člunu byly především dálko-

vé lety, případně hlídkování. Britská letadla byla rychlejší a tak ne-

bylo pochyb o konečném výsledku stíhání. Co však Bigglese trápilo,

byla představa, že v čase pronásledování vysílá německý operátor na

základnu tak rychle jak to jen jde hlášení o souboji a tedy i o poloze

tajné základny.

Německý pilot dělal proti třem pronásledovatelům všechno, co

- 49 -

uměl a stejně se činil jeho střelec. Všemi silami se snažil třem nepřá-

telům ztížit pronásledování palbou, ale nedokázal střílet do tří směrů

současně. Biggles s Algym byli zkušení staří mazáci. Na Bigglesův

signál se od sebe oddělili, aby zaútočili ze dvou směrů. Algy se při-

blížil k dornieru na dostřel, vypálil, upoutal tak na sebe pozornost

střelce a uvolnil ruce Bigglesovi.

Konec přišel bleskově. Biggles zaútočil střemhlav jako jestřáb a

vypálil dlouhou, rozhodující dávku. Tiskl spoušť, dokud se nezačalo

schylovat ke srážce, načež vyrazil přímo vzhůru, obrátil stroj a podí-

val se na výsledek útoku. Neměl pochyby o zásahu. Osm kulometů

chrlících kulky kadencí tisíc ran za minutu provrtalo německé letadlo

jako řešeto.

Bigglesovy předpoklady byly správné. Dornier vyrazil přímo

vzhůru jako vyplašený bažant, snad dvě vteřiny zůstal viset nosem

nahoru – a pak se překlopil zpátky. Potom se již veliké letadlo za-

chovalo jako suchý list padající ze stromu a z ploché vývrtky se už

nedostalo. Biggles sledoval pád bez pohnutí, protože viděl příliš

mnoho takových konců, aby byl rozrušen, a zároveň příliš zkušený,

aby spustil oči ze své oběti pro případ, že by vývrtka byla jen klam-

ným manévrem. U tohoto typu stroje to bylo stejně vyloučeno! Dor-

nier pokračoval v pádu a mořské hladiny se dotkl nejdřív přídí. Vzá-

pětí zmizel vítězům z očí a jen šířící se skvrna oleje označovala mís-

to, kde ukončil svůj osudný let.

Biggles ubral plyn a slétl níže, kde několik minut kroužil pro

případ, že by se vynořil někdo, kdo pád přežil, ale brzy bylo zřejmé,

že posádka zahynula v letounu. Biggles se spěšně obrátil k ostrovu,

protože dychtil po tom zjistit od Roye, jestli německý radista stačil

odvysílat zprávu.

Pohlédl přes rameno a uviděl, že druzí piloti za ním utvořili

formaci, ve které se vraceli k základně, jež byla nyní vzdálena zhruba

šest mil. Než však urazili polovinu cesty, Algy se k němu přiblížil a

zuřivě mu rukou naznačoval, aby se podíval dolů.

Biggles pochopil. Ginger totiž z formace zmizel a snášel se

klouzavým letem k mořské hladině. Mohlo to znamenat jediné – měl

potíže s motorem. Nemohli jej opustit a Biggles zpomalil a začal se v

kruzích snášet níže, přičemž vrhl ustaraný pohled na moře, jehož

barva prozrazovala brzkou změnu počasí. Sledoval zrzka jak přistává

- 50 -

na hladině, a podle trhavých pohybů jeho stroje poznal, co už tušil –

moře začínalo být neklidné. Vzápětí přistál vedle Dinga.

„Co se děje?“ vykřikl.

Ginger se postavil a držel se za okraj kabiny, aby si zachoval

rovnováhu, protože stroj se nebezpečně kymácel. „Vynechal mi mo-

tor,“ zavolal. „Začal cukat, když po mě vystřelili.“

Biggles přiroloval blíž, zatímco Algy kroužil nízko nad nimi.

„Co mám dělat?“ otázal se Ginger.

Biggles horečně uvažoval. Oprava na mořské hladině zjevně ne-

přicházela v úvahu. Kdyby bylo moře klidné, doletěl by na základnu

a poslal by sem motorový člun, aby Dinga dopravil domů, ale nízká,

zlověstná mračna se hnala oblohou a moře se rychle stávalo bouřli-

vější a bouřlivější. Vzhledem k okolnostem se rozhodl odtáhnout

Dinga sám. „Chyť to lano a upevni ho!“ vykřikl a hodil přes nos

Dinga kotevní lano.

Ginger jej zachytil a uvázal k nosníku, pak se vrátil zpět na se-

dadlo, a Biggles začal rolovat směrem k základně.

Dříve, než urazili čtvrt míle, Biggles pochopil, že takhle se do

zátoky nikdy nedostanou. Vlny zdobené stále bohatšími bílými čepi-

cemi pěny házely oběma stroji a byly již velice nebezpečné. Nepří-

jemný boční vítr narážel do Dinga, a nejednou jím zacloumal tak, že

divoké škubání lana hrozilo roztrhnout oba stroje na kusy.

Přidal plyn, protože otázka záchrany Dinga se stala problémem

druhořadého významu. Nyní šlo o záchranu jejich životů, a Biggles

si náhle nebyl jistý, zda dokáže ze zdivočelé mořské hladiny sám

odstartovat s Willie-Williem.

„Uvolni lano!“ zaječel. „Připrav se na vyskočení. Vezmu to oko-

lo a vyzvednu tě.“

Ginger splnil rozkaz bez otázek, přestože mu bylo jasné, že při-

chází o svůj stroj. Vystoupil z kokpitu na plovák, a čekal, až se při-

blíží Willie-Willie.

Nebylo to nic jednoduchého, protože oba stroje sebou divoce

házely a jejich srážka by znamenala zničení obou. Biggles opatrným

manévrováním přiblížil Willie-Willieho k Gingerovi.

„Skoč, až budu nejblíž!“ houkl.

Ginger, který dosud balancoval na plováku, skočil jako kočka,

avšak náhlý nápor jeho odrazu způsobil divoké zakymácení letadla a

- 51 -

tak se stalo, že na Bigglesův plovák nedoskočil, ale dopadl kus od

něj do vody a zmizel pod hladinou. Bezprostředně nato se jeho hlava

vynořila, a zrzek se pokusil chytit plováku. Podařilo se mu to, snažil

se vytáhnout nahoru, ale váha vodou nasáklých šatů jej táhla zpět.

Biggles viděl, v jaké je Ginger situaci, vyklonil se z kabiny, chy-

til ho za límec, a pomohl mu na zadní sedadlo.

Ještě však musel udělat jednu věc. Nechtělo se mu totiž nechat

Dinga jen tak na hladině, protože jeho objevení by jednak Němce

přinutilo k dalšímu pátrání, a navíc by exemplář letounu německé

konstruktéry potěšil. Proto, jakmile se opět usadil, vylovil z pouzdra

signální pistoli a namířil na palivovou nádrž stroje. V té chvíli mu

však nad hlavou přeletěl velmi nízko Algyho stroj. Bylo jasné, že se

Algy pokouší upoutat jeho pozornost.

Biggles vzhlédl a uviděl Algyho ruku, jak zuřivě ukazuje k jiho-

východu. Biggles byl natolik zaujat svou prací, že nesledoval okolí.

Jenomže to, co nyní při pohledu naznačeným směrem uviděl, mu

vehnalo do tváře strach a hrůzu. Přímo k letadlům se v prvních kap-

kách začínajícího lijáku hnal německý torpédoborec.

KAPITOLA OSMÁ

ODHALENÍ

Pro Bigglese bylo typické, že vždy dokončil to, co započal.

Rychle znovu zamířil, vypálil světlici do palivové nádrže Dinga a z

letadla vyšlehl ohnivý jazyk. Když se mu tak podařilo zabránit, aby

letoun padl Němcům do rukou, otevřel plyn naplno a jeho stroj vyra-

zil. V tentýž okamžik asi padesát yardů před nimi vytryskl do vzdu-

chu vodní gejzír. Uslyšeli svist letícího granátu, takže bylo okamžitě

jasné, oč jde. Kapitán torpédoborce zahájil palbu hned poté, co za-

znamenal jejich snahu o únik.

Willie-Willie se řítil vpřed, za sebou zanechával zpěněnou

brázdu, a kolem něj se rozstřikovaly sprchy vodní tříště. Němečtí

dělostřelci se marně snažili zasáhnout cíl, takže jejich pokusy končily

pouze vodními gejzíry, daleko za rychle se pohybujícím letounem.

Před hydroplánem se na obzoru objevila obrovská vlna se zlověstně

se pěnící čepicí, a Biggles v čirém zoufalství přitáhl knipl, protože

- 52 -

věděl, že Willie-Willie se nedokáže čelně potkat s takovou vlnou,

aniž by to byla jeho srážka poslední. Plováky se odtrhly od vzdýma-

jícího se moře, znovu se ho dotkly, jako by se s ním nerady loučily,

prořízly pěnový chochol vlny, načež se stroj otřásl a pilot si pomys-

lel, že konec přichází. Letět o pár palců níže, vlna by Willie-Willieho

přitáhla. Naštěstí jej vrchol vlny vyhodil výš. Několik okamžiků byl

stroj nebezpečně blízko ztrátě rychlosti, ale potom ho vířící vrtule

zvedla do výše a letoun stoupal

Biggles se s úlevným povzdechem rozhlédl po Algym, a uviděl

ho asi tisíc stop nad sebou, jak střílí dlouhé kulometné dávky na tor-

pédoborec – pochopitelně, že nikoli v bláhové naději na nějaké po-

škození, ale z prosté touhy znepříjemnit život palubním střelcům a

ztížit jim přesnější míření. Když viděl, že se Biggles dostal bezpečně

do vzduchu, ustal ve svém snažení a vyrazil za ním.

Biggles po posledním lítostivém pohledu na torpédoborec – lí-

tostivém proto, že neměl ani bombu ani torpédo, s nimiž by na něj

mohl zaútočit – pokynul Algymu a stočil letoun na západ, aby se

pokusil přesvědčit kapitána nepřátelské lodi, že jsou na cestě do Ang-

lie. Jedna věc byla jistá: nesměli se vracet na ostrovní základnu, když

se na ně upíralo tolik párů očí z válečné lodi. A potom – Biggles

stejně pochyboval, že při takto rozbouřeném moři by dokázali v zá-

toce přistát. Proto vyrazily oba letouny ve stále houstnoucím lijáku

západním směrem.

Když si byl Biggles jist, že zmizeli z dohledu posádky torpédo-

borce, naklonil letoun do široké zatáčky, protože neměl v úmyslu

vzdalovat se příliš od ostrova. Nemohl si to dovolit také proto, že mu

zbýval benzín jen asi na hodinu letu. Byli v obtížné situaci. Uvažoval

o tom, že pokud zůstane moře rozbouřené a oni se vrátí na základnu,

budou letadla patrně zničena při pokusu o přistání. Budou-li však

pokračovat v dosavadním kurzu, získají naději dostat se do neutrál-

ního státu, kde – pokud se jim podaří bezpečně přistát – stráví zbytek

války v internačním táboře. Ale přinejmenším si tím zachrání život.

Biggles dlouho neváhal. Rozhodl se k návratu na ostrov – pokud

jej najde. Tím si nebyl nikterak jistý, protože počasí se rychle zhor-

šovalo. Nevypadalo to na brzké zlepšení, právě naopak, neboť po

nebi se valila mohutná hradba mračen a zakrývala vše pod sebou

závojem hustého ledového deště. A starost přidělávala Bigglesovi i

- 53 -

další věc. Ginger, který byl promočen na kůži, mohl za letu dost

prochladnout, což by ho patrně vyřadilo z činnosti. Napadlo ho i to,

kolik benzínu má ještě v nádržích Algy. Biggles to nevěděl, ale ne-

předpokládal, že ne víc, než má on sám. S těmito neveselými myš-

lenkami tedy začal pozvolnou zatáčku, která ho měla vrátit do směru,

jenž jej – jak alespoň tušil a doufal – dovede k základně. Uplynulo

dvacet minut. Vítr nyní již spíše připomínal vichřici a přinášel s se-

bou poryvy deště se sněhem, a Biggles musel sám sobě přiznat, že

nemá ani potuchy o poloze, v níž se nacházejí. Jasné bylo jen to, že

jejich situace je krajně neutěšená. Když proto o několik minut pozdě-

ji spatřil trhlinou v mracích zemi, neztrácel čas a sklonil nos stroje

dolů.Věděl, že to není Bergen Ait, neboť zemi pod ním tvořila sá-

hodlouhá písčitá pláž s plochou bažinatou krajinou za ní. Protože

však byly jejich životy v sázce, klesal k ní dolů, vděčný za příležitost

přistát kdekoliv.

Když slétl níž, rozeznal rozlehlý záliv zasahující do pláže, který

na návětrné straně chránily zvlněné písečné duny. Voda v něm, i

když nebyla rozhodně klidná, vlnila se daleko méně než na otevře-

ném moři, a poskytovala příležitost k přistání. Snad by se dalo přistát

i na bažině, jenže chyběla možnost přesvědčit se, zda je její povrch

pevnější či řidší a obával se, zkoušet to naslepo. Jediným zcela uspo-

kojivým rysem krajiny pod nimi bylo to, že se jevila jako naprosto

opuštěná. Biggles nenašel pod sebou nic, co by připomínalo budovu,

byť by to byla rybářská chatrč.

Po letmém pohledu přes rameno, kterým se ujistil, že jej Algy

následuje, snesl se klouzavým letem dolů a s trochou snahy se mu

podařilo přistát. Ihned zaroloval pod záštitu závětrného pobřeží, kde

se po zběžném ohledání krajiny podíval na Gingera a čekal na Algy-

ho.

Ginger vstal. Jektaly mu zuby. „U všech hromů,“ zadrkotal, „to

je ale příšerná zima! Kde to jsme?“

Biggles pokrčil rameny. „Mě se neptej. Jediné co vím je, že tu

jsme v pěkné bryndě – nebo moc brzy budeme, jestli se to počasí

nezlepší. Tamhle letí Algy. Poslechneme si, co na to říká on.“

Algy přistál a zaroloval k nim. Ukázal k písčité pláži. „Kde to

jsme?“ zeptal se.

„Neptej se mě,“ řekl kousavě Biggles. „Pokud vím, můžeme být

- 54 -

kdekoli kromě Austrálie, Afriky a Kanady. Poslední půlhodinu jsem

pořád jen kroužil. Tys u toho nebyl?“

„Překvapuješ mne,“ zavrčel Algy. „Máš nadání člověka potěšit.

Co tě přinutilo přistát právě tady? Máš chuť se vykoupat a pak se

ohřívat v písku pláže nebo co?“

„Pokud se to moře hodně rychle neuklidní, příliš se nezahřeješ a

zůstane jenom u toho koupání,“ ušklíbl se Biggles. „Nevím jak jsi na

tom ty, ale moje hlavní nádrž je nejsušší místo v širokém okolí. Ne-

můžeme s tím dělat nic, dokud se neroztrhají mraky. Při tom si ne-

myslím, že k tomu dojde dřív, než dneska večer. Čert aby to vzal,

Ginger je promočený na kost.“

„Tak proč se nedostaneme na břeh? Tam by jistě mělo být něja-

ké naplavené dřevo – a když tam je, můžeme rozdělat oheň a trochu

se zahřát.“

Biggles kývl, zamyšleně si promnul bradu, a čelo mu zbrázdily

hluboké vrásky. „Jestli je tohle neutrální země, bude z toho pěkná

polízanice, až nás někdo uvidí.“

„Jak já to vidím, polízanice z toho bude každopádně. Rozhodně

jsem pro to, jít na břeh.“

„Dobrá,“ souhlasil Biggles. „Jestli je ten písek pevný, mohli by-

chom odstartovat z pláže.“

Víc nemluvili. Dorolovali na okraj pásma příboje, kde vysunuli

podvozky a vyjeli na písek. Když se začali kolem sebe rozhlížet, déšť

ustal, ačkoliv kalná mračna valící se nad mořem stále silně omezova-

la viditelnost.

„Pokud se mlha zvedne trochu výš, mohli bychom najít cestu

zpátky na ostrov,“ prohlásil vesele Biggles s pohledem upřeným k

nebi. Pak se otočil a propátrával zrakem okolí. Vše, co viděl, byl

však jen dlouhý pás jednotvárně žlutého písku neporušený ani jedi-

nou stopou na pozadí větrem ošlehaných pustých dun, které končily

v okrajovém pásmu neduživé trávy. Jen těžko si bylo možno předsta-

vit bezútěšnější místo, protože v dohledu nebylo nic, co by připomí-

nalo dům nebo jakoukoli jinou známku přítomnosti lidí. To jim po-

chopitelně naprosto vyhovovalo. V pásmu přílivu ležela spousta na-

plaveného dříví, takže během několika chvil rozdělali velký oheň,

kolem něhož se ztroskotanci schoulili. Ginger u něj osýchal celý zby-

tek dne a druzí dva odcházeli pro palivo stále dál a dál. Když tak

- 55 -

čistili pláže, s uspokojením zaznamenávali, že se mezi občasnými

přeprškami počasí zlepšuje a spolu s ním také dohlednost.

Na jeden výlet za dřívím se pak vydal i oschlý Ginger a dostal se

až k písečným dunám. Spíše ze zvědavosti než veden konkrétní sna-

hou cokoliv zjistit vylezl na vrchol nejvyšší z nich a obhlédl vnitro-

zemí. Jak tomu nezřídka bývá, viděl dále do kraje než na moře, a

proto se mu podařilo objevit to, čím se rázem vysvětlila pustota ob-

lasti, ve které přistáli. Zjistil, že nejsou na pevnině, ale na písečném

pruhu asi půl míle širokém a tak dlouhém, že se podobal ostrovu. Za

ním viděl nepříliš širokou mořskou úžinu, za kterou teprve ležela

skutečná pevnina s pobřežním přílivovým pásmem, pustým a bez-

útěšným podobně jako písečný nános, na němž právě stál.

A uviděl ještě něco, co velmi silně upoutalo jeho pozornost, ač-

koliv nešlo o nijak výjimečnou podívanou. Na okraji písečného ná-

nosu se tyčila výstražná tabule. Byla velmi zachovalá a Gingera lo-

gicky napadlo, jaký smysl může mít právě tady. Jen velice obtížně si

představoval někoho, kdo by sem přišel z jiného důvodu, než že ho k

tomu někdo či něco donutí. Třebas – jako právě je tři – mizerné po-

časí.

Tabuli vztyčili poměrně daleko od něj a obrátili ji k úžině. Zrz-

kova zvědavost však již nabyla takových rozměrů, že pocítil neod-

bytné nutkání prozkoumat ji blíže. Když nic jiného, tedy alespoň

jazyk, v němž bude její text psán, mu napoví, na jakém území se to

ocitli. Dokonce by mohl zjistit i název místa, což by bylo význam-

ným vodítkem při hledání cesty k základně. Vydal se proto mokrou

trávou přímo směrem ke svému objevu a obezřetně se rozhlížel ko-

lem.

Ukázalo se, že tabule stojí dále, než se mu zdálo původně, nese-

tkal se však se žádnými překážkami a po deseti minutách ostré chůze

stál u ní.

Jediný pohled mu stačil ke zjištění, kde to přistáli, neboť nehle-

dě na některá písmena patřící pouze k německé abecedě končil nápis

dvěma v říši nejčastěji užívanými slovy – „Heil Hitler.“ V textu,

vzhledem ke svým mizivým znalostem němčiny, rozeznal slůvko

„verboten“, což, jak věděl, znamená „zakázáno“.

Zapamatoval si věty kvůli Bigglesovi, a právě se chtěl vydat na

zpáteční cestu, když se jako obrovské zjevení z mlhy na severním

- 56 -

konci úžiny vynořilo to poslední, co by tu Ginger čekal. Byla to

osobní zámořská loď, obrovský parník. Neztrácel čas, nakrčil se a

spěchal nazpět k tábořišti tak rychle, jak jej byly nohy ochotny nést.

Když překonal poslední kopec písku, uviděl Bigglese, který mu

chvátal naproti. Algyho vyčkávavý postoj u letadel mu napověděl, že

oba jeho dlouhotrvající nepřítomnost vyplašila.

„Co je?“ zeptal se úsečně Biggles, který z Gingerova výrazu

ihned poznal, že něco není v pořádku.

„Jsme na ostrově,“ vyrazil ze sebe udýchaně Ginger. „Na druhé

straně je průliv. Zrovna tam proplouvá obrovský parník.“

Na Bigglesově tváři se zjevilo ohromení, ale vzápětí vyrazil po

svahu, padl do písku a zaměřil se na krajinu za vysokým porostem.

„Vsadím krk, že to je Leipzig“ vydechl. „Německý nóbl zámořský

parník. Asi víš, že zmizel potom, co vyplul z Jižní Ameriky před

třemi týdny. Námořnictvo ho hledá po všech mořích. Takže tady se

nám teď milánek objevil. Řekl bych, že pluje do Gdaňska. I tohle

město teď okupují Němci. Leipzig pravděpodobně používají jako

transportní loď. Neštěstí je, že jsme s sebou nevzali torpédo. To by

byl báječný terč! Ale nemá smysl o tom mluvit. I kdybychom teď

odstartovali a našli hned naši základnu, bude pryč dřív, než se stih-

neme vrátit.“

Několik minut leželi mlčky a sledovali ohromnou loď nesoucí se

majestátně průlivem.

„Proč jsi byl tak dlouho pryč?“ zeptal se pak Biggles.

„Byl jsem se podívat tam na tu tabuli.“

„Na jakou tabuli? Kde?“

Ginger ukázal. „Tam je. Chtěl jsem vědět, co je tam napsáno. Je

to německy, takže jsme na návštěvě u Adolfa Hitlera. Jediné slovo,

jemuž jsem rozuměl, bylo verboten. Ale pamatuji si také zbytek.“

Odříkal nápis na tabuli.

„Stručně řečeno, znamená to zákaz vylodění,“ řekl Biggles.

„Každé porušení zákazu bude potrestáno, nebo něco takového.“

„Proč by zakazovali vyloďování na místě jako je tohle? Kdo by

se tu vůbec chtěl vylodit?“

„Ode mě se to nedovíš,“ opáčil Biggles stručně. „Ale počkej,“

dodal vzápětí. „Musí tu být něco, co nemá nikdo vidět, a pokud mám

pravdu, měli bychom zjistit, co to je – ačkoliv jenom Bůh sám ví, co

- 57 -

by to mohlo být.“

Sledovali mohutnou loď, jak mizí v mlze, a pak se vrátili ke

svým strojům.

Algy je uvítal netrpělivě. „Řekl bych, že bychom měli zmizet,“

řekl a ukázal přitom k obloze. „Začalo se stmívat, a když se tu bude-

me motat moc dlouho, budeme tu muset strávit celou noc.“

„Ano, vyrazíme,“ souhlasil Biggles. „Ale zrzek našel něco, če-

mu nerozumím. Myslím, že bychom se sem měli vrátit – řekněme

zítra – a podívat se na to. Ještě vteřinku.“ Vylezl do kabiny Willie-

Willieho a z přihrádky vyjmul mapu. Rozprostřel ji na písku a

podrobně ji studoval. „Musíme být tady,“ oznámil a ukázal přitom na

pobřeží Východního Pruska. „Mohl by to být tenhle ostrov – zde je

úžina, kde jsme teď – vidíte? Takže už známe směr na Bergen Ait. A

teď vyrazíme k domovu.“

Během několika málo minut byly oba stroje ve vzduchu a línaly

se nízko nad neklidnou mořskou hladinou severozápadním směrem.

Počasí bylo stále pochmurné, ale mraky se již poněkud zvedly a na

mnoha místech se roztrhaly, což se Bigglesovi velice hodilo. Ač letě-

li volným prostorem, držel se stále blízko mračen připraven vyhledat

v nich úkryt, jakmile by začalo hrozit nebezpečí.

Neviděli však nic, co by byť jen vzdáleně připomínalo loď nebo

letoun, a během dvaceti minut letu na plný plyn se dostali na dohled

svého dočasného skalnatého domova. Moře, ačkoliv nebylo v žád-

ném případě tak klidné, jak by si přáli, se výrazně utišilo, a přistání v

zátoce nepředstavovalo žádnou velkou obtíž nebo nebezpečí.

Aniž by dával najevo zvláštní potěšení nad jejich bezpečným

návratem, doroloval Biggles do jeskyně a hlasitě se sháněl po Bri-

nym.

Místo něj na jeho volání odpověděl seržant Smyth.

„Kde je Briny?“ zeptal se Biggles.

„Ten odjel, pane,“ odpověděl Smyth.

„Odjel? Jak to myslíte – odjel?“

„Myslel si, že jste přistáli někde na moři. Věděli jsme, že nemá-

te dost benzínu, abyste zůstali celou tu dobu ve vzduchu, tak si vzal

člun a jel vás hledat. Zůstal jsem zde pro případ, že se vrátíte.“

Biggles se vážně zahleděl na seržanta. „Potom ví jenom Bůh, co

se s ním stalo,“ zamumlal. „Kdy odplouval?“

- 58 -

„Právě před polednem, pane.“

Biggles udělal zoufalé gesto. „V tom případě je bez paliva on.

Když zjistil, že pro jeho člun je moře příliš rozbouřené, hledal patrně

úkryt před větrem. Jenomže teď s tím nemůžeme nic dělat,“ dodal po

krátkém pohledu směrem k východu z jeskyně. „Je už skoro tma.

Podíváme se po něm ráno – pokud se tedy v noci nevrátí sám. Bude

lepší, když se podíváte na naše stroje. Přišli jsme o Dinga. Mimo-

chodem, než jsme odstartovali, říkal jsem Royovi, aby odeslal zprá-

vu, že jsme získali německý námořní kód. Nevíte, jestli ji odvysílal?“

„Ano, pane. Zpráva byla přijata.“

„Dobře.“ Biggles se obrátil k Gingerovi. „Jdi se převléct, sype

se z tebe sůl,“ řekl. „Pak za námi přijď do jídelny. Měli bychom ko-

nečně něco sníst.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

ALGYHO PŘÍHODA

Když se druhého dne ráno Biggles dověděl, že se Briny v noci

nevrátil, zařídil ihned příslušná opatření pro zahájení pátrání. „Je to k

vzteku, protože bychom se měli zabývat docela jinými věcmi,“ řekl

Algymu. Vyčerpaný Ginger dosud spal. „Měli bychom také pro-

zkoumat ten písečný jazyk a zjistit, kvůli čemu tam je ta tabule,“

pokračoval. „Mohli bychom tam, při trošce štěstí, narazit na Leipzig

a podebrat ho trochu pod žebry. A potom, nemám žádnou velkou

radost z toho létání ve dne. Takhle nás dříve nebo později najdou.

Původně se mělo létat výhradně v noci. Jenže je tu stále ještě mož-

nost, že Briny přežil, toulá se někde kolem, a nemůžeme proto udělat

nic jiného, než ho hledat. Gingera není nutné budit. Necháme ho od-

počinout. Dva stroje nám musí stačit. Vždycky by měl být jeden v

záloze. Nechám mu zde vzkaz, aby zůstal kde je, dokud se nevrátí-

me.“

„Nejlepší bude, když se vydáme různými směry,“ navrhl Algy.

„Určitě,“ řekl Biggles. „Hledal nás jižně odtud a bouře přišla od

severu, takže by také zahnala člun k jihu. Beru si na starost jihozá-

pad. Ty prohledáš jihovýchod.“

Aby nedošlo k omylu, vyznačil na mapě oba úseky tužkou.

- 59 -

„Pokud najdeme člun, a nebude příliš daleko, můžeme ho zkusit

přitáhnout – ovšem jen tehdy, když bude moře klidné. Jestli tomu

bude jinak, vyzvedneme Brinyho a člun oželíme. Sbal se, poletíme!

Jsem rád, že se počasí zlepšilo, ale v téhle roční době se na to zlepše-

ní nedá moc vsázet. Mimochodem, nechal jsem Roye dešifrovat

všechny německé zprávy, které zapsal. Mohly by obsahovat ledacos,

kvůli čemu bychom se neměli příliš vzdalovat.“

Během několika minut byly oba jejich stroje – Willie-Willie i

Didgeridoo – ve vzduchu a vzdalovaly se každý ve svém kurzu od

základny. Obloha byla čistá až na potrhané pruhy závojovitých obla-

ků ve značné výšce, ale i ta se jim brzy ztratila z dohledu.

Algy podle dohody pokračoval v letu na jihovýchod, a když vy-

stoupil na pět tisíc stop, začal pozorně sledovat povrch moře pod

sebou. Táhlo se od obzoru k obzoru beze stop života.

Letěl beze spěchu po dvacet minut v daném kurzu a potom začal

kroužit ve stále se rozšiřující spirále, ale nikde po zmizelém člunu

nespatřil ani stopu. Daleko směrem na jihovýchod označovala tmavě

zelená čára německé pobřeží, od něhož se snažil držet dál, protože se

snažil za každou cenu vyhnout nepřátelskému útoku. Náhle však jeho

pozornost upoutal jakýsi plovoucí vrak, a pokud jej chtěl prozkou-

mat, nezbývalo mu nic jiného, než se přiblížit k pobřeží. Brzy zjistil,

že nejde o vrak hledaného člunu, a již se chystal obrátit stroj nad

otevřené moře, když si uvědomil, že zem na jihu není pevnina, ale

dlouhý písečný jazyk, na němž přistáli předchozího dne.

Když se nad tím zamyslel, napadlo ho, že není vyloučeno, aby

se Briny dostal právě sem, neboť vítr vanul od severu. Protože po

včerejší vynucené návštěvě věděl, že místo je pusté, rozhodl se, že ho

prozkoumá. Nehrozilo tam velké nebezpečí. Neztratil proto písečnou

výspu z dohledu a opatrně se k ní přibližoval, přičemž se držel co

nejdále od ní nad otevřeným mořem. Urazil tak podél ní asi tři míle,

až z dálky rozeznal záliv, v němž přistáli. A v té chvíli ho upoutal

pohyb. Od dun se oddělila tmavá tečka. Byla to lidská postava, běžící

ke břehu.

Algy musel blíž. Z místa, kde se nacházel, nedokázal rozeznat

víc, než že je tam člověk. Bylo však velmi málo pravděpodobné, že

by se nepřátelská pobřežní hlídka takto vystavovala návštěvníkům, a

z toho vyplýval jen jediný závěr. Ten člověk chtěl, aby si ho z letadla

- 60 -

všimli! Vzápětí to bylo ještě jasnější – postava divoce mávala ruka-

ma! Algy ubral plyn a zamířil s klesajícím strojem k písečné výspě.

Nezamýšlel ihned přistát, chtěl se jen přesvědčit, zda skutečně vidí

ztraceného námořníka. Byl si tím už téměř jist, protože si nedokázal

představit, kdo jiný by tam mohl být, přece jen tu však zbýval stín

pochybností, který ho nutil k opatrnosti. Třeba proto, že nikde u bře-

hu neviděl motorový člun…

Když se pak klouzavým letem snášel nad táhlou písečnou pláž,

náhle bylo vše jasné. Dole byl skutečně Briny! Křepčil po břehu jako

by nadšený Pátek vítal Robinsona Crusoe. Bleskovou prohlídkou

pobřeží se Algy ubezpečil, že nic nebrání přistávacímu manévru a v

následujících minutách zpomaloval Didgeridooa hladině zálivu a

blížil se ke ztroskotanci.

Briny se s širokým úsměvem na rtech dobrodil k letadlu v čase

téměř rekordním. „Jak jste věděl, kde mne najít, pane?“ otázal se a

zasalutoval.

„Nevěděl jsem nic,“ přiznal se Algy upřímně. „Ale jak jste se

sem dostal vy? Kde máte člun?“

„Nevím, kde je, pane,“ prohlásil Briny. „Hádám, že je v pekle.

Já jsem sem připlaval.“

„Připlaval? Jak to myslíte?“

„Nojo, pane, jak říkám. Bouřka mě chytla jako nic a hezky si se

mnou pohrála. Nedalo se s tím nic dělat, i když vzpomínám si, jak

jednou na Tresčím mysu…“

„Na Tresčím mysu teď nezáleží,“ přerušil ho Algy. „My jsme

teď tady! Kde je ten člun?“

„No jak jsem řek’, pane. Držel jsem se ho, dokavad to šlo. Pak

mi došel benzín, a byl jsem vydanej moři napospas, jak by se asi dalo

říct. Pak jsem kápl na tohle místo a napadlo mě, že by mi bylo líp,

kdybych se dostal na břeh. Nemoh jsem se sem dostat s člunem, tak

jsem ho nechal tuleňům a doplaval sem bez něj. Dalo mi to dost za-

brat.“

„Musel jste přitom mít duši na jazyku,“ uznal Algy.

„Jo,“ přiznal Briny. „Málem jsem ji polknul!“

„To by bylo ještě horší, než kdybyste ji vyplivl ven,“ zamumlal

sarkasticky Algy. „A co se tedy stalo s tím člunem?“

„Asi ho vzal proud, než jsem se dostal na břeh. Pak jsem běžel

- 61 -

na tuhle stranu, jak nejrychlejc to šlo.“

„Proč jste běžel? K čemu bylo třeba spěchat?“

„No, nebudete tomu věřit, pane, ale uviděl jsem zrovna proti so-

bě německej parník Leipzig, Poznal jsem ho hnedka. Pamatuju si ho,

jednou jsem ho viděl v přístavu…“

„Zkraťte to. Kde je Leipzig teď?“

„Zkysnul na mělčině, pane, na začátku průlivu asi čtyři míle po

pobřeží. Řek’ bych, že se na ni navezl za tmy při odlivu. Možná od-

razí, až přijde příliv. A pak je tu ještě něco, ale tomu byste neuvěřil,

kdybyste do toho nenarazil zrovna nosem jako já, věřte mi, pane. Za

druhým zálivem je velkej hangár!“

„Jaký hangár?“

„Barák velkej jako je hangár na letadla, ale ne tak vysoký. Pře-

malovali ho na žluto a na zeleno. Stojí u břehu v tak šikovný zátoce,

jakou si jenom umíte představit.“

„Co je v tom hangáru?“

„Nezkoušel jsem to, pane. Když jsem tam byl, byla tma. Ležel

jsem v písku kus od něj a počítal jsem s tím, že se na to kouknu po-

řádně, až bude světlo, protože by u něj mohl bejt člun. Blíž jsem se

ale bál. No a pak jsem uviděl vás, a frčel dolů ke břehu. To jste už

sám viděl.“

„Našel jste v té ,zemi nikoho’ ještě něco?“

„Ne, pane, to je všecko.“

Algy rychle přemýšlel. Zmizení člunu bylo vysvětleno, ale více

ho zaujal Brinyho objev hangáru. Zdálo se mu nad slunce jasnější, že

jde o utajené skladiště, což dokazovala také tabule zakazující vylo-

dění v těchto končinách. Brinyho popis hangáru byl neurčitý a Algy

si uvědomoval, že když již je na místě, měl by získat mnohem

podrobnější informace, neboť námořnictvo bude vyžadovat detaily.

„Jak daleko je ten hangár?“ zeptal se.

„Řek’ bych, že tak míli, pane.“

„A žádnou hlídku jste tam neviděl?“

„Ani živou duši.“

„V tom případě se tam podíváme. Nastupte si.“

Briny sebou trhl. „Kam mám nastoupit, pane?“

„Ke mně! Kam jste myslel, Briny? Nebo tu někde vidíte loď?“

„Ne, pane. Já do letadla, pane?“

- 62 -

„Ano, vy! Nezdržujte!“

„Nechcete tam ale letět, že ne, pane?“

Algy se nehodlal zdržovat řečmi. Bez okolků vecpal Brinyho na

zadní sedadlo a když se usadil sám, přidal plyn a vyrazil podél po-

břeží.

„Zpomalte, pane,“ vykřikl náhle Briny. „Je mi na zvracení!“

„Ovládejte se!“ okřikl námořníka Algy.

Pokračoval v jízdě po hladině, neboť nestálo za to vzlétnout,

vzdálenost, kterou měli před sebou, byla krátká. Po pár minutách se

před nimi objevil hangár a Algy zjistil, že Brinyho popis byl přesný.

Stavba byla nízká a dlouhá, a zabírala značnou část území mezi du-

nami na okraji malé zátoky, která byla tak pravidelného tvaru, až se

zdálo, že byla vytvořena uměle. Budova se nacházela na samém bře-

hu a bylo na první pohled zřejmé, že za přílivu by se loď s malým

ponorem dostala až k velkým posuvným vratům. Všechno bylo tak

dokonale zamaskováno barvami shodnými s okolím, že bylo možné

proletět kolem dost nízko, aniž by pilot cokoli zpozoroval. Budova

vyhlížela zcela opuštěně.

Když Algy poznal, že se s hydroplánem nedostane k hangáru po

souši, kde mu překážely duny, zasunul kola podvozku, a opatrně se k

němu blížil po hladině, připraven odstartovat, jakmile by se kdokoli

objevil. Byl však přesvědčen, že pokud by tu byl strážný, hluk blíží-

cího se stroje by ho určitě přivolal. Nepolevil však v ostražitosti a

přibližoval se velice pomalu, než jeho Didgeridoo zastavil u dřevě-

ného přistávacího mola před vraty.

„Jděte tam a rozhlédněte se, zda tam opravdu nikdo není,“ řekl

Brinymu. „Zůstanu tady pro případ, že by k něčemu došlo. Bude-li

čistý vzduch, připojím se k vám.“

Briny byl brzy zpět. „Nikdo tam není, pane,“ ohlásil.

„Co je v tom hangáru?“

„Nevím, pane. Nemá to okna.“

„Divné,“ řekl Algy. „Hádal bych, že kvůli osvětlení tam nějaká

budou.“ Vystoupil a zkusil vrata, ale byla zamčená.

Briny mezitím vylezl na vrchol duny, která byla tak vysoká, že z

ní bylo možné prohlédnout budovu seshora. „Nahoře na střeše jsou

střešní okna,“ oznámil.

„Střešní okna obvykle bývají na střeše, Briny,“ usmál se Algy.

- 63 -

„Bude nejlepší, když se tam podívám. Vysaďte mě.“

Brzy byl na střeše, která byla, stejně jako celá budova z vlnitého

plechu. Když se připlazil ke střešnímu oknu, nahlédl jím dovnitř.

Chvíli neviděl nic, protože uvnitř panovalo hluboké šero. Postupně

však rozeznával jednotlivé detaily, a došel k závěru, že hangár je ve

skutečnosti skladištěm námořnictva. Podle torpéd a úctyhodných

pyramid sudů usoudil, že slouží hlavně ponorkám. Když poznal, že

víc neobjeví, sklouzl dolů.

„Podle mého je to skvělý terč pro bomby,“ řekl, když se vraceli

ke stroji. „A čím dřív jich sem hrstku shodíme, tím lépe,“ dodal.

„Pokud se nám nálet podaří, ponorky, které sem připlují a budou se

spoléhat na skladiště, tvrdě narazí. Napadlo mne, že i ponorka, kte-

rou jsme poslali ke dnu, mířila právě sem. Pojďte, vrátíme se. Podá-

me zprávu veliteli.“

Algy, velice spokojený s výsledkem svého pátrání, obrátil nos

Didgeridoo k ústí zátoky. Přidal plyn, a aniž by dbal na Brinyho ná-

řek, odstartoval směrem k základně. Ostatně – Briny se letadlu rychle

přizpůsobil.

Pilot ve snaze o co nejrychlejší návrat, hledal nepřátelská plavi-

dla pouze na obzoru před sebou a věnoval jen malou pozornost hla-

dině moře pod letounem. Proto, když mu Briny klepl na rameno a

ukázal dolů, podíval se tam a trhl sebou úlekem. Na vlnách moře se

pohupoval vrak letadla. Úlek se změnil v děs.

Ubral plyn a sklouzl po křídle k hladině. Ve výšce tisíce stop se

potvrdily jeho nejhorší obavy. Vrak na mírně se vlnícím moři byl

označen červenobílomodrými výsostnými znaky všech britských

letadel. Pak si vzpomněl, že nedaleko ztratili Dinga a na vteřinu pocí-

til úlevu. Mohl to být právě on! Jenomže vzápětí si uvědomil, že to

tak není. Gingerův letoun Biggles zapálil a na plovoucích troskách

neviděl po požáru ani stopy…

Neváhal. Přistál na hladině a doroloval k vraku. Tam postačil

jediný pohled, aby si ověřil, že ty nejhorší obavy jsou na místě. Voda

skutečně nějakým zázrakem nadnášela jejich stroj, a pokud by Algy

potřeboval důkaz jeho totožnosti, byl jím obraz bumerangu na trupu

a nápis Willie-Willie!

Bigglesův stroj!

Příčina jeho současného stavu byla naprosto zřejmá – v trupu a

- 64 -

na křídlech zely díry po střepinách protiletadlových granátů.

Pobledlý Algy ze sebe strhl leteckou bundu, ponořil se do vody

a naslepo nahmatal kabinu. Kryt by odklopen a kokpit byl prázdný.

Vynořil se, zalapal po dechu a vylezl na bližší plovák vlastního leta-

dla, odkud hleděl na vrak jako by nemohl uvěřit vlastním očím. Ne-

byl schopen slova. Bylo jasné, že Biggles byl sestřelen. Podle počtu

zásahů a stavu letadla byl nepřátelský útok drtivý. Nechtěl tomu

všemu věřit, ale před chmurným důkazem, který před ním ležel v

mořské vodě, se utéci nedalo.

Potom Briny objevil, že chybí motor. „Vypadá to, jako by ho

odsekali sekyrkou, pane,“ řekl zasmušile.

„Sekyrkou ne,“ odpověděl utrápeně Algy. „Biggles asi dokázal i

s děravým strojem přistát. Připluli Němci, které motor zajímal, a vy-

montovali ho. Proto se také letadlo nepotopilo.“

Odmlčel se. Nebylo co dodat. Minuty míjely a on pořád stál na

plováku a otupěle zíral na vrak. Nakonec pochopil, že nemá jediný

důvod k tomu, aby zde dále zůstávali, a přestože se mu z tohoto mís-

ta nechtělo, pomalu se vrátil do kokpitu. Očima bloudil okolo po

pusté hladině.

Briny uhodl, co hledá. „Tělo nemá cenu hledat,“ řekl chraplavě.

„Potopilo se. Pamatuju si, jak v úžině…“

„Vracíme se!“ přerušil ho drsně Algy. Odstartoval a letoun se na

plný plyn řítil směrem k základně.

„Kde je pan Hebblethwaite?“ zeptal se Smytha, který jim přibě-

hl naproti po kočičí lávce.

„Vůbec nevím, pane,“ zazněla nečekaná odpověď. „Několik ho-

din jsme ho neviděli.“

„Není možné, aby odletěl s velitelem?“

„Ne, pane. Velitel se ještě nevrátil.“

„Obávám se… že se sotva vrátí,“ řekl pomalu Algy. Pohlédl na

Ptakopyska, náhradní letoun, který se doposud nacházel na svém

úvazišti. „Ale Ginger tu musí někde být!“

„To jsme si také mysleli, pane, ale nenašli jsme ho.“

Briny se seržantem v rozpačitém tichu sledovali, jak si Algy po-

voluje řemínek letecké přilby a zapaluje si cigaretu.

„Válka pokračuje,“ řekl pak Algy. „Nezastaví se jen proto, že

náš velitel je pohřešován. Teď velím já. Zavezte moje letadlo pod

- 65 -

jeřáb, zavěšte torpédo a doplňte palivo!“

„Vy zase odlétáte, pane?“ otázal se seržant.

„Ano,“ odpověděl krátce Algy. „Bude nejlepší, když se pořádně

rozhlédnete po panu Hebblethwaitovi. Mohl někam spadnout a zranit

se. Až ho najdete, řekněte mu, ať tu vyčká, dokud se nevrátím. To je

vše.“

Seržant zasalutoval. „Ano, pane.“

KAPITOLA DESÁTÁ

GINGEROVO PÁTRÁNÍ

Kdyby Ginger věděl o Algyho tragickém nálezu, jeho duševní

rozpoložení by se ještě zhoršilo, ačkoli by zprávě v prvé chvíli asi

odmítl uvěřit.

Ráno ho probudilo dunění dvou letounů, které vyrážely hledat

námořníka. Tušil, za jakým cílem startují, a spěšně si natáhl kalhoty,

aby se šel přesvědčit o správnosti své domněnky. Venku se srazil se

seržantem, který mu tlumočil Bigglesův rozkaz, aby se nevzdaloval,

dokud se pátrací skupina nevrátí.

Znechucen hloupým pocitem, že vše zaspal, vrátil se Ginger na

ubikaci, dooblékl se a nasnídal. Pak se potuloval po základně skoro

celou hodinu a zabíjel čas prohlídkou skladišť a návštěvou Roye ve

vysílací místnosti. Znuděně se vydal směrem k jídelně, když si uvě-

domil, že teď má tu pravou příležitost probádat konec jeskyně – ani

ne tak z nějakého určitého důvodu, jako spíš z čiré zvědavosti. Ze

skladu si proto vzal baterku a vydal se směrem do nitra jeskyně po

kamenné suti, začínající tam, kde končila vodní hladina. Uvědomil

si, že by měl oznámit seržantovi, kam jde, pro případ, že by se stroje

vrátily před jeho příchodem. Potom si ale řekl, že je to nepravděpo-

dobné, a pokračoval v cestě.

Je často fascinující, i když zhola zbytečné, uvažovat o tom, co

by se stalo, kdyby se některé věci sběhly jinak, než tomu bylo ve

skutečnosti. Nebo se zamýšlet nad dalekosáhlými důsledky činů,

které se v okamžiku, kdy se odehrály, zdály být zcela nicotnými. Tak

tomu bylo i v Gingerově případě. Kdyby se vrátil a uvědomil Smytha

o cíli své cesty, věděl by seržant, kam odchází, oznámil by vše Al-

- 66 -

gymu, a ten, místo odletu s torpédem pod letounem, by se nejdřív

pokusil zrzka najít, aby mu sdělil zprávu o nálezu vraku Bigglesova

stroje. Ginger se však nevrátil, a když postupoval po kamení vpřed,

neuvěřil by, jaké následky přinese jeho jednání. Je zcela jisté, že his-

torie letky „Z“ by se odvíjela úplně jinak, než tomu následně bylo.

Objevil to, co sám tušil. Za plochým skalním povrchem, na

němž byla vybudována základna, se strop jeskyně prudce snižoval a

celá jeskyně se ze všech stran zužovala, až z ní nakonec nezbylo víc

než uzoučký tunel, jehož dno bylo poseto kamennou drtí ze skal vy-

stavených staletému vlivu počasí. Nechápal důvod, protože slaná

mořská voda se sem nedostávala. Ta končila kalnou lagunou hned za

skladištěm. Předpokládal ale, že nejvyšší příliv dosahuje dále do nitra

ostrova, než se původně domnívali, a v duchu si řekl, že na to bude

muset upozornit Bigglese. Bylo totiž možné, že v takovém případě

by bylo skladiště zatopeno.

Jeskyně se neustále zužovala, takže očekával, že každou chvílí

skončí. Byl o tom tak přesvědčen, že již uvažoval o návratu, ale jeho

zvídavost a všetečnost mu nedala. Vmáčkl se ještě do dutiny, kterou

považoval za poslední a posvítil si baterkou. K velikému úžasu zjis-

til, že jeskyně nekončí, a ačkoli se nijak nerozšiřuje, její stěny prudce

stoupají. Strop dosahoval takové výšky, že se tam kužel světla z ba-

terky ztrácel!

Obraz, který se mu naskytl, připomínal obří prasklinu, jejíž stě-

ny stoupaly vzhůru. Jak boky, tak i dno soutěsky měly vysoký lesk,

který Ginger přisoudil účinkům vody. Zarazilo ho to, neboť nečekal,

že by mořský příliv mohl dosáhnout tak vysoko. Udělal ještě několik

tápavých kroků vpřed, a klíč k celé záhadě měl před sebou. Šlápl na

cosi měkkého, a když si posvítil pod nohy, uviděl ve světle baterky

ležící zdechlinu mořského racka. Na tom nálezu by nebylo nic tak

pozoruhodného, protože venku na skalách jich sídlila hejna, ale Gin-

gerův rozum odmítal přijmout hned první vysvětlení – že se sem totiž

racek dostal neproniknutelnou tmou jeskyně. Proč by to dělal? Nikdy

neviděl racka v jeskyni, a ani si neuměl představit, co by v jeskyni

hledal. Proč by vletěl tak daleko, aby tu pak bídně zahynul?

„Ne,“ tiše zabručel. „Takovou hloupost jako já by chytrý racek

nikdy neudělal. Nějak se sem ale dostat musel!“

Na otázku jak k tomu došlo, našel jedinou rozumnou odpověď.

- 67 -

Jeskyně musela mít druhý vchod, kterým se sem dostávala i voda,

jež, jak je obecně známo, neteče do kopce! Příliv by se sem mohl

dostat z jiné strany a zanést sem mrtvého ptáka, pravděpodobnější

však bylo, že voda do jeskyně pronikla shora.

S pomocí světla baterky prozkoumal okolí a jen pár kroků vlevo

našel, co hledal. V prohlubni na dně se zaleskla kaluž. Smočil v ní

prst, ochutnal, a zjistil, že voda se dá pít – nebyla v ní ani stopa po

soli. Vysvětlení záhady bylo prosté. Někde vpředu, spíše však naho-

ře, je ve skále otvor, kterým sem vniká dešťová voda.

Pokračoval nyní s novou chutí v pátrání, protože se zdálo být

pravděpodobně, že objevil cestu na vrchol skály. Pokud tomu tak

skutečně bylo, mělo by to pro ně nedocenitelný přínos v možnosti

sledovat mnohem větší plochu moře kolem ostrova, než bylo možné

z ústí jeskyně. Vyrazil dál, protože by se tuze rád přesvědčil, zda se v

předpokladu nemýlí.

Dno příkře stoupalo, což zvyšovalo zrzkovu jistotu ve víře, že

skalní trhlina vede na vrchol skály. Cesta nebyla snadná, protože

nejen že stále ostře stoupal, ale často byl nucen strčit baterku do

kapsy, aby si uvolnil obě ruce k výstupu po hromadě břidlicové suti

nebo přes do hladka omletý balvan. Nesetkal se však s žádnou váž-

nější překážkou, dokud nebyl naráz zastaven skalním převisem vyso-

kým asi dvanáct stop, který mu přehradil cestu. Když ho blíže ohle-

dal, došel k závěru, že nemůže být daleko od vrcholu, neboť po kraji

skály tekl souvislý potůček vody. Určitě se tu neobjevil včera, proto-

že kámen po němž stékal, byl vyhlazený jako leštěný mramor. Skálu

pokrýval nazelenalý sliz, a aby to měl Ginger ještě těžší, nikde nebyl

jediný výstupek.

Zklamán objevem zdánlivě nepřekonatelné překážky těsně před

dosažením úspěchu, se Ginger posadil. Nabíral dech a zamýšlel se

nad možností jak překonat překážku. Brzy jej něco napadlo. Kolem

ležela spousta kamenné suti. Začal tedy sbírat kameny a vršit je na

sebe jako mohylu, z jejíhož vrcholku se dostane přes skalisko. Dál už

to bude opět poměrně snadné. Alespoň si to myslel.

Jak velice se mýlil, zjistil hned, jak vylezl na okraj skály a odra-

zil se nohama od nepořádně postavené mohyly. Kameny ten nápor

nevydržely a sesypaly se zpět ke dnu jeskyně a Gingerovo srdce se

rozbušilo strachem. V prvním okamžiku měl pocit, že se dolů řítí

- 68 -

celá jeskyně. Vzápětí pochopil, jaké bude mít problémy s cestou

zpět. A to byla jen první katastrofa, protože když se soukal přes skal-

ní převis, vypadla mu z kapsy baterka a následovala kameny řítící se

jeskyní dolů.

Vytáhl se rukama nahoru a proklel svou neopatrnost. Pak si sedl

na skálu, aby nabral dech. Kolem vládla tma. Měl docela nahnáno a

přemýšlel, zda bude lepší pokračovat nahoru, nebo se pokusit o ná-

vrat. Bylo mu jasné, že sestup ze skály, na niž se tak pracně dostal,

nebude ničím jednoduchým. Dokonce i když se mu podaří sestoupit

dolů nezraněn, a najde dole rozbitou baterku – to bylo více než prav-

děpodobné – bude cesta zpět jeskyní pomalá a únavná. Vzpomněl si

s úlevou, že má v kapse krabičku zápalek. Když si ale chvatně pro-

hledal kapsy a našel ji, zjistil ke svému nezměrnému zklamání, že

uvnitř jsou všeho všudy tři zápalky!

Věděl, že je na své objevné výpravě mnohem déle, než původně

zamýšlel, a že by se měl vydat nazpět a nechat si další průzkum na

dobu, až bude lépe vybaven. Skutečně se už rozhodl pro návrat, když

náhodou pohlédl do tmy vpředu a uviděl kousek od sebe šedivý pruh,

známku odraženého světla. Neznamenalo to nic jiného, než že je na

konci té příšerné ulity.

Za těchto okolností by bylo pošetilé vracet se zpátky. Zrzek udě-

lal pár kroků vpřed… a šlápl do prázdna!

Když ucítil, že padá, vyvinul šílené úsilí o udržení rovnováhy.

Bylo však již pozdě a v příští chvíli dopadl s ostrým výkřikem děsu

do ledově studené vody.

Pád do tůně s ledovou vodou je vždycky nepříjemná záležitost,

ale když se to člověku přihodí v naprosté tmě a na takovém místě, na

jakém se nyní Ginger nacházel, je to příšerné. Nebyl schopen dosáh-

nout na dno, což ho přinutilo plavat. Instinktivně zatápal po skále, z

níž spadl, ale přineslo mu to jen rozčarování. Skála byla hladká jak

naleštěný náhrobní kámen a horní okraj byl výše, než kam mohl do-

sáhnout.

Nebýt paprsků světla, byla by jeho situace skutečně hrozivá. By-

lo to až podivné, ale Ginger měl nyní větší hrůzu ze tmy, než z toho,

že se tu může utopit. Vynaložil proto všechny síly, aby se dostal ke

světlu. S nevýslovným ulehčení již po několika tempech zjistil, že

dosáhne nohama na dno, a sunul se vodou k vytouženému světlu.

- 69 -

Cítil, že před šílenstvím ho může zachránit jedině denní svit!

Když se přiblížil k místu, odkud světlo vycházelo, výrazně se

rozjasnilo. Konečně se prodral k otvoru a uviděl něco, v co již pře-

stával doufat. Byla to modrá obloha a Ginger měl na jazyku slova

díkůvzdání. Vytáhl se z vody, postavil se a chtěl vykročit.

Jenže pokus vstoupit do světla, se mu málem stal osudným, ne-

boť si neuvědomil, do jaké se dostal výšky. Strnul s nakročenou no-

hou a vytřeštěně civěl na propast. Stál v jakémsi skalním okně a měl

před sebou propast, spadající do hloubky dobrých čtyř set stop! Jed-

nu hrůzu vystřídala druhá! Zalapal po dechu a při pohledu do hlubiny

padl na kolena.

Chvíli se nehýbal, přemáhal svou slabost, a pak ho rozzuřilo, že

se tomu tak poddal. Až když se uklidnil, zamyslel se nad svou pozicí.

Viděl vrchol nad sebou a pochopil, že trhlina nekončí na vrcholku

homole, ale asi dvacet stop pod ní. Všiml si také, že ač těch posled-

ních dvacet stop tvoří příkrý sráz, povrch skaliska je drsný a skýtá

řadu úchytů pro šikovné prsty. Zkušený horolezec by se mohl dostat

snadno nahoru. Zrzek byl však všechno možné, jen ne zkušený horo-

lezec, a pouhá myšlenka na tu krátkou, zato však hrůzostrašnou cestu

vzhůru, nedělala jeho žaludku dobře. Navíc ho tlačila kolena.

Posadil se a pokradmu pohlédl hluboko dolů na skalní útesy pod

sebou, nedokázal z nich však vypozorovat žádné vodítko, pokud šlo

o vzájemnou polohu jeho vězení a zátoky. Jediné, co viděl, byla

změť býlím porostlých skalisek, do nichž s železnou pravidelností

narážely vlny. Z výšky, ve které byl, vypadaly jako bezvýznamné

čeření hladiny. Nad ním potom po obloze bezcílně bloudily nicotné

bílé tečky – rackové. Zbytek Gingerova výhledu tvořilo jen ploché

rozlehlé moře, nekonečná plocha zelené vody táhnoucí se do dáli, až

k zamlženému obzoru.

Další věcí, která mu vytanula na mysli, byl zdroj vody, která pl-

nila podzemní jezero, neboť hned pochopil, že oknem, kterým se

dostal na světlo, voda nepřitékala. Učinil proto několik opatrných

kroků zpět do jeskyně, a prozkoumal podrobněji její strop. Řešení

však objevil spíše sluchem než zrakem. Zurčení pramínku mu objas-

nilo, že voda přitéká droboučkými prasklinami ve skále a je odvádě-

na do přírodní nádrže, která za velkých dešťů musí přetékat s důsled-

ky, které již zaznamenal.

- 70 -

Protože zde již nebylo nic, co by stálo za sledování, zamyslel se

nyní Ginger skutečně vážně nad svým stavem. Nebylo to veselé. Třá-

sl se zimou, což nebylo nic divného, neboť byl opět promočený na

kůži – podruhé během několika hodin. Obával se rovněž důsledků

své dlouhé nepřítomnosti na základně. Věděl, že tam bude příčinou k

poplachu, jenž může narušit Bigglesovy plány. Všechny možnosti

jak se vyšplhat na vrchol skály nakonec zavrhl. Bylo proto jasné, že

jediná cesta odsud je shodná s tou, po níž přišel, ač mu to udělá potí-

že, kterých se předem děsil.

Především musel přeplavat hnusně studené jezero bez jakékoli

jistoty, že na druhé straně najde nějaký výstupek. Pokud ho tam na-

jde, byla otázka, zda se na něj dokáže vyšplhat. Za předpokladu, že v

prvém kole uspěje, čekala ho drsná zkouška pádem z dvanácti stop

úplnou temnotou na kamenité dno. Zápalky mu po lázni, kterou pod-

stoupil, nebyly k ničemu. S nepříjemným mrazením si uvědomil, že

kdyby se při pádu zranil, s největší pravděpodobností zemře za okol-

ností, na něž raději nemyslet. Jako ten racek! Nebylo divné, že čím

víc o tom přemýšlel, tím méně se mu to řešení líbilo a tím zoufaleji

pátral po jiné variantě.

Když obrátil zrak k obloze, dostal nápad, že bledé slunce by

mohlo mít dostatečnou sílu, aby vysušilo jeho zápalky. Když se mu

podaří je vysušit, jejich přeprava přes jezero by se mu mohla zdařit,

pokud je ovšem znovu nenamočí. S hlavou plnou báječných nových

nadějí vytáhl krabičku, vyjmul tři zápalky, a položil to všechno na

místo, kam dopadal sluneční svit. Potom ustoupil a byl odhodlán

vyčkat výsledku. Čekal, prochladlý a v nepohodě, když k jeho uším

dolehl zvuk, který připoutal jeho pozornost k obloze a k obzoru, a

vyburcoval ho z rozjímání. Bylo to vzdálené bzučení leteckého mo-

toru. Současně uviděl letoun, ve kterém brzy rozeznal jeden z jejich

strojů. Mířil přímo k ostrovu!

„Hrome!“ zavrčel zrzek, když pochopil, že pokud letadlo udrží

dosavadní kurz, proletí jen v malé vzdálenosti od něj. Kdyby tak do-

kázal upoutat pilotovu pozornost, změnilo by to od základů jeho bíd-

nou situaci. Netušil ovšem, kdo letoun pilotuje a nemohl vůbec nic

vědět o tragickém Algyho nálezu. Myslel jenom na to, že by se pak

lidé na základně dovtípili, kde ho hledat a vyrazili by mu na pomoc.

Dokonce i kdyby nenašli trhlinu, mohl by alespoň toho, kdo poletí

- 71 -

kolem, gestikulací požádat o to, co potřeboval nejvíce – jídlo, provaz

a novou baterku.

Když se však zahleděl na přilétající stroj, uvědomil si, že naděje,

že by ho pilot spatřil, je mizivá. Pilot sice, při obletu vrcholu skály,

mohl na ni pohlédnout, ale těžko se dalo počítat s tím, že se bude

podrobněji zabývat prohlídkou útesu. Neměl k tomu ani ten nejmenší

důvod! Pilot, letící kolem, by si ho všiml snad jenom tehdy, kdyby se

Ginger dostal až na vrchol homole a ukázal se mu proti obloze. Zrzek

se rychle otočil a znovu se pozorně zadíval na možnost výstupu.

Nyní, když si již zvykl na závratnou výšku, v níž se nacházel,

nepřipadl mu výstup tak hrozný, a tak, snad ještě dřív než se rozhodl

to zkusit, stál na prvním výstupku, šátral prsty po skále a hledal pev-

ný úchyt. Když ho našel, posunul nohy o kus výš a opět nahmatal

pevný výstupek. Tak pokračoval, aniž by si troufl byť jen jednou

sklouznout zrakem pod sebe. Upíral oči výlučně na blížící se horní

okraj srázu.

Když konečně dosáhl na vrcholovou skálu, supěl strachem a

námahou. Hluk letadla už zněl velmi blízko a zrzek vyplašený tím, že

to nestihne, vytáhl se nahoru a pravou paži mu zkroutila křeč. Našel

zde malou plošinu, překulil se na ni, vyskočil a vytřepával si bolest z

ruky, nebo snad mával… Sám to nevěděl. Letadlo hřmělo nedaleko

něj a Ginger pochopil, že je pozdě, že stroj již vrcholek minul. Sklesl

na skálu.

Zachvátilo ho znechucení a zklamání. Posadil se, podepřel si

hlavu dlaněmi a sklíčeně se zahleděl na pustou mořskou pláň…

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

BIGGLESOVA PŘÍHODA

Když Biggles odstartoval hledat Brinyho, jediná obava, která ho

trápila kromě přirozeného strachu o ztraceného námořníka, se týkala

skutečnosti, že donuceni okolnostmi podnikají stále více denních

letů, než měl kdy v úmyslu. Mnohem více, než měl v úmyslu plu-

kovník Raymond, a určitě mnohem víc, než bylo bezpečné, pokud

měla být základna udržena v tajnosti. Smysl pro opatrnost letci napo-

vídal, že pokud budou za denního světla létat v sousedství nepřátel-

- 72 -

ských hranic tak často, musí dříve nebo později počítat s tím, že bu-

dou zpozorováni a vzbudí podezření nepřítele. Už nyní musela jejich

činnost upoutat značnou pozornost, uvažoval pilot, když pokračoval

ve zvoleném kurzu a stoupal do větší výšky, aby měl širší rozhled.

Téměř hodinu byl stejně jako Algy neúspěšný, neboť nezahlédl

ani jediné plavidlo. Již zvažoval možnost pátrání ukončit, když jeho

pozornost upoutal nepatrný předmět nacházející se na mořské hladi-

ně jižním směrem. Byla to loď, ale už z této vzdálenosti mu bylo

zřejmé, že na hledaný Brinyho člun je příliš velká. Rozhodl se to

ověřit, a pokračoval v letu za ní. Brzy zjistil, že nejde o jednu loď,

nýbrž o dvě. Jedna byla dost veliká. Druhá, menší byla ve vleku prv-

ního plavidla.

Už když ubral plyn a letoun pomalu klesal, aby mohl podrobněji

prozkoumat, co se dole děje, začalo v něm klíčit podezření. To se mu

mělo potvrdit během několika málo minut. Menší z plavidel byl urči-

tě pohřešovaný motorový člun, vlečným plavidlem byla rybářská

loď. Když zauvažoval nad možnými okolnostmi, dospěl k závěru, že

Brinyho našla větší loď na člunu unášeném mořskými vlnami, a – jak

bylo její povinností – nabídla mu pomoc buďto vzetím do vleku nebo

poskytnutím paliva.

Biggles si hned položil otázku, pod jakou vlajkou rybářská loď

pluje. Pokud se ukáže, že jde o Němce, nebude moci nic dělat. Ač si

dost důvěřoval, nezdál se mu být proveditelný husarský kousek, ja-

kým by bylo zajetí posádky celé lodi. Co jej však trápilo ještě víc,

byla skutečnost, že ho z lodi určitě zpozorovali, že nebudou ztrácet

čas a oznámí jeho polohu.

Instinktivně pohlédl na záď lodi, a pátral po vlajce. Spatřil ji.

Nedokázal ji rozeznat, podstatné však bylo, že nešlo o vlajku němec-

kého obchodního loďstva. Jediné co věděl bylo, že to není německá

vlajka. O nic jiného se nestaral, protože pokud to nebyla loď němec-

ká, musela patřit k loďstvu některého z neutrálních států. Nacházeli

se mimo teritoriální vody a nemusel se tedy bát.

Uspokojen svými závěry pokračoval v klouzavém letu s cílem

přistát tak blízko lodí, které nyní pluly bok po boku, jak jen to bude

možné. Kupodivu – a o pár minut později si na to vzpomněl – mu ani

na okamžik nepřišla na mysl možnost, že by loď plula pod falešnou

vlajkou. Beze stínu podezření tedy klidně přistál a bez zaváhání naro-

- 73 -

loval k většímu plavidlu. Je pravda, že mu připadalo divné, když

nezahlédl na palubě Brinyho, ale došel k závěru, že Briny třeba vyři-

zuje v kapitánově kajutě nezbytné formality, což mohlo způsobit, že

ani neslyšel blížící se letoun.

Stále bez sebemenšího podezření z nějaké nepravosti dorazil Bi-

ggles k rybářské lodi. Pokud se vůbec obtěžoval nějakými úvahami o

potřebné opatrnosti, rozptýlilo je vzezření posádky, jejíž muži se

nakláněli přes palubu a usmívali se – podle Bigglesova pocitu – na-

prosto přátelsky. Upevnil proto Willie-Willieho a z plováku vystou-

pil na palubu.

„Děkuji vám, že jste vyzvedli mého…“ začal, ale nedostal se

dál. Místo pokračování, otevřel ústa. Námořníci posádky domnělé

rybářské lodi se na něj stále usmívali, ale ze všech stran na něj byly

namířeny zbraně od poloautomatických pistolí až po kulomet.

Biggles poznal, že udělal chybu, ale dosud plně nechápal, oč

jde.

Očima znovu zapátral po vlajce, která se stále třepetala na stožá-

ru. Domníval se, že se musel zmýlit, když předpokládal, že jde o

vlajku neutrálního státu, jen si však potvrdil svou původní domněn-

ku. Vlajka opravdu patřila jednomu skandinávskému státu, ač si ne-

dokázal uvědomit, kterému. Posádka nebyla navíc oblečena do unifo-

rem, nýbrž jen do modrých svetrů, běžně používaných na všech ob-

chodních lodích.

„Co to má znamenat?“ zeptal se krátce a očima bloudil po kruhu

hrozících zbraní.

„Abyste šel tudy,“ přikázal jeden z mužů v čepici se štítkem a v

dvouřadovém lodním kabátci. Vyhlížel jako lodní důstojník a také se

tak choval. Pohybem ruky ukázal letci cestu.

Biggles ho následoval bez dotazů. Vlastně ani neměl možnost se

dohadovat a také chtěl co možná nejdříve přijít na kloub celé té ná-

mořní záhadě.

V doprovodu dvou mužů ozbrojených puškami následoval dů-

stojníka po schodišti dolů a krátkou chodbou do kajuty, kde ho od-

zbrojili, prohledali a odebrali obsah kapes. Po chvíli čekání se dů-

stojník vrátil a přikázal Bigglesovi, aby ho následoval. Vedl ho

chodbou ještě kus dál a zastavil se přeci pootevřenými dveřmi.

„Pojďte dál, majore Bigglesworthe,“ ozval se vlídný hlas, a Big-

- 74 -

gles věděl na čem je. Poznal ten hlas.

Stín úsměvu mu přelétl po tváři, když strčil do dveří a pomalu

překročil práh. Pak stanul tváří v tvář muži usazenému za malým

lodním stolkem. Byl to jeho starý nepřítel Erich von Stalhein z ně-

mecké tajné služby.

Podivný, zpola výsměšný a zpola vítězný výraz, se rozhostil na

Němcově strohém obličeji, ale jeho oči zůstaly chladné.

Biggles si ho nevzrušeně změřil. „Gratuluji,“ řekl.

„K čemu?“

„Ke změně národnosti. Nepoznal jsem sice vlajku, takže nevím,

kam teď vlastně patříte, ale protože to už nemůže být horší, než když

jsme se viděli posledně, musí to být jenom lepší. Za těchto okolností

vám nemohu než poblahopřát.“

Po Stalheinových vystouplých lícních kostech přelétl nádech

ruměnce. „Jste stejně drzý jako vždycky,“ řekl kysele.

Biggles si bez vyzvání vzal cigaretu z pouzdra na stolku a po-

klepal s ní o hřbet dlaně. „Copak jste udělali s mým člověkem – mys-

lím tím chlapíka z motorového člunu?“

„Aha! Takže tam byl jen jeden.“

„No to snad víte.“

„Ne, ne. Když jsme člun našli, byl prázdný, takže jsme neměli

možnost zjistit něco o jeho posádce. Našli jsme ho volně na moři –

ale jeho příslušnost nám pochopitelně neušla.“

Biggles pohlédl Němci do očí a došel k názoru, že mluví pravdu.

„V tom případě spadl přes palubu,“ řekl smutně.

„Chudák,“ ušklíbl se Němec. „Co v tom člunu dělal?“

„Jen mezi námi, Stalheine, hledal mě. Včera jsem se při výletu

zdržel a on docela logicky došel k závěru, že jsem musel nouzově

přistát. Když se pro změnu nevrátil zase on, mohl jsem dělat něco

jiného, než ho letět hledat?“

„Nevrátil? Kampak se nevrátil?“

„Na místo, kde jsem ho čekal, pochopitelně.“

Von Stalhein se v křesle předklonil. „Majore Bigglesworthe,“

vyslovoval zřetelně, „doporučuji vám, abyste byl ke mě upřímný.

Víme, že operujete někde blízko našeho pobřeží. Kdepak je ta vaše

základna?“

„Jak vás napadlo, že operuji blízko vašeho pobřeží?“

- 75 -

„Pokud vám to nebude příliš vadit, otázky budu klást já. Takže

opakuji – kde je vaše základna?“

„Nemyslím, že by na vašich otázkách bylo něco špatného,“

usmál se Biggles, „mám však o vaší inteligenci vyšší mínění, než

abych se domníval, že čekáte pravdivou odpověď.“

Von Stalheinovy úzké rty se na okamžik roztáhly ve studeném

úsměvu. „Odkud jste dnes ráno odstartoval?“

Biggles udělal odmítavé gesto. „Nemarněte čas, von Stalheine.

Co chcete víc? Máte mne tu a to by vás mělo dostatečně uspokojit.

Možná vás to proslaví.“

„Jak to myslíte?“

„Že se vrátíte domů a všude rozhlásíte, jaký jste chytrák. Jen se

nezapomeňte zmínit o té neutrální vlajce, co jste si vypůjčil. Já na ni

určitě nezapomenu.“

„Jsem právě příliš zaměstnán, než abych se zabýval podobnými

nesmysly. Podniknu však příslušné kroky, abych zabezpečil vaší

přepravu na bezpečné místo, kde vyčkáte na soud za vyzvědačství.“

Biggles povytáhl obočí. „Vidím, že pro toho, komu nevadí plout

pod falešnou vlajkou, jsou falešná obvinění pouhý detail.“

„Popíráte, že jste provozoval špionáž?“

„Důrazně. Jak mohu být považován za špióna, pokud mám na

sobě uniformu britského důstojníka? Válečné konvence vyžadují,

aby se mnou bylo nakládáno jako s válečným zajatcem.“

„Mě teď nezajímají válečné konvence – ani žádné jiné, majore.

Způsobil jste mi v minulosti tolik nesnází, že nejsem ochoten nic

riskovat. Neutečete! Já vás dostal, a já vás také budu držet, než vás

předám těm, kteří si s vámi budou vědět rady. Pokud chováte naději

na útěk, rychle na to zapomeňte. Můj nadřízený náhodou není dale-

ko, takže vyřídíme celou záležitost rychle. Až se vás zbavím, budu

pátrat po vaší základně s daleko větším klidem.“

„Snad vás osud neoklame,“ ušklíbl se Biggles.

„To nechte na mně! Naposled vám nabízím možnost určitých

úlev výměnou za informace o poloze vaší základny.“

„A já vám naposledy říkám, Stalheine, že žádný obchod nebude.

Šetřte si dech. Možná že ho budete ještě potřebovat, než se mnou

skončíte.“

„Jak chcete,“ řekl tiše Němec.

- 76 -

Vydal pak úsečný rozkaz eskortě a vězně odvedli do překvapivě

slušně zařízené kajuty. Uslyšel otočení klíče v zámku a pak další

zvuky, které mu napověděly, že se za dveře postavila hlídka.

Jelikož neměl nic na práci, bloumal Biggles kolem kruhového

okénka. Nikoli s nadějí na útěk, neboť na to bylo okno skutečně příliš

malé, nýbrž ve snaze zjistit, co se stane s jeho strojem.

Pracovalo na něm několik mužů, kteří právě z motorového oddí-

lu demontovali motor. Vzápětí byl motor vyzdvižen na palubu lodi a

odlehčený letoun plul po hladině jako labuť. Loď se pak pohnula

kupředu a v brázdě zčeřené vody se za ní pohupoval Willie-Willie.

Biggles se již chtěl odvrátit, když vtom zarachotil výstřel. Na

okamžik jej napadlo, že na loď někdo zaútočil, ale pak zahlédl poblíž

opuštěného letounu, který vypadal podivně dojemně při své bezcílné

pouti po vlnách, gejzír po výbuchu granátu. Došlo mu, že patrně

Stalhein dal rozkaz ke zničení stroje. Správnost domněnky potvrdily

další výstřely, které letadlo zasáhly, urazily jeden z plováků a způso-

bily, že rozkládající se letoun pomalu dosedl na hladinu.

Biggles se odvrátil od okénka. Z toho co viděl, bylo docela jas-

né, že Willie-Willie již nikdy nikam nepoletí. Dále již o tom nepře-

mýšlel, ani se tam nepodíval, a ušlo mu proto, že se trosky nepotopi-

ly úplně, že zůstaly na hladině, nadnášeny nepoškozenými částmi

plováků a křídel.

Lehl si na lůžko, kouřil a přemítal o nové situaci. Pak náhle

uslyšel, jak motory lodi zvolnily chod a nakonec se zastavily, zatím-

co lodní zvon a hlasité rozkazy mu prozrazovaly, že se něco děje.

Věděl, že se ještě rozhodně nemohli dostat do některého z němec-

kých přístavů na Baltu, protože se teprve smrákalo. Čas mohl pouze

odhadnout na nějakých šest hodin večer, neboť hodinky mu byly

zabaveny při prohlídce. Lámal si hlavu nad tím, co se může dít. Aby

zjistil důvod nenadálého rozruchu, přistoupil k okénku. Zpočátku

neviděl nic než moře, ale když se loď pomalu natočila, ohromil ho

pohled na trup obrovského zámořského parníku. Jeho údiv jen

umocnilo, když zahlédl nápis na přídi. Bylo tam napsáno Leipzig.

Co mohla mít tato rybářská loď společného s parníkem, Biggles

už tušil, a měl si to brzy ověřit. Na chodbě zazněly kroky a někdo

odemkl dveře. Zjevila se eskorta a vězeň byl nesmlouvavě vyzván,

aby ji následoval. Neměl na vybranou.

- 77 -

Vedli ho přes palubu lodi po spojovacím můstku do dveří v bo-

ku obrovitého protějšku rybářské bárky. Zastavili ho přede dveřmi do

kajuty. Chvíli čekali a po úsečném povelu, jenž se ozval zevnitř, po-

strčili muži Bigglese do luxusní kajuty.

Podle sestavy lidí shromážděných uvnitř a dle zařízení kajuty pi-

lot hned poznal, že se tu má odehrávat cosi podobného soudu či tri-

bunálu. Neměl nejmenších pochyb o své roli v chystaném stání. Proti

němu seděli za dlouhým stolem čtyři důstojníci v uniformách ně-

meckého válečného námořnictva. Mezi nimi vynikal postarší muž s

ocelově šedými vlasy a pronikavýma modrýma očima, které se na

vězně upíraly s neskrývaným zájmem. Nepochybně to byl předseda

soudu. Na konci stolu dřepěl von Stalhein s jakýmisi papíry před

sebou. Z jednoho hned začal číst tak rychlou němčinou, že Biggles

sotva stačil sledovat smysl. Neprotestoval však, neboť měl dobrý

důvod k domněnce, že závěr tohoto takzvaného soudního jednání je

předem stanoven.

Von Stalhein dočetl.

„Rozuměl jste?“ zeptal se předsedající anglicky a pohlédl na Bi-

gglese s chladným nepřátelstvím.

„Víceméně,“ opáčil Biggles. „Ale než budete pokračovat, mu-

sím protestovat proti tomuto procesu a proti obviněním kapitána von

Stalheina, která zde byla právě vznesena. Jsem důstojníkem Jeho

Veličenstva v aktivní službě a podle válečných předpisů očekávám

statut válečného zajatce.“

Předsedající se chmurně usmál a Biggles hned pochopil, že jeho

protest byl jen ztrátou času. Očekával to, nicméně cítil potřebu

vznést námitky, navzdory veškeré marnosti té snahy.

Předseda soudu pohlédl na přísedící. „Nemyslím, že bychom s

tím měli ztrácet čas,“ řekl. „O panu Bigglesworthovi jsme již slyšeli

mnohokrát. Patří k nejschopnějším příslušníků britské zpravodajské

služby. Samozřejmě ho známe, protože nám již v minulosti natropil

značné nepříjemnosti, a…“

„Člověka oblečeného do vojenské uniformy své vlasti můžete

jen těžko považovat za vyzvědače, pokud se snažíte naznačit tohle,“

skočil mu do řeči Biggles.

„Směšné! Co znamená pouhá uniforma? Popíráte snad, že jste se

od vypuknutí války pohyboval na území Říše?“

- 78 -

„To nepopírám, ale sloužil jsem v uniformě, kterou mám na so-

bě i teď. Pokud ze mne uděláte špióna, pak je každý německý voják

na polském území špiónem a francouzské útvary, které vnikly do

vaší země na západní frontě, jsou rovněž bandou vyzvědačů. Budou

také stát před tribunálem, pokud budou zajati?“

„To není totéž,“ prohlásil drsně předseda soudu, ale nijak se ne-

obtěžoval s vysvětlováním zmíněného rozdílu. „Znáte jistě cenu,

jakou musí zaplatit špeh v případě, že je dopaden?“

„To samozřejmě znám,“ odpověděl Biggles.

Předseda kývl a udělal si pár poznámek na kus papíru. „Rozsu-

dek tohoto soudu tedy zní – trest smrti zastřelením do…“ Odmlčel se

a naslouchal. „Co je to?“ zeptal se ostře.

Von Stalhein vyskočil, spěchal k oknu, a téměř současně venku

spustily palbu protiletadlové kanóny a kulomety. Nad tím rachotem

se nesl jekot letounu, řítícího se šílenou rychlostí na loď.

Von Stalhein se prudce otočil do místnosti. „Bylo by moudré,

kdybyste vyhledal kryt, pane,“ řekl. Pak se otočil k Bigglesovi a ruka

mu sjela k pouzdru s pistolí.

Co zamýšlel, nebylo těžké odhadnout, ale k činu se už nedostal.

V tom okamžiku se totiž loď naklonila na bok pod nárazem torpéda

tak prudce, že všichni v kajutě ztratili půdu pod nohama. Těsně po

nárazu šlehla venku oslepující ohnivá clona, kterou ve zlomku vteři-

ny následovalo zvířené mračno černého dýmu z hořící nafty.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

STUDENÁ LÁZEŇ

Biggles v záchvatu křečovitého kašle, který jej přepadl, když mu

do plic vnikl štiplavý dým, odstrčil stranou bezvládné tělo, které le-

želo přes něj, a vrávoravě se postavil. Snažil se poznat, co se stalo,

ale světla zhasla a v kajutě se setmělo díky kouři, který nesnesitelně

pálil v očích. Podle náklonu podlahy však hned pochopil, že loď se

silně naklonila na pravobok, a úhel náklonu se rychle zvětšoval.

Všude kolem zaznívala děsivá směsice zvuků – výkřiků, sykotu uni-

kající páry, rachotu kulometu, výbuchů kdesi hluboko v podpalubí a

bublání valící se vody. Vedle pilota někdo zoufale sténal. Odporný

- 79 -

zápach spáleniny se mísil s dýmem nafty.

Když se pokoušel odehnat rukou kouř od tváře, nahmatal Big-

gles dveře. Objev mu však posloužil pouze k tomu, aby zjistil, že

jsou zkřivené a vzpříčené pod zborcenými nosníky. Bylo naprosto

jasné, že tudy úniková cesta nepovede, a tak se Biggles v zoufalství

obrátil k nejbližšímu okénku. Venku se kouř začal rozptylovat a přes

jeho kalnou clonu se už dalo občas něco rozeznat. První věc, které si

všiml, byla téměř naprostá tma venku. Potom bočně uviděl obrov-

skou nepravidelnou díru v boku lodi, kterou proudila dovnitř voda se

stále větší silou, jak se náklon zvětšoval. Instinktivně se posunul blíž

k zejícímu otvoru a tam se mu naskytlo hrůzyplné divadlo. Biggles

už viděl mnoho válečných scén, ale žádnou takto rozsáhlou. Sílící

šero dodávalo apokalypse ještě strašidelnější nádech. Moře bylo plné

trosek všeho druhu, mezi kterými plavala nejméně stovka mužů.

Mnozí křičeli buďto strachem nebo proto, aby oznámili ostatním

svou polohu. Rozbitý záchranný člun se klátil pod přídí, zavěšen na

jednoduchém jeřábovém výložníku, a všude kolem něj se převalovala

oblaka dýmu a páry.

Vnikající proud vody již byl tak nebezpečný, že by Bigglesovi

mohl podtrhnout nohy, a tak se pilot otočil do kajuty, aby tam zjistil,

co se stalo s členy „soudního tribunálu“. Nikoli z pouhé zvědavosti,

nýbrž ze snahy pomoci těm, kdo si nedokázali pomoci sami, protože

bylo zjevné, že je otázkou několika minut, než bude kajuta pod vo-

dou. Otočil se právě včas, aby v houstnoucím sem zahlédl klečícího

von Stalheina, jak na něj míří pistolí. Biggles uskočil jen zlomek

vteřiny předtím, než pistole vybuchla, a kulka neškodně prolétla

otvorem zejícím v boku lodi.

Biggles popadl rozbitou židli a hodil ji po Němci. Současně vy-

křikl: „Nebuďte blázen, člověče! Musíme ven. Na přátelský hovor

máme pak času dost.“

Von Stalhein uhnul a židle ho minula. Posloužila však skvěle

Bigglesovu záměru, protože příští Němcova střela zasáhla strop.

Biggles už nečekal. Nezdálo se mu, že tu je vhodný čas a místo

k dalším nenávistným scénám, a stručně se rozloučil: „Jak chcete.

Snažte se sám.“ Skočil k otvoru a vrhl se do moře.

Prvních pár chvil ve vodě věnoval veškerou svou energii snaze

dostat se co nejdál od lodi. Potom objevil dřevěný trám, který vypa-

- 80 -

dal, že by ho mohl unést. Vyhoupl se na něj a využil chvíle oddechu,

aby se rozhlédl. To co viděl, se mu nesmazatelně vrylo do paměti.

Obrovský parník byl již tak nakloněn, že horní paluba svírala s moř-

skou hladinou úhel šedesáti stupňů a na odhaleném boku pobíhali a

klouzali lidé. Někteří v zoufalství skákali do moře. Otvor, kterým

unikl – a který způsobil takovou spoušť – již neviděl. Zahlédl však

vyzáblou postavu von Stalheina na rozbitém záchranném člunu. S

pistolí v ruce pátral zrakem ve zpěněné vodě a očividně hledal kořist.

„Můj Bože, jak mě ten chlap musí nenávidět,“ pomyslel si, když

ho uviděl. Sám si neuměl představit žádného normálního člověka,

který by se v této situaci choval jako von Stalhein. „Ale když ho to

baví,“ řekl si a pustil Němce ze zřetele.

Měl na starosti důležitější věci. Nacházel se stále mnohem blíž

potápějící se lodi, než mu bylo milé. Dobře věděl, jak nebezpečný vír

vznikne i při potápění značně menšího plavidla. Bylo mu jasné i to,

že v šatech nedoplave daleko, a tak postupně odhodil vše, co měl na

sobě, mimo kalhot a nátělníku. Právě dokončil svlékání, když našel

společnost. V muži, který se k němu přiblížil, poznal důstojníka po-

věřeného vedením eskorty, která ho předvedla přeci tribunál. Všiml

si, jak podivně se ve vodě pohybuje a zavolal na něj: „Co se vám

stalo?“

„Nic nevidím! Dostal se mi do očí olej!“ zaznělo zoufale.

Biggles si stáhl bavlněný nátělník a vrazil jej muži do rukou.

„Zkuste, co se s tím dá dělat,“ vyzval ho.

Muž, který se zachytil rukou jeho trámu, nemarnil čas, chytl

mokré triko a utíral si oči. „Je to lepší,“ řekl záhy. „Zdá se mi, že

poznávám váš hlas. Nejste ten Angličan?“

„Jsem to já,“ připustil vesele letec a začal pádlovat rukama, aby

se dostali dále od potápějící se lodi.

Muž pokračoval ve vytírání očí a zbavoval se vazkého oleje,

jenž se mu usadil na řasách. „Díky,“ řekl, když mu vracel mokrý

nátělník zpět.

Biggles se usmál a pracně ho na sebe navlékl.

„Ten váš letec, který zaútočil, se vyzná ve své práci,“ smutně

prohlásil Němec.

„To máte zatracenou pravdu. Vyzná se,“ živě souhlasil Biggles a

prudce vyprskl z úst mořskou vodu. „Jaké to bylo letadlo? Viděl jste

- 81 -

ho?“

„Ano viděl,“ odpověděl námořník, a dal Bigglesovi tak podrob-

ný popis letounu, až ho přesvědčil, že torpédo nemohl shodit nikdo

jiný než Ginger nebo Algy.

„Co jste tady vůbec dělali?“ zkusil štěstí Biggles.

„Pluli jsme k ústí průlivu, abychom tam počkali na příliv.“

„Průlivu?“ To slovo přinutilo Bigglese nastražit uši, protože po-

kud se jednalo o průliv oddělující pevninu od písečného nánosu, na

němž včera přistál s Algym a Gingerem, měl by alespoň hrubou

představu o místech, kde se nachází.

„Jak daleko jsme od pevniny?“ zeptal se, protože byla již tma,

aby se dalo něco zpozorovat.

„Asi tak kilometr.“

„A kterým směrem leží?“

„Tam!“ ukázal muž. „Je to německé pobřeží, ale písečný nános

na druhé straně je blíž, aspoň myslím. Pokud tam chcete doplavat,

měl byste sebou hodit.“

„Proč – je nějaký důvod ke spěchu?“

Muž se zadíval přes Bigglese, jakoby viděl něco za jeho zády.

Když se letec obrátil, spatřil tam rybářskou loď, na kterou skoro úpl-

ně zapomněl. Pohybovala se příšerně pomalu, protože neustále sbíra-

la z hladiny ty, kdo přežili. Záchranné čluny byly spuštěny na vodu a

jejich posádky se činily. Biggles neměl nejmenší chuť dostat se na

loď znovu, protože měl neblahé tušení, jak by to pro něj skončilo.

Měl další přitěžující okolnost, neboť jedno z jeho letadel potopilo

Leipzig. Rozhodl se raději zkusit štěstí na onom písečném nánosu

nebo i na pevnině, kde by mohl – v případě, že by jej někdo našel –

vystupovat jako trosečník z nešťastné lodi, při nejmenším do doby,

než by se připravil na útěk. Vždycky tam byla určitá naděje, že se mu

podaří získat malý člun a dostat se s ním na Bergen Ait.

„Díky,“ řekl Němci, a pustil se trámu.

„Lebewohl! Hodně štěstí!“ zavolal za ním Němec.

Nějakou dobu se Biggles vůbec neohlížel zpátky, ale věnoval se

pouze snaze o co nejrychlejší únik z nebezpečné oblasti, která se mu

sama ohlašovala častými výkřiky mužů, kteří byli dosud ve vodě a

snažili se upozornit na sebe zachránce. Měsíc dosud nevyšel, ale ve

světle hvězd dokázal vytušit temný trup rybářské lodi. Po Leipzigu

- 82 -

již nebylo ani stopy. Na chvíli se zamyslel nad tím, co se stalo s von

Stalheinem, ale brzy to vypudil z hlavy, protože voda byla studená a

ačkoliv byl slušným plavcem, věděl, že pokud se rychle nedostane na

souš, může podlehnout šoku. Zvolil proto prsa, protože ze zkušenosti

věděl, že tímto stylem vydrží plavat velmi dlouho. Mířil směrem,

kterým podle námořníka měl ležet onen písečný nános. Zatím ho

neviděl, avšak ani v to nedoufal, protože byla příliš velká tma, aby

mohl dohlédnout tak daleko. Nebylo nic příjemného plavat tmou k

něčemu, co vůbec neviděl, protože pokud by pobřeží minul, změnila

by se jeho situace z nadějné na zcela bezvýchodnou. Jak poznal Balt,

byla by nepatrná naděje, že by jej nějaká loď vyzvedla a teď, za noci,

by byl definitivně ztracen!

Plaval vytrvale a dlouho, až ztrácel pojem o čase. Pak se jeho

tempa začala zpomalovat, protože mu tělo prokřehlo chladem a bál

se natáhnout na hladinu, aby si odpočinul. To by mohl udělat, jen

kdyby bylo moře teplejší. Krátce nato však pocítil naléhavou potřebu

změnit styl a vzápětí zaslechl zvuk, po němž celý ten čas toužil –

pravidelné narážení vln na písčité pobřeží…

Tiše poděkoval osudu a s obnoveným úsilím pokračoval. Sluch

ho nezklamal a o minutu později se již namáhavě brodil mělkou vo-

dou k pláži. Teprve když padl na suchý písek, uvědomil si, jak dlou-

ho plaval. Ani teď ho však neopustil strach, že by se mohl zhroutit

následkem šoku z podchlazení, protože noční vzduch byl mrazivý.

Aby rozproudil krev, přinutil se vstát a dal se do klusu po pusté pláži,

která se táhla zdánlivě donekonečna. Byl k smrti unaven, ale pokra-

čoval v běhu, a za krátkou chvíli cítil, jak se mu tělem rozlévá teplo.

„Půjde to,“ zavrčel.

Nevěděl, jak daleko běžel a ani se o to nestaral. Zdálo se mu, že

běží celé hodiny, když se přímo před ním vynořily ze tmy dosti vy-

soké písečné duny, k nimž zamířil v naději, že tam nalezne úkryt, kde

se bude moci mimo jiné vydýchat. Vyrazil sprintem, aby sám sebe

ujistil, že to ještě dokáže, a když probíhal kolem úpatí první duny,

narazil s omračující prudkostí do někoho, kdo právě odtamtud při-

cházel. Něco těžkého žuchlo do písku.

Vzhledem k tomu, jak byl unaven, nedokázal udržet rovnováhu

a po srážce, když si ještě stačil všimnout temné siluety člověka, který

šel proti němu, upadl na sypký písek.

- 83 -

Přestože se vymrštil rychle na nohy, ten druhý byl rychlejší a

divoce po něm vyrazil pěstí v rukavici. Biggles chytil útočníka obě-

ma rukama, pokrčil pod sebou kolena a pokusil se jej odrazit, ale

podařilo se mu jediné – oba se začali nezadržitelně kutálet dolů po

svahu duny.

Když se dole zarazili, ležel Biggles vespod. Nad sebou viděl pa-

ži napřaženou k úderu. Proti obloze se na okamžik ukázal obrys paž-

by revolveru a Biggles po ní zoufale chňapl. Útočník se chtěl osvo-

bodit z jeho sevření, ale Biggles se ruky držel se zuřivostí polapené-

ho zvířete. A pak zápas skončil. Nebyl to ale konec, jaký by vysílený

Biggles čekal, přestože následkem podstoupené námahy, která pře-

kračovala vše nač byl zvyklý, byl na pokraji zhroucení.

Jeho zuřivý protivník totiž náhle vykřikl: „Hej! Briny! Rychle!

Pomozte mi!“

„Algy,“ zasípal slabě Biggles. „Uvolni mi hrudník, ty jeden po-

trhlý maniaku!“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

NEPŘÍJEMNÉ ZJIŠTĚNÍ

Tlak na Bigglesův hrudník povolil s překvapivou rychlostí, ale

delší chvíli nebyl Algy schopen promluvit. Dokázal jen tupě hekat.

„Co tu děláš?“ vyrazil konečně.

Biggles ležící naznak, těžce lapal po dechu. „Co asi?“ vyhrkl.

„Myslíš, že si tu stavím hrad z písku? Kyblíček ani lopatku tady ne-

mám! Nač si tu hraješ ty?“

„Sbírám lasturky a barevné kamínky, abych si měl v letadle s

čím hrát,“ odsekl oživlý Algy. „A když už jsem tu, taky bych rád

vyhodil do vzduchu jeden muničák. Bombu jsi mi vyrazil z rukou.“

„Muničák? Muniční sklad?“

„Co jiného? Jistě, zapomněl jsem, že o tom nevíš. Briny našel

sklad torpéd.“

„Briny? Briny je na světě? Co vůbec dělal? Jsem blázen já nebo

ty? Říkáš to tak, jako by sklad našel, když bloumal po pláži.“

Jakoby v odpověď se zpoza duny vyřítil Briny s puškou, kterou

třímal v ruce. Vypadal velice nebezpečně.

- 84 -

„Dávejte si pozor, co s tím děláte, člověče!“ vyštěkl Biggles po-

drážděně, protože následkem únavy a vyčerpání mu nezbývaly síly

na zdvořilost a takt.

Briny s puškou připravenou k výstřelu se zarazil a položil ji na

zem. Sepjal ruce. „Ať se propadnu, jestli tohle není náš milý velitel,“

vydechl. „Vy jste ale jen v tričku, pane. Copak se vám stalo, jestli se

smím zeptat?“

„Svlékl jsem se! Měl jsem jít k audienci u Hitlera a Němci mi

chtěli dát pořádné šaty, abych tam nedělal ostudu,“ zavrčel letec. „Je

ale čas přestat si klást pitomé otázky a začít vysvětlovat,“ dodal

změněným tónem. „Začnu já. Našel jsem náš motorový člun, ale

všiml si mě von Stalhein s rybářskou lodí. Zajal mě a dopravil na

Leipzig. Pak měl někdo božský nápad a polechtal loď torpédem.

Skočil jsem do moře a doplaval až sem. Byla to dřina.“

„Ten božský nápad jsem měl já,“ připustil Algy.

„Díky. Nikdy jsi žádné nehodil tak dobře jako dnes,“ prohlásil

Biggles. „Zbytek ti vysvětlím později.“

„Já našel Brinyho tady na pláži,“ vysvětloval Algy. „Cestou na-

zpátek jsme narazili na zbytky tvého stroje, a protože jsem si myslel,

že to máš za sebou, málem jsem se zbláznil. Chtěl jsem si to nejdřív

vyřídit s Leipzigem. Proto jsem se vrátil zpátky pro torpédo. A abych

nezapomněl, když jsem tu našel Brinyho, objevili jsme skladiště –

nějakou zásobárnu skopčáckého námořnictva. Právě jsme to šli vy-

hodit do vzduchu, když jsem do tebe vrazil. Brinyho jsem vzal s se-

bou, aby hlídal letoun, zatímco budu dělat špinavou práci.“

„Rozumím. Všechno je jasné,“ řekl Biggles a těžce se postavil.

„Někdo mi musíte půjčit bundu. Je mi příšerná zima. Plaval jsem asi

hodinu nebo ještě déle v téhle studené louži.“

Briny svlékl leteckou bundu a podal mu ji. „Vzpomínám si, pa-

ne, jak jednou u Labradoru…“

„Tak na to zapomeňte,“ zarazil ho Biggles, zatímco si navlékal

bundu. „Bude teď někdo tak laskav a odveze mě domů? Strašně rád

bych si zahřál nožičky u kamen.“

„A co s tím skladem?“ řekl Algy. „Mám tu časovanou bombu.“

„Tu si strč za klobouk, nebo si s ní zahrej ragby. Necítím se

zrovna nažhavený na házení bomb. Dnes už mě potkalo víc výbuchů,

než jsem plánoval. Nechci další. Vrátíme se. Pošlu sem Gingera, aby

- 85 -

se o to postaral.“

„To sotva,“ řekl Algy.

„Proč?“

„Zrzek se ztratil.“

„Ztratil? Kde a kdy?“

„Nikdo ho neviděl od doby, co jsme ráno odstartovali.“

„Zůstal v jeskyni náhradní stroj?“

„Ano.“

„Tak musí být na ostrově. Zpropadený chlap! Co jen to mám za

letku? Kde si ten mladý moula myslí, že je – na pikniku?“

„Když ho najdeš, můžeš se ho zeptat.“

Biggles se na chvilku zamyslel. Neměl o Gingera žádné zvláštní

obavy, protože jestliže stál Ptakopysk na místě, nemohl se zrzek do-

stat nijak daleko. Jednoduše proto, že neměl žádný prostředek, jak

zmizet z ostrova. Napadlo ho však, že pokud má být skladiště zniče-

no, je nejvyšší čas to provést. Bylo téměř jisté, že Němci budou

uprchlíka hledat, a pás písku byl nejbližším pevným kusem země od

místa, kde se Leipzig potopil. Stane se jedním z prvních míst, kam se

pojedou podívat. Rozhodl se proto, že pokud má ke zničení skladu

dojít, je právě nyní ta nejvhodnější doba. Pokud sem přiletí později,

mohli by se zde setkat s pátrací skupinou, kterou za ním vyšlou.

Uvědomoval si velice dobře, jak nebezpečný je celý jejich záměr.

Byl skutečně pochybný vzhledem k tomu, že von Stalhein už ví, že

operují v této oblasti. Pokud ovšem on sám katastrofu Leipzigu pře-

žil. Biggles znal Stalheina dost dobře, aby věděl, že pokud je živ,

nepřestane pátrat, než základnu najde. Vždy ho hnalo vlastenectví a

nyní i osobní pohnutka – pomstít se! Bylo jen otázkou času,než se

rozhodne prozkoumat také Bergen Ait. Fakt, že ostrůvek je považo-

ván za území neutrálního státu, bude pro muže tak důkladného a neú-

stupného, jakým byl Stalhein, znamenat méně než málo. Své chmur-

né úvahy si však Biggles nechal pro sebe, aby své druhy zbytečně

neděsil.

„V pořádku,“ řekl nakonec. „Povím vám, co uděláme. Chtít se

ve třech nacpat do letadla, by bylo velmi obtížné, a nejsem na let ani

oblečen. Algy, ty dopravíš Brinyho domů a vezmeš mi nazpátek mou

náhradní výstroj. Měl bys to stihnout za hodinu. Já zde zatím připra-

vím všechno na velký třesk. Tak to bude asi nejjednodušší.“

- 86 -

„Když myslíš,“ souhlasil Algy.

„Kde je to skladiště?“

„Asi půl míle po pláži,“ ukázal Algy. „Tudy.“

„Rozumím. Abychom si ušetřili nohy, mohl bys, až se vrátíš,

přistát co nejblíž. Mimochodem, co tam přesně je?“

Algy mu popsal, co viděl.

Bigglesovi se rozšířily oči. „Vypadá to, že by tam mohlo být le-

dacos z toho, co můžeme sami potřebovat. Chci tím naznačit, že se

jednoho dne můžeme sami ocitnout na suchu. V tom případě by se

nám rezerva benzínu hodila. Než to vyhodíme do vzduchu, myslím,

že by bylo dobré pořádně si prohlédnout, co mají uvnitř.“

Algy přikývl. „Proč ne? Ale nedostaneš se tam. Je to zamčené.“

„Říkal jsi, že barák je z vlnitého plechu?“

„Ano.“

„Takže s vrtačkou a pilkou na železo nebude potíž vyříznout ve

stěně otvor. Aspoň bychom to měli zkusit. Vrať se sem s nářadím a

nalož i baterku a všechno, o čem si budeš myslet, že by se nám moh-

lo hodit. Pokud zjistíme, že to nezvládneme, vyhodíme všechno do

vzduchu podle tvého původního nápadu, jak to stojí a leží. Ale ne-

smíme tu už stát a žvanit. Pospěšte si a ty se vrať tak rychle, jak to

jen půjde.“

Algy s plánem bez zaváhání souhlasil a po objasnění několika

drobností se obrátil, a vedl Brinyho s sebou k letadlu.

Unavený Biggles osiřel na písečném pásu. Jakmile uslyšel zvuk

startujícího letounu, zvedl časovanou bombu, která dosud ležela tam,

kam padla, když ji nenadálá srážka vyrazila Algymu z rukou. Vydal

se ke skladišti. Měsíc se již vyšplhal nad obzor, takže mu netrvalo

dlouho najít hangár a přilehlé kotviště, které prozkoumal se skuteč-

ným zájmem. Pak obešel budovu k zadní stěně, kde položil nálož,

protože si myslel, že na tomto místě bude stejně účinná, jako kdeko-

liv jinde, pokud se rozhodnou ji použít. Když se zbavil závaží, začal

prohlížet stavení podrobněji, protože stejně neměl nic lepšího na prá-

ci.

Nic zvláštního však nezjistil, protože stejně jako Algy brzy ob-

jevil, že hala nemá okna. Napadlo jej, že na střeše okna budou, ale

neměl možnost, jak se na střechu dostat – a ani se o to moc nesnažil.

Bylo mu zřejmé, že ve tmě uvnitř nic neuvidí.

- 87 -

Dále už mohl pouze vyčkávat, a proto ho potěšilo, když uslyšel

hukot blížícího se Algyho stroje. Dorazil dříve, než čekal. Vydal se

kvapně ke břehu a v okamžiku, kdy Algy přistál a doroloval do kryté

zátoky vzdálené asi dvě stě yardů, připojil se k němu.

Algy mu hodil termosku. „Napij se,“ řekl mu. „Je to horká káva

a měla by tě trochu zahřát. Tady máš oblečení,“ dodal, a za lahví

letěl neforemný balík šatstva.

Biggles se začal oblékat tak rychle, jak jen to šlo, a občas si s

chutí lokl kávy. „Už je Ginger zpátky?“ otázal se.

„Ne.“

Biggles na chvíli ustal v oblékání. „To se mi nelíbí,“ řekl pak

pomalu. „Nezůstal by pryč tak dlouho, kdyby se mohl vrátit. Bojím

se, že ho potkala nějaká nehoda.“

„Briny a seržant ho hledali všude možně – vlastně ho hledají po-

řád.“

Biggles dokončil oblékání. „Tahle letka se nechová právě podle

svého jména,“ řekl. „Moc se bumerangu v poslední době nepodobá-

me. Kromě toho, že jsme dokázali přijít o dva stroje, to vypadá, že se

jeden druhému poztrácíme po celém tom zatraceném Baltu. Neměli

bychom tu ztrácet moc času. Přivezl jsi nářadí?“

Algy, který právě slézal ze stroje, mu je podal. „Vzal jsem si do

kapsy také kus provazu pro případ, že bychom museli lézt dovnitř

střešním oknem.“

„Dobře!“ řekl Biggles. „Podíváme se, jak si ti Hitlerovi hoši roz-

ložili uvnitř svoje hračičky.“

Dali se do práce na zadní stěně, a nadělali při tom podstatně víc

hluku, než bylo Bigglesovi milé. Šlo jim to však od ruky, takže za

půl hodiny vyřízli dlouhý kus plechu. Když ho vypáčili ven, vstup do

nitra budovy byl volný.

Biggles posvítil kolem sebe baterkou a za ním vlezl dovnitř i

Algy. „To je lepší než vinný sklípek!“ vyrazil ze sebe. „Pěkná sbírka.

Vážně bychom si měli něco vzít s sebou, až budeme pořádat příští

větší ohňostroj.“

Bloumali skladištěm a kužel světla baterky klouzal po bombách,

torpédech, dělostřeleckých granátech, kulometech, samopalech a

všemožných druzích munice. Daleko více jej však zaujaly sudy s

palivem a pečlivě označený soubor náhradních dílů a příslušenství

- 88 -

pro řadu typů letadel používaných v námořnictvu. S puntičkářskou

důkladností průzkumného pilota si Biggles všímal všeho, co viděl,

když pomalu procházeli halou. Ukázal na ocelovou vrtuli. „Tenhle

sklad zřejmě slouží stejně letectvu jako torpédoborcům, ponorkám, a

kdo ví ještě čemu,“ řekl. „Nevím vůbec, co s tím. Pokud to tady ne-

cháme, mohlo by se nám to jednou moc hodit. Když to zničíme, udě-

láme nepříteli náramnou škodu. Myslím, že by nebylo špatné infor-

movat o tom rádiem plukovníka Raymonda a požádat ho o pár in-

strukcí. Každopádně by o tom měl vědět. Já…“

Náhle se odmlčel a strnul. Zhasil baterku a všechno kolem pohl-

tila tma.

„Vypadá to, že někdo našel můj stroj,“ řekl tiše Algy, protože o

původu zvuku, který je vyrušil, nebylo sebemenších pochybností.

Slyšeli letecké motory.

„To není tvůj stroj. Je jich víc,“ odvětil Biggles. „Mně to připa-

dá jako formace – a letí nízko.“

„Blíží se,“ prohlásil o pár vteřin později Algy.

Biggles stále pozorně naslouchal. „Ne, není to formace,“ řekl

pak pomalu. „Odhaduji, že to je velké letadlo s více motory.“

Zatímco mluvil, motory venku ztichly, ale piloti stále slyšeli

hvízdání větru proráženého křídly.

„To by byla zábava, kdyby mířil sem, co?“ zamumlal Algy.

„Tobě to možná připadá jako zábava, ale mně ne,“ opáčil krátce

Biggles. „Když jsem viděl Baltské moře prvně, připadalo mi velice

pusté, ale poslední dobou se tu rojí všechno možné. Ten stroj se při-

blížil víc, než je mi milé. Bude lépe je uvítat venku.“

„Doufám, že nezpozorovali moje letadlo.“

„Nemyslím, že je to při tomhle osvětlení příliš pravděpodobné.

Pojď ven! Nedovolím si rozsvítit. Mohli by spatřit střešním oknem

světlo. Dávej pozor, aby sis nevypíchl oko o klikovou hřídel. Drž se

u mě. Myslím, že k té díře trefím.“ Už bez dalších řečí tápal Biggles

směrem k otvoru, kterým vstoupili.

Chvíli předtím, než se dostali ven, bylo již zřejmé, že i když se

možná pilot nebude pokoušet přistát, rozhodně letí klouzavým letem

nízko a pozoruje okolí, neboť plechový hangár se začal otřásat hlu-

kem. Bez ohledu na důstojnost hodnou lidského tvora drali se oba

dírou ven a pátrali pohledy po hvězdné obloze.

- 89 -

Na nebi viděli hvězdy i měsíc, ale poznali, že nějaká světla se

pohybují mnohem níž. Po letounu nemuseli pátrat. Ukázalo se, že

Bigglesův dohad, že jde o jeden stroj, se ukázal správným. Čtyřmoto-

rový létající člun se právě, s rozsvícenými navigačními světly i kabi-

nou, obracel s majestátní rozvážností válečného křižníku, aby dosedl

na kotviště, které přiléhalo k hangáru.

„Máme ho tu!“ sykl Biggles a cpal kus nepravidelně vyříznutého

plechu zpět do otvoru. „Podívej! K zemi!“

Sám sebou mrskl na písek a přitiskl se těsně k vlnitému plechu,

když se sto stop nad jejich hlavami rozzářila osvětlovací raketa, a

zalila okolí oslnivým bílým světlem. Museli zůstat na místě, dokud

kýl obrovského hydroplánu nedosedl na hladinu a nezačal se po vl-

nách kolébat směrem k širokým dvojitým vratům skladiště.

V okamžiku, kdy světlice zhasla, Biggles vyskočil, vyrazil

kupředu, ale hned se zarazil. „Kde je ta časovaná bomba?“ zeptal se

stručně. „Dám ji tam.“

„Vzal jsem ji s sebou dovnitř. Myslel jsem, že když ji budeme

chtít použít, udělá víc rámusu tam.“

Biggles cosi nesrozumitelného zamumlal. „Já vím, chtěl jsi to

nejlepší,“ uznal pak. „Ale teď už si nemůžeme dovolit se tam pro ni

vracet. Pochybuji, že bychom ji uvnitř bez světla našli. Když ji na-

jdou oni, bude z toho pěkný poprask. Bude nejlepší, když se přesu-

neme k letounu a připravíme se na kvapný ústup.“

Obrovsky hydroplán naroloval přímo před halu. Pilot vypnul za-

palování a vrtule se zastavily. Bylo zřejmé, že se posádka chystá vy-

stoupit na břeh. Od hladiny se odrazila světla, a hlasy letců se zřetel-

ně nesly ztichlou nocí.

Biggles popadl Algyho za paži a společně se rozběhli k blízké

písečné duně, odkud spěšně dorazili k místu, kde Algy zanechal Di-

dgeridoo. Neměli zvláštní důvod k přehnané opatrnosti, protože

oběma bylo jasné, že jejich přítomnosti zde by se nikdo nenadál a

přirozeně předpokládali, že němečtí letci mají plné ruce práce s ukot-

vením letounu a nemají čas zabývat se čímkoliv jiným.

Biggles obešel poslední přesyp a spatřil matně se lesknoucí kříd-

la Didgeridoo. „Tady je,“ řekl rychle, a pak, když uviděl celý stroj,

ztuhl jako přimražen. „Nebesa! To nám scházelo!“ vykřikl ohrome-

ně.

- 90 -

Algy k němu došel. Nemusel se ptát, co se stalo. Pochopil rych-

le. Nadcházející příliv zdvihl hladinu zálivu do výšky, která se dala

odhadnout podle toho, že mírné vlnky šplouchaly po dně trupu letou-

nu. Plováky byly pod vodou a stroj se z důvodu, který nebyl na první

pohled zřejmý, na jedné straně potopil. Voda i nadále stoupala a záliv

se rozšiřoval.

Snad celou minutu hleděl Algy na to, co se před ním odehrávalo,

jakoby teprve postupně chápal rozsah katastrofy. „Nerozumím to-

mu,“ zamumlal. „Proč neplave?“

„Protože má kola zabořená do písku,“ odpověděl zachmuřený

Biggles. „Proto!“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

VON STALHEIN PODRUHÉ

Téměř hodinu se zoufale pokoušeli uvolnit Didgeridoo z písku,

který pevně zajal jeho kola, ale bylo to marné. Biggles nakonec mu-

sel uznat, že ztrácejí čas.

„Drží to jako škeble na skále,“ prohlásil nakonec znechuceně.

„Budeme muset počkat na odliv a pak zkusíme kola vyhrabat. Příliv

už musí vrcholit – nejspíš proto sem ten obr přiletěl zrovna teď. Ne-

můžeme si dovolit ztratit další stroj. Kdybych měl Raymondovi hlá-

sit, že se stav letadel ztenčil na jediný stroj, vypadal bych před ním

jako pěkný pitomec.“ Biggles se usadil na příkrém svahu duny a hle-

děl na Didgeridoo s odporem.

„Ale čekání na odliv bude tak dlouhé, že se dočkáme, až budou

ti skopčáci odlétat,“ namítl Algy. „Silně pochybuji o tom, že to stih-

neme před rozedněním a pokud budou Němci odlétat za světla, určitě

zpozorují náš letoun. Máš snad pocit, že až nás tu uvidí jak se hra-

beme v písku, že proletí kolem v klidu? Těžko. Rozstřílí nás na

kousky, nebo odvysílají zprávu o tom, že jsme tu.“

„Stává se z tebe hrozný pesimista.“

„Nemá smysl zavírat oči přeci skutečností.“

„Jistě. Ale také nemá smysl tu dřepět a dívat se na tu bídu.“

„A co bychom tak podle tebe měli dělat – zazpívat si nebo co?“

„Můžeme zkusit dostat se zpět k hangáru a odposlechnout, co si,

- 91 -

povídají. Myslím, že bychom se mohli alespoň dovědět, jak dlouho

tu chtějí zůstat. Co vůbec dělají?“

„Řekl bych, že tankují – pokud si ovšem nedělají bábovičky,“

ušklíbl se Algy jízlivě.

„Mluvíš, jako bys měl místo mozku hroudu bláta,“ prohlásil

drsně Biggles, vstal a vydal se k hangáru. Dával si pozor, aby ho

stále kryly duny.

Algy ho následoval a v několika minutách měli na dohled sklad i

obrovský hydroplán.

„V kabině zhasli,“ povšiml si Biggles. „Pokud mám soudit podle

toho, nehodlají se odsud hnout před rozedněním.“

„Taky se mi zdá,“ souhlasil Algy. „Podle toho, jak ten chlapík

nedbale smotal hadici, hádám, že tu chtějí zůstat hezky dlouho.“

Nepokoušeli se dostat do hangáru, protože tam občas vcházeli a

zase vycházeli ven Němci. Bylo však vidět, že velká posuvná vrata

nejsou otevřena. Místo nich Němci užívali menší dveře, které chytří

stavitelé často do velkých vrat vestaví. Protože z místa, kde se ukryli,

nemohli nic moc vidět, začali opatrně postupovat k zadnímu traktu

haly. Otvor ve stěně sice Biggles uzavřel těsně předtím, než se dali

na kvapný útěk, ale netrvalo déle než minutu, aby plech znovu vypá-

čil. Už předtím, než to udělal, si všiml, že zevnitř vychází otevřenými

dveřmi paprsek světla. Nepřekvapily je proto dvě velké obloukové

lampy se stínítky směřujícími jejich světlo dolů do haly. Osvětlovaly

interiér světlem jasným jako ve dne. Slyšeli kroky lidí v hale a do-

mácký zvuk cinkotu nádobí. Mezi těmi zvuky pronikal hukot čilého

hovoru. Nikoho z jeho účastníků však letci neviděli, bránily jim v

tom vysoké pyramidy materiálu. Co však viděli velice dobře, byla

časovaná bomba,která ležela na podlaze pár stop od nich.

„Půjdu pro ni, mohli bychom ji potřebovat,“ zašeptal Biggles.

„Zkusím přitom zjistit, co dělají. Zůstaň na místě.“

Nezdálo se, že cesta pro bombu bude zvlášť nebezpečná, neboť

když se Biggles sehnul, měl dobrou možnost úkrytu. Dostal se k

bombě, pokradmu se narovnal a nakoukl přes haldu dělostřeleckých

granátů. Naskytl se mu pohled na tak civilní podívanou, že se na jeho

rtech objevil nechtěný úsměv. Sotva třicet kroků od něj byly přes dvě

kupy uskladněného materiálu položeny jakési rovné desky nahrazují-

cí stůl. Kolem nich sedělo sedm mladých mužů navlečených do le-

- 92 -

tecké výstroje. Měli rozepnuté bundy a přilby postrčené do týla. Zdá-

lo se, že jsou ve velmi dobrém rozmaru, a jistě k tomu měli dobrý

důvod, neboť kouřící talíře na improvizovaném stole hovořily za vše.

Teprve nyní si Biggles uvědomil, jaký má hlad, a přepadla jej ší-

lená chuť připojit se ke společnosti u stolu. Rázem si neochotně při-

pustil, že větší nesmysl jej už dávno nenapadl, a pokusil se zachytit

alespoň útržky rozhovoru stolujících letců. Nehovořili však o své

bojové činnosti, ale – což byl další rys, který z nich v Bigglesových

očích dělal normální lidi – pochechtávali se nad válečnými pověstmi,

které právě kolovaly po Berlíně.

Biggles ještě chvíli zůstal na místě, ale když mu začalo být jas-

né, že rozhovor jen těžko nabere jiný směr, tiše se vrátil k Algymu.

„Moc jsem toho neslyšel, ale podle toho, jak se chovají, bych

odhadl, že tu hodlají nějaký čas zůstat,“ oznámil. „Právě teď si tam

dávají do nosu.“

„Co kdybychom jim dali do nosu my a vzali jim ty pochoutky?“

navrhl Algy. „Mám hlad jako vlk!“

„Je jich moc,“ usmál se Biggles. „Těžko bychom je přeprali a

nerad bych je zabíjel. Mám lepší nápad.“

„Povídej!“

„Co by asi řekli, kdybychom si půjčili jejich stroj?“

„A nechali tady Didgeridoo? Ani náhodou.“

„Mohli bychom se sem později vrátit a vyzvednout ho.“

„Ale mezitím ho najdou oni.“

„Třeba ne. Když ho zakryjeme bahnem a rákosím, máme šanci,

že na něj nepřijdou. Budou se motat jenom kolem skladiště. Myslím

si, že pokud máme příležitost sebrat jim letadlo, neměli bychom si ji

nechat ujít. Didgeridoo se nám nemusí podařit vytáhnout, a v tom

případě jsme v pěkném průšvihu.“

„To máš pravdu,“ připustil Algy. „Tak dobře. Pojďme se mrk-

nout před sklad, co se děje venku.“

„Nemusíme chodit oba.Ty se vrať k letadlu a začni ho maskovat,

já tu zatím obhlédnu terén. Jak budu hotov, přijdu za tebou.“

Algy bez reptaní zmizel mezi dunami. Biggles sebral časovanou

bombu a vyplížil se před hangár, kde zjistil, že jeho úkol bude ještě

snazší, než čekával, protože okolí bylo naprosto opuštěné. Velký

hydroplán se tiše kolébal na vlnách upoután u úvaziště jediným la-

- 93 -

nem na přídi. Pozorně se zahleděl do stinných zákoutí, ale hlídku

nikde neobjevil – ani ji příliš neočekával, neboť být sám velitelem

onoho létajícího člunu, nepovažoval by za nutné stavět stráže.

Když se obrátil ke dveřím, po tváři se mu rozlil široký úsměv.

Uvědomil si, jaké možnosti se mu nabízejí. Nejenže byly malé dveře

ve vratech dosud otevřené, ale z vnější strany stále trčel ze zámku

klíč. Na nic víc nečekal a spěchal za Algym, který právě dokončoval

svůj úkol. Ten mu usnadnila klesající mořská hladina v zálivu. Voda

nebyla hlubší než stopu nebo dvě. Bylo jasně vidět, jak beznadějně je

Didgeridoo zabořen, protože kola byla zabořena do písku celá, jedno

o kus hlouběji než druhé.

Biggles neztrácel čas planým tlacháním. „Jdeme na to,“ řekl na-

léhavě. „Máme dokonalé podmínky. Ten stroj je stejně dobrý jako

náš.“ Rychle Algymu vylíčil situaci před skladem. „Půjč mi tužku a

kus papíru z notesu,“ uzavřel svou řeč.

„Co máš v úmyslu?“ otázal se Algy, když mu je podával.

„Chci jim strčit pod dveře zprávičku o té díře ve stěně.“

„Proč?“

„Jinak by ji nemuseli vůbec najít.“

„Co na tom záleží?“

„Nemůžeme tam přece ty muže nechat zemřít hlady. Takhle jim

to bude chvíli trvat, než se dostanou ven, ale já chci při první příleži-

tosti tu boudu trochu pocuchat. Mrzelo by mě, kdybych si musel

myslet, že jsou ještě uvnitř. Bombardování je sice velice užitečná

činnost, ale přece jen…“

Algy přikývl. „Ano, zasypat je bombami po tom, co jim štípne-

me letadlo, by z nás velké hrdiny neudělalo,“ souhlasil. „Jdeme!“

Vrátili se ke skladišti, kde bylo všechno tak, jak Biggles vylíčil.

„Jdi k letadlu a připrav tam všechno k okamžitému startu, jakmile mě

uvidíš přicházet,“ přikázal. „Motory by měly být ještě zahřáté, takže

by měly naskočit napoprvé.“

Dal Algymu čas, aby se dostal k letadlu, a vnikl do hangáru.

Opatrně vzal za dveře a velice obezřetně je zavřel. Podařilo se mu

otočit klíčem v zámku bez jediného zvuku. Pak vyňal z kapsy vzkaz,

který napsal, a vsunul jej do škvíry pod dveřmi. Uvnitř slyšel šum

hovoru, který nerušeně pokračoval po celou dobu, kdy se Biggles

pohyboval u dveří. Bylo jasné, že Němci žijí v blažené nevědomosti

- 94 -

o tom, co je čeká. Vzal časovanou bombu – spíš proto, že na základ-

ně zbývala jen jedna nebo dvě, než s nějakým přesným záměrem – a

vydal se k letounu. Nastoupil k Algymu.

„Všechno v pořádku, nemusíme chvátat,“ řekl. Algy již dávno

odvázal stroj a nyní seděl připraven odstartovat.

„Poletíme?“ otázal se.

„Do toho.“

„Vezmeš to ty nebo já?“

„Ty,“ opáčil Biggles. „Já si rád zchrupnu. Řekni mi, až budeme

doma.“

Algy nastartoval motory a obrovský stroj se začal sunout po vl-

nách na otevřené moře.

Biggles otevřel boční okénko a podíval se ven. Z jemu dobře

známých důvodů se na břehu nedělo nic. Musel se usmát, když si

představil úžas, který právě zavládl uvnitř ocelových stěn.

Létající člun se mírně zakymácel, když se střetl s baltským pří-

bojem. Pak jej však nadzvedly silné motory a letoun se vyřítil vstříc

nočnímu nebi.

Biggles si všiml, že se Algy směje. „Ano, válka je někdy dost

zábavná věc,“ poznamenal, neboť si myslel, že chápe důvody jeho

veselí.

„Zábavnější, než si myslíš,“ prohlásil Algy a vybuchl smíchy

nahlas.

Biggles se na něj zvědavě podíval. „Co tě to tak najednou rozve-

selilo?“ zeptal se. „Povídej, ať se taky zasměju!“

„Četl jsi v bibli o velbloudu, co prošel uchem jehly?“

„Znám to. Co je na tom tak veselého?“

„Jenom mě tak napadlo, co uděláme s touhle obludou, až bude-

me zkoušet dostat ji do jeskyně.“

Když Biggles pochopil, že má Algy pravdu, zamračil se. „Hro-

my a blesky,“ zavrčel. „Taková pitomost a mne to nenapadlo!“

„Ani mne, dokud jsme neodstartovali. Do jeskyně se nevejde. I

kdybychom ji dokázali zbavit křídel, o čemž silně pochybuji, samot-

ný trup zatarasí celý vchod.“

Biggles si promnul bradu. „To jsi celý ty, vymýšlet si nějaké

problémy, když všechno vypadá snadné,“ prohlásil kousavě. „Teď si

nad tím bádej sám, já jsem utahaný. Vzbuď mě, až budeme na ostro-

- 95 -

vě. Jdu spát.“

A spal tak dlouho, dokud jej Algy nerýpl do žeber na znamení,

že se blíží k cíli.

Biggles se probral, protáhl se a zívl. „Už je mi lepší,“ řekl, když

létající člun klouzal k přistání s dostatečnou rezervou vzdálenosti

před ústím jeskyně. Otevřel boční okénko a vyhlížel někoho ze spo-

lubojovníků, aby je upozornil, že není nutné střílet. Základna však

vyhlížela zcela opuštěně.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se Algy.

„Nejspíš ještě spí,“ opáčil Biggles. „Nedělej hluk, nemusíme je

budit,“ pokračoval, když sešli po obrovském zužujícím se křídle a

seskočili dolů.

„Hm, tak to už je divné,“ řekl Biggles, když došli k ubikacím a

stále se nikdo neobjevoval. „Člověk by řekl, že by mohl mít aspoň

někdo službu.“

Obešli celou základnu, ale jediný koho našli, byl Roy. Ležel se

sluchátky na uších na stole a spal. Zdál se být zcela vyčerpán. Hlava

mu ležela na britském i německém kódovém klíči a v prstech ještě

svíral tužku.

„Chudák malý,“ zašeptal Biggles, „je úplně mimo, a nedivím se,

když si představím, jak dlouho musel sloužit. Řekl bych, že se snažil

vydržet, než se vrátíme, ale usnul uprostřed práce. Člověk nemůže

být vzhůru donekonečna. Já jsem předevčírem málem usnul za kni-

plem. Myslím, že bychom ho měli nechat vyspat. Ginger se ještě

nevrátil, to je jasné, ale co se, k ďasu, mohlo stát s Brinym a seržan-

tem?“

„Řekl bych, že šli hledat Gingera.“

„Ano – samozřejmě, tak to bude. Je tu mrtvo jak pod náhrob-

kem. Podívej! Co je to?“ Biggles sáhl na list papíru, jenž ležel zpola

zakryt Royovou tváří. Velmi opatrně jej uvolnil a zvedl. V horní části

listu stálo velkými tiskacími písmeny: NALÉHAVÉ. „Nebesa, to je

zpráva,“ řekl stručně. „Musela přijít, když jsme byli pryč. Roy ji také

dešifroval – ale to snad ne?“

Biggles četl nahlas. „,Naléhavé. Vzniklo podezření na existenci

nepřátelského námořního skladiště na severovýchodním pobřeží Vý-

chodního Pruska, pravděpodobně mezi písečnými dunami severně od

průlivu Gutte. Lokalizace a okamžité zničení nutné.“

- 96 -

Biggles pohlédl na Algyho. „Co si o tom myslíš?“ zabručel.

„Určitě jde o místo, odkud jsme právě odletěli.“

„Taky si to myslím. Tak blízko vedle sebe by určitě dva podob-

né sklady neležely. Je to k vzteku, mohli jsme to vyřídit, když jsme

tam byli. No, teď to musí počkat. Jsem utahaný jako kotě. Neletěl

bych tam a zase zpátky, ani kdyby na tom závisel osud celého krá-

lovství. Sotva vidím.“

„Jo. Vypadáš jak strašidlo,“ prohlásil Algy. „Rozhodně nebudeš

připravený na let, dokud se trochu nevyspíš. Kdybys teď zkoušel

letět, jenom by sis říkal o průšvih. Víš co? Já jsem čerstvější než ty.

Lehni si a vyspi se. Já si vypůjčím Ptakopyska a udělám rychlý výlet

na ten píseček. Jenom doufám, že ti chlapi nebudou již pod zám-

kem.“

Biggles pohlédl ke vstupu do jeskyně. Nebe zešedlo v tušení na-

stávajícího dne.

„Ti už budou venku,“ řekl rozhodně. „Určitě našli můj vzkaz,

kde se dočetli, jak se dostat ven, a teď budou nejspíš někde na pláži

vyhlížet loď, která by je vzala s sebou. Když tě uvidí přilétat, snad

jim dojde, co máš v úmyslu, a zmizí. Když se tam budou motat, jdou

si na vlastní pohřeb. Konečně – je válka, a rozkaz je rozkaz. Domlu-

veno. Budu ti zavázán, když se toho ujmeš sám. Jedna bomba by

měla úplně stačit.“

„Poletím hned,“ prohlásil Algy. „Ty jdi spát. Až se vrátím, po-

díváme se po ostatních.“

„Dobrá! Vyprovodím tě.“

Aniž by vzbudili Roye, vyšli z vysílací místnosti a po kočičí

lávce dorazili k Ptakopyskovi. Na střední pumový závěs zavěsili jed-

nu stodvanáctilibrovou bombu, a Algy se již chystal usednout za kni-

pl, když Biggles zdvihl časovanou bombu, kterou přinesl zpět. „Mohl

by sis vzít i tohle,“ navrhl. „Pokud nezasáhneš pumou a skopčáci

budou dostatečně daleko, můžeš přistát a vyřídit to na zemi. Musíme

si být jistí, že všechno vyletělo do vzduchu. Žádné místo ti nezabere,

takže se nic nestane, když ji přivezeš zpět.“ Uložil hranatou nálož na

zadní sedadlo.

„Já ti řeknu, co by stálo za to vzít,“ řekl náhle Algy.

„A co?“

„Jeden ze samopalů, které jsou ve skladišti. Pokud tam Němci

- 97 -

ještě budou, a jsem o tom přesvědčen, mohli by po mě začít pálit.

Budu o hodně klidnější, když u sebe budu mít něco, čím bych mohl

jejich pozornost oplácet. Zvlášť, když budu muset přistát.“

„To je pravda,“ souhlasil Biggles. „Zůstaň tu. Já ti tu hračku

přinesu.“

Brzy byl zpátky s nebezpečně vyhlížející zbraní a několika zá-

sobníky. Vše položil do letounu Algymu k ruce. „Nezapomeň, že je

to náš poslední letoun,“ připomněl, než Algy nastartoval.

„Nebudu se snažit ho za každou cenu rozsekat,“ slíbil.

Biggles se rozběhl k východu z jeskyně a pohlédl na oblohu.

„Nebuď tam moc dlouho,“ zavolal. „Počasí se mi nelíbí.“

Algy mávl na znamení, že rozuměl, a naroloval k východu do

zátoky. Opatrně proklouzl ven kolem mohutného hydroplánu.

Biggles počkal, až odstartuje, a pak se pomalu loudal zpět do jí-

delny. Když míjel kuchyni, nahlédl dovnitř a v duchu si přál, aby v

sobě našel energii na přípravu snídaně. Jediná myšlenka, která jej

cele ovládala, byla touha po spánku. Když uléhal na lůžko, neměl

původně v úmyslu ihned usnout. Chtěl si pouze pár minut odpočinout

dřív, než se svlékne. Dlouhé bdění a námaha však pochopitelně vy-

konaly své. Oči se mu zavřely a upadl do hlubokého bezesného

spánku připomínajícího spíše mdlobu.

Velká ručička hodin stojících na stole pomalu obíhala ciferník, a

Biggles se stále nebudil. Minula další hodina a spal dál, aniž by vě-

děl, že slunce bylo již zastřeno temně modrou oponou rychle se šířící

od severu. Vzápětí byla tato opona pokryta vířícím závojem sněho-

vých vloček, které tančily kolem vchodu do jeskyně, než tiše dopadly

do zachmuřeného moře. A spal ještě, když nastalo ticho – zlověstné

ticho přerušované pouze neúnavným tikáním hodin na stole.

Neslyšel ani zvuk opatrných kroků našlapujících po kočičí láv-

ce. Neslyšel ani neviděl, jak se otevírají dveře, a jak jimi vstupuje

Erich von Stalhein s pistolí v ruce.

Důstojník německé rozvědky vsunul cigaretu do dlouhé špičky,

zapálil si ji a vyfoukl do vzduchu kroužek kouře. Ve tváři se mu roz-

hostil výraz nejvyššího uspokojení. Chvíli se zamyšleně díval na

spáče, pak přistoupil blíž a poklepal mu na rameno pistolí.

Biggles otevřel oči, a když spočinuly na Němcově strohé tváři,

zjevil se mu v nich úžas. Pomalu se nadzvedl na lokti.

- 98 -

„Začínáte být pěkně otravný, von Stalheine,“ nedůtklivě zavrčel

„To nemůžete nechat člověka vyspat?“

Von Stalhein se cynicky usmál. „Nebojte se,“ zamručel potěše-

ně. „Už brzy půjdete spát na velmi, velmi dlouhou dobu.“

Biggles jej přemítavě pozoroval. „Co tím myslíte?“ otázal se.

„Myslím tím, že až dosud jsem pokaždé příliš dlouho odkládal

to, co jsem – když jsem vás už znal – měl udělat ihned. Teď žádný

odklad nebude. Doufám, že už mi rozumíte.“

Biggles kývl. „No, myslím, že když jste už jednou Němec, nedá

se s tím nic dělat,“ zabručel. „Ale vaše matka vás měla naučit, že

střílet válečné zajatce je přinejmenším neobvyklé. Nedělá se to. Mu-

sím trvat na řádném soudu.“

„Ten už jste jednou měl. Na Leipzigu“

Biggles pochopil marnost svých protestů. „Jen pro zajímavost,“

řekl. „Jak jste mě našel?“

Němec ukázal Bigglesovi jeho vlastní mapu. „To bylo velice

nápadité, udělat si na mapě značky, které mě dovedly téměř přímo na

Bergen Ait. Důstojník s vašimi zkušenostmi by měl víc myslet.“

„Máte úplnou pravdu. Za takovou trestuhodnou hloupost si za-

sloužím být zastřelen,“ souhlasil Biggles. „Jak jste se sem dostal?

Rybářskou lodí?“

„Samozřejmě. Vyzvedla mě z moře, a jakmile jsme vylodili ty,

kdož se zachránili z Leipzigu, spěchal jsem rovnou sem. Ovšem že

ne sám. Mám venku dvacet námořníků. Právě prohledávají vaše vel-

mi zajímavé skladiště. Je vám doufám jasné, že jste se dopustil mi-

mořádně hrubého porušení mezinárodního práva, když jste se zde

usadili. Jste na neutrální půdě!“

Biggles nehodlal Němci vysvětlovat, jak se věci mají. Stejně se

časem všechno dozví. „Je báječné vás poslouchat, jak hovoříte o po-

rušování mezinárodního práva,“ ušklíbl se.

„Dovolíte, aby se teď pro změnu chvíli ptal zase já?“ rýpl von

Stalhein. „Kde jsou vaši přátelé?“

V Bigglesově malé dušičce bleskla nepatrná jiskřička naděje,

neboť po celou dobu rozhovoru, ačkoli to na sobě nedával znát, ho

trápilo jediné: co je s Royem ve vysílací místnosti. Na jeho stole le-

žel ten nejdůležitější dokument, jaký by si jen němečtí agenti dokáza-

li představit – britský tajný šifrovací klíč. Ležel tam i německý klíč,

- 99 -

na něm však nezáleželo. Zpočátku si myslel, že Roye dopadli, a s

ním se jim dostaly do rukou všechny doklady. Teď, s ohledem na

Němcovu otázku, nemusela být situace tak docela jednoznačná.

Stalhein by svůj úspěch nepochybně zdůraznil nahlas. Ješitnost byla

jednou z jeho slabých stránek, a kdyby mu skutečně šifrovací klíč

padl do rukou, sotva by se dokázal udržet a nepochlubit se.

Biggles tedy na otázku reagoval pouhým zívnutím. „Proč se ptá-

te?“ řekl. „Tak oni vás neuvítali?“

Von Stalhein se na něj přísně podíval. „Ne,“ odsekl. „Také bych

se jim divil. Ale jistě se brzy vrátí. Já na ně počkám, ale nevidím

důvod, proč byste na ně měl čekat také vy. Mám tu popravčí četu a

doufám, že nebudu nucen použít násilí, abych vás přiměl se k ní při-

pojit. Než převezme velení poddůstojník, zařídím ještě pár nezbyt-

ných formalit.“

Biggles pomalu vstal z postele. „Nebudete nic namítat, když si

zapálím cigaretu?“ zeptal se zdvořile.

„Pochopitelně, že ne,“ odpověděl Stalhein káravě. „Mohu pro

vás ještě něco udělat? Například vyřídit nějaký vzkaz? Nemám sice

rád dojemné scénky, ale v situaci, jako je tato, udělám výjimku. Mys-

lím, že je to omluvitelné…“

Biggles si zapálil a odhodil vypálenou zápalku. „Je to od vás ve-

lice laskavé, von Stalheine,“ řekl chladně. „Doufám, že pro vás budu

moci jednou také tolik vykonat.“

Němec se sebejistě usmál. „To si ale budete muset pospíšit. Pů-

jdeme?“

Biggles přikývl. „Myslím, že můžeme.“

Von Stalhein srazil podpatky a sklonil hlavu, když jej Biggles

předešel ve dveřích do skladu.

Stála tam v řadě četa námořníků pod velením poddůstojníka a

čekala na povel.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

UDÁLOSTI NA SKÁLE

Když do jeskyně vnikli Němci, Roy stále spal nad svojí prací.

Probudil ho podivný zvuk – jeden námořník na kočičí lávce zakopl.

- 100 -

Roy potřásl hlavou, nechápavě se rozhlédl, a pak si uvědomil kde je.

Podíval se na hodinky, aby zjistil, jak dlouho spal.

Zdálo se mu, že všechno je přesně tak, jak bylo, než usnul. Nic

nenasvědčovalo tomu, že by se Biggles s Algym vrátili a vstoupili do

místnosti s vysílačkou. Roy otupělý spánkem samozřejmě myslel, že

jsou dosud pryč. Zamyslel se, proč se tak dlouho nevracejí, a tu k

němu náhle dolehl další zvuk, který ho přinutil vyhlédnout z bočního

okna, odkud byl vidět vstup do jeskyně.

Obraz, který tam uviděl, mu rázem vyhnal zbytky spánku z hla-

vy a po zádech mu přeběhl mráz. Potřásl hlavou, a pohlédl tam zno-

vu v naději, že se mu všechno jen zdá. Byl by to ohavný sen, avšak

skutečnost byla ještě horší. Po kočičí lávce přicházela jednotka ně-

meckých námořníků a v ústí jeskyně byl člun, z něhož vystoupili.

Venku před vstupem se rýsoval obrovský trup letadla. Na směrovém

kormidle se rýsoval hákový kříž.

Po dvě dlouhé vteřiny nedokázal nic jiného, než hledět na to na-

dělení doširoka rozevřenýma očima. Ochromilo ho to a jeho mozek

ten obraz nepřijal. Konečně pochopil, že během nepřítomnosti jeho

spolubojovníků byla základna napadena nepřítelem. Ani na okamžik

však při tom nezapochyboval o tom, že je ve skladišti sám. Neměl

důvod k pochybnostem. Zcela samozřejmě předpokládal, že pokud

by tu byl aspoň někdo z jeho přátel, kladl by útočníkům odpor. Už

vůbec nemohl tušit, že německý letoun se na základnu dostal díky

Algymu.

Zatímco se ještě chvěl následkem šoku, snažil se přemýšlet a

rozhodnout se, co musí udělat. Nejprve si pohrával s myšlenkou, že

vběhne do skladu pum a vyhodí do vzduchu celou základnu včetně

sebe. Pak mu zrak zabloudil k šifrovacím knihám a Roy pochopil, že

jeho hlavním úkolem je zařídit, aby kód nepadl do rukou Němců.

Záleželo i na německé kódovací knize, bylo by skvělé, kdyby Němci

žili dál v nevědomosti o tom, že již není pro Brity tajemstvím. Spěš-

ně nacpal všechny záznamy, které ležely na stole za bundu, vzal obě

šifrovací knihy a plížil se s nimi k zadní stěně boudy. Nemohl jít

jinudy, neboť němečtí vetřelci právě došli ke skladu.

Myslel na jediné – musel najít místo, kde může šifrovací knihy

buď zničit nebo ukrýt, než bude sám zajat. V té chvíli ani trochu ne-

pochyboval, že se německému zajetí nevyhne. Pokud nechtěl být

- 101 -

spatřen, mohl se vydat jediným směrem. Přímo k zadnímu setmělé-

mu závěru jeskyně. Vyklouzl ven a vydal se tam.

Chvíli klopýtal vpřed a odíral si hlavu i ramena o neviditelné

překážky, avšak přesto pociťoval úlevu díky zjištění, že jeskyně po-

kračuje hlouběji, než čekal. O Gingerově pátrání, jímž zjistil, že se

jeskyně táhne mnohem dál, neměl Roy pochopitelně sebemenší tuše-

ní.

Dokud nebyl dostatečně daleko od tábořiště, a pokud si nebyl

jist, zda ho nikdo nesleduje, nedovolil si začít s přípravami na usku-

tečnění toho nejdůležitějšího, co si předsevzal – na zničení kódů.

Přirozeně jej nejprve napadlo je spálit, a proto vylovil z kapsy kra-

bičku zápalek a jednu rozškrtl. Až dosud postupoval v úplné tmě,

neboť baterku s sebou neměl, a nyní mohl díky plameni rozžehnuté

zápalky spatřit okolí. Ke svému velkému překvapení a rovněž úlevě

zjistil, že ačkoli se jeskyně zúžila, pokračuje dál. Veden neurčitou

nadějí, že by přece snad mohl šifrovací knihy zachránit, rozhodl se

pro další pochod.

Ještě nějakou chvíli kráčel dál a hleděl se dostat co nejdále od

útočníků. Škrtal jednu zápalku za druhou, ale když si povšiml, že se

obsah krabičky výrazně ztenčuje, začal s nimi přece jen víc šetřit. A

potom si spočítal, že zbývají jen čtyři poslední. Chtěl si je ušetřit tak

dlouho, jak to jenom bude možné a zdálo se to být moudré a opatrné

rozhodnutí. Jenomže nebylo. Při pokusu o zdolání jednoho z velkých

balvanů beze světla, ztratil mladík na jeho vrcholu rovnováhu. Vyvi-

nul sice zoufalou snahu, aby zabránil pádu, ale skála byla hladká a

Royovy prsty nenašly žádnou oporu. Zřítil se kamsi dolů, knihy se

mu vysmekly, a dřív než si stačil uvolněnýma rukama chránit hlavu,

prudce s ní narazil na skalisko. Před očima se mu roztančily purpu-

rové plamínky, které postupně pohasínaly, jak ztrácel vědomí.

Kdyby byl věděl, že jeho otec seržant Smyth a Briny jsou někde

před ním, patrně by postupoval jeskyní s větší jistotou. Ti dva pro-

hledali při pátrání po Gingerovi ústí jeskyně do takové šířky, jak jen

to bylo možné, ale když tam nenašli jedinou známku jeho přítomnos-

ti, obrátili svoji pozornost ke štěrbině vedoucí do hloubky. Oba měli

baterky a postupovali tudíž značnou rychlostí, protože poznali, že

jsou konečně na správné stopě.

Briny dost záhy objevil Gingerovu rozbitou baterku. Povšiml si

- 102 -

jí, když postupovali kamenitou sutí z Gingerovy zřícené mohyly.

Svítilna sice ležela napůl skrytá pod kamenem, ale Brinymu neušla a

okamžitě poznal známý typ. Od té chvíle neměli pochybnosti, že

Ginger tu byl a že je někde před nimi.

„Povídám, seržante, koukněte na to!“ vykřikl Briny, když zvedl

baterku ze země. „Musel jít tudy.“

„Nelíbí se mi to,“ řekl s obavou v hlase seržant. „Muselo se stát

něco velice vážného, jinak by ji tu nenechal ležet. Žárovka, je rozbi-

tá,“ dodal, a ohledával dno jeskyně svou vlastní baterkou, jakoby

očekával, že vedle najde mrtvého Gingera.

„Musel lézt tam nahoru,“ prohlásil Briny a posvítil na mohutné

skalisko před nimi. „Jak by se tam dostal bez světla?“

„Spíš bych řekl, že mu spadla shora,“ domýšlel se seržant, aniž

by tušil, jak je blízko pravdě.

„Ale to by se pro ni přece mohl vrátit,“ protestoval Briny.

„Mohl, ale jak vidíte, neudělal to,“ namítl prakticky seržant.

„Pomozte mi nahoru. Bude nejlepší, když se tam podíváme.“

Briny mu nastavil rameno, seržant se vyhoupl vzhůru a mlčky

tam zůstal stát. Zář jeho svítilny dopadla na nehybnou vodní hladinu.

„Tudy nešel,“ vykřikl.

„Proč ne?“ zeptal se zdola Briny.

„Pojďte nahoru a podívejte se sám.“ Seržant se naklonil, chytl

Brinyho za ruce a vytáhl ho k sobě. „Co tomu říkáte?“ zamumlal.

„U všech rohatých!“ vydechl vyděšeně Briny. „Asi tam spadl a

utopil se. V takový tmě…“

„Také to vidím černě,“ připustil seržant. „Když neměl světlo,

mohl tam spadnout. Koho by napadlo, že tady narazí na vodu. Nezdá

se mi užitečné namáčet se jen proto, abychom šlápli na druhý břeh.

Zkusím zavolat.“

„Zařvem voba,“ přidal se Briny. „Haló, je tam někdo? Haló!“

Jejich hlasy zesílené ozvěnou zazněly v úzkém prostoru téměř děsi-

vě.

„Není tu,“ řekl Briny tiše, když ozvěna dozněla.

„Bude lepší se vrátit a nahlásit to,“ rozhodl seržant. „Měl by se

to dozvědět velitel. Odhaduji, že už je zpátky.“

„Co je to támdle – u ďasa?“ vyrazil ze sebe najednou Briny, a

popadl seržanta za paži. „Taky vidíte stejný světlo jako já?“

- 103 -

Seržant zhasil baterku a požádal Brinyho, aby to udělal také.

Chtěl vidět zřetelněji, oč jde. Společně pak hleděli na šedý pruh pro-

nikající tmou, který upoutal i Gingerovu pozornost.

„Je to denní světlo,“ prohlásil seržant. „Vypadá to, že možná

přece jen pokračoval dál – a bez baterky. Jdu se tam podívat. Měl

byste zůstat tady, není nutné, abychom tam chodili oba.“

„To se mi hodí. Nemusím mít všechno, pane,“ řekl Briny. Víte,

že mi to připomíná jedno místo, kam jsme se jednou dostali s mojím

starým parťákem Charliem? Tehdy byli v té tmě hadi a…“

„Jestli s těmi hady nepřestanete, jednu vám vrazím a budete mít

hned na co vzpomínat,“ zavrčel seržant, na jehož nervy to už bylo

příliš. Začal se svlékat a skládat šaty na skálu. „Zůstanete tu, dokud

se nevrátím!“ nařídil.

„Jakpá dlouho se tam zdržíte, pane?“

„To záleží na tom, co najdu. Kdybych vás potřeboval, zavolám.“

„Kampa to podle vás vede?“

„Řekl bych, že na vrchol skály. A myslím, že právě tam najde-

me pana Hebblethwaita – pokud někam nezapadl. Zůstaňte zde!“

Seržant vklouzl do vody a se svítilnou zvednutou nad hladinu

plaval naznak směrem k paprsku odraženého světla.

Ginger se v té době stále nacházel na vrcholu skály. Strávil tam

již drahný čas a jeho délce odpovídala jeho nálada.

Když mu Algyho letoun zmizel z očí na druhé straně ostrova,

chvíli nehnutě seděl a uvažoval, jak by na sebe nejlépe upoutal po-

zornost, kdyby se letadlo objevilo znovu. Když se však nic nedělo,

vydal se na průzkum skaliska veden nadějí, že by se mohl dostat nad

zátoku, kterou letci používali jako přistávací plochu, a upozornit na

sebe křikem.

Mile ho překvapilo, že vrchol skály byl plochý, rovný a až k ne-

víře rozlehlý. Rozhlédl se.

„Možná by se tu dalo i přistát,“ zavrčel.

Sám stál v jediné prohlubni na celé náhorní plošině. To, že zde

byla, vysvětlovalo pronikání dešťové vody do podzemního jezera.

Rovná plocha končila rozeklanými okraji, tvořícími fantastické ob-

razce, jaké nedokáže vytvořit jiný umělec, než příroda, jejímž nástro-

jem byl v tomto případě neustálý a ostrý mořský vítr. Nikde v dohle-

du nerostlo žádné rostlinstvo, kam jen oko dohlédlo, všude byla pou-

- 104 -

ze holá, rovná a nevlídná skála, jejíž šedivé okraje se dotýkaly za-

chmuřené podzimní oblohy. Skála byla ještě vlhká od nedávného

deště, a Ginger poznal, že se mu nahoru poleze velice těžko. Když se

konečně dostal tam, kam potřeboval vystoupit, aby – jak doufal –

spatřil zátoku, čekalo na něj nepříjemné překvapení. Před ním se

vynořila rokle a za ní další obrovský skalní masiv, tyčící se nad již-

ním okrajem ostrova.

Hleděl na novou překážku s neskrývaným odporem. Měl pocit,

že k přechodu z jednoho vrcholu na druhý by potřeboval další dvě

ruce. Silně ho také znervózňovala pokročilá odpolední doba. Večer

byl na obzoru, a noc by zrzka nahoře uvěznila, neboť pokoušet se o

sestup za tmy považoval za sebevraždu. Byl si jistý, že sestupu by se

neodvážil ani dobrý horolezec, kterým on sám určitě nebyl. Vrchol

skaliska byl přitom určitě posledním místem, kde by chtěl zrzek strá-

vit noc.

Nevěděl si rady. Zauvažoval alespoň o tom, co dělají ostatní, a

co si oni myslí o jeho dlouhé nepřítomnosti. Nevěděl – a bylo to pro

něj lepší – že Biggles právě stojí na Leipzigu před vojenským tri-

bunálem, a Algy se chystá odstartovat s torpédem na palubě, aby

potopil ten zlověstný parník. Algyho odlet pak Ginger slyšel, ale

vidět ho nemohl. Rozhodl se.

Sestupoval dolů a měl plnou hlavu starostí s tou nejobtížnější

části skalního masivu. K rozhodnutí ho přimělo burácení leteckého

motoru a tak spěšně slézal zpátky, aby na sebe upoutal pozornost

dřív, než mu stroj zmizí z očí. Zrzek opravdu nebyl horolezcem.

Když se dostal do míst, odkud by jej pilot mohl zahlédnout, zbyla z

letounu už jen tečka na jižním obzoru.

Unavený a promrzlý Ginger velice dobře věděl, že pokoušet se

dál slézat skálu by nevedlo k ničemu dobrému. Cítil se vyčerpán a

začal proto hledat vhodné stanoviště, na kterém by mohl vyčkat ná-

vratu stroje. Ironií osudu bylo, že letoun při návratu prolétal kolem

něj jen nějakých patnáct yardů daleko, byla však již taková tma, že

kdyby letěl míli od něj, výsledek by byl stejný. Ginger si lámal hlavu

nad tím, kdo letoun pilotuje a za jakým cílem se vypravil. Pochopi-

telně ho však nenapadlo, že se letoun vrací po úspěšném torpédovém

útoku na Leipzig.

Brzy nato uslyšel Ginger zvuk startujícího letadla znovu. Zase to

- 105 -

byl pomstychtivý Algy, který vylétl, doprovázen Brinym, aby zničil

německý sklad. Podle hrubého odhadu slyšel zrzek za další dvě ho-

diny stroj přilétat nazpět. Předpokládal celkem logicky, že operace

pro dnešek skončily. K jeho velkému úžasu však během pár minut

proběhl další start a on si začal lámat hlavu nad leteckým dnem, kte-

rý se odehrával za skálou. To se totiž Algy, který právě dopravil Bri-

nyho na základnu, vracel za Bigglesem s náhradní výstrojí.

Přes všechnu únavu se Ginger snažil ze všech sil udržet vzhůru

do opětovného návratu pilota, jelikož nemohl tušit, že stroj trčí s koly

zabořenými do pobřežního bahna na mělčině písečné výspy. Neubrá-

nil se však příchodu přerušovaného spánku, který ho zastihl zkrouce-

ného mezi dvěma kameny. Nezaznamenal proto přílet velkého ně-

meckého hydroplánu a neslyšel ani další Algyho odlet, jehož cílem

bylo konečné zničení skladiště podle příkazů plukovníka Raymonda.

V té době již obzor na východě bledl, blížilo se ráno a nový den.

Ginger se neprobudil, dokud se nad východním obzorem neukázal

zlověstně rudý okraj slunečního kotouče.

V okamžiku, kdy poprvé pootevřel oči, byl úplně vzhůru. Celé

tělo měl ztuhlé chladem. Chvíli se pokoušel dřepy opět rozproudit

krev v těle, a pak se vydal se zoufalým odhodláním znovu nahoru, k

vrcholu skalního masivu na jižním okraji ostrova. Protože si nepří-

jemně jasně uvědomoval nepravděpodobnost přežití další noci na

holé skále, vyvinul neuvěřitelné úsilí, aby rokli a skalisko zdolal.

Když konečně uspěl, zůstal nahoře chvíli vyčerpaně ležet na břiše. I

v této poloze měl výhled přes okraj útesu. Přesně podle očekávání se

nyní nacházel přímo nad zátokou. Jenže výkřik radosti, který se mu

dral ze rtů, nezazněl. Drahnou chvíli nebyl totiž Ginger schopen ni-

čeho jiného, než tupého civění na obraz, který dole viděl. Jeho rozum

se zdráhal přijmout tu strašidelnou pravdu, před skutečností se však

nedalo dlouho unikat. Tam dole, nedaleko od vstupu do jeskyně, se

na hladině pohupoval obrovský čtyřmotorový německý létající člun.

Pochopitelně ihned našel pro přítomnost stroje s hákovými kříži

jediné rozumné vysvětlení – jejich letku vypátral nepřítel!

Ležel pár minut na místě a zoufale hleděl dolů. Potom s tváří

ještě rudou námahou a s těžkým srdcem vstal. Vydal se na zpáteční

cestu směrem k náhorní plošině. Vůbec netušil, co by měl udělat, ale

někde v koutku duše se mu rodila myšlenka na návrat do jeskyně

- 106 -

stejnou cestou, jakou přišel.

Cesta dolů ze skaliska mu trvala ještě mnohem déle, než sám

předpokládal. Byl tak zaujat trudnými myšlenkami, které provázely

sestup, že si ani nepovšiml změny počasí. Zaznamenal ji, až když mu

na tváři přistály první sněhové vločky. Zarazil se a vzhlédl k olově-

ným mrakům.

„Lepší chvíli si to odporné sněžení už vážně nemohlo vybrat,“

zavrčel bezmocně. Pokusil se zrychlit sestup, ale když se konečně

dostal na známou plošinu, pod kterou leželo skalní okno, sníh již

kolem něj vířil tak hustě, že sotva viděl, kam šlape. Zastavil se zpola

oslepen vločkami, jež mu tančily před očima, až na samotném okraji

útesu. Bláhově se po nich ohnal ve snaze najít sestup ke skalnímu

oknu.

„Jdu dolů, i kdybych si měl zlomit krk,“ pronesl chmurně, klekl

na kolena a připravoval se na strastiplnou pouť.

S největší pravděpodobností by byl skutečně sletěl, kdyby ještě

před tím, než se mu podařilo nahmatat první výstupek, nezaslechl

zvuk, který ho nejdříve přimrazil na místo, a pak ho donutil, aby se

spěšně vyhoupl nazpět. Byl to bezpochyby hluk leteckého motoru

přicházející odněkud shora. Ginger se tak silně vcítil do pocitů pilota,

že s pootevřenými ústy napjatě vyčkával, jak dopadne jeho pokus o

přistání. Kromě toho, že pilota musel oslepovat sníh, vynechával

totiž nejméně jeden válec motoru, a to tak zřetelně, že se Gingerovi

jevila brzká havárie jako neodvratná.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

PODIVNÁ SETKÁNÍ

Ginger prohledával upřeným pohledem matoucí clonu sněho-

vých vloček ve snaze zahlédnout stroj, jehož dráhu letu dokázal

zhruba vytušit podle charakteristického zvuku motoru. Dobře slyšel,

jak motor kašle, stále vynechává, ale stále se přibližuje. Když zrzek

konečně letadlo spatřil, bylo tak blízko,že se bezděčně přikrčil, neboť

se mu zdálo, že mu musí srazit hlavu. Poznal jeden z jejich strojů.

Nebylo příliš těžké pochopit, co se stalo. Buďto Bigglese nebo

Algyho zastihla sněhová bouře nedaleko základny a pilot se nyní

- 107 -

snaží dostat se domů. A aby byl jeho úkol ještě obtížnější, motor

přestal poslouchat. V těchto okamžicích jakoby ho postihla křeč,

kterou zrzek přisuzoval sněhu, nasávanému spolu se vzduchem do

motoru.

Ginger upřel zrak do těžko průhledného příkrovu mračen, která

visela nad ním, a podvakrát zahlédl matně šedý stín stroje, který hned

zase mizel. Při druhém přeletu se zrzkovi zdálo, že zahlédl hlavu

pilota, který vyhlížel přes okraj kokpitu dolů. Pak nastalo na několik

okamžiků ticho. Motor ztichl, avšak zrzek netušil, zda ho zastavila

porucha, či zda ho vypnul sám pilot. Pokročil o pár yardů od okraje

skalní plošiny a napjal sluch v očekávání zvuku, který podle něj ne-

vyhnutelně musel přijít. Čekal náraz letadla na mořskou hladinu nebo

skalní útesy ostrova. Stále ještě bez hnutí stál a naslouchal, když za-

slechl zvuk vzduchu proráženého křídly a to nebezpečně blízko. Pak

se ze sněhové clony přímo proti němu vyřítil šedavý obrys letounu,

jehož kola se již téměř dotýkala skalnatého povrchu. Stále ještě

ohromeně zíral, když se kola dotkla kamenitého podkladu, pak zno-

vu, a nadskakující stroj se hnal dál.

V tu chvíli jednal Ginger zcela instinktivně, protože na úvahy

nebyl čas. Věděl, že pilot nemá šanci znovu se vznést, a že pokud

bude ještě chvíli pokračovat stejným směrem, zřítí se z útesu. Už

když se chystal dát se na útěk, aby ho stroj nesrazil, bleskl mu myslí

náhlý nápad. Věděl, že by bylo lepší uhnout, ale když jej míjelo levé

křídlo letounu prorážející vzduch jako čepel tupého nože, chňapl po

něm a pověsil se na něj.

V žebrech ucítil prudký náraz a vznášel se ve vzduchu. Útěchou

mu byl pocit, že stroj náhle změnil směr, o čemž svědčilo i drsné

zaskřípění natáčejících se kol. Pak sevření jeho prstů povolilo a Gin-

ger padl jak dlouhý tak široký na skálu. Letadlo pojíždělo dál v no-

vém směru, brzdy podvozku syčely.

Ginger se s námahou zvedl a bolestně se za ním belhal. Žebra

měl jako přeražená a při pádu si rozbil koleno. Když dokulhal ke

stroji, Algy stál vztyčen v kokpitu. Letecké brýle si vysunul na čelo,

oči upíral dozadu přes kormidlo letounu a jeho pobledlá tvář byla

ztrhaná napětím. Když poznal Gingera, oči se mu rozšířily úžasem.

„Jako při leteckém dni, pane mistře,“ ušklíbl se Ginger. „Nemáš

náhodou u sebe kousek čokolády?“

- 108 -

Algy si přejel dlaní obličej. „Co má tohle znamenat?“ zeptal se

zmateně. „Kde to, k čertu, jsme?“

„Na vrcholu ostrova – kde jinde? Tys nevěděl, kam přistáváš?“

„Jo!“ odsekl Algy. „Měl jsem skutečně spoustu možností. Co-

pak jsi neslyšel, jak mi odcházel motor? S tím pitomým motorem a

se sněhovou vánicí navíc jsem byl rád, že mám vůbec kde se uložit.

Věděl jsem jen to, že jsem kousek od skály, ale nečekal jsem, že tak

blízko. Vesele jsem se snášel k moři – pak jsem zachytil koly o zem

a už se nedalo nic dělat.“

„Byl to víc než zázrak,“ zvedl zrzek káravě ukazováček. „A při-

tom lehkomyslnost. Kdybys to tu viděl za světla, nikdy by ses o při-

stání nepokusil! Chytil jsem tě za křídlo, jinak bys skončil dole pod

skálou. Pokud si myslíš, že jsi na mezinárodním letišti, tak počkej až

přestane sněžit.“

„Nepovídej,“ řekl Algy, ztěžka vylezl z kokpitu a slézal dolů. Z

přihrádky vzal tabulku čokolády. Podal ji Gingerovi, který se do ní

hltavě zakousl.

„Není mi ještě jasné,“ pokračoval Algy, „co tu děláš? Proč ses

rozhodl přebývat zrovna tady?“

„Jednoduše proto, že se nemohu dostat dolů.“

„Jak dlouho si tu výšku vychutnáváš?“

„Od včerejšího rána.“

„Vždycky jsi byl cestovatel! Jak ses sem dostal?“

„Dírou ve skále. Ale na tom teď nesejde. Dole v zátoce přistál

německý létající člun. Viděl jsem ho před chvílí, když jsem koukl

přes okraj útesu.“

Algy se zasmál. „Tím se nevzrušuj,“ řekl. „Ten už je náš.“

„Cože?“

„Půjčili jsme si ho s Bigglesem dnes v noci. Ty vlastně vůbec

nevíš, že se Biggles dostal jako zajatec na Leipzig. Polapil ho von

Stalhein.“ Stručně pak Gingerovi vylíčil události uplynulých několi-

ka hodin. „A tak jsem vyrazil pohodit pár dárků na německé skladiš-

tě. Když jsem jim je předal, vlétl jsem do té bílé sněhové sloty,“

skončil vyprávění se znechuceným gestem.

Ginger mu na oplátku popsal svou strastiplnou pouť na kopec.

„Měli bychom se raději podívat, jak se dostat dolů. Čím dříve,

tím lépe,“ řekl Algy, když zrzek skončil. „Budeme tu muset nechat

- 109 -

stroj, protože teď jde o krk. Dokonce i kdyby se nám povedlo ten

motor opravit, kvůli počasí se nedá na odlet ani pomyslet.“

„I kdybys měl motor v pořádku a bylo krásné počasí, můžeš na

odlet zapomenout. Netušíš, jak to tu vypadá. Počkej, až přestane pa-

dat sníh. Až se rozhlédneš, přejde ti chuť na další kejkle!“

„Myslíš, že by to nešlo?“

„Jedině zázrakem! Už jsem to řekl,“ vyhrkl Ginger, ale potom

zaváhal. „Možná v nejhorším případě,“ připustil, „ale byla by to prá-

ce pro kouzelníka. Já bych to raději nezkoušel.“

„Když odtud letoun neodstartuje, budeme ho tu muset rozebrat a

odnosit po kouskách,“ řekl Algy optimisticky. „Měli bychom se na

něj pořádně podívat a zjistit, zda jsem něco nerozbil, když jsem do-

sedl.“

Zrzek se na něj podíval. „Jak myslíš,“ vzdychl.

Obešli křídlo a začali s obhlídkou stroje od vrtule. Pokud byli

schopni zjistit, nedošlo k žádnému poškození. Alespoň ne k takové-

mu, aby letadlo nemohlo odletět, pokud bude v pořádku motor.

„Smyth bude muset vylézt nahoru a pořádně prohlédnout mo-

tor,“ prohlásil Algy. „Je to náš poslední stroj, takže si nemůžeme

dovolit o něj přijít. Aby vzal čert všechen ten sníh! Pohřbí nás tu,

jestli nepřestane padat. Co je tak hrozného na slezení dolů?“

„Jen taková maličkost. Asi dvacet stop vysoká skalní stěna, pod

kterou není nic než výstupek široký právě tak, aby si na něm udělal

pohodlí racek. Bude nejlepší, když se podíváš sám.“

Zrzek vzal Algyho za paži a odtáhl ho k okraji plochy. „To je

ten výstupek, na který se budeme muset dostat,“ řekl a ukázal hlubo-

ko dolů. „Cítíš se na to?“

„Jemine!“ vyjekl Algy, když se podíval do prázdna pod sebou.

Moře bylo ukryté za hustou clonou vířícího sněhu. „Moc svůdně to

nevypadá,“ připustil.

Oba právě hleděli dolů, když se odněkud zespoda ozval zvuk, po

kterém se na sebe vzájemně podívali s otázkou v očích. Znělo to jako

táhlé zavytí.

„Co to u všech svatých bylo?“ zamumlal Algy zmateně.

Ginger si špičkou jazyka navlhčil rozpraskané rty. „V jeskyni

asi žije nějaké divoké zvíře,“ zašeptal. „Teď jsme teprve v kaši. Už

by mě nic na světě nedonutilo lézt dolů.“

- 110 -

Pak se pod nimi na skalním ochozu vynořila čísi hlava a nahá

ramena. Zrzek zděšeně uskočil. Hlava se otočila vzhůru a objevil se

obličej. Byl to seržant Smyth. Jeho výraz vyvolal přes všechnu váž-

nost situace u Algyho výbuch smíchu.

Rychle se opanoval a zavolal na poddůstojníka. „Na co si to tam

hrajete, naháči?“

„Uniformu mám v jeskyni, pane,“ vysvětlil seržant. „Musel jsem

přeplavat takovou velkou louži. Je mi zima!“

„Že je vám zima, to chápu. Ale jakou louži?“

Ginger mu řekl o podzemním jezeře.

„Rozumím,“ řekl Algy a obrátil se dolů k seržantovi. „Dorazil

jste právě včas. Bude nejlepší, když se vrátíte pro oblečení. Mám tu

nahoře stroj a chtěl bych, abyste se na něj podíval.“

„Jak se dostane nahoru?“ zeptal se Ginger.

Algy vytáhl z kapsy kus provazu, který si vzal s sebou na onen

písečný ostrov, když přemýšlel o možnosti, že by se s Bigglesem

potřebovali dostat do hangáru střešním oknem. „Tohle by mělo sta-

čit,“ řekl prostě.

„Hrome! To je ono!“ vykřikl Ginger. „Vytáhneme sem seržanta,

a on prohlédne motor. Pak mě spustíte dolů a já oznámím Bigglesovi,

co se stalo. Potřeboval bych se také převléknout a něco sníst.“

„Jo, myslím, že je čas, aby ses odsud dostal,“ řekl vážně Algy a

podíval se pátravě do Gingerovy ztrhané tváře. „Myslím, že to není

špatný nápad. Zůstanu tu, dokud se nevrátíš. A můžeš s sebou vzít i

Brinyho.“

Seržant se mezitím postavil na skalní ochoz, v ruce měl uzlík

šatstva. Otřel se pokud možno dosucha pletenou vestou a začal se

oblékat. „Briny jde se mnou, pane,“ oznámil. „Je na druhé straně té

odporné louže.“

Ginger pohlédl na Algyho. „Bylo by asi lepší dát mu vědět, aby

tam zůstal,“ řekl. „Nemyslím, že by vám tu byl něco platný. Bude

líp, když se vrátí se mnou a pomůže mi na nebezpečných místech.“

Algy souhlasil. Řekli tedy seržantovi, aby na Brinyho zavolal, ať

zůstane, kde je. Pak rozvinuli provaz a vytáhli Smytha nahoru.

Ginger si od Smytha půjčil baterku a dva muži nahoře ho pak

spustili na římsu. Zrzek zavolal na Brinyho, aby mu posvítil, a sám

se s nechutí vydal přes jeskynní jezero na druhý břeh. Když tam do-

- 111 -

plaval, námořník mu pomohl ven z vody.

„Hrom do vás, pane,“ uvítal ho Briny. „Už bylo načase.“

„Díky za vlídné přijetí,“ vydechl zrzek.

„Co jste tam celou tu dobu kutil, pane?“

„Honil racky a pak jsem tam omylem chytil za křídlo aeroplán,“

zavrčel Ginger. „Pojďte pryč! Mám už téhle díry po krk.“

Bez dalších řečí se spouštěli dolů šikmou šachtou a pomáhali je-

den druhému. Pospíchali a brzy se dostali na místo, kde ležela zrzko-

va baterka.

Ginger, sestupující jako první, si nevšiml ležícího muže, dokud

přes něj málem neupadl. „Dávejte pozor!“ hloupě vyjekl a zastavil

se. „Nebesa, to je přece Roy!“ zvolal, když světlo baterky ozářilo

zkrvavenou a bledou tvář mladíka.

„Něco se muselo stát, pane,“ řekl Briny tiše.

„To vidím,“ sykl Ginger s očima upřenýma na šifrovací knihy,

které ležely na místě, kam dopadly, když se Roy zřítil z balvanu.

„Ano, u všech hromů, něco se určitě stalo,“ vydechl.

„Muselo to být něco děsně zlýho, když se sem ten hoch vydal i s

těma knihama. Co to mohlo bejt, pane?“

„Nemám ponětí,“ zavrčel Ginger. „Jediné, co mě napadá, je útok

na základnu. Nedokážu si představit jiný důvod, kvůli kterému by

sem Roy knihy nesl. Nejspíš se je snažil zachránit a při výstupu spadl

z toho balvanu.“

Briny si svlékl bundu, uložil bezvládného Roye do pohodlnější

polohy a podložil mu bundou hlavu. Roy nejevil známky vědomí, a

Briny s Gingerem mu v té chvíli nemohli nijak pomoci.

„Měli bychom ho odnést dolů, pane,“ navrhl Briny.

„Nejsem si jist, zda bychom to dokázali a kromě toho to asi bu-

de nebezpečné,“ zamumlal Ginger. „Mělo by se s ním zacházet opa-

trně, dokud nezjistíme, jak je na tom. U vstupu leží nosítka. Přinesu

je sem.“ Mluvil pomalu, neboť si v duchu ujasňoval, co by ještě u

vstupu mohl objevit kromě nosítek. Algy mu řekl, že když odlétal

zaútočit na německý sklad, Biggles spal. Když došlo k přepadení,

proč tedy neutekl s Royem? Mimo toho nedošlo ke střelbě, alespoň

Ginger žádné výstřely neslyšel. Byl přesvědčen, že by se k němu

zvuk výstřelů donesl i na vrcholek ostrova. Čím víc o tom všem pře-

mýšlel, tím méně tomu rozuměl.

- 112 -

„Povím vám, co uděláme nejdřív,“ řekl nakonec. „Vy zůstanete

tady a budete dávat pozor na Roye. Pokud se probere dřív, než se

vrátím a bude schopen chůze, zkuste s ním jít za mnou. Pokud ne,

počkáte, až se vrátím s nosítky. Jdu napřed a obhlédnu, co se tam

vůbec stalo.“

„Ano, pane.“ Briny se dotkl prsty své letité čepice. „Jak si

vzpomínám, jednou jsem viděl jeskyni…“ začal, ale sám ztichl a

smutně zavrtěl hlavou. Ginger byl pryč. Vklouzl do skalní pukliny a

zmizel mu z očí.

Zrzek spěchal a zvolnil tempo, až když se přiblížil k východu ze

štěrbiny do velké jeskyně. Neopouštěl ho tíživý pocit, že něco tu není

v pořádku. Těsně před zadním vstupem do jeskyně uviděl, že světla

tam dosud svítí. Zhasl baterku a pomalu vystrčil hlavu.

Němce uslyšel dřív, než je spatřil, a na chvíli se mu zastavilo

srdce. Když vyhlédl přes poslední kamennou překážku před vstupem,

bylo mu všechno jasné. Na kočičí lávce stálo několik německých

námořníků. Zrzek zůstal bez dechu na místě a lámal si hlavu tím, co

se stalo s Bigglesem.

Pochopitelně, že k ničemu nedospěl, ale náhle viděl, jak se otví-

rají jedny dveře a vychází z nich – Biggles!

Kráčel pomalu a nenuceně, za ním se však vynořil von Stalhein

s pistolí v ruce. Potom náhle zazněl strohý rozkaz a od jídelny vypo-

chodovala skupina osmi námořníků s puškami, kterých si zrzek do-

sud nevšiml.

Von Stalhein se zastavil. Rázně se otočil k Bigglesovi, cvakl

podpatky a zasalutoval. Pak předstoupil poddůstojník velící četě.

Také on pozdravil a něco ostře vyštěkl.

Biggles přikývl. „Dejte se do toho, ať to máme za sebou,“ řekl

anglicky.

Ta věta poskytla zrzkovi klíč k rozluštění záhady a na okamžik

ho přemohla vlna vlastní bezmocnosti. Netrvalo to však dlouho. Stis-

kl rty s výrazem zuřivého odhodlání a vyplížil se z jeskynní chodby k

zadní stěně vysílací místnosti. Na okamžik se zastavil, aby se ujistil,

že ho nikdo nevidí, a s velikou obezřetností se pak doplazil k hroma-

dě rezervního materiálu. Pod plachtovinou za jídelnou se skrývalo

ledacos užitečného a Ginger věděl, co hledá. Přes téměř naprostou

tmu neomylně sáhl po tom, co potřeboval. S vítězným pocitem sevřel

- 113 -

hlaveň kulometu Bren, vytáhl ho z hromady a vzápětí zatajil s hrůzou

dech, když zbraň kovově zařinčela při nárazu o kamenitý podklad.

Němci se naštěstí právě řadili a zrádný zvuk jim ušel.

Zrzek si oddechl a v duchu děkoval své prozíravosti nebo spíše

šťastné náhodě, která jej přiměla probádat hromadu, než se vydal na

průzkumnou výpravu. Nebyl si sice jistý o co šlo víc, ale jen díky

tomu nyní našel bez dlouhého hledání i zásobníky. Zasunul první.

Lehce to klaplo.

Další kradmý pohled mu prozradil, že již nesmí ztratit ani vteři-

nu. Biggles s cigaretou v ústech stál zády ke stěně, a muži z popravčí

čety stáli v řadě proti němu.

Kolem stálo několik dalších německých vojáků, ale nikdo z nich

se nepodíval na temný vnitřní konec jeskyně, který je za těchto okol-

ností příliš nezajímal. Jejich zraky se upíraly na Bigglese, takže se

Ginger mohl odplazit zpátky ke skalní průrvě, kterou přišel, aniž by

byl zpozorován. Nikdo neměl o jeho přítomnosti ani potuchy. Odtud

pak ke své velké radosti uviděl, že má Němce před sebou v jedné

řadě. Jen poddůstojník, který stál o pár kroků před ostatními, byl

stranou jednotky, na kterou Ginger zamířil. Von Stalhein se opíral o

rám dveří jídelny a z dlouhé cigaretové špičky, jíž držel v prstech,

stoupala spirála kouře.

Na povel poddůstojníka vztyčila připravená popravčí četa pušky

k poslední poctě odsouzenému.

Ginger se roztřásl vzrušením. Aniž by odtrhl oči od mířidel či

odtáhl ukazováček ze spouště zbraně, zvolal, jak nejhlasitěji mohl:

„Bigglesi! Sem!“

Potom stiskl spoušť.

„Ra-ta-ta-ta…“ Ostrý a drásavý rachot zbraně naplnil prostor

jeskyně, ozvěna znásobila drtivý zvuk a vzduch zhoustnul štiplavým

pachem spáleného střelného prachu…

Další události připadaly Gingerovi jako sen, v němž byl jen ne-

činně přihlížejícím divákem. Uviděl Bigglese, jenž pochopil, že by

mohl být sám zasažen, obrátil se a v předklonu vyrazil směrem k

němu. Zrzek vyskočil z úkrytu, uskočil stranou, zasunul nový zásob-

ník a znovu stiskl spoušť. Sprška střel kropila všechno a všechny v

dohledu.

Ti z námořníků, kteří nebyli zasaženi, se rozprchli v zoufalé

- 114 -

snaze nalézt úkryt před smrtonosným deštěm svištícího olova. Jen

von Stalhein zůstal na místě a vykřikoval rozkazy, na které nikdo

nebral ohledy, a bez míření pálil z pistole po prchajícím vězni. Pak

odražená kulka odštípla ze dveří jídelny kousek od jeho tváře dlou-

hou štěpinu, a v úkrytu zmizel i on.

Biggles se již dostal k Gingerovi a vyrval mu z rukou kulomet a

zbývající zásobníky.

„Šetři náboje!“ sykl, a začal sám postřelovat jeskyni krátkými

dávkami. Míření německých vojáků se však zpřesňovalo a nebezpečí

rostlo. V dešti kamenných úlomků, odštěpovaných od skály jejich

kulkami, popadl Ginger Bigglese za paži. „Jdeme!“ vykřikl ostře.

„Zmizíme odsud. Tudy.“

„Kam?“ hlesl Biggles.

„Ukážu ti cestu. Pojď! Všichni už tam jsou.“ Ginger vklouzl do

skalní průrvy a rozsvítil baterku.

Biggles ještě naposled pokropil dávkou z kulometu kočičí lávku

a pak se zbraní v rukou následoval Gingera.

„Velice užitečná chodbička,“ poznamenal tiše. „Když teď vědí,

že máme tenhle kanón u sebe, musel by se mezi nimi najít sebevrah,

který by nás takovým krysím kanálem pronásledoval. Jak daleko to

vede?“

„Až na vrchol skály.“

„Není tam někde náhodou také Roy?“

„Je.“

„Má šifrovací knihy?“

„Má.“

„Díky Bohu,“ řekl Biggles. „O to jsem měl největší strach. Tak

cestu znáš. Veď mne, ty mafiáne.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

SHLEDÁNÍ

Nějakou dobu se prodírali soutěskou tak rychle, jak jen to bylo

možné, a jenom na krátké chvíle se zastavovali a naslouchali, zda se

za nimi neozvou zvuky, které by svědčily o pronásledování. Když se

nic nedělo, Biggles se zastavil a požádal Gingera, aby mu všechno

- 115 -

vysvětlil. Byl bez sebe zvědavostí, neboť mu nebylo jasné, co před-

cházelo zrzkovu nečekanému zjevení, a co se děje nahoře na skále.

Ginger mu proto tak stručně, jak jen dokázal, popsal svoje vlastní

dobrodružství, i události, které přivedly Algyho, Brinyho a seržanta

do míst, ve kterých se právě nacházeli. Pak se dostal i ke sdělení o

Royovi.

„Určitě viděl skopčáky přicházet, a zmizel jim i s kódovými

knihami,“ řekl Biggles. „Zajímalo by mě, proč mě nevaroval.“

„Věděl vůbec, že tam jsi?“

Biggles luskl prsty. „Ne, teď si uvědomuji, že to nevěděl. Když

jsme se vrátili, spal. Také jsem spal, když ke mně von Stalhein vnikl.

Vůbec nic jsem neslyšel. Můžeš třikrát hádat, jak jsem se cítil, když

jsem otevřel oči, a uviděl ho nad sebou. Ale musíme jít dál. Když se

zamyslím nad naší situací, jsme v takové bryndě, jako snad ještě ni-

kdy.“

„Mohli bychom tuhle jeskyni držet donekonečna – třeba i proti

celé armádě,“ prohlásil rozhodně Ginger.

„Možná,“ řekl Biggles, „pokud by nám nevadila hladovka. O

tom si popovídáme, až se dostaneme k ostatním. Pojď. Von Stalhein

si určitě myslí, že nás má v pasti, a nespěchá s pronásledováním“.

„Kolik má s sebou lidí?“

„To nevím.“

„Musíme je odrazit, nebo tu strávíme svá nejlepší léta. Dva z nás

by se snad mohli dostat odtud Algyho letadlem, ale to je tak všech-

no.“

„Nejspíš jsi zapomněl, že máme nějaké rozkazy shora,“ připo-

mněl mu vážně Biggles.

„Co máš na mysli?“

„Myslím na to, že po odhalení je naším prvořadým úkolem zni-

čit základnu. Nic z toho, co zůstalo uvnitř, nesmí Němcům padnout

do rukou. Až to provedeme, můžeme se pokusit zmizet – ale až po-

tom. Jenže než se pro něco vůbec rozhodneme, chci si promluvit s

Algym. Podívej, tamhle je Briny s Royem.“

Roy už seděl. Vypadal dost otřeseně, ale když viděl přicházet

Bigglese, vzmohl se na úsměv. „Je mi to líto, pane,“ hlesl.

„Mně taky,“ odpověděl Biggles. „Jak se cítíš?“

„Docela dobře, pane.“

- 116 -

„Můžeš chodit?“

„Zkusím to.“

„Dobrá. Takže se pokusíme dostat co nejrychleji nahoru.“

Briny vypadal překvapeně. „Nahoru, pane?“

„Jak jsem řekl. Nebylo by rozumné vracet se dolů. Páchne tam

střelný prach a je to tam cítit po švábech!“

Briny ustoupil o krok vzad a ve tváři se mu zračilo ohromení.

„Schwaben,“ zašeptal. „No to je nadělení.“

Ginger je vedl jeskyní vzhůru až ke skalní stěně, která tvořila

hráz podzemního jezera. Vzájemně si pomohli vyšplhat se nahoru.

Biggles se zastavil a se zadumaným výrazem ve tváři se zahleděl na

vodní hladinu.

„Na co myslíš?“ zajímal se Ginger.

„Myslím, že právě tohle by se nám mohlo docela hodit,“ řekl

záhadně Biggles. „Ty už jsi stejně mokrý na kůži, takže bys mohl jít

se mnou. Briny, vy tu zůstaňte s Royem a hlídejte. Nechám vám tu

kulomet. Když uslyšíte někoho přicházet, střílejte. Uslyšíme vás a

přijdeme vám na pomoc.“

Biggles se svlékl a s uzlíkem šatstva vstoupil za Gingerem do

vody. Vylezli na ochoz a zjistili, že sněhová vánice již ustala, ačkoli

se obloha dosud netvářila nijak vlídně. Na jejich zavolání se nahoře

na okraji útesu zjevil Algy. Spustil jim provaz a během pár okamžiků

byli všichni muži pohromadě. Biggles několika větami vylíčil udá-

losti, které se seběhly ve skladišti. „Jak je na tom tvoje letadlo?“

uzavřel proslov otázkou.

„Ještě jsme ho nezkusili nastartovat, ale mělo by být vcelku v

pořádku,“ odpověděl Algy. „Seržant našel v benzínovém potrubí

úlomek pájky. Vyčistil to. Jestli se někdo z vás cítí na pokus o start,

má možnost.“

Biggles mlčky zvažoval Algyho návrh. Něco takového by na-

hnalo strach i nejodvážnějšímu pilotovi. Nejdelší rozjezdová dráha

po rovné části skaliska nepřesahovala sto třicet yardů. To ale ještě

nebylo to nejhorší. Na konci pomyslné startovací dráhy čněla do

výšky víc než deseti stop počasím vykotlaná skála, jakoby čekala na

blázna, který se pokusí vzletět. Jediný dotek by znamenal, že se stroj

roztříští, pokud při startu nezíská dostatečnou výšku.

„Mohlo by to vyjít,“ řekl nakonec Biggles.

- 117 -

„Taky si myslím,“ kývl Algy. „Kdo si do toho sedne?“

„Ty.“

„Proč? Proč bych měl utíkat zrovna já?“

„Nemyslím jen na tvé dobro. Myslím hlavně na německý šifro-

vací klíč. Von Stalhein netuší, že ho máme, a pro námořnictvo má

cenu zlata. Ať se tu stane cokoli, ta kniha se musí dostat do Londýna,

pokud to bude jen trochu možné.“

„Pochybuji, že mám v nádrži dost benzínu, abych doletěl až do

Anglie,“ pronesl Algy smutně.

„Máš ho tam aspoň tolik, aby ses, když poletíš sám, dostal nad

Severní moře?“

„To určitě,“ ušklíbl se Algy. „Cestou jsem šetřil.“

„Takže se to bude muset zkusit. Když se ti nepovede v Severním

moři objevit některou z našich lodí, pak by to mohlo být opravdu zlé.

Ale mělo by jich tam být spousta – torpédoborce, minolovky, stíhače

ponorek, a to ani nemluvím o obchodním loďstvu.“

„Proč neletíš ty sám?“

„Protože zde mám ještě důležitou práci. Dostal jsi rozkaz, tak

nediskutuj.“

„Dobře, dobře. Co chceš dělat?“

„Ze všeho nejdřív vylezu tam na tu haldu kamení a podívám se

do zátoky.“ Ukázal ke skalnímu masivu, na který tak pracně šplhal

Ginger. „Mimochodem,“ pokračoval, „včera v noci sis s sebou bral

samopal. Máš ho ještě v letadle? Jestli ano, vezmu ti ho. Jestli budu

mít štěstí, vystřelím si po von Stalheinovi, kdyby vykoukl z jeskyně.“

„Ano, je na sedadle.“

Biggles došel k letadlu, a když zvedal zbraň ze sedadla, z úst se

mu vydral nadšený výkřik: „U sta hromů! Na to jsem zapomněl!“

„Na co jsi zapomněl?“

Biggles zvedl ze zadního sedadla časovanou bombu, kterou Al-

gy nepoužil. „Na tuhle prskavku, přece! Je to odpověď na otázku, co

mne trápí už půl hodiny!“ vyjekl s nadšením.

Algy na něj nechápavě hleděl. „Jak to myslíš? Na hádanky jsem

nikdy nebyl.“

„Postačí ti tvoje chabá fantazie aspoň na to, aby sis dokázal

představit, co se stane, až tuhle nálož odpálím u stěny, která drží dole

v jeskyni všechnu tu stoletou vodu?“

- 118 -

Algymu poklesla čelist. „Ty ses zbláznil!“ prohlásil. „To by roz-

trhalo jeskyni na kusy. Udělalo by to z půlky ostrova hromadu ka-

mení! Jeskyni to nejspíš zasype a vy tu ztvrdnete a nedostanete se už

nikdy dolů.“

Biggles se krátce zasmál. „To je maličkost. Důležitější je, že

uvolněná voda spláchne do moře všechny lidi ve skladišti a spolu s

nimi všechno ostatní.“

„Ale vždyť ani nevíš, jakým směrem se bude tlak šířit,“ namítl

ohromený Ginger. „Může se ti povést vyhodit do vzduchu stěnu, ale

také se ti může podařit odpálit celý vršek ostrova, nebo některou z

bočních stěn, a všechno se zřítí.“

„Mám rozkaz zničit základnu, pokud ji budeme muset opustit,“

odpověděl neochvějně Biggles. „Ať se stane cokoliv, výbuch uvolní

vodu, takže Stalheinovi a jeho lidem nateče do bot, když to budou

nejméně čekat. Aniž by mi na těch chlapcích nějak záleželo, chci

zatopit základnu dřív, než z ní stačí něco nalodit.“

„To by stálo za podívanou,“ zamumlal Ginger.

Biggles se již nehodlal déle zdržovat dohady. „Algy, nalož šif-

rovací knihy do letounu. Já jdu na skálu. Pokud se stane, dřív než se

vrátím, cokoli nepředvídaného, odstartuj a namiř si to do Anglie.

Kdybys musel přistát v nepřátelských vodách, přivaž něco těžkého k

britské šifrovací knize, a hod ji do moře. Gingere, ty půjdeš se

mnou!“

Pověsil si samopal přes rameno a vyrazil.

Když se Ginger pokoušel o výstup poprvé, nešlo o nijak snad-

nou záležitost, ale nyní byla cesta po zasněžených skalách dvojnásob

obtížná.Ve dvojici si však mohli letci na nejobtížnějších úsecích na-

vzájem pomáhat a po dvaceti minutách usilovného výstupu stanuli na

vrcholku.

Ginger se k okraji skaliska dostal jako první a pohlédl dolů.

„Jsou tam,“ zasyčel zlostně.

Biggles si stoupl vedle něj. „Stalheinova loď,“ řekl. „Věděl

jsem, že tam bude. A na můstku, jak se zdá, mluví s kapitánem sám

velký von Stalhein. Myslím, že bude slušné dát mu vědět, že jsem

ještě naživu.“ Zalehl do sněhu a po pečlivém zamíření vypálil na loď

dlouhou dávku střel ze samopalu.

Von Stalhein sebou mrskl k lodním schůdkům a zmizel. Několik

- 119 -

dalších mužů stojících okolo následovalo jeho názorného příkladu a

vyhledalo neprodleně úkryt.

„Mizerná muška,“ prohlásil znechuceně Biggles. „Nemohl jsem

ve sněhu pořádně držet samopal. Začal mi poskakovat, jakmile jsem

stiskl spoušť.“

Přímo pod ním se odrazila od skály kulka a s jekotem zamířila k

olověně šedému nebi.

Biggles se stáhl. „Nemá smysl dělat ze sebe terč,“ řekl. „Ti se

nám již neukáží. Viděl jsem všechno, co jsem potřeboval, takže se

můžeme klidně vrátit.“

Ginger ho chytil za rukáv a ukázal do dálky. „Co je to tam?“

vykřikl.

Biggles vzhlédl. „Řekl bych, že párek německých torpédobor-

ců,“ pronesl klidně. „Von Stalhein je asi zavolal vysílačkou. Pro nás

to už ale neznamená žádnou významnou změnu. Stejně si neumím

představit způsob, jakým bychom se odsud teď dostávali. Nemůžeme

se přiblížit k létajícímu člunu, pokud se nechceme dostat pod palbu z

von Stalheinovy lodi. Doufejme, že torpédoborce zamíří do zátoky.“

„Proč?“

„Uvidíš. Myslím, že bude nejlepší, když tu zůstaneš, než sejdu

dolů a připravím nálož. Povím ještě Algymu, aby počkal, než to vy-

buchne. Jestliže se dostane v pořádku domů, může Raymondovi

oznámit, k čemu zde došlo. Ty sleduj torpédoborce. Když zamíří do

zátoky, dej mi znamení rukama zdviženýma nad hlavou. To bude

signál k odpálení. Je to jasné?“

„Jasné a veselé,“ ušklíbl se zrzek.

„Dobrá. Jdu na to. Až to vybuchne, budeš mít to veselí z první

ruky.“ zasmál se Biggles a pospíchal k Algymu, který vyčkával u

letadla. Tvářil se docela nenuceně, ale u srdce mu bylo těžko. Věděl,

že nadešla poslední hodina jejich základny, a cítil, že bylo možné

využít ji líp. Tušil také, že pokud se nestane zázrak, nadešel i jejich

čas. Ať zahynou při výbuchu, nebo sestoupí dolů a vzdají se von

Stalheinovi, výsledek bude stejný. Druhou možnost ani nebral vážně.

Dostal rozkaz zničit základnu a děkoval náhodě, která mu k tomu

dala do ruky prostředek. Od počátku měl pocit, že všechno musí tak

skončit. Stejně jako plukovníku Raymondovi bylo i Bigglesovi jasné,

že základna umístěná tak blízko nepřátelského území, nemůže odolá-

- 120 -

vat dlouho.

„Co se děje dole v zátoce?“ otázal se Algy, když k němu Biggles

dorazil.

„Začíná tam být pěkně těsno. „Už teď je tam německý létající

člun a rybářská loď, a blíží se dva německé torpédoborce,“ usmál se

Biggles. „Náš společný přítel Stalhein není daleko od pravdy, pokud

se domnívá, že nás má konečně v pasti.“

„Máš nějaký rozumný důvod předpokládat, že se plete?“

„Ne. To je všechno. Chci, abys vydržel, než dojde k výbuchu, a

pak odstartoval. Jak doufám, budeš potom moci Raymondovi pově-

dět, že jsme základnu zničili dřív, než ji Němci stihli rozkrást. Bude

lepší, když ještě nebudeš nahazovat motor. Stalhein určitě nemá tu-

šení, že tu máme letadlo, a my nemůžeme potřebovat, aby se to do-

zvěděl. Jeho torpédoborce by sem mohly poslat pár granátů dřív, než

stačíš odstartovat.“

Když Algy napřáhl k Bigglesovi pravici, byla jeho tvář bez ja-

kéhokoliv výrazu. „Hodně zdaru,“ řekl. „Hned jak se mi podaří ukli-

dit šifrovací knihy, samozřejmě se sem vrátím. Pokud dokážu pře-

svědčit ministerstvo, půjčím si létající člun. Takže se tu držte, dokud

budete moci.“

Biggles mu stiskl ruku a usmál se. „Hodně štěstí, kamaráde,“ ře-

kl. Pak se otočil k seržantovi. „Přineste provaz a pomozte mi dolů na

převis,“ přikázal.

Potichu si pohvizdoval jakousi melodii, zvedl časovanou bombu

a vykročil k útesu.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

BIGGLESOVA POMSTA

Seržant Smyth spustil Bigglese na skalní ochoz a čekal na jeho

další příkazy.

„Hoďte mi ten provaz,“ rozkázal Biggles. „Budu ho potřebovat.

Díky. Teď mě dobře poslouchejte. Předpokládám, že vidíte na pana

Hebblethwaita?“

„Ano, pane.“

„Výborně. Na druhé straně jsou dva německé torpédoborce. Po-

- 121 -

kud vplují do zátoky, pan Hebblethwaite dá znamení rukama zdviže-

nýma nad hlavu. Dáte mi o tom vědět přes Brinyho, kterého sem

pošlu. Roy sem přijde také. Já budu na druhé straně jezera.“

„Dobrá, pane.“

Biggles se svlékl, omotal si provaz kolem pasu, zdvihl bombu a

křikl na Brinyho, aby mu posvítil. Když se přiblížil k vnitřnímu bře-

hu jezera, potěšilo ho, že Roy již vypadá mnohem líp. Poslal ho na

druhou stranu k ochozu a nařídil Brinymu, aby jej spustil k patě ská-

ly, která tvořila hráz vodní nádrže. Tam čekal, dokud nedostal zprávu

o Gingerově signálu. Přijal ji s úlevou, protože stále častější zvuky z

šachty pod ním mu prozrazovaly, že Němci nelení a postupují skalní

trhlinou blíž a blíž k němu.

Nastavil zpoždění výbuchu nálože na patnáct minut, umístil ji

do nejvhodnější polohy a zabezpečil ji proti posunutí veškerým ka-

mením, které kolem našel. Pak přikázal Brinymu, aby mu pomohl

nahoru, a společně se dostali na druhou stranu jezera na skalní římsu,

odkud Biggles vyhodil Smythovi provaz a všichni se po něm vyšpl-

hali nahoru.

Biggles dohlédl, aby všichni ostatní odstoupili dál od okraje úte-

su pro případ, že by výbuch vyvolal sesuv skály. Pak se teprve staral

sám o sebe. Ginger ještě hleděl z vrcholku skalního masivu do záto-

ky a Algy usedl do stroje, připraven okamžitě odstartovat. Ostatní

stáli poblíž.

„Za jak dlouho ohňostroj začne?“ křikl Algy.

„Nastavil jsem nálož na čtvrt hodiny, takže zbývá asi deset mi-

nut. Jdu nahoru za Gingerem. Kdyby došlo k nějakému překvapení,

odstartuj ihned a nečekej, až se vrátím. Jinak ale nepospíchej! Když

bude všechno v pořádku, pokusím se poslat po tobě Raymondovi

závěrečnou zprávu.“

Algy přikývl. „Rozumím. Nečekej s tím však moc dlouho. Nelí-

bí se mi obloha. Podle všeho bude zase sněžit.“

Biggles vzhlédl. „Nevypadá to nejlépe,“ připustil, a vydal se

kvapně vzhůru po skalisku.

Byl teprve v polovině svahu, když zaslechl tlumené zaburácení a

celý ostrov se roztřásl jako kopec rosolu. Bigglese otřes půdy málem

porazil. V příštích okamžicích nevěděl kam dřív skočit, aby se uhnul

padajícímu kamení, které se po výbuchu řítilo proti němu ze svahu.

- 122 -

Ginger ležící na okraji útesu, pozorně sledoval torpédoborce

manévrující v zátoce před spuštěním kotvy. Protože byl vklíněn mezi

skalní výstupky, pocítil velice zřetelně, jak se jeho skalní hnízdo

otřáslo. Z útesu se odštíplo několik balvanů, které se řítily jako lavina

do zátoky. Některé se zřítily přímo do vody, jiné byly odmrštěny

nárazem o skalní výstupky daleko do zátoky. Zdola zazněly varovné

výkřiky. Na palubu rybářské lodi vyběhli námořnicí, mezi nimiž ro-

zeznal i von Stalheina. Někteří z nich spouštěli záchranný člun. Další

muži se vynořili z ústí jeskyně.

Pak nastal na okamžik klid, rušený jen rachotem dalších úlomků

kamení, řítících se z útesu dolů. Větší z nich s sebou strhávaly lavinu

štěpin a drobné suti. Pak se z nejhlubšího nitra ostrova ozvalo za-

hřmění. Znělo to jako bouře a skála se znovu rozechvěla. Ginger ne-

měl daleko k panické hrůze, neboť se cítil stejně, jako by ležel u jíc-

nu sopky chystající se k výbuchu. K jeho uklidnění rozhodně nepři-

spěl obrovský kus skály, který se odlomil od útesu a s rachotem řítí-

cího se expresu zmizel v propasti.

Viděl, jak se torpédoborce pod plnou párou obracejí na otevřené

moře. Jejich lodní šrouby vířily vodu, která se za nimi pokrývala

pěnou. Po palubách zmateně pobíhali příslušníci posádky. Rybářské

plavidlo následovalo jejich příkladu. Bylo menší, a proto mohlo

rychleji manévrovat. Při pokusu proklouznout před přídí jednoho z

torpédoborců však zřejmě posádka přecenila možnosti lodi, a došlo

ke srážce. Zazněly další výkřiky.

Ginger se ohlédl a spatřil Bigglese, který šplhal pomáhaje si ru-

kama vzhůru po skále. „Dávej pozor!“ křičel ostře. „Celý ostrov se

rozpadá na kusy!“

Sotva to vykřikl, útes se na jedné straně vyboulil, jako by byl jen

papírovou kulisou příšerného divadla, na kterou zevnitř tlačí nějaká

děsivá síla. Vzápětí vypuklina praskla s rachotem, který si nezadal s

výbuchem sopky. Nad zátoku vyrazil mocný vodní gejzír unášející

příval kamenné suti. Současně se zakalený vířící proud vyřítil i z ústí

jeskyně do zátoky.

Ginger ucítil, jak vedle něj sebou Biggles plácl na skálu. Nedí-

val se na něj, ani nepromluvil. Nedokázal odtrhnout zrak od apoka-

lypsy, která se pod nimi odehrávala. V prvních okamžicích padající

skalní tříšť s vodním přívalem bránila ve výhledu, ale když se počá-

- 123 -

teční nahromaděná energie vybila, vodopád, který dosud mocně

proudil po útesu dolů, přece jen trochu ztratil na síle, a bouřlivé di-

vadlo se zklidnilo.

Události, které se odehrávaly před očima dvou letců, připomína-

ly spíše geologické vrásnění pravěké planety, než uměle vyvolanou

katastrofu. Pod náporem vodního přívalu se tři lodi na vlnách zmítaly

jako dětské hračky z papíru. Jeden z torpédoborců vrazil přídí do

rybářské lodi s takovou prudkostí, až ji nabodl jako harpunou a pak

byla obě plavidla odmrštěna proti ostrohu ohraničujícímu z jedné

strany zátoku. Druhý torpédoborec byl dosud obrácen přídí k útesu a

podle hustého černého dýmu, který se mu valil z komínů, se dalo

usoudit, že motory pracují naplno proti ničivým vlnám, ale přes veš-

kerou vyvinutou energii byla loď pomalu snášena nazpět do míst,

kde jí hrozila srážka s dalšími dvěma plavidly. Mnohem lehčí létající

člun už dávno odnesl proud na otevřené moře, kde se nyní pohupoval

jako poraněná labuť.

Vodní masy, které se stále hrnuly ve vířících vlnách z jeskyně

do zátoky, vytvářely na hladině jasnou hranici mezi hlubinou a měl-

činou, na které zuřil vzedmutý kalně žlutavý příboj. V něm se zmítal

jakýsi vrak, na němž viselo několik postav. Jak si Ginger všiml, vrak

tvořila polámaná dřevěná kostra, a nepochybně šlo o konstrukci ně-

které budov ve skladišti.

„Jako na divadle,“ zašeptal Biggles napjatě. „Škoda, že nemáme

fotoaparát. Raymond rozhodně nebude moci tvrdit, že jsme odešli

bez řádného rozloučení. Co se stalo s útesem pod námi?“ Vyklonil se

ve snaze pohlédnout dolů.

„Nelez tam, proboha!“

Biggles se spěšně stáhl. „Zdá se, že tam vznikla pořádná díra.

Jenom doufám, že nás tenhle kus skály udrží. Zatím moc bezpečně

nevypadá. Ale, ale, podívej se na von Stalheinovu kocábku! Už se

konečně potápí! Posádka se snaží přeskákat na torpédoborec, a tam

vidím samotného von Stalheina. Ten chlap má život jako kočka.“

„To si pravděpodobně myslí i on o tobě.“

„Můžeš mít pravdu,“ zazubil se Biggles.

„Druhý torpédoborec se už klidí ze zátoky. Voda se totiž začíná

uklidňovat.“

„Vypadá to tak. Ale přesto si nemyslím, že by byli na lodi bez

- 124 -

starostí. Vsadil bych se, že je tam vysílačka v plném provozu, a že se

radista snaží ze všech sil přivolat pomoc. Budou se muset postarat o

trosečníky, kteří uvízli na skalách.“

Několik námořníků, patrně příslušníků jednotky z jeskyně, kteří

přežili, se zachytilo na skaliskách lemujících zátoku.

„Co přijde dál?“ otázal se Ginger, sledující, jak se druhý torpé-

doborec houževnatě snaží dostat na otevřené moře.

„Nějakou lehčí otázku bys neměl? Udělali jsme všechno, co se

udělat dalo. I kdyby se nám teď podařilo dostat se dolů jeskyní, o

čemž silně pochybuji, těžko bychom mohli úspěšně zajmout torpé-

doborec bez cizí pomoci.“

„Můžeme zastavit kohokoliv, kdo se sem bude chtít dostat.“

„To bychom mohli, ale kdo by se s takovou cestou obtěžoval?

Němci přece dobře vědí, že sami nevíme jak se dostat pryč. Jediné,

co musejí dělat, je sedět a čekat, až nás dolů zažene hlad. Ale jedno

eso v rukávu přece jen ještě máme. Oni nevědí, že tu máme letadlo, a

bude pro ně určitě otřes, až odsud Algy odstartuje. Vlastně bych mu

už mohl říci, aby vyrazil. Není důvod, aby tu zůstával, zvlášť když je

příhodná chvíle, protože ti dole si ještě chvíli nevystřelí.“

Odpovědí mu byl záblesk jednoho z děl na torpédoborci. Ozval

se jekot letícího granátu a vzápětí se nedaleko roztříštil kus skály.

„Kdopak to tady říkal, že si ti dole ještě chvíli nevystřelí?“ za-

mumlal Ginger. „Oni nás určitě vidí. Měli bychom slézt.“

Biggles se otočil směrem k Algymu. Přiložil dlaně k ústům do

kornoutu a zavolal: „Můžeš!“ Ukázal k nebi. „Vyřiď Raymondovi,

že jsme na rozloučenou zatopili základnu a zničili jim torpédoborec a

současně rybářskou loď!“

Algy zamával na znamení, že rozuměl. „Hodně štěstí!“ vykřikl.

„Za pár dní jsem zpátky!“

Biggles se podíval na Gingera a usmál se. „Docela věřím, že by

starý brach Algy nechtěl přijít o finále. Nevím sice, co tu ještě bude

platný, až se vrátí, ale proč bych mu to měl říkat?“ Posadil se na ská-

lu a čekal, až Algy odstartuje.

Ginger přidřepl na bobek vedle něj. „Budu klidnější, až bude

nahoře,“ řekl napjatě. „Nejsem si vůbec jistý, zda má skutečně dost

místa, aby se mu podařilo bezpečně vzlétnout. Jestli jenom zavadí

podvozkem o skaliska vpředu, tak…“

- 125 -

„Na takové věci nemysli,“ zavrčel Biggles.

Vrtule Algyho letounu se začala roztáčet.

„Teď abychom doufali, že nemá v potrubí další kousek pájky,“

zamumlal Ginger.

„Vypadá to dobře,“ přerušil ho Biggles, když hluk motoru sílil, a

vzápětí se zase utišil, jak Algy ubral plyn.

„Nezní nejlíp,“ prohlásil Ginger s hlavou zkoumavě nakloněnou

na stranu.

„Musí přece motor nejdřív dostat do obrátek. Algy není takový

blázen, aby se pokoušel dostat stroj do vzduchu dřív,“ odvětil Big-

gles. „Vidíš? Už startuje.“

Ptakopysk se rozjel po rovné ploše skaliska a zdálo se, že pádí

vstříc jisté zkáze. Ještě padesát yardů před zubatou hradbou se kola

neodlepovala od země.

„To on se drží dole schválně,“ přesvědčoval sám sebe Biggles se

smrtelně bledou tváří.

Dvacet yardů od okraje útesu se Ptakopysk křečovitě nadzdvihl

a dostal se do vzduchu. Mezera mezi jeho koly a skaliskem nebyla

větší než jednu stopu. Ginger si otřel z čela pomyslný pot.

„Fuj!“ vzdychl. „To bych nemusel vídat moc často. Já…“ Náhle

zmlkl a vyskočil.

Biggles následoval jeho příkladu a rty se mu semkly do úzké čá-

ry. K tomu, co viděli, nebylo třeba nic dodávat. Motor se začal zadr-

hávat. Ozvala se rána, zpětný zážeh do karburátoru. Pak motor znovu

naskočil, nikoli však nadlouho. Zaznělo další zakuckání a rachot mo-

tor umlkl docela.

Jakmile začal motor vynechávat, letoun se naklonil nosem dolů

a snášel se klouzavým letem v táhlé zatáčce zpátky ke skále, od které

byl nyní vzdálen asi sto yardů.

„To se mu nemůže podařit,“ řekl Biggles bezbarvým hlasem.

„Nedostane se zpátky. Je to nemožné. Když to zkusí, narazí nosem

přímo do útesu.“

Jeho úsudek byl natolik zřejmý, že Ginger ani necítil potřebu

odpovědět. Nebyl stejně schopen slova. Svaly měl napjaté, jako by se

strojem zápasil on sám, a jediné, čeho byl schopen, byl pohled upře-

ný na letadlo. Viděl, jak se obrací na opačnou stranu, když si také

Algy uvědomil, že se pokouší o nemožné. Okamžik nato mu Ptako-

- 126 -

pysk zmizel z očí pod okrajem útesu.

„Klesá na hladinu – to je jediná věc, co může udělat,“ vyštěkl

Biggles, a vyrazil k místu, kde jim stroj zmizel z očí. Skákal z kame-

ne na kámen jako by toužil srazit si vaz. Za ním se rozběhli i seržant,

Briny a Roy, a všechny následoval Ginger, se srdcem až v hrdle.

Doběhli na okraj útesu. V té chvíli začal znovu padat sníh. První

vločky jim nemohly zabránit ve výhledu na letoun, který právě ztěž-

ka dosedal na moře. Všiml si ho i kapitán torpédoborce, což muži na

skále poznali podle směru, kterým se dlouhý mořský obrněnec otočil.

Loď vyrazila rychle a příď prorážela vlny stále rychleji. Brázda za

zádí mohutněla a vodní tříšť u přídě stříkala výš a výš, jak se obrně-

nec blížil k bezmocnému letounu.

„Bojím se, že je konec,“ řekl Biggles těžce. „Nemá naději.“

„Zdá se, že tam má s něčím plné ruce práce,“ prohlásil Ginger,

který upřeně pozoroval Algyho, jenž se v kokpitu postavil. „Co to

dělá?“

„Vím, co dělá,“ řekl Biggles. „Trhá na kusy naši šifrovací knihu,

aby ji mohl spálit.“

„Cože? V letadle? Zapálí ji okamžitě celou! Pokud mu chytne

nádrž, vyhodí sám sebe do vzduchu.“

„Bude na tom dělat tak dlouho, dokud nebude mít jistotu, že je

kniha zničená,“ prohlásil Biggles. „K čertu s tím sněhem,“ dodal

vztekle, když vánice zhoustla, a zahalila mořskou hladinu tak, že na

letoun nedohlédli.

Diváci dohrávaného dramatu stáli na okraji útesu mlčky, a mar-

ně napínali zrak i sluch.

„Zdá se mi, jako bych slyšel výkřik,“ zabručel Ginger.

Sotva to řekl, otřásl skalou mohutný výbuch, jehož zvuk byl po-

někud utlumen sněhovou clonou. Pár vteřin nato pak slyšeli zvuk

trosek dopadajících po kusech do vody.

„Vybuchla mu nádrž“ hlesl Ginger a jeho hlas byl jen nepatrně

silnější, než šepot. „Taková rána. Nevěřil bych…“

Biggles mlčel. Posadil se, zabořil bradu do dlaní a bledý jako

stěna upřeně hleděl do vířící sněhové opony.

- 127 -

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

TROSEČNÍCI

Nemluvil nikdo. Jediným zvukem, který bylo slyšet, bylo bafání

neviditelného motorového člunu kdesi na moři pod nimi.

Konečně Ginger klepl Bigglesovi na rameno. „Pojď,“ řekl.

„Nemá smysl tu sedět a nechat se zasypávat sněhem. Když se nevrá-

tíme do jeskyně co nejdřív, nemuseli bychom ji najít už vůbec.“

Biggles vstal. „Snažil jsem se objevit způsob, jakým dostat šif-

rovací knihu domů, ale vymstilo se to,“ řekl malomyslně. „Ale jak

říkáš, nemá cenu sedět ve sněhu, když tu hrůzu dole nevidíme. A

měli bychom se opravdu podívat do jeskyně, tedy pokud z ní něco

zbylo. Jestli ne, bude zajímavé sledovat, jakým způsobem se nás bu-

dou Němci snažit dostat dolů ze skály. Za jisté považuji jenom to, že

neodplují, aniž by nás dostali.“

„Jediné, co jim zbývá, je ostřelovat nás kulomety z letadel.“

Biggles se natáhl pro vlastní zbraň. „Jenže to bude hra nejmíň

pro dva!“ řekl. „Chudák starý Algy. Kdyby se mu podařilo dostat se

nějak se šiframi pryč, pak by mi zdejší události tak nevadily. Co na-

plat! Myslím, že se to dřív nebo později stát muselo. Vraťme se do

jeskyně!“

Společně se všichni vydali k okraji útesu. Sníh se jen sypal.

„Skalní ochoz se neodlomil,“ prohlásil Biggles, když vyhlédl

dolů a uvazoval si provaz kolem pasu. „Nechte mě jít prvního.“

Spustili ho na římsu a pak ho následovali jeden po druhém. Gin-

ger jako poslední to měl nejtěžší. Namáhavě se spouštěl dolů po pro-

vaze obtočeném kolem skalního výčnělku nahoře na útesu.

Když vešli do jeskyně, okamžitě poznali, že jezero zmizelo. V

místech, kde se před nedávnem temně leskla vodní hladina podzemní

nádrže, zel nyní černý rozlehlý kráter. Jeho přechod byl mnohem

jednodušší, než plavání studenou vodou. Na vzdálenější straně pro-

hlubně zjistili, že skalní stěna, tvořící přírodní přehradu, byla vý-

buchem rozervána. Za ní byla průrva ve skále zatarasena kamenitou

sutí. Biggles si všechno pochybovačně prohlížel, a razil si dál cestu

do nitra jeskyně.

„Raději se chovejte co nejklidněji, abychom neměli za chvíli ce-

- 128 -

lou skálu na sobě,“ varoval ostatní.

S nejvyšší opatrností, aby nenarušili uvolněné skalní stěny, po-

stupovali dolů a všímali si na každém kroku stop, které po sobě za-

nechala unikající voda.

Nový východ uviděl první Ginger. Biggles se v té chvíli právě

prudce zarazil s varovným, či spíše zděšeným výkřikem. Dospěli

totiž k místu, kde prasklinu dokonale ucpávalo kamení, slisované

obrovskou váhou vodní masy do obrovité zátky. Všichni svítili ba-

terkami a nebylo proto divu, že slabý paprsek světla, vnikající do

jeskyně zleva, zůstal nezpozorován. Zrzek, který se zadíval doleva

pozorněji, upozornil na svit ostatní.

„Co je to tam?“ vykřikl. „Vypadá to jako otvor. Není to místo,

kudy voda vytekla stěnou útesu?“

Vyrazili k onomu místu tak rychle, jak se jen odvážili, a brzy

zjistili, že Gingerova domněnka byla správná. Veliká část stěny útesu

byla v těchto místech vyrvána náhlým náporem uvolněné vody. Zů-

stal po ní zející otvor ve skále, kterým nyní dovnitř vletovaly sněho-

vé vločky.

Biggles se opatrně přiblížil k okraji průrvy a pohlédl dolů. „Vi-

dím zátoku,“ oznámil. „Odhaduji, že jsme asi osmdesát stop nad hla-

dinou.“

„Vidíš někoho?“ zajímalo Gingera.

„Ani nohu.“

„V tom případě jsou Němci zpátky v jeskyni a budou se snažit

proniknout k nám.“

„Nevěřím, že se sem dostanou. Zával, který zastavil nás, jim to

nedovolí.“

„Myslíš? Pokud se neproderou nahoru, znamená to, že se ani my

nedostaneme dolů.“

„Nemám nejmenší chuť chodit dolů,“ prohlásil Biggles. „Ne-

chce se mi tam, i když mám dojem, že sněžení slábne. Na chvíli se

tady posadíme a počkáme, až přestane úplně. Než se rozhodneme, co

dělat dál, měli bychom si zjistit, co se tam dole děje.“

Opřel samopal o balvan a posadil se na zem. Ginger si dřepl na

bobek vedle něj, a ostatní se opřeli o skálu. Jak řekl Biggles, sněhová

bouře ustávala a brzy mohli obhlédnout větší část zátoky.

„Kampak se všichni poděli?“ zamumlal Ginger, když v hlubině

- 129 -

pod sebou nezahlédl jediného německého vojáka, které na břehu s

jistotou očekával.

„Mne se na to neptej,“ odpověděl Biggles. „Já se mohu pouze

domnívat, že některé vzal čert a ty druhé naložil na palubu druhý

torpédoborec.“

„Ten přece útočil na Algyho. Určitě by se nesnažil dostat zpět

do zátoky po tom hrozném nadělení. Ve vánici navíc nic neviděli!“

„Torpédoborec a rybářská loď jsou tamhle,“ řekl Biggles, když

se za chvíli dohlednost zlepšila. Obě plavidla, dosud zaklesnutá do

sebe,se opírala o ostrovní útesy vpravo od zátoky. Válečná loď měla

záď pod hladinou a její příď byla vklíněna do trupu rybářské lodi.

Obě plavidla vypadala zcela opuštěně.

„Jsem z toho blázen,“ pokračoval Biggles se zmateným výrazem

ve tváři. „Kam, proboha, zmizela posádka?“

„Nevidím záchranné čluny,“ oznámil seržant. „Podle všeho mu-

seli v nich odplout, když se torpédoborec začal potápět.“

„Kam by pluli? Proč je nevidíme? Uvědomte si, že se někde

museli vylodit.“

Před Bigglese se náhle postavil Briny.

„Promiňte, pane,“ prohlásil. „Víte, já nechtěl o tom předtím

mluvit, ale když jste tam nahoře seděl potom, co spadl pan Lacey,

myslím, že sem slyšel motorovej člun. Mám na motory cvičený ucho,

a řek’ jsem si, jestli todle není ten mizernej člun, co jsem se na něm

sám plavil, tak to svý ucho zahodím! To mi teda věřte.“

Biggles hleděl na Brinyho a snažil se domyslet co nejrychleji

význam jeho sdělení.

„Vteřinu,“ vložil se do hovoru zrzek, a otočil se k Bigglesovi.

„Neříkal jsi, že rybářská loď ukořistila náš motorový člun? Když

ano, mohla ho s sebou dopravit až sem.“

„To je pravda.“

„V tom případě mohli zmizet v něm, anebo vzít záchranné čluny

do vleku.“

„Do člunu se jich ale moc nevešlo a navíc to vůbec nevysvětluje

jejich náhlý spěch. Věděli, že jsme tady a nikdo je nehonil.“

„Možná chvátali k druhému torpédoborci.“

„Ano? Tak mi ho ukaž! Kde je?“ vykřikl Biggles a rozhodil ruce

k otevřenému moři. Sníh již nepadal, a dalo se dohlédnout nejméně

- 130 -

do vzdálenosti dvou až tří mil.

„Nebesa! Podívejte! Tamhle je Algyho letadlo!“ vykřikl náhle

Ginger.

Biggles zíral, jako by nevěřil svým očím. Omyl však byl zcela

vyloučen. Na dohled od nich, nedaleko pobřežních skalisek, se na

vlnách vznášel Ptakopysk. Neviděli na něm jediné známky poškoze-

ní, po Algym však nikde nebylo ani stopy.

„Musí plavat ve vodě, pokud se mu už nepodařilo dostat se na

břeh,“ osmělil se Roy.

„Poslouchejte!“ řekl náhle Biggles.

Přes vodu se neslo volání: „Ahoj, vy tam!“

„Nebesa! To nebyl Algyho hlas!“ zapřísahal se Biggles.

„Určitě ne,“ souhlasil Ginger.

Hned nato dolehl k jejich uším tlumený hukot motoru, a všichni

upřeli zrak ke skalisku, od kterého zvuk přicházel. A pak se před

jejich zraky objevila příď a za ní dlouhý, proudnicový trup lodi,

veplouvající do jejich zorného pole.

„Ponorka!“ vyštěkl Biggles, a popadl samopal. Pak se zarazil a

nevěřícně hleděl na vynořující se palubu. Stálo na ní dělo, u něhož

byla shromážděna posádka v uniformách britského námořnictva.

Když spatřili velitelskou věž, nikdo z nich nepromluvil, dokud se

neozval zrzek. Vyjekl radostí. Nahoře na věži rozeznal mezi dvěma

důstojníky nenuceně rozprávějícího Algyho, nad nímž se třepetala

britská vlajka. Ponorka mířila k nim.

„Ahoj!“ zařval Ginger, který vzrušením málem spadl z útesu.

Algernon Lacey se podíval jejich směrem, ukázal k nim, a všech

deset tváří na palubě stočilo zrak k otvoru ve skále.

„Ať do mě hrom, jestli to nejsou převtělené mořské víly,“ řekl

Biggles, do jehož pobledlé tváře se pomalu vracela barva. „Odkud

jste se vyklubali?“ vyjekl.

„Přijeli jsme pro šifrovací knihu!“ houkl kapitán ponorky.

Biggles si vzpomněl na svoji odvysílanou zprávu pro plukovní-

ka Raymonda a náhle vše pochopil. Námořnictvo tentokrát nepone-

chalo nic náhodě a poslalo ponorku pro cenný dokument.

„Dávejte pozor!“ vykřikl ostře. „Někde se tu potuluje německý

torpédoborec.“

„Toho se už nemusíte bát,“ ozval se námořní důstojník. „Ten už

- 131 -

má ustláno jinde!“

Zvedl pěst s palcem obráceným k hladině.

„To byl výbuch, který jsme slyšeli,“ vyskočil Ginger. „My se

báli o Algyho a zatím torpédo zasáhlo německou loď.“

„Pojďte dolů, musíme pryč! Nemůžeme se tu dlouho motat!“

křikl kapitán ponorky. „Kde je posádka z torpédoborce?“

„Asi o vás vědí. Zmizeli v záchranných člunech. Měli s sebou i

jeden motorový člun.“

„Rozumím. Tak rychle dolů!“

„Rychle? Nejsme si jistí, že se vůbec dostaneme dolů.“

Biggles se spěšně vydal do jeskyně, avšak netrvalo mu dlouho, a

přesvědčil se, že myšlenka na jakýkoliv pokus o cestu jeskynní

chodbou je nesmyslná. Vůbec nedokázal odhadnout, jak je kamenná

barikáda mohutná. Nikoli bez nebezpečí odvalil několik balvanů, ale

objevil za nimi další, a krom toho se mu přitom strop jeskyně málem

zřítil na hlavu.

„Vyčistit chodbu by trvalo celé týdny,“ sdělil Gingerovi, jenž

přispěchal za ním.

„To znamená, že nevíme kudy ven?“

„Vypadá to tak,“ připustil Biggles. „Je to k vzteku, když máme

ponorku skoro na dosah.“

„Třeba nám mohou hodit provaz?“ navrhl vždy vynalézavý zr-

zek.

„Zeptáme se jich.“

Vrátili se k otvoru a informovali důstojníka o smutné situaci.

„Můžete nám hodit provaz?“ skončil Biggles otázkou.

Kapitán ponorky se obrátil na ostatní důstojníky, ale jednání by-

lo krátké. „Ne!“ ozval se. „Nemáme tu tak dlouhý provaz. A ani

kdybychom měli, nedokázali bychom ho k vám dostat.“

„To znamená, že tu nakonec asi opravdu ztvrdneme,“ prohlásil

Biggles. Rozhlédl se po obzoru, který nyní, když ustalo sněžení, byl

opět jasně viditelný. Zahlédl řadu záchranných člunů mířící k jihu, a

záhada dvou opuštěných lodí byla vyřešena. Uvědomil si, že von

Stalhein musel vidět, jak se torpédoborec potopil, a ihned prchl v

motorovém člunu.

Když se Biggles podíval pozorněji, zahlédl ještě dost daleko za

čluny čmouhu kouře. „Tamhle něco připlouvá!“ vykřikl a ukázal

- 132 -

oním směrem.

Kapitán ponorky chvíli pozoroval vzdálenou loď dalekohledem.

„Je to německý křižník,“ oznámil. „Chcete-li s námi, budete sebou

muset hodit. Nemohu si dovolit riskovat ztrátu lodi tím, že se tu budu

déle zdržovat.“

Biggles zoufale přemýšlel, ale jejich situace se mu jevila jako

skutečně bezvýchodná. „V pořádku, kapitáne,“ křikl nakonec. „Od-

plujte a odevzdejte šifrovací knihy. My se musíme spolehnout na

šťastnou náhodu.“

„Lituji, pánové. Sami vidíte, že je to nezbytné.“

Biggles zamával na rozloučenou.

A pak se náhle ozval Algy.

„Můžete se vrátit nahoru?“

„Ano,“ vykřikl Biggles, načež se Algy dal do rychlého hovoru s

kapitánem, přičemž několikrát ukázal směrem k německému letadlu,

které se stále bezcílně potulovalo po hladině asi půl míle odsud. Pak

Algy zvedl hlavu.

„Vraťte se nahoru,“ zahulákal. „A koukejte sebou hodit.“

„Zatím netuším, co vymyslel, ale poslechneme ho,“ řekl Big-

gles. „Tady nám rozhodně štěstí nepokvete.“

Mávli na posádku ponorky a rychle vyrazili na vrchol ostrova.

Překonali prázdnou prohlubeň bývalé vodní nádrže, dostali se bez

úhony ke skalní římse, a odtud po provaze na vrchol. Když se tam

zastavili, lapali všichni po dechu.

„Pochopil jsem,“ těžce oddychoval zrzek, když uháněli k místu,

odkud se chtěli podívat na ponorku. „Chce použít létající člun.“

„To vím taky,“ zavrčel Biggles. „Ale tady s ním nepřistane.“

Doběhli k okraji srázu a pátrali zrakem po ponorce. Ta však ne-

byla k nalezení. Německý křižník se blížil pod plnou parou, a nebyl

již vzdálen více, než pět nebo šest mil. Z Ptakopyska zbyl jen kouří-

cí, zpola potopený vrak a po mořské hladině se směrem k ostrovu

hnal obrovský létající člun.

„Musel Ptakopyska zapálit, aby nepadl Němcům do rukou, takže

si je zřejmě naprosto jistý tím, že se nám útěk zdaří,“ prohlásil Big-

gles. „Chci to vidět!“

V následujícím okamžiku se létající člun vznesl nad hladinu a s

řevem zamířil k vrcholku skály. Pět párů očí jej napjatě sledovalo,

- 133 -

když nabral výšku tak, aby přeletěl přímo nad nimi. Když stroj přelé-

tal hranici mezi mořem a pevninou, vyletěl z něj neforemný předmět,

a řítil se dolů. Po něm následoval další a pak ještě jeden. Nezbývalo

mnoho času, neboť letoun již přelétal nad ostrovem. V tu chvíli vsak

stroj provedl prudkou zatáčku a vracel se zpět v opačném kurzu. Vy-

padly z něj další dva předměty, které dopadly na skálu.

„Už to mám!“ zařval Biggles. „To jsou padáky!“

Ginger zalapal po dechu. „On si myslí, že odsud skočíme?“

„Přesně! Nemáme jinou možnost.“ Biggles se rozběhl pro padá-

ky a ostatní ho následovali.

Ve chvíli, kdy zvedali padáky, motor letadla se ztišil a stroj pře-

šel do klouzavého letu. Přistál na hladině a naroloval téměř pod skal-

ní převis, který se naštěstí nacházel na straně ostrova odvrácené od

nebezpečně se přibližující válečné lodi.

Zdola se k nim doneslo Algyho volání. „Dělejte! Vezmu vás s

sebou. Pohyb, pohyb! Teď nebo nikdy!“

„Kde je ponorka?“ houkl Biggles.

„Odplula.“

„Nechal jsi jim šifrovací knihy?“

„Ano.“

Biggles si ulehčeně oddechl a začal na sobě upravovat postroj

padáku. Zrzek a seržant učinili totéž. Když byli sami připraveni, po-

mohli s ustrojením i Brinymu a Royovi, kteří dosud nikdy s padákem

neskákali.

Biggles pohlédl dolů a odhadl výšku útesu asi na čtyři sta stop.

„Až skočíte, musíte zatáhnout za uvolňovač,“ řekl nováčkům. „Od-

razte se co nejsilněji, abyste se dostali co nejdál od skály. Jasné?“

Briny ve tváři doslova zpopelavěl. „To myslíte vážně, pane, že

mám skočit tam dolů?“ ukázal do hlubiny.

„Docela vážně, Briny,“ odpověděl Biggles nevzrušeně.

„Nedokážu to, pane. U všech rohatejch, já si netroufám.“

„Buďte chlap, Briny! Myslete na to, jakou budete mít historku

na vyprávění, až se vrátíte domů. Představte si, jak začnete své vy-

právění: To si tak vzpomínám, jak jsem jednou skákal z vrcholu ost-

rova Bergen Ait, pánové, a…“

Brinyho zorničky se rozšířily. „To bysem docela rád, pane,“

vzdychl a polkl naprázdno.

- 134 -

„A ještě něco vám řeknu,“ pokračoval Biggles. „Až se vrátíme,

nechám vás dovyprávět jeden váš příběh bez přerušování.“

„Vážně, pane?“

„Namouduši. Jenom sebou hoďte, prosím vás. Jestli se tu budete

motat ještě chvíli, skočíte tomu zpropadenému křižníku rovnou do

komína, a můžete tam bavit svými historkami topiče.“

Briny pokročil k okraji útesu. Pohlédl dolů a otřásl se. „To nepů-

jde, pane,“ zasténal. „Bejt to kapánek níž…“

„Buď skočíte sám, nebo vás tam shodíme,“ zavrčel Biggles, je-

muž docházela trpělivost. „A nezapomeňte zatáhnout za šňůru!“ za-

ječel, když se Briny vrhl do prázdna.

Ginger si zakryl dlaněmi oči. Nedokázal snést ten pohled. Zatajil

dech a čekal, zda se ozve zvuk nárazu lidského těla na skálu.

„Fuj! Dobře to dopadlo,“ oddechl si Biggles zhluboka. „Padák

se mu otevřel, takže se mu už nemůže nic vážného stát. Algy se o něj

už postará. Teď je řada na tobě, Royi. Nezapomeň odhodit padák,

jakmile se dotkneš hladiny.“

„Samozřejmě, pane.“ Mladík vykročil vpřed a počkal, než Algy

vylovil na kůži promočeného Brinyho na palubu letounu. Pak skočil

za ním.

Jeho otec se dokázal nadechnout, až když pod sebou uviděl ote-

vřený vrchlík padáku.

„Teď vy, seržante,“ rozkázal Biggles.

Poddůstojník se odrazil a skočil bez jediného slova.

„Bude lepší, když chvilku počkáš, aby měl Algy čas oba dva vy-

táhnout,“ řekl Biggles Gingerovi.

Ginger se jen zašklebil. Měl sice za sebou řadu seskoků, ale

žádný se nepodobal tomu, jaký jej čekal. Přesto však pevně sevřel

prsty pravé ruky uvolňovač a vrhl se do prázdna po hlavě jako profe-

sionální výsadkář.

Nad ostrovem zahvízdl letící granát. Po nárazu vybuchl a nad

Bigglesovou hlavou zasvištěly střepiny a úlomky kamení.

Pilot je nevnímal. Skočil tak daleko, jak jen dokázal, a když se

nohama dotkl mořské hladiny, uvolnil přezku pro rychlé odhození

popruhů. Odhodil padák a doplaval k létajícímu člunu právě tehdy,

když Algy pomáhal nahoru Gingerovi.

„Práskni do koní,“ řekl Algymu. „Křižník je dost blízko. Až od-

- 135 -

startuješ, drž se nad mořem. Neuvidí nás, protože mu bude ve výhle-

du překážet ostrov.“ Vyhoupl se na palubu, dosedl na sedadlo druhé-

ho pilota a stíral si kapky vody z obličeje. „Je štěstí, že ti chlapi s

sebou vozí padáky,“ řekl vážně.

„Největší štěstí jsme měli v tom, že jsem si na ně vzpomněl,“

odfrkl Algy. „Taky bys mi mohl jednou trochu věřit.“

„Dobrá práce, kamaráde,“ prohlásil uznale Biggles, „ale boty ti

vyčistím, až se dostaneme domů. Hlavně se snaž, aby to vyšlo.“ Oto-

čil se k Brinymu. Zdálo se mu, že je nějaký jiný, ačkoli nedokázal

určit, v čem změna spočívá. Pohled na starého mořského vlka byl

skličující. „Proč tu sedíte jak hromádka neštěstí?“

„Jsem úplně na dně, pane,“ odpověděl Briny zlomeným hlasem.

„Málem jsem se zbláznil, když jsem padal. Nikdo si neumí vůbec

představit, pane, co jsem prožil. Vzpomínám si, jak jednou…“

V tom okamžiku se zarazil, neboť byl zvyklý na přerušení.

Biggles povzbudivě kývl. „Pokračujte,“ vybídl jej. „Copak jste

prováděl s vaším starým kámošem Charliem?“

„No, asi tomu nebudete věřit,“ zamručel Briny a zmateně se

podrbal po hlavě.

„Já už věřím úplně všemu.“

„Zapomněl jsem, co jsem chtěl říct, pane,“ vzlykl Briny.

„Smůla, Briny,“ vzdychl Biggles soucitně a otočil se k Algymu.

„Dávej si dobrý pozor, až se dostaneme nad Severní moře,“ řekl.

„Nezapomeň, že máme neobvyklou výzdobu a v Severním moři se

může pohybovat spousta našich chlapců, kteří nemají jinou starost,

než sundat z nebe všechno pomalované hákovým křížem.“

„Žádný strach,“ uklidnil ho Algy. „Když jsem se vydal za vámi,

z ponorky odvysílali zprávu všem lodím a letadlům, aby nestřílely po

čtyřmotorovém létajícím člunu letícím ve výšce tisíc stop. Když si

Roy sedne do vysílací kabiny a spojí se s Ministerstvem letectví,

určitě mu poradí, kde máme přistát.“

„To byl výborný nápad,“ prohlásil Biggles. „Skvělý nápad! Tak

leť! Leť domů.“

Čtyři motory létajícího člunu se společně rozeřvaly a stroj vyra-

zil pryč od tajné základny, která ztratila své tajemství.

- 136 -

KAPITOLA DVACÁTÁ

KONEČNĚ DOMA

O čtyřicet osm hodin později po přistání na námořní základně

RAF na východním pobřeží Anglie se Biggles, Algy a zrzek ohlásili

plukovníku Raymondovi na Ministerstvu letectví. Už je očekával.

Biggles, který se před setkáním necítil právě nejlépe, neboť po-

važoval vyzrazení základny za své selhání, byl více než mile překva-

pen uvítáním, jakého se jim dostalo. Očekával všechno možné, jen ne

plukovníka zářícího spokojeností. Namísto očekávané kritiky se se-

tkal s jásotem.

Plukovník Raymond jen mávl rukou, když naslouchal Biggleso-

vým omluvám za ztrátu základny a strojů.

„Můj drahý příteli,“ smál se. „Šifrovací klíč, který se vám poda-

řilo získat, má pro nás cenu stovky takových strojů, nehledě na to, že

jste alespoň na chvíli popletli Němcům hlavy. Práce, kterou jste od-

vedli, je více než postačující náhradou za náklady vynaložené na

vybudování základny. Řekl bych, že jste dokázali daleko víc, než

jsme očekávali. Spal vůbec někdo z vás v poslední době?“

„Moc jsme to nepřeháněli,“ připustil Biggles. „Ale neřekl bych,

že bychom odvedli nějakou zvláštní…“

„Nesmysl. To jste čekal, že se vám podaří zničit celé německé

námořnictvo i s letectvem? Pokud někdy jakákoli jednotka dosáhne

většího úspěchu než vaše, budu velice překvapen. Zasloužili jste se o

zničení muničního skladiště a námořní základny. Podařilo se vám

narušit železniční spoj Němců z Polska na západní frontu. Potopili

jste ponorku, přepravní loď a parník, který byl používán jako trans-

portní loď německých jednotek přes Baltské moře. Díky vám byly

zničeny dva torpédoborce a získáno jedno z moderních letadel ně-

meckého námořnictva. A korunu vaší úspěšné činnosti jste nasadili

získáním aktuálního námořního kódu – a to vše beze ztrát na živo-

tech, pouze za cenu čtyř letounů, které mohou být nahrazeny. Roz-

hodně musím říci, že jste neztráceli čas.“

„Ale ztratili jsme tajnou základnu.“

Plukovník Raymond se vševědoucně usmál. „Ano. Tajnou zá-

kladnu. Pochopitelně jsme neměli jen tuhle. Ani my neztráceli čas,

- 137 -

pokud jde o Baltské moře. Bergen Ait není jediný ostrov, z něhož

můžeme Německo ohrozit. To však musí pochopitelně zůstat jen

mezi námi. Budu k vám naprosto upřímný. Poslali jsme vás na Ber-

gen Ait, protože je nejblíže německému pobřeží, a proto nejnebez-

pečnější jak pro naši posádku, tak po nepřítele. Víte, na jak dlouhou

dobu odhadovalo vrchní velení životnost základny od vašeho vylo-

dění?“

„Čtyři týdny? Šest?“

„Nanejvýš čtyřiadvacet hodin!“

„To jste mi ale neřekl,“ zabručel Biggles vyčítavě.

„Přirozeně. Přece vám nebudu brát odvahu,“ zavrčel plukovník

Raymond. „Dokonale jste předvedli, jaká kouzla se dají provést v

nepřátelských vodách obklopeni ze všech stran německým loďstvem

i letectvem… Ne, Bigglesworthe, nemohli jste tam vydržet déle, než

několik dní. Když jste naposledy vycházel z těchto dveří, nečekal

jsem, že vás ještě někdy uvidím.“

„Jste roztomilý člověk,“ zabručel Biggles. „Jenže nás je asi

hrozné těžké zabít.“

„Rozhodně. To je vše, pánové. Můžete mi věřit, že jsme vám

vděčni za to, co jste dokázali, a slibuji vám, že se o vašich výkonech

zmíníme v hlášení, jakmile bude vhodná chvíle pro jeho podání. Rádi

bychom věc ještě chvíli udrželi v tajnosti. Teď si konečně odpočiňte

a dopodrobna mi písemně zpracujte vše, co se na Bergen Aitu ode-

hrálo. Pak budete mít pár dní volna, ale moc daleko se nevzdalujte.“

„A proč ne?“

„No, víte, pánové, nevylučuji, že vás budu brzy potřebovat.“

Biggles přikývl. „Ano, pane. Napadlo mě to,“ řekl pomalu, když

kráčel ke dveřím. „Sbohem, pane.“

Plukovník se usmál. „Možná by bylo mnohem vhodnější říci si

au revoir, neboli na shledanou.“

Biggles se na prahu zarazil.

„Ano?“ řekl. „V tom případě bych vás také rád potěšil. Víte,

plukovníku, Briny si myslí, že si s ním rád popovídáte. Chce vám

vyprávět spoustu zajímavých příhod a já mu slíbil, že si na něj udělá-

te čas. Takže – přijde k vám dnes večer!“

- 138 -