W. E. JOHNS

BIGGLES A BITVA

O ANGLII

W. E. JOHNS

BIGGLES A BITVA O ANGLII

Původní titul: SPITFIRE PARADE

Z anglického originálu „SPITFIRE PARADE“ přeložil

Pavel Jansa a Jaroslav Boubín

Vydalo nakladatelství RIOPRESS,

109 00 Praha 10 – Horní Měcholupy, Dýšinská ul. 279

jako svojí 76. publikaci

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Doporučená prodejní cena 149 Kč

Vytiskla Příbramská tiskárna s. r. o., Nádražní 190,

Příbram

ISBN 80-85611-45-7

Dobrodružství, která prožívá major Biggles ve

vzduchu a na zemi, nejsou většinou moc veselé příběhy.

Proto je dobře, že tentokrát vychází knížka, při níž se

čtenář i zasměje. Když za druhé světové války vrcholila

letecká bitva o Anglii, major Biggles byl jmenován

velitelem 666. stíhací eskadry. Jistě víte, že významnou

roli tu sehrály stíhačky typu Spitfire. Také eskadra

majora Bigglese létala na těchto vynikajících strojích.

Ale důležitější než letadla byli piloti, kteří na nich létali.

Biggles dostal tentokrát jako velitel neobyčejnou partu.

Chlapi dokázali bojovat jako ďáblové, ale nesnášeli nic,

co zavánělo pořádkem a kázní. Ve vzduchu byli jako

vykovaní z jednoho kusu ocele, ale na zemi s nimi někdy

nebylo k vydržení. Tak jeden z nich, místo aby aby na

své letiště přiletěl – přijel v tanku.

Je jasné, že měl Biggles plné ruce práce, aby z této

party udělal dobrou eskadru. Ale podařilo se mu z

dobrodruhů vychovat bojovou skupinu, která se nezalekla

ničeho a kterou spojovalo pevné kamarádství. To

všechno se ovšem neobešlo bez řady napínavých

událostí, o nichž je tato knížka.

KAPITOLA 1

BIGGLES PŘEBÍRÁ VELENÍ

Ostrý severovýchodní vítr s dešťovými přeháňkami

hvízdal lesnatou krajinou hrabství Kent a trhal mraky na

cucky. Crčela z nich voda. Zdálo se, že vichr chce

rozervat všechny úkryty 666. letecké eskadry, maskované

větvemi. Z temnoty, která visela nad vodou nasáklou

půdou, se náhle vynořila skupina tří Spitfirů, letící v

perfektní „V“ formaci. S vysazenými motory vytočili

piloti poslední zatáčku, snížili výšku a dosedli – stále

udržujíce formaci – na přistávací plochu. Dorolovali ke

statku, který sloužil jako kantýna důstojníků a současně

jako kancelář letky. Mechanici přispěchali, aby se ujali

strojů, zatímco piloti kráčeli k budově. Zvědavými

pohledy obhlíželi přistávací plochu.

Jeden z nich byl o něco vpředu. Šel lehkým krokem.

Měl štíhlou postavu, vyzařovalo z ní něco mladistvého,

ale už sama chůze ukazovala na zkušeného muže. Jeho

světlehnědé neklidné oči měly zvláštní lesk. Dal by se

přirovnat k doutnajícímu ohni na bledé hladce oholené

tváři, z níž vyzařovalo napětí války, přinášející častou

konfrontaci se smrtí. Měl malé drobné ruce, které se

téměř ztrácely za kožešinou leteckých rukavic, které

svíral v dlani.

Z obou mužů, kteří ho těsně následovali, byl jeden

zhruba stejně starý a stejně vysoký, ale pohyboval se

lhostejně, s výrazem lehké nudy v obličeji. Druhý

vypadal jako sotva odrostlý chlapec s ostrým zvídavým

pohledem, stále ve střehu. Navíc se sebejistotou, jakou by

nikdo u takového mladíčka nečekal. Několik kadeří

rudých vlasů mu vykukovalo zpod vojenské čepice,

posunuté do týla.

Když tato trojice došla ke statku, otevřely se dveře a

v nich se objevil muž neurčitého věku, s černou páskou

na oku a s blyštivým vyznamenáním na prsou. Zběžně

pohlédl na přicházející důstojníky a už je srdečně zdravil.

„Vida, Bigglesi, to je úžasné!“ zvolal. „Tebe jsem tady

nečekal!“

Velitel eskadry James Bigglesworth, v leteckých

kruzích známý jako „Biggles“, se na okamžik zastavil.

Vzápětí vykročil s napřaženou paží:

„Toddy!“ zvolal, „Kde se tu bereš?“ Obrátil se k

oběma důstojníkům, s nimiž přiletěl. „To je Algernon

Lacey a Hebblethwaite. Říká se mu „Rudý“,“

představoval je.

„Algy, ty se přece pamatuješ na Toddyho, byl

spojovacím důstojníkem u 266. eskadry.“ A aniž čekal na

odpověď, pokračoval: „Toddy, tohle je Hebblethwaite –

můj chráněnec.“

Muži si podali ruce.

„Už jsem o vás slyšel,“ prohlásil Toddy. „A taky už

jsem četl vaše jména v novinách. Mám dojem, že jste si

pěkně užili. Jestli se nemýlím, prošmejdili jste skoro celý

svět se vším co k tomu patří.“

„To máš pravdu,“ přisvědčil Biggles s úsměvem.

„Ale to je všechno pryč. Teď jsme zase v uniformě a v

opravdové válce. Ale vyprávěj radši o sobě, ty starej

válečníku. Zřejmě jsi taky nedokázal sedět na zadku,

že?“

Toddy se pousmál.

„Ovšem,“ řekl pomalu. „Povolali mne znovu –

samozřejmě jen pro pozemní službu. Jsem náčelníkem

pozemního personálu, ale nikdo mi neřekl, že budeš

velitelem eskadry.“

Biggles přisvědčil.

„Za to může plukovník Raymond. Však se na něho

pamatuješ, byl u výzvědné služby. Je teď na ministerstvu

velitelem letectva a zůstal nám nakloněn. Čas od času

jsme pro něj leccos zajímavého zmákli. Věděl

samozřejmě, že jsme minulou válku prožili společně a

tak se postaral, abychom se zase sešli. Dobře věděl, jak

budu rád.“ A na potvrzení svých slov poplácal Biggles

starého kamaráda přátelsky po plecích.

„Co jsi vlastně teď dělal?“ ptal se Toddy.

„Sem tam nějaké „zvláštní úkoly“. Ale už jsem toho

měl po krk a tak jsem požádal, aby mě přidělili k bojové

eskadře. A ministerstvo rozhodlo, že dostanu vlastní

eskadru a souhlasilo, abych si s sebou vzal tuhle Algyho

a „Rudého“. Teď se podíváme, co se dá udělat, abychom

se němčourům postavili jako pořádný protivník. Kde jsou

ostatní?“

Toddy se kysele pousmál. Vypadalo to, že se necítí

ve své kůži. „Obávám se, že ze skutečné eskadry toho

tady zatím moc není. Alespoň prozatím.“

„Jak to myslíš?“

„Šestsetšedesátášestá je nová eskadra. Nedávno ji

založili. Nižší personál tu sice je, také pár letadel, ale

když jsem se tu objevil, nebyl tady ani jeden letecký

důstojník. Dnes ráno se objevili dva – Ferris a O‘Hara.“

„Kde jsou?“

„Ve stanu bojové skupiny „B“. Když jsem je viděl

naposledy, měl jsem dojem, že už mají dost upito. A

mimochodem. Normálnímu pozemnímu personálu velí

tvůj bývalý mechanik seržant Smith.“

Biggles spokojeně potřásl hlavou.

„To je zřejmě také práce plukovníka Raymonda. Ale

stejně všechno nechápu…“

„Půjdeme dovnitř,“ navrhl Toddy. „Na psacím stole

máš horu úřední korespondence. Třeba tam najdeš

vysvětlení.“

Biggles svlékl vojenskou výstroj a pověsil ji na

věšák.

„Chlapci,

neodcházejte,“

pravil

k

ostatním.

„Prohlédnu rychle poštu a pak všechno zkontrolujeme. Jo

a myslete na to, abyste mě neoslovovali „Biggles“ –

alespoň před ostatními. Nějaká disciplíma být musí.“

Posadil se za psací stůl a začal přebírat hromadu

dopisů. Jeden z nich byl mnohem delší než ostatní. Jak

četl, měnil se mu výraz tváře a když zvedl oči k přátelům,

kteří ho napjatě sledovali, lehce se usmál.

„Mohl jsem tušit, že je v tom nějaká čertovina,“

bručel sarkasticky. „Tohle si poslechněte: Dopis od

plukovníka Raymonda, který všechno vysvětluje.“

„Příteli Bigglesworthe,

dřív než se začneš divit tomuto podivnému rozkazu,

pokusím se ti vše vysvětlit. Za tohle nesu odpovědnost já.

Sestavili jsme seznam samorostů – pilotů, je mezi nimi i

pár důstojníků, kteří byli vždy na štíru s kázní a

disciplínou. Pravděpodobně pamatuješ, že s nimi byly

vždycky problémy. Ale znáš tyhle lidi. Na zemi nula a ve

vzduchu eso. Držet takové typy na zemi a nenechat je

létat, to nic nevyřeší Situaci to jen zhorší. Je to

experiment. Ale rozhodl jsem se poslat je všechny ke

zvláštní eskadře. Věřím, že pošlou na onen svět pár

„mofů“ dřív, než se zabijí při některém ze svých

pošetilých kousků. Vzhledem k tvým dlouholetým

zkušenostem a také proto, žes vždycky dokázal splnit

všechny úkoly k plné spokojenosti, jsme rozhodli postavit

tě do čela této skupiny. Já sám jsem přesvědčen, že se ti z

nich podaří udělat dobrý tým. Důstojníci, kterých se to

týká, se u tebe budou v nejkratší době hlásit. A ještě malé

varování: Neposuzuj je podle vnějšího vzezření. Dej jim

příležitost, ať ukáží, co dovedou, a bude to v pořádku. I

když ti dají třeba pořádně zabrat. Vezmi si například

Lissieho – lorda Lissieho. Je poručík letectva a myslím,

že by z něho mohl vyrůst dobrý velitel skupiny: na

Spitfiru je to ďábel a kouzelník s kulometem. Ale obávám

se, že je trochu cvok. Pak je tu Carrington. Také dost

podivný případ. Jeho problém spočívá v tom, že má

komplex méněcennosti. Myslí si, že se mu ostatní za zády

smějí pro jeho venkovské nářečí. Snaží se to zakrýt

blufováním. A pak – tahle válka má pro něho zvláštní

příchuť. Při jednom z prvních náletů na East End mu

zahynuli oba rodiče. Je otázka, měl-li být vůbec někdy

povýšen na důstojníka. Ale už se to stalo a nedá se s tím

nic dělat. Proboha, hlavně se mu nikdy nevysmívejte. Je

schopen podpálit kantýnu. Za deset dnů absolvoval

speciální kurs létání. Zůstalo po něm několik rozbitých

letadel a instruktorů se zničenými nervy. Mám dojem, že

ze způsobu, jak řídí letadlo, se ostatní mohou zbláznit.

Ale je to jeho osobitý styl a nikomu se nepovede ho nějak

změnit Minulý měsíc sloužil na pobřeží. Byl tam prý

velmi populární, takže nějaké kvality mít musí. Teď bude

létat u tebe. Nech ho, ať si dělá vše po svém.

Ferris a O‘Hara jsou přátelé; podivní ptáčkové, dost

nezkušení. Ale mám dojem, že by z nich mohlo něco být.

Tak ti je tam posílám. Časem dostaneš ještě více

důstojníků. Také se ti budu snažit poslat co nejdříve pár

dalších letadel, budeš je určitě potřebovat Hodně

úspěchů.“

Biggles dočetl, dopis mu vyklouzl z rukou a on

pozvedl hlavu. Ostatní se pochechtávali.

„Nevím, co je tady k smíchu,“ poznamenal vážně.

„Nezapomeňte, že mám za celou tuhle bandu zodpovídat.

Podle toho dopisu budeme eskadra hotových bláznů.“

„Copak tě Raymond nevaruje, abys lidi neposuzoval

podle zevnějšku?“ namítl Algy.

„Snad má pravdu. Počkáme až…“

Náhle se Biggles zarazil, když k němu dolehly

podivné zvuky. Algy se otočil.

„Proboha, co to je? To zní jako siréna!“

Biggles vstal a pospíchal ke dveřím, zatímco venku

bylo slyšet podivné zvuky. V příštím okamžiku vletěla do

kanceláře kočka a za ní rozdivočelý terrier. Jedním

skokem se kočka ocitla na Bigglesově psacím stole,

shodila všechny papíry na zem a stejně rychle zase

zmizela otevřeným oknem. Terrier párkrát zuřivě

zaštěkal a utekl dveřmi. Současně se ozval pronikavý

zvuk lovecké trubky.

„Co je tohle zase za blázna… „ znovu vykročil

Biggles ke dveřím, ale zastavil se, když dovnitř vstoupila

podivná postava. Byl to vysoký hubený mladík v letecké

uniformě s hodností poručíka. Přes levou ruku měl

ledabyle přehozeny všelijaké součásti letecké výstroje.

Sako rozepnuté, takže byla vidět žlutá semišová vesta se

stříbrnými knoflíky. V ruce držel malou měděnou

loveckou trumpetku. Trochu se zarazil, ale když viděl

Bigglese, usmál se.

Ani nejlepší přítel nemohl nazvat poručíka lorda

Bertie Lissieho hezkým mužem, stejně tak se nedalo

mluvit o tvrdých rysech. Právě naopak, aristokratické

tahy v jeho drobné tváři mu v Cranwellu vynesly

přezdívku Měkota. Snažil se pak trochu změnit image, že

si nechal narůst knír a do oka si zasadil monokl, ale moc

to nepomohlo. Oči se mu leskly jasnou modří. Chvilku

hleděl zamyšleně na Bigglese a pak se provinile usmál.

„Takový cirkus,“ řekl skoro šeptem a pokračoval:

„Je mi líto, že jsem se takhle ohlásil.“

Biggles si ho chladně a zkoumavě měřil. „Snad jste

se nechtěl ohlásit u této eskadry?“ zeptal se.

Lord Bertie kývl: „To jsem právě chtěl,“ přisvědčil.

Biggles se zhluboka nadechl. „Předpokládám, že jste

Lissie. Mám pravdu?“

„Máte naprostou pravdu,“ přisvědčil Bertie.

„Tohle je váš normální způsob jak se hlásíte u

útvaru?“ zeptal se Biggles kousavě.

„Jak kdy,“ odpověděl Bertie. „Velice mě to mrzí.

Chtěl jsem se jít hlásit, ale pak jsem slyšel, že tu ještě

skoro nikdo není a tak jsem si řekl, že svému Towserovi

dopřeji trochu pohybu – jestli chápete, co tím myslím.“

„Towser?“

„Můj pes. Snad už jste ho viděl? Roztomilé zvíře.“

Biggles ztuhl.

„Opravdu, už jsem ho viděl,“ odpověděl pomalu.

„Ale co znamená ta lovecká trumpetka?“

Bertie se podíval na instrument, který svíral v ruce

jako by ho viděl poprvé.

„Myslíte tuhle věcičku? Ach, ehm, abych vám řekl

pravdu, na mém posledním působišti jsme se s Towserem

začali tak strašně nudit, že jsme si řekli, že nemůže škodit

jít si trochu zalovit, jestli chápete, co tím myslím. Ale

protože tam nikde nebyly lišky, nezbylo nám než honit

kočky. Obávám se, že Towserovi špatné způsoby zůstaly,

i když dlužno dodat, že by kočce neublížil, i kdyby

nějakou chytil. Rád by si jen pohrál, nic víc.“

Biggles se usmál.

„Pravděpodobně on i kočka mají rozdílný názor na

hraní.“

V tom okamžiku přerušil rozhovor zvonek telefonu.

Biggles zvedl sluchátko, krátce promluvil a zase zavěsil.

„Generál na lince,“ pravil. „Dostali jsme úkol. Jeden

Blenheim letí do Calais, aby vyfotografoval doky.

Potřebuje doprovod při zpáteční cestě. Lissie, byl bych

rád, kdybys převzal velení bojové skupiny „B“. Dej se do

toho hned. Ve stanu najdeš dva důstojníky, Ferrise a

O‘Haru. Vezmi je a doveďte Blenheima bezpečně domů.

Ostatní domluvíme později.“

Bertiemu zasvítily oči. Zapnul si sako. „Prima,“

zabručel nadšeně a s ledabylým pozdravem opustil

místnost.

Biggles ztěžka dosedl do židle a střídavě se díval na

Algyho, Rudého a na Toddyho. „Raymond měl pravdu“

řekl pomalu. „Ten chlap je totální cvok. Předpokládám,

že si tu loveckou trumpetku vezme, až půjde lovit

„mofy“. Jestli budou ostatní důstojníci, které mi mají

poslat, podobného ražení, tak abych měl rotu andělů

strážných.

Tohle nebude obyčejná eskadra, ale blázinec.“

Sevřel čelisti, když se z dálky ozval ječivý zvuk lovecké

trumpetky.

I Rudý potřásl hlavou. „Blázen,“ zamumlal

polohlasně. „Úplný cvok.“

Biggles jen bezmocně zíral.

„Čím jsem si já tohle vysloužil?“ postěžoval si

šeptem.

Zmoklé sluníčko vykukovalo mezi mraky a na

chviličku pokrylo zem zlatými paprsky. Ty se zastavily

nad statkem, ale pak putovaly směrem k hangárům, v

nichž se ukrývaly Spitfiry bojové skupiny B. Slunce nijak

nepřekáželo dvěma leteckým důstojníkům, kteří seděli na

kolech jednoho ze zamaskovaných letadel a vážně až

smutně rozmlouvali. Měli jen málo společného – a proč

by taky měli mít? – kromě toho, že je válka vytáhla z

jejich občanského života a oba teď sloužili ve stejné

skupině pomocných oddílů.

George Ferris, přezdívaný „Zuřivec“ děkoval za

svou důstojnickou hodnost jen své zručnosti ve vzduchu.

Létal jako ďábel. Nic jiného k tomu nemohlo přispět.

Jeho rodinné poměry zahalovalo tajemství a ani

pochybná čtvrť v Liverpoolu, z níž pocházel, nebyla

určitě doporučením.

A kdyby neuměl létat, někdy až šíleně odvážně,

patrně by ho výběrová komise ministerstva letectví

odmítla. Měl strašnou výslovnost, hrubý výraz, obličej

plný vřídků a neupravené, slámově žluté štětiny; to byly

vlasy. Nikdy mu to nikdo nepředhazoval, ani v jeho

rodišti. Na to byl velmi citlivý. A pokud by někdo

zpochybnil rozhodnutí komise, byly tu jeho letecké

rekordy, které mu přinesly přezdívku „Zuřivec“. Naučil

se létat úplně sám, využíval tvrdost a postřeh, získaný v

boxerském ringu, kde jako amatér začínal.

Jeho kamarád Tex O‘Hara pocházel z okolí

Cactuswille v Texasu ve Spojených státech. Byl to

houževnatý chlap, který se nebál ničeho, a byl na to

jaksepatří hrdý. Nevynikal výškou, ale měl způsoby,

které vládly v texaské prérii. Tam se narodil irským

rodičům. Byl upřímný a nikdy se nevytahoval. Příliš dbal

na čest, což mu moc nepomohlo v dvouleté kariéře

policisty v New Yorku. Tuto neklidnou službu skončil,

když se dopustil neodpustitelné chyby: Zatkl obávaného

gangstera, jehož věrní kumpáni ho hned zapsali na listinu

nepohodlných.

Šéf ho okamžitě nechal přeložit. Ne snad proto, aby

mu chránil život, ale aby podsvětí ještě víc neprovokoval.

Tex zuřil, byl zklamán. Místo, aby byl za zatčení

gangstera povýšen, přišel vlastně trest. I když to zatčení

nebylo právě taktické, mělo v boji proti zločinu nemalý

význam. Rozčarován přišel do Liverpoolu jako ex-

policista a s pocitem polapeného zvířete hledal, čím by

naplnil svou touhu po pomstě.

Vybral si letadlo, ani sám nevěděl proč. Pokud to

nepovažoval za prostředek k ničení, třeba i sama sebe.

Když se ocitl bez peněz, přihlásil se k leteckým

pomocným oddílům. Ne snad proto, aby mohl bojovat

proti nepřátelům své země, spíš měl zájem dostat se k

létání.

Svůj pilotní diplom získal těsně před vypuknutím

války. Válka mu přišla vhod. Byl ještě plný energie a

toužil někomu prohnat kulku tělem a příliš mu nezáleželo

na tom, komu. Skutečnost, že se mu to zatím nepovedlo,

byl námět, o němž právě hovořil se svým parťákem.

Mluvil s takovým důrazem, že se mu laciný doutník v

ústech stěhoval z jednoho koutku do druhého.

„Kamaráde,“ obrátil se energicky na „Zuřivce“,

„bejt tady ten chlap, co tomuhle říká válka, prohnal bych

mu pár kulí čelistma. Hned by měl ostřejší zuby.“

„Možná, že právě přichází,“ odpověděl Zuřivec

sarkasticky. Odhodil nedopalek cigarety do prachu,

zašlápl jej podpatkem, sotva uslyšel blížící se kroky.

Oba piloti vyčkávavě hleděli na kus pytloviny, která

zakrývala vchod do hangáru. Hadr se posunul stranou

jako jevištní opona a lord Bertie vstoupil. Se

samozřejmou nechutí si změřil oba muže a pokročil blíž.

Kličkoval opatrně mezi loužemi a blátem.

„Ahoj,“ pozdravil a jeho hlas zněl tak afektovaně, že

Tex jen opovržlivě ohrnul rty.

Nikdo neodpověděl.

„Je mi líto, že jsem sem vpadnul.“ brumlavě se

omlouval Bertie. „Ale jsem tu dobře v hangáru bojové

skupiny B?“

„Myslím, že jo,“ odsekl krátce Tex.

„Myslel jsem si to,“ odvětil Bertie a trochu se

uchechtl. „Čekáte tu na něco, pánové?“

„Čekáme, kdy ta sakramentská válka konečně začne.

Víc nic,“ ozval se Zuřivec a v jeho hlase byl hořký

sarkasmus.

„No, tak to jsem přišel právě včas. Úplně přesně,“

bručel Bertie. „Dorazil jsem před pár minutami a velitel

mne hned požádal, abych převzal velení téhle bojové

skupiny, jestli chápete, co tím myslím…“

„Vážně?“ protáhl Tex pomalu a zvědavě pohlédl na

svého nového velitele.

„Ano, přesně,“ protáhl Bertie. „Mimochodem:

Jmenuju se Lissie.“

Tex se zašklebil.

„Promiň, že se ptám, ale je to tak komické?“ Bertie

dál mluvil přátelským tónem, ale oči se mu podivně

zaleskly. Tex si toho všiml a pomyslel si, že bude

rozumnější trochu změnit chování.

„Je to divná válka,“ snažil se incident zahladit.

„Prozatím, prozatím,“ bručel Bertie. „Víte, chlapci,

vůbec něco o lítání ve válce?“

„Až dost,“ ohradil se Tex.

„No, to je dobře! A kde jste tu rutinu získali?“

„Četl jsem o tom už v mateřské školce.“

Bertie se zatvářil zklamaně.

„Ale ve skutečnosti je to trochu jiné, víte?“ řekl.

„Snad bychom si mohli trochu zatrénovat. Naše skupina

má doprovodit jeden bombardér.“

Bertie se podíval na své náramkové hodinky. „Za pět

minut startujeme. Za chvíli se uvidíme, ahoj!“ Pokývl

hlavou a opět proskakoval mezi loužemi k východu.

„Který z vás dvou je O‘Hara?“ zeptal se u vrat.

Tex se narovnal.

„To jsem já,“ prohlásil.

„Hned jsem si to myslel,“ řekl Bertie polohlasně a

spustil za sebou pytlovinu, zakrývající vchod.

Tex ještě stále civěl, když Bertie odešel. „To je ale

houska,“ reptal nespokojeně. „Lissie. To je mi jméno!“

Obrátil se na Zuřivce.

„Jak vůbec Anglii napadlo, že by mohla vyhrát

válku?“

„Musíš se zeptat Lissieho,“ lakonicky konstatoval

Zuřivec.

„Lissie! Takový panák! Frajírek!“

Zuřivec potřásl hlavou. „To nemůžeš dopředu vědět,

kamaráde,“ řekl opatrně. „Zrovna takovej frajírek mi

jednou ubalil takovou, že mě uspal nejmíň na deset

minut.“

„Jak se to stalo?“

„Náhodou jsem do něj vrazil.“

„Tos‘ nemoh říct, že to byla náhoda?“

„Na to jsem vůbec neměl čas,“ přiznal Zuřivec

schlíple.

„Ach jo, tak pojďme,“ navrhl Tex. „Rád uvidím, co

bude Lissie dělat, až mu pár kulek provrtá kisnu.“

„Vypadá to nadějně,“ smál se Zuřivec.

Tex odhodil doutník na zem. „To jo, to si taky

myslím,“ přitakal s úsměvem.

Za pět minut stáli v letecké výstroji a s padákem

pečlivě složeným přes ruku před novým velitelem, který

čekal v kombinéze vedle svého Spitfira. Jeho obličej byl

bez výrazu. Opíral se o stroj a neskrýval, že se mírně

nudí.

„Teď vám řeknu, o co jde,“ řekl. „Jeden z našich

pilotů má za úkol s Blenheimem udělat pár fotek nad

Calais. Letí dost vysoko, ale až se dostane nad území,

které má fotografovat, musí mnohem níž. Až dofotí, bude

se vracet domů. My mu poletíme naproti, kdyby náhodou

potřeboval pomoc. Jasné?“

Zuřivec přikývl.

„No jo,“ uvažoval Tex, „ale co když při tom

potkáme nějaké němčoury? Co pak?“

Otázka Bertieho překvapila.

„Co pak? Svraštil čelo a pokračoval – „To se může

stát jediná věc. Co myslíš, že to bude?“

Tex se trochu začervenal. „Myslel bych, že se

vrátíme.“

Bertie s porozuměním pokýval hlavou. „Tak teď ti

teprve rozumím. Ale je to jinak. Jenom ti nejlepší budou

mít šanci vrátit se domů. Co se nás týče, nikdo se

neobrátí, dokud k tomu nedám pokyn. Pokud ovšem

nebudu hořet na zemi nebo se topit na dně moře. Je vám

to dokonale jasné? Jestli chápete, co tím myslím…“

„Doufám, že jo,“ pokývl Tex.

Bertie na něho nezúčastněně pohlédl.

„Věřím, žes to všechno dobře pochopil. Ve svém

vlastním zájmu,“ řekl tiše. „Pojďme!“

Všichni tři letci se vyšplhali do sedadel stíhaček.

Motory naskočily a vzápětí vyjely tři podvozky tak

perfektně vedle sebe, jako by patřily jednomu letadlu.

Společně se zvedly od země. Když byly asi tři sta metrů

nad letištěm, stočil se první letoun velitele, který byl v

čele, trochu na jih. Oba stroje ho následovaly. Kanál La

Manche už byl v dohledu. Doširoka rozprostřená šedá

plocha vody a v dálce zamlžené francouzské pobřeží.

Jeho obrysy byly stále ostřejší, jak se Spitfiry

přibližovaly.

Dávno předtím než dosáhli pobřeží, dala jim

nepřátelská protiletadlová obrana na vědomí, že je

objevila. Tex se nejdříve podíval na Zuřivce, který letěl

po jeho levé ruce, a pak na velitele, který držel stále

stejný kurs, aniž si všímal černých obláčků vybuchujících

protiletadlových granátů. Objevovaly se už nepříjemně

blízko.

„Ten chudák je nejen slepej, ale taky hluchej,“ šeptal

si Tex zoufale sám pro sebe. Opravdu to vypadalo, že

Bertie neví, co je vpravo ani vlevo; zřejmě vůbec

nevnímal, co se kolem děje. Když za okamžik vybuchlo v

těsné blízkosti Bertieho šest granátů, věděl Tex, že jeho

obavy nebyly bezpodstatné.

„Von není jen slepej a hluchej, von je úplnej cvok,“

konstatoval zoufale a uvažoval, jak dlouho to může trvat,

než je všechny sestřelí. Byl tak zabrán do svých

chmurných myšlenek, že udělal chybu, jakou mladí piloti

v podobných situacích dělávají. Ne snad, že by

zapomněl, kde je, ale nesoustředil se tak, jak to situace

vyžadovala. A jak už to bývá, z jedné chyby vyplynula

druhá. Podíval se doleva na Zuřivce a usmál se, jako by

ho chtěl potěšit a povzbudit. Byly to snad pouhé dvě

vteřiny, co nesledoval svého velitele. Když chtěl znovu

pohlédnout na Bertieho Spitfira, zjistil, že vedoucí letoun

před ním není.

Nejprve tomu nechtěl ani věřit. Nebo to nedokázal

pochopit a než si všechno srovnal v hlavě, uběhly

nejméně další tři vteřiny. Ale to je doba, za niž stroj uletí

pořádnou vzdálenost. Povzbuzující úsměv pro Zuřivce se

změnil v bezradý pohled, co teď. Jenže Zuřivec tam také

nebyl.

„Co to má znamenat?“ bručel si vztekle sám pro

sebe. Odpověď přišla tak nečekaně, že se mu zatajil dech,

rty mu okoraly a v ústech vyschlo. Ozval se takový zvuk,

že ho napadlo, že má jedno křídlo zcela uražené. S

úlevou si oddychl, když zjistil, že jsou obě křídla na

místě. „Ale něco mě určitě muselo trefit,“ pomyslel si.

Bezděčně pohlédl vzhůru a hned našel vysvětlení pro

všechny ty zvuky.

Najednou mu bylo, jako by ochrnul. Vzduch nad

ním byl plný letadel. Nevěděl ani, kolik jich bylo, neměl

čas je všechny spočítat. Koutkem oka zahlédl za sebou

siluetu, známou z učebnice jako německé letadlo typu

Messerschmitt. Současně se znovu ozval křapavý zvuk.

Cosi mu narazilo do podpatku boty tak silně, že bezděčně

vykopl pedál řízení. A protože na vyrovnávací manévr

neměl čas, letadlo začalo opisovat oblouk a stroj se

divoce rozkolébal, až se mu z toho začalo dělat zle.

Zážitek to byl otřesný. Zatímco chtěl letět jedním

směrem, stroj tíhl ve více jak čtyřsetkilometrové rychlosti

směrem opačným.

Jakmile trochu ustoupila odstředivá síla, která ho

tlačila do strany, neztrácel čas. Začal vyrovnávat stroj,

jak se to naučil při zácviku. Ale zcela automaticky dělal

spoustu dalších věcí, které ho právě napadly. Nakonec

zatáhl řídící páku k sobě a vypálil z kulometu. Vypadalo

to, jako by kulomet spustil sám od sebe. Snad teprve

tenhle známý zvuk střelby ho přiměl k chladné úvaze.

Pochopil, že musí začít hlídat svého velitele, což je

základní poučka z příručky strategie. Sotva s tím chtěl

začít, spatřil těsně vedle sebe tmavý stín. Byl tak blízko,

že před ním nervózně uhnul do strany. Vyvalil oči, když

poznal, že to je právě letadlo, které hledá. Letadlo

velitele. Ulehčené si oddechl a zvědavě se zadíval do

jeho tváře. Spatřil však něco podivného. Postupně si

uvědomil, v čem je to podivné. Jeho velitel neměl letecké

brýle. Něco se mu však lesklo v obličeji, v té chvíli bez

výrazu. Tex pochopil, že Bertie má teď v jednom oku

monokl.

„Ten chlap se opravdu úplně zbláznil,“ zamumlal

nevěřícně.

Bertie o něho ani nezavadil pohledem a nalétl si do

čela jejich tříčlenné formace. Nějakým zázrakem se totiž

i Zuřivec najednou objevil po jeho levé straně. Jen co se

Tex opět pohodlně usadil v pilotním křesle, velitel zase

zmizel. Ale tentokrát Tex sledoval kam. Stačil

zahlédnout ocas jeho letadla, když se Bertie spustil

prudce dolů a hnal se dál východním směrem. Naučeným

pohybem tedy zatlačil řídící páku kupředu. Pocítil divoké

vzrušení, když se motor Spitfiru rozeřval, jako by se

bránil tomuto náhlému manévru. Kolem se toho dělo

najednou příliš mnoho, čemu se musel bránit. Za prvé

spatřil několik Messerschmittů 109 a také jeden

Blenheim, který kličkoval zleva doprava jako zajíc, ve

snaze vyhnout se kulkám, které na něj pršely ze všech

stran.

Tex měl přesně vědět, co v takové situaci udělat.

Stálo to v učebnicích a v kurzu se o tom také mluvilo.

Ale potíž byla v tom, že si za nic nemohl vzpomenout, co

to bylo. Pohled na ohnivé střely, které vyplivovala

palubní děla jeho velitele mu trochu osvěžil paměť.

Přidal se také svým kulometem do boje, který se kolem

odehrával. Spěchal střílet tak horečně, že první salvou

málem zasáhl směrovku Blenheima. Pak si vybral jeden

letoun s černým německým křížem, zamířil a odjistil

palubní dělo. Ale než mohl vystřelit, Němec zmizel. Za

malý okamžik se jeho Spitfire zatřásl, jako kdyby dostal

ránu bičem.

Zvuk ho rozzuřil. Zapomněl na všechny učebnice,

zapomněl, co se učil v kurzu. Zapomněl prostě všechno.

Převládla v něm zvědavost, kdo ho zasáhl. Zatočil tak

prudce, že málem narazil do svého pronásledovatele.

Spodek tohoto stroje mu prolétl tak těsně nad hlavou, že

mohl rozeznat bláto na podvozku. Snažil se najít

Blenheima a podařilo se mu ho rozeznat mezi ostatními.

Hnal se kupředu, ale pak musel uhnout před sprškou

střel, které svištěly tím směrem.

„Co ten idiotský střelec dělá?“ nadával znechuceně.

„Copak nerozezná Spitfira od Messera?…“

Podvědomě se přikrčil, když náhle proletěl mořem

plamenů. Vůbec nechápal, kde se vzaly. Ještě cítil pach

spáleniny, když si uvědomil nejméně pět letadel, která se

honila v kruhu nedaleko něho. První z nich byl

Messerschmitt. Těsně za ním Zuřivec ve svém Spitfiru.

Za ním další Messerschmitty za sebou v zákrytu. Tex

viděl poprvé tak zblízka odehrávající se drama a dokázal

logicky uvažovat a jednat. Ušklíbl se a zamířil na třetí

stroj a řítil se na něj, zatímco jeho děla plivala oheň.

Spatřil jak první z Messerschmittů začal náhle

prudce klesat a pak šel kolmo dolů. Třetí stroj, na který

pálil svými kanóny, se ze skupiny odpoutal a prchal z

místa boje. Hned ho začal pronásledovat. Nedá se

odhadnout, jak daleko by za ním letěl, kdyby se náhle

před ním neobjevil s naštvaným pohledem Bertie.

Gestikuloval jasně. Nechal tedy kořist kořistí a poslušně

se zařadil za svého velitele a spolu s ním se vracel za

Blenheimem, který mizel před nimi v dálce jako malá

tečka.

Oba stroje Blenheim snadno dohnaly a zaujaly

pozici těsně za ním. Mezi tím se k jejich formaci připojil

i Zuřivec, letěli tak blízko sebe, že Tex jasně viděl zásahy

na obou letadlech, a zděsil se, když si uvědomil, jak

nebezpečně byla poškozena.

„Ti měli tedy pěkný kus štěstí,“ zabručel sám pro

sebe a přemýšlel, jak asi dopadly Messerschmitty.

Jejich Blenheim snížil výšku a hnal se nad bílými

skalami Doveru do bezpečí. Spitfiry ho sledovaly až nad

pevninu a pak následovaly Bertieho, který mířil na

vlastní letiště. Stroje přistály ve formaci a rolovaly

zvolna k hangárům, kde už na ně čekali mechanici. Tex

vypnul zapalování, vyskočil z kabiny a šel vstříc Zuřivci,

který také vystupoval.

„Ty Messerschmitty ti tu mašinu pěkně zrichtovaly.“

Zuřivec se na něho překvapeně podíval.

„Co kecáš? Mou mašinu?“

„Samozřejmě že tvou mašinu.“

„Tak se tedy podívej na svou!“

Tex se otočil a nevěřícně zíral na kulkami

proděravělý trup vlastního letounu.

„Jak to, žes to věděl?“ zasípal.

„Tak se ještě podívej na mašinu Lissieho,“ mávl

rukou Zuřivec.

A znovu se Tex divil.

„Proboha, kdo ho takhle zřídil?“

Zuřivec jen zvedl obočí. „Chceš říct, žes to vůbec

nevěděl?“

„A jak bych to měl vědět?“

„Vědět bys to měl. Dvakrát se za tebe pověsil

Messerschmitt a Lissie oba dva sestřelil. Poslal je v

plamenech k zemi.“

„To taky sundal toho Němce, co na mne skoro

spadl?“

„To bych řek‘. A myslím, že právě včas.“

Zmlkli, když přicházel velitel. Ještě stále měl v oku

monokl. Podíval se na oba důstojníky.

„No, chlapci, popravdě řečeno to nebylo špatné,“

řekl vřele. „Jestli chápete, co tím myslím.“

Zuřivec se pousmál. „Děkuji vám,“ odpověděl.

Tex svraštil čelo a protáhle zahučel: „Mohli jsme

snad dělat něco jiného?“

„Ale ovšem,“ odpověděl Bertie bez zaváhání.

„Vždycky je rozumné nejdřív se podívat kam letím a pak

teprve střílet. Ale jen na protivníka, pokud tam vůbec je.“

Tex neklidně zamrkal: „Jak to myslíte s těmi

protivníky?“

„No, už je to za námi. Chtěl jsem jenom říct, že jsi

mi málem ustřelil směrovku a to dokonce dvakrát. Příště

si dej pozor… Ale jinak je takový vzdušný souboj prima

zábava, ne?“

Tex se zasmál: „To teda je.“

Bertie vyjasnil tvář. „Taky si myslím. Ale pojďme

dovnitř napsat hlášení. Je to sice otrava, ale musí to být.“

V kanceláři stáhl Bertie z hlavy leteckou kuklu,

rozepnul kombinézu a tak mohli ostatní zahlédnout na

jeho uniformě dva proužky vysokých vyznamenání.

„To mě podrž,“ šeptal s obdivem Tex Zuřivcovi,

„takovej prcek a plný prsa metálů.“

„A ty se teď nedávaj zadarmo.“

„Mám dojem, že když tu zůstanu déle, ještě se něco

přiučím,“ dodal Tex.

„Například, jak vyhrát tuhle válku,“ rozchechtal se

Zuřivec.

KAPITOLA 2

PŘÍCHOD CARRINGTONA

S „Algym“ Laceyem, který měl hned po něm

nejvyšší hodnost, seděl Bigglesworth, velitel eskadry, za

svým psacím stolem a pečlivě prohlížel seznam všech,

kteří patřili pod jeho velení.

„Pokud jde o důstojníky, nejsme na tom tak špatně,“

poznamenal. „Ty převezmeš samozřejmě velení bojové

skupiny A. Rudého si vezmi k sobě. Budu s tebou létat co

nejčastěji,

dokud

nedostaneme

nějakého

dalšího

důstojníka. Lissie velí skupině B, kde má Ferrise a

O‘Haru. Myslím, že se právě vrátili ze své první akce, tak

s ním za chvíli budu mluvit. Jak to vypadá, necháme

zatím skupinu C v klidu.“

Algy vzal do ruky jmenný seznam. „Až přijde

Carrington, můžeš ho klidně přidělit ke mně. Pak budeme

mít dvě kompletní skupiny a já ho budu sledovat, než

poznáme, co je zač. Myslím, že by měl přiletět každou

chvíli.“

„Když vezmeme v úvahu všechny jeho výstřednosti,

co nám na něho prozradili, nebude to s ním lehké.“

„Pokud nebude toužit převzít velení eskadry, je mi

to úplně fuk,“ protáhl Algy. Podíval se na hodiny a

pokračoval: „A ty ho můžeš pro začátek hned pořádně

setřít, že jde tak pozdě.“

„Ještě není pozdě.“

„Ale za minutu už bude pozdě. Předpokládám, že

přiletí letadlem, takže je docela možné, že ho zdrží mlha.

Počasí se pořád zhoršuje. Ale co se to venku děje?“

Popošel spěšně k oknu, když se stěny zatřásly hlukem z

přeletu velmi nízko letícího letadla. Biggles se k němu

připojil. Pro hustý déšť viděli jen matnou siluetu Spitfiru.

Letadlo klouzalo dolů v takovém úhlu, že jen zázrak

mohl zabránit, aby se země nedotklo nejdříve křídlem. A

ten zázrak se stal. Algy chytil Bigglese vzrušením za

ruku, když pilot tři metry nad zemí vyrovnal rovnováhu,

a pak vzorně, nosem letadla proti větru, dosedl na

přistávací dráhu.

Biggles zrudl hněvem a pospíchal ke dveřím. „Toho

chlapa ještě neznám, ale takovéhle umělecké kousky tu

nestrpím,“ vrčel rozzlobeně.

„Já bych se neunáhloval,“ radil Algy. „Možná, že je

to Carrington.“

„Může být,“ připustil Biggles. „Támhle jde.“

Malý, v kůži oděný chlapík bez čepice, který se

zrovna vysoukal z letadla, pospíchal směrem ke

kanceláři. Letecká kombinéza mu byla příliš velká a

plandala mezi holínkami, které se zdály jako lodě,

vzhledem k jeho postavě. Biggles se vrátil do kanceláře.

Za okamžik se dveře otevřely a dovnitř strčil hlavu

Toddy, vedoucí pozemní služby. Měl na tváři zvláštní

výraz.

„Důstojník Carrington se přichází ohlásit, veliteli,“

oznámil a ustoupil stranou.

Pilot, který právě přiletěl, vstoupil klátivě do

místnosti a postavil se do pozoru. „Mé jméno je

Carrington, veliteli,“ řekl se zřetelným cockneyským

přízvukem.

„Byl bys tak laskav a pozdravil podle předpisů, když

vstoupíš do kanceláře?“ reagoval Biggles.

„Podle předpisu se může salutovat jen s čepicí na

hlavě, veliteli.“

„A jak si vůbec představuješ přijít sem bez čepice?

kde ji máš?“

„Visí na hřebíku v kantýně osmé eskadry, veliteli.“

Biggles se na něho upřeně zadíval. Stál před ním

hubený, nervózně vypadající mladý muž, jehož bledý a

vyhublý obličej vypadal, jako kdyby trpěl podvýživou.

Měl krátké, bohatě kudrnaté vlasy. Byl úplně

promoklý. Dešťové kapky mu stékaly po obličeji a pár

jich viselo na špičce nosu. Světlešedé oči hleděly upřeně

na velitele. Občas se mu čelist pohybovala nahoru a dolů.

Velitel vstal a dost nešikovně mu podal ruku. V

duchu se udiveně ptal sám sebe, proč by měl u své

eskadry, která už je dost osobitá, lpět na takové

maličkosti, jako je čepice.

„Těší mě, že tě poznávám, Carringtone,“ pravil.

Podíval se zběžně na hodiny a zeptal se:

„Proč jdeš tak pozdě?“

„Nemyslím, že jdu pozdě, veliteli,“ okamžitě

odpověděl důstojník. „Vám jdou hodiny o minutu

napřed.“

Biggles svraštil čelo.

„Víš to určitě?“

„Naprosto. Dnes ráno jsem si nařídil hodinky na

vrchním velitelství a ti mají čas přímo z Greenwiche.“

Biggles se zhluboka nadýchl. „Pro tentokrát ti budu

věřit,“ řekl upjatě. „Doufám, že se ti u nás bude líbit.“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Carrington a rozhlížel

se kolem sebe. „Mně je jedno, kde sloužím. Tady nebo

jinde,“ pokračoval trochu nelogicky.

Biggles ztěžka polkl. „Tohle bude eskadra, na niž se

tak rychle nezapomene,“ řekl varovně. „Doufám, že si to

dobře zapamatuješ.“

„Předpokládám, že mne zapomenout nenecháte,“

odpověděl Carrington jaksi na obranu. Čelisti se mu zase

začaly pohybovat.

„Omlouvám se za takovou otázku, ale ty teď něco

jíš?“

„Ne. Já jen žvýkám.“

„A co žvýkáš?“

„Žvýkací gumu.“

,A to vždycky žvýkáš, když se přijdeš ohlásit na

nové místo?“

„Tak se to nedá říct. Tohle je teprve moje druhé

místo.“

Algy se otočil, aby mu nebylo vidět do obličeje. Už

se zase s obtížemi ovládal, aby zůstal klidný.

Biggles vzal do ruky pero: „Křestní jméno?“ zeptal

se krátce.

„Vlečňák.“

„Ale já myslím tvé pravé křestní jméno.“

„No to je vono – Vlečňák.“

Biggles se zoufale podíval na muže, který byl jen o

hodnost nižší než on sám. Pak pokrčil bezradně rameny a

obrátil se na nového důstojníka.

„Takhle ti říkají doma?“

„Kdybych nějaký domov měl, jistě by mi tak říkali.“

Biggles zkusil novou taktiku.

„Skoro bych řekl, že budeme muset tvému tatínkovi

vytknout, že ti dal takové jméno,“ řekl nenucené, zatímco

je zapisoval.

„To byste mohl, kdyby ještě žil.“ Po chvíli doplnil:

,A kdybyste si chtěl mermomocí dělat problémy: Starý

pán měl až příliš rychlé pěsti.“

„Ale proč ti dal takové jméno?“ ptal se Biggles

zvědavě.

„Dlouhá léta byl kapitánem vlečné lodi a tak ho asi

nic jiného nenapadlo. A možná taky proto, že jsem se na

vlečné lodi narodil a tak ho zase nic jiného nenapadlo. A

možná taky proto mi později v ringu říkali Malej

Vlečňák.“

„V ringu?“

„No jo, v Blackfriars ringu.“

„Teď už chápu. Ty jsi profesionální boxer?“

„Jo – lehká váha.“

Biggles znovu uchopil pero.

„Kolik nepřátelských letadel už jsi sestřelil?“

„To nevím, veliteli.“

„Jak to, že nevíš?“

„Nikdy jsem si s tím nelámal hlavu, veliteli. Proč

bych si komplikoval život? Nejsem v počtech nejsilnější.

A pak – ještě jich bude dost.“

Biggles se znovu podíval na Algyho. Ten jen mrkal

očima.

„Mít smysl pro humor je životně důležité,“ řekl tiše.

„Co je to?“ zeptal se Vlečňák.

„Smysl pro humor? Ty nevíš, co to je?“

Vlečňák potřásl hlavou. „Ne, to teda nevím.“

„Já myslím – schopnost najít ve všem aspoň trochu

pozitivní stránku,“ vysvětloval Biggles.

„Pozitivní?“ Hlas Vlečňáka zněl pochybovačně.

„Vidíte snad něco pozitivního na téhle válce? S ženami a

malými dětmi…“

„Ne, to ne. Samozřejmě ne,“ vpadl mu Biggles

spěšně do řeči. „To je v pořádku, Carringtone. Budeš

zařazen do bojové skupiny A. Tohle je poručík letectva

Lacey. Bude tvým přímým nadřízeným. Běž s ním a on

tě v kantýně představí ostatním. Létat se stejně nebude,

dokud se nezlepší počasí.“

,A proč ne?“

„Proč ne?“ Velitel se udiveně podíval a povytáhl

obočí. „Protože je to můj rozkaz,“ řekl krátce.

„To jsem měl pochopit hned,“ omlouval se Vlečňák.

Biggles ztěžka polkl. Chtělo se mu říci, co si právě

myslel, ale ovládl se. Nechtěl mít hned na začátku

problémy s vrchním velením.

„Dostaneš dva dny na to, aby ses seznámil se vším,

jak to u nás chodí,“ prohodil Biggles.

„Ale to není třeba,“ prohlásil Vlečňák jednoznačně.

„Jsem vám k službám hned, jak mne budete potřebovat.

Přišel jsem k vám, abych sestřeloval Němčoury. Čím dřív

s tím budu moci začít, tím lépe.“

„Možná, že máš pravdu,“ odpověděl Biggles a musel

se zasmát, i když mu vůbec do smíchu nebylo. „A

mimochodem, viděl jsem, jak jsi přistával. To nebylo tak

docela podle předpisu, velice mírně řečeno. Nemám ve

zvyku se plést svým pilotům do létání, každý má svůj

způsob, ale letadla jsou velice drahá a v současné době

těžko k sehnání. Doufám, že na to příště budeš myslet.“

„Jednám hrubě vždycky, ať jde o ženy, psy nebo

letadla. Každý hned musí poznat, kdo je jeho pánem,“

brblal Vlečňák nazlobeně. „Pak všechno běží jako na

drátku.“

Biggles si dal ruku před ústa, aby se nerozesmál.

„To je v pořádku, Carringtone. Jak myslíš. Ale

pokud budeš takhle létat dál, je jen otázka času, kdy toho

nepřítel využije a pomůže ti k zemi.“

„To by byl ovšem rovnou můj pohřeb. Nebo ne,

veliteli?“

Biggles tuhle polemiku vzdal.

„Povídám, že je to v pořádku. Už ti nemám co říct.“

Algy vzal Vlečňáka pod paží a namířil ke dveřím.

„Pojď se mnou do kantýny a napijem se,“ navrhl.

„Máš na mysli něco silnějšího?“

„To zrovna ne. Ale nepijeme vždycky jenom teplou

vodu.“

Vlečňák se zasmál tvrdým chraplavým smíchem.

Znělo to jako zakokrhání nazlobeného kohouta.

Bylo to nečekané, až se Algy zarazil. „Co je ti?“

zeptal se udiveně.

„Co by mi bylo? Nic. Akorát kdyby si ti hlavouni

nahoře přestali prolévat hrdla alkoholem, mohli bysme

možná dřív vyhrát tuhle válku.“

„Tobě alkohol tak moc vadí?“ zeptal se Algy, aby

vůbec něco řekl.

„Jo, to mi teda vadí.“

,A proč?“

„Protože vždycky, když se můj táta opil, tak mě

zmlátil do modra.“

„A jak často se to stávalo?“

„Každý večer.“

Algy se zasmál a už nic neříkal. Pohlédl stranou na

svého společníka a v duchu se ptal sám sebe, jak se asi

Vlečňák dokáže sžít s ostatními. Pomyslel si, že z toho

určitě vzniknou problémy. „Ale co, potřebujeme všechny

možné lidi, máme-li vést válku,“ filozofoval.

V kantýně stáli Bertie, Tex a Zuřivec v hloučku a

vyhlíželi lepší počasí. Bertie zasedl za klavír a ostatní se

chystali začít zpívat, ale nedošlo k tomu, protože dovnitř

vstoupil Algy s nováčkem.

„Tohle je Vlečňák Carrington,“ představoval ho

Algy. „Právě dorazil.“

Vlečňák sepjal ruce nad hlavou a uklonil se na

všechny strany, tak jak to dělají profesionální boxeři v

ringu. „Těší mne, že se s vámi poznávám, mládenci,“ řekl

docela vážně.

Do pauzy, která po jeho slovech vznikla, vpadl

nepříliš šťastně Bertie:

„Pro pána krále, co jsme to vyfasovali?“

Nastala trapná pauza. Úsměv se Vlečňákovi vytratil

z tváře. Šel pomalým krokem směrem k židli, ve které se

pohodlně rozvaloval Bertie. Ale nešel normálně.

Pohyboval se zvláštním způsobem, jako by mu prsty na

nohou pérovaly. Když došel před židli Bertieho, zůstal

stát a funěl jako rozzuřený pes. Aspoň Algymu to tak

připadalo.

„Tvoje poznámka snad mířila na mne?“ zeptal se

Vlečňák klidně.

Okamžik hleděl Bertie dost překvapeně. Zatlačil si

monokl trochu víc do oka. Pak se zasmál. „Ale

kamaráde, přece bys tu nechtěl začínat problémy?“

„Co jiného bych tu tedy asi chtěl?“ zasyčel Vlečňák.

V tu chvíli se do toho zamíchal Algy.

„To je dobrý, Vlečňáku, nemusíš se hned tak ježit.

Bertie tím přece nic zlého nemyslel.“

„Tak si musí dávat pozor na jazyk,“ vrčel Vlečňák.

„Drzost nestrpím od nikoho.“

„Máš pravdu. Ale nechme toho. Chceš něco k pití?“

„Rád. Sklenku mléka a trochu sodovky.“

Vlečňák hleděl studenýma nepřátelskýma očima do

tváří ostatních. Ti jen s námahou zadržovali smích.

Algy vytušil, že by to nemuselo dobře dopadnout.

„O. K.“ řekl rychle, aby uvolnil napětí. „Pojďme…“

Větu však nedokončil.

Svaly mu ztuhly, sotva zaslechl zvuk, který zazněl

krátce, ale neočekávaně a stejně rychle zmlkl. Skokem

byl u okna a očima pročesával oblohu.

„Dejte pozor! Tohle přece zní jako…“

Zbytek jeho slov zanikl v rachotu padající židle,

kterou Vlečňák porazil, jak se hnal ke dveřím. Ostatní ho

následovali, ale než vyběhli ven, řítil se už Vlečňák ke

svému letadlu. Stálo na dráze tak, jak ho po přistání

opustil. Když k letadlu doběhl a vyšvihl se do kokpitu,

vynořil se z mraků nad jejich hlavami bombardovací

Junkers a vypadalo to, že si jeho pilot hledá vhodný cíl.

To všechno se událo tak rychle, že to Algy nestačil

ani pochopit. Jen se díval.

Biggles vyběhl z kanceláře. „Co se to děje?“ zeptal

se krátce. Pak se koukl nahoru a to už na jeho otázku

nemusel nikdo odpovídat.

„Kryjte se,“zvolal a uháněl k protiletadlovému dělu,

které stálo nedaleko statku.

Ale nikdo jeho rozkaz neposlechl. Připojili se k

němu a pomáhali obsluhovat dělo. Všechny oči byly

upřeny na Vlečňákova Spitfira, který rychle stoupal se

silným bočním větrem; zdálo se, že se každým

okamžikem zřítí. Biggles zbledl.

„To je blázen! Žene se do hrobu!“ volal cizím,

staženým hlasem. V poslední chvíli, když už to vypadalo,

že se neodvratně zřítí, nabral výšku a ocitl se těsně pod

Junkersem. Nepřátelský pilot, který právě nalétával nad

hangár, zřejmě Spitfira zahlédl. Už nepokračoval v

náletu, ale zvedl nos svého stroje a pak jej naklonil, aby

si mohl lépe prohlédnout útočníka. Nezdálo se, že by mu

dělal nějaké starosti, nebylo také proč. Všechny výhody

měl na své straně, včetně větší výšky.

Biggles se díval za Spitfirem. Ten pohled ho uváděl

do vytržení. Vůbec nechápal, jak je možné, že je ještě ve

vzduchu. Pilot porušoval všechny zákony zemské

přitažlivosti.

„Musí přece nechat mašinu trochu sklouznout, jinak

to nejde,“ drmolil Algy suchými rty. Najednou se úlekem

přikrčil. To když se ozvalo pronikavé vřeštění Bertieho

lovecké trubky a mísilo se s řevem leteckých motorů.

Bertie, zřejmě vrcholně vzrušený, vytruboval bojovně na

svůj instrument a do toho ještě povykoval.

„Buď zticha a schovej ten svůj krám,“ rozkřikl se

Biggles. Nervy měl napjaté k prasknutí. Sledoval dál

vzdušný souboj, který se právě rozvíjel.

Z nějakého nepochopitelného důvodu nezměnil

Spitfire dráhu letu.

Jen se nebezpečně naklonil na stranu. Junkers se k

němu přibližoval a zdálo se, že pilot hledá příležitost

zasadit mu první a současně poslední ránu. Tak snadnou

kořistí se zdál Spitfire. Když už se Junkers dostal do

stejné roviny v nebezpečné blízkosti, srovnal náhle

Spitfire křídla do vodorovné polohy a současně obrátil

stroj kolem podélné osy. Byl to nečekaný, ale velmi

obtížný manévr. Bylo vidět, že to nepřátelského pilota

zneklidnilo, protože náhle uhnul stranou jak neposedné

hříbě.

Nos Spitfira teď mířil dolů. Dlouhé tři vteřiny motor

řval a letadlo nabíralo rychlost a náhle ztřeštěně vzlétlo

vzhůru. Dostalo se s Junkersem na stejnou úroveň.

Současně s řevem motoru se smísil do morku kostí

pronikající rachot osmi palubních děl. Z Junkerse začaly

létat kusy, stroj se začal otřásat a zmizel za nejbližším

mrakem.

„Páni bozi! Viděli jste někdy něco podobného?“

zasípal Biggles.

„Podívejte! Podívejte!“ křičel Algy, až mu zase hlas

přeskakoval. Nepřátelský pilot si byl zřejmě vědom, že

špatně odhadl svoje možnosti a snažil se ze všech sil

uprchnout z místa boje. Už se zdálo, že se mu to povede.

Bylo to pozoruhodné. Vlečňák zjevně nijak nepospíchal s

tím, co udělá dál. Pomalu se obrátil, aby na protivníka

lépe viděl a pak sklonil stroj do střemhlavého letu.

Jednu chvíli si Algy myslel, že je zasažen a že se

roztříští o zem – tak nízko už byl. Ale v posledním

okamžiku stočil stroj doprava a hned zas jako svíce

stoupal vzhůru. Do všech na zemi se opřela tlaková vlna.

Algy obdivně hvízdl. Spitfire jako šíp letěl přímo na

Junkerse.

Německý pilot si uvědomil, jaké nebezpečí mu hrozí

a snažil se uniknout. Ale pozdě, příliš pozdě. Možná ani

nevěděl, kde přesně právě Spitfire je. Zoufalým

manévrem se pokoušel strhnout stroj prudce do strany.

Určitě neměl ani zdání, odkud stíhačka přiletí.

Vlečňák, který stále šplhal kolmo vzhůru, vypálil

krátkou salvu. Vzápětí proletěl kolem Junkerse. Jakmile

se ocitl nad svou obětí, srovnal stroj a z téměř vodorovné

polohy spustil palbu, která Němce pokropila od vrtule až

ke kormidlu. Účinek byl strašný. Vypadalo to, jako by

letadlo přeřízla velká cirkulárka. Rozpadlo se na dva

kusy, jedno křídlo bylo ustřelené. Trup letadla zakolísal a

začal padat. Nejdříve pomalu a pak stále rychleji a

rychleji.

Na zemi stáli všichni jako zařezaní.

Trup Junkerse, už bez obou křídel, se zapíchl do

země jako torpédo. Pak bouchly jeho bomby. Bylo to

jako hřmění hromu. Vlečňák vypnul motor, klouzavým

letem se spustil asi do třicet metrů nad letiště, srovnal

letadlo, otočil nos proti větru a posadil stroj jako peříčko

na přistávací plochu. Po několika krocích se zastavil u

ostatních příslušníků eskadry. Všichni stáli ještě oněmělí

úžasem z divadla, které právě sledovali.

„To tedy stálo za podívanou,“ řekl Bertie. I ostatní

se pomalu probírali z překvapení, které působilo jako šok

a obraceli se k Vlečňákovi. Biggles se otočil k Algymu.

Jeho bledý obličej vyjadřoval cosi zvláštního. Něco mezi

ulehčením a neuvěřitelností.

„Zažil jsem hodně, nějakou tu zkušenost taky mám,

ale něco takového jsem v životě neviděl,“ řekl pomalu.

„Způsob, jakým létá Carrington, se určitě v žádných

kurzech nevyučuje. Ale je účinný, to musím přiznat. Je

opravdu účinný.“

Vlečňák se pomalu vracel ke kantýně. Jeho zásah

připomínal práci dobrého řemeslníka, který splnil svůj

úkol a po práci se vrací domů. V nejmenším nedával

najevo své pocity, nezměnil ani výraz obličeje. Jako by

se nic nestalo.

Ostatní šli také do kantýny.

„Skvělá práce, Vlečňáku,“ řekl mu Biggles upřímně.

„Děkuju vám,“ odpověděl Vlečňák netečně.

„Chceš něco k pití?“ ptal se Biggles a kývl na

obsluhu za barem.

Vlečňák klidně přikývl. „Ale rád. Mám chuť na

zázvorovou limonádu.“

Pátravě se rozhlédl po společnosti, ale nikdo se

nezasmál.

KAPITOLA 3

ANGUS PŘICHÁZÍ

Poručík letectva Angus Mackail se zlobil. Ve svém

skotském srdci byl přesvědčen, že právem. A skutečnost,

že byl bezmocný, na něho působila jako by přiléval oleje

do ohně. Po tom, co sestřelil šest nepřátelských letadel –

z toho čtyři v jednom týdnu – si podal žádost o přeložení

k eskadře, která byla umístěna nedaleko jeho bydliště v

Aberdeenu. Mezi důvody uvedl, že velitelem této

jednotky byl jistý Donald Mackail, jeho bratr. Ale

naneštěstí pro Anguse znal velitel Ian McIntosh nejen

jeho, ale i jeho bratra Donalda. Znal je tak důkladně, že

věděl, jak to s nimi je. Pokud nejsou spolu, jsou perfektní

důstojníci. Jakmile se dostanou k sobě, může se stát

ledacos. A to byl důvod, proč žádosti nevyhověl.

Angus měl pocit, že je to nespravedlnost a dával to

všude najevo. Aby si ulevil, předvedl nad letištěm

několik krkolomných kousků. Dosáhl jen toho, že budova

hlavního velitelství měla o jeden komín méně.

Nešťastnou shodou okolností pro Anguse se to stalo

právě ve chvíli, kdy přijel k eskadře na inspekci generál z

ministerstva letectví. Navíc tomuto generálovi právě

naznačili, že nepohodlné a neukázněné důstojníky mohou

odvelet ke speciální eskadře, která byla pro tyhle

samorosty zřízena. Tam, jak doufali, dostanou pořádnou

lekci kázně a disciplíny. A tak se stalo, že Anguse

nepřeveleli do jeho milovaného Skotska, ale do Kentu k

666. eskadře. Angus neznal pravé důvody svého

přemístění. Dozvěděl se, že bude sloužit pod velením

jistého Biggleswortha. To nijak nepřispělo k jeho

uklidnění. Byl přesvědčen, že důstojník s tak nemožným

jménem nemůže nikdy správně ocenit schopnosti svých

podřízených.

Dostal rozkaz, aby se co nejdříve hlásil se svým

Spitfirem na novém působišti. Směl ovšem s přeletem

počkat na lepší počasí. A to bylo už několik dní tak

špatné, jako jeho nálada. Ale přesto si myslel, že čím dřív

si z bot oklepe prach a bláto téhle nevděčné eskadry, tím

lépe pro něho. A pak se bez ohledu na nepohodu rozhodl,

že poletí na základnu Rawlham v Kentu co nejdříve, aby

se ohlásil u nového velitele s tím směšným jménem.

Nikdo nic nenamítal.

Z hangáru mu vyvezli letadlo a natočili motor.

Angus si narazil na hlavu starou čepici, bez níž se cítil

nesvůj, takže ji nosil prakticky nepřetržitě a rozjel stroj

po startovní dráze. Odstartoval a začal stoupat. Ve

vzduchu poznal, že počasí je ještě horší, než si myslel.

Rozhodl se, že poletí nízko, aby se mohl lépe orientovat.

Vyrazil směrem na jih a doufal, že až přeletí Temži,

najde dost orientačních bodů.

Neuplynulo ani deset minut a už litoval svého

ukvapeného rozhodnutí. Viditelnost byla mizerná, že sám

musel uznat svou chybu. Neměl ani zdání, kde je. Jednu

chvíli sice zahlédl cestu, o níž si myslel, že ji poznává,

ale byl to omyl. Netrvalo dlouho a octl se nad pustou

krajinou, kterou nikdy předtím neviděl. Měl víc štěstí než

rozumu, když konečně poznal Temži. S nadějí

pokračoval v letu.

Víc jak půl hodiny však hledal jakýkoli orientační

bod a čím déle to trvalo, tím větší měl na sebe vztek.

Nejdříve málem narazil do řady topolů, pak zase div

nevzal s sebou střechu statku. Když se pak těsně vedle

levého křídla mihla tmavá silueta kostelní věže, rozhodl

se dále neriskovat. Pokusí se přistát a zeptá se na cestu.

„Teď už toho mám opravdu dost,“ bručel, zatímco

stáhl plyn a klouzavým letem mířil na louku. Nebylo to

lehké v takových podmínkách přistávat. Ale nebýt

nečekaných událostí, bylo by se mu to podařilo.

Když už stroj zastavoval, vynořil se ze tmy tmavý

předmět, který považoval za krávu, protože právě

netoužil po srážce s krávou, která s ním určitě neměla zlé

úmysly, vykopl řízení a strhl letoun do prudkého obratu.

Podvozek zaskřípal a stroj se zastavil.

„To jsem neudělal tak špatně,“ zabručel a podíval se

na příčinu svého úleku. Ne, že by mu šlo o zvíře. Měl

spíš strach o sebe a o letadlo. S údivem konstatoval, že se

dobytče nehnulo z místa. To mu přišlo divné a tak se

pokusil zjistit, co vlastně dělá. Zadníma nohama

vyhazovalo spršky hlíny, občas sklonilo hlavu a

zpracovávalo zem dvěma hrozivě vyhlížejícími rohy.

V žaludku pocítil podivné šimrání. Pozoroval

ustrašeně rozzuřené zvíře, které začalo divoce funět, jako

by chtělo vypadat ještě nebezpečněji. Cítil, že mu tuhne

krev v žilách. Poznal totiž, že to není kráva, ale býk a ne

právě nejklidnější. Angus měl nadání skoro ke všemu, ale

role toreadora mu určitě neseděla. Nervózně se rozhlížel

a hledal nějaký úkryt. Jediné, co viděl, byl všezakrývající

déšť. Nevěděl, kde je, ani jak má daleko k nejbližšímu

plotu. Vzpomněl si, že někde četl, jak lidský hlas dokáže

uklidnit rozzuřené zvíře. Situace se mu zdála jedinečnou

příležitostí tuto teorii vyzkoušet. Ale pokus nedopadl

právě šťastně. Ještě ani pořádně neotevřel ústa a býk

zaútočil. Zvuk, který mu vycházel z nozder opravdu

naháněl strach.

Kabina stíhačky snese hodně, ale rozhodně nevydrží

útok rozzuřeného býka, vyzbrojeného ostrými rohy. To si

Angus dobře uvědomoval. Věděl také až moc dobře, že

materiál, který pokrývá trup letadla, dokáže ostrým

rohům býka odolat asi tak, jako vaječná skořápka vrtáku

na beton. Nečekal, jak to dopadne. Když býk rychlostí

expresu zaútočil z jedné strany, vyklidil pole na stranu

druhou.

Je třeba dodat, že Angus, přestože byl silný a

urostlý, nenáviděl tělesnou námahu. A nejvíc běh. Ten se

hodil – podle jeho názoru – pro mladší, co si se stopkami

měří, kolik uběhnou za minutu. Ale tentokrát uháněl tak

rychle, že bláto stříkalo na všechny strany. Nevěděl, kam

běží a ani ho to nezajímalo: měl jen jednu myšlenku:

vzdálit se od zuřícího zvířete co možná nejrychleji.

Směr, který zvolil, nebyl nejhorší, i když ne ideální.

Kdyby to vzal víc doprava, musel by uběhnout nejméně

půl kilometru k nejbližšímu plotu. V tomto případě

narazil asi po sto metrech na polorozbořenou boudu. U ní

byl bahnitý rybníček. Běžel tak rychle, že vodu v dešťové

cloně vůbec neviděl. Poznal, kde je, když už vězel po

kotníky v řídkém bahně. Setrvačností udělal ještě pár

kroků, než úplně ztratil rovnováhu a pleskl sebou do

vody. Nevěděl, že je tam sotva metr a tak bláznivě mával

rukama v domnění, že musí plavat. Ale když zjistil, jak je

to doopravdy, vztyčil se a klopýtal na druhou stranu

bahniska. Ohlížel se po býkovi. Stíral si bahno z vlasů a z

obličeje. Zvíře však nebylo vidět. Když se trochu

uklidnil, rozhlédl se nevesele kolem. Nedaleko boudy byl

statek, k němuž zamířil. Prodral se blátem mezi prasaty a

zaklepal na dveře. Překvapilo ho, že mu hned otevřeli.

Docela hezká, asi osmnáctiletá dívka na něho udiveně

pohlédla. Vysvětlil jí svou nepříjemnou situaci a ona ho

pozvala dovnitř. Představila ho matce, která se motala u

kamen mezi hrnci.

Netrvalo dlouho a hřál se u sálajícího krbu, oblečen

do starého kabátu, před sebou talíř polévky, do níž si

namáčel chléb. Uniforma visela na ramínku u krbu a

stoupala z ní pára. Trochu ho tížilo svědomí, když si

vzpomněl na své letadlo, ale neměl náladu jít se podívat

ven. Nechtělo se mu ani vyprávět historku s býkem, aby

se před hostiteli nezesměšnil. Těžko říci, jak dlouho by

byl vydržel u teplého krbu. Bylo mu tam dobře. Ale

zaklepání na dveře ohlásilo konec pohody. Ten, kdo

vstoupil, ovlivnil průběh dalších událostí toho dne.

Vůbec si nevšiml, že dívka nápadně zčervenala, když se

dveře otevřely. Se smíšenými pocity si prohlížel

opáleného fešáka v důstojnické uniformě královského

letectva.

Důstojník byl velmi mladý a zarazil se, když spatřil

Anguse a hned se podezíravě podíval na dívku. Ta mu

pohotově vysvětlila, co se stalo. Ukázalo se, že letec je

francouzský Kanaďan, dívčin snoubenec. I když se tvářil,

že všemu věří, bylo patrné, že se mu to ani trochu nelíbí,

najít v domě, který už považoval i za svůj domov, jiného

letce – důstojníka. Dával to dost zřetelně najevo; Angus

se tak dostal do trapné situace.

Posléze se rozhovor mezi oběma muži přece jen

rozproudil, i když to nebylo snadné. Kanaďan mluvil lépe

francouzsky než anglicky, zatímco Angus neuměl

francouzsky vůbec a jeho angličtina měla silně skotský

přízvuk. Navíc používal hodně slov, která se rozhodně

nevyskytovala v oxfordském slovníku. Přesto Angus

pochopil, že jeho nový známý se jmenuje Armand –

jméno mu u jednotky změnili na Almond (Mandle) a

později na Nutty (Ořech). Tak ale přezdívky vznikají.

Ukázalo se, že je také v maléru. Před třemi dny když

čekal na zařazení do oddílu, který měl odletět na frontu,

opustil bez dovolení svůj útvar ve vypůjčeném letadle,

aby se mohl rozloučit se svou snoubenkou. A zatímco

využíval největšího pohostinství, zaskočilo ho špatné

počasí. Přišel čas návratu, ale pro mlhu a déšť nebylo na

létání ani pomyšlení. A tak udělal jediné, co se dalo za

těchto okolností udělat: Zavolal ze vsi na svůj útvar

dozorčího důstojníka a sdělil mu, že musel nouzově

přistát a že se vrátí co nejdříve. Ale když se počasí

nezlepšilo, dostal telegraficky rozkaz, aby se okamžitě

hlásil u útvaru. Nechal svůj letoun typu Tiger Moth tam,

kde přistál – louka byla jen o málo větší než ta, kterou si

pro přistání zvolil Angus – a vrátil se vypůjčeným autem.

A teď když se počasí začalo pomalu zlepšovat, odletí

letadlem.

Angus pak vyprávěl, jak v dešti zabloudil a jak při

nouzovém přistání poškodil podvozek. Vysvětloval, že

právě letěl k 666. eskadře v Rawlhamu. Kanaďan popošel

k oknu a podíval se, jak to venku vypadá. Trochu se

vyčasilo, ale nevypadalo to příliš slibně.

„Já tě k tvé eskadře dopravím,“ nabídl Nutty. Angus

se polekal. Stejně jako mnoho jiných pilotů měl strach

sednout si do letadla k někomu cizímu a také to po

pravdě řekl. Čas utíkal a Nutty byl stále ustaranější a

neklidnější. Angus ho začal chápat. Kanaďan byl žárlivý

a neměl chuť odletět a nechat jiného důstojníka ve

společnosti své dívky. Mimo to ho očekávali u útvaru, a

další odklad by mohl způsobit ještě větší problémy, než

jaké má už teď. A tak Angus, aby snad nezavdal příčinu

k neshodám mezi milenci, začal o Nuttyho návrhu

uvažovat.

Počasí nestálo za nic, mraky visely nízko. Ale už

nepršelo a občas prosvitl paprsek slunce. Angus si

uvědomoval, že musí eskadře oznámit, co s ním je.

Určitě dostali informaci o jeho odletu. Nebylo by nic

divného, kdyby ho začali hledat. Tak tedy téměř proti

téměř proti své vůli Nuttyho návrh přijal. Oblékl si

proschlou uniformu, poděkoval oběma hostitelkám, a

odešel s Nuttym k jeho letadlu. Tiger Moth stál na kraji

velké louky a vypadal dost zuboženě.

Když si Angus prohlédl letadlo zblízka, litoval, že

souhlasil, ale už se nedalo nic dělat. Hořce litoval, že

opustil teplo krbu, když pilot, který zacházel s řídící

pákou jako s ruční pumpou na vodu, prudce stoupal s

nezahřátými motory. V malé chvíli se letoun ocitl

uprostřed tmavých mraků. To, co pak následovalo, bylo

jako zlý sen a kdykoliv si na to vzpomněl, přeběhl mu

mráz po zádech. Nutty byl, jak se zdálo, velmi

optimisticky naladěn a zřejmě se rozhodl podstoupit

jakékoliv riziko. A bylo stále zřejmější, že je buď úplný

začátečník a nemá s létáním moc zkušeností, nebo je

naopak tak zkušený letec, že přehlíží všechna nebezpečí.

Angus

zvažoval,

která

z

obou

možností

je

pravděpodobnější. Nuttymu se přece jen podařilo dostat

se z mraků. Pak nasadil kurs, kterým by Anguse určitě do

Rawlhamu nedopravil.

„Kamaráde, bereš to moc na východ,“ řval Angus

pilotovi do ucha.

Nutty významně pokrčil rameny a zeptal se

lakonicky: „Kdo letí – ty nebo já?“

Angus sevřel rty. „Tohle není žádná legrace,“ bručel

rozladěně. „Jestli nezasáhnu, tak mne ten blázen posadí

za chvíli na zem někde ve Francii.“ Všiml si, že Nutty

pohybuje rty, jako by si za letu zpíval. Angus také

vydával zvuky, ale zpěv to rozhodně nebyl.

„Hej!“ Zavolal po chvilce. „Víš, kam vůbec letíš?“

Kanaďan se rozladěně ohlédl.

„Chtěl jsi přece do Rawlhamu, mon ami.“

„To jo, ale ty letíš příliš na jih!“

Zoufalým

gestem ukazoval Angus severním

směrem.

„Non, non, non…“ nesouhlasil rezolutně.

Angus už dostával vztek. Nejraději by byl svého

kolegu vzal něčím po hlavě, ale protože v kokpitu nebylo

zdvojené řízení, nezbylo mu nic jiného, než zticha sedět,

polykat vztek a vyčítat si vlastní hloupost, která ho do

této situace přivedla.

Mezitím Nutty změnil několikrát směr, takže Angus

neměl ani potuchy, kde jsou. Kanaďan měl zřejmě

nějakou záhadnou navigační metodu, protože netrvalo

dlouho a začal ubírat plyn a s úšklebkem ukazoval rukou

dolů.

„Rawlham,“ volal vítězoslavně.

Angus na něho nevěřícně civěl. Byl pevně

přesvědčen, že jsou ještě nejméně třicet kilometrů

vzdáleni.

Nutty náhle stlačil řídící páku prudce dopředu.

Angus zbledl a pevně se oběma rukama chytil sedadla v

očekávání nejhoršího. Neměl v kokpitu vlastní výškoměr,

ale zdálo se mu, že pilot letí střemhlav k zemi. Oddychl

si s úlevou, když se letadlo srovnalo do vodorovné

polohy asi sedmdesát metrů nad zemí. Už mu bylo jedno,

na kterém letišti přistanou, jen když ten divoký let

dopadne dobře.

Když se kola podvozku dotkla země, vlastně mokré

trávy v těsné blízkosti letiště, už se šeřilo. Letoun skončil

klouzavé přistání nosem v příkopu, zatímco ocas trčel

výhružně do výšky. Angus opustil Tiger Motha tak

rychle jako svého Spitfira, když prchal před býkem.

Jakmile byl nohama na zemi, šel zkontrolovat, jaká je na

letadle škoda. Náhle ho zarazilo podivné chování jeho

společníka. Ten seskočil s výkřikem na zem a obíhal

letadlo s pistolí v ruce. Nejprve to Angus nechápal.

Dokonce si chvíli myslel, že se chce v návalu žalu nad

zničeným letadle zastřelit, ale vzápětí poznal, že je to

jinak.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Voila!“ Nutty ukázal rukou a Angus pohlédl

směrem, kam ukazovala jeho pistole. Ztuhl úlekem.

Necelých padesát metrů od nich stálo v šeru letadlo. Na

trupu mělo německý černý kříž, ale i bez poznávacího

znaku by poznal, že je to Heinkel. Omyl byl vyloučen.

Angus se vztekle otočil na partnera: „Přece jsem ti

několikrát řekl, že letíš špatným směrem. Přistál jsi ve

Francii. Tohle je němčour.“

Ale Nutty si ho nevšímal. S obdivuhodnou

chladnokrevností vykonal rozsudek nad svým letadlem.

Pozvedl pistoli a poslal déšť kulek do benzinové nádrže.

Vyskočil plamen a v příštím okamžiku letoun vzplanul

jako vích.

Oba se hnali pryč odtud jako o život. Za nimi se

ozývalo jakési volání, ale nezastavili se, dokud nedoběhli

do lesa. Teprve tam zastavili, sotva popadajíce dechu,

aby zvážili situaci. Nic horšího je snad nemohlo potkat.

Zem byla mokrá a navíc strašná zima. Angusovi klapaly

zuby chladem už teď. Když opustil statek, neměl

uniformu ještě docela suchou. Ale nedalo se nic dělat. Šli

dále hlouběji do lesa, tam se schovali pod strom a čekali,

až bude úplná tma. Netroufali si promluvit. Anguse ještě

nepřešel vztek. Jeho společník šeptem chrlil omluvy a z

jeho chování i z hlasu bylo jasné, jak je z toho zoufalý…

Po chvíli se vrátili na kraj lesa a vyšli na pole. Náhle se

Nutty zarazil a chytil Anguse za ruku:

„Ten Heinkel!“ mumlal. „Toho se zmocníme a

poletíme do Rawlhamu!“

Angus se cynicky zasmál. „To se ti jenom zdá! Ani

za nic! S tebou už nepoletím nikam!“

Ale pak pochopil, že na tom bláznivém nápadu

Nuttyho něco bylo. Pohlédl na svého partnera s novým

zájmem. Neměl v úmyslu s ním letět do Rawlhamu ani

kamkoli jinam. Ale kdyby se jim podařilo zmocnit se

německého letadla, mohli by uprchnout a pokusit se

dostat ještě v noci ke svým útvarům.

„Pojď, jdeme! Zkusit to můžeme!“

Vyrazili směrem k letišti. Byla to nervy drásající

cesta. Několikrát se museli ukrýt v příkopu, plížit se pod

promoklými keři, když měli dojem, že slyší nějaké kroky.

Jako Indiáni na válečné stezce se sunuli ke svému

cíli. Angus se v hloubi duše obával, že až tam dojdou,

bude už Heinkel v hangáru, odkud ho nedostanou.

Postupně dospíval k názoru, že nemají nejmenší šanci.

Když se pomalu blížili k místu, kde naposledy viděli

německé letadlo, zaslechli tichý hovor z místa, kde ještě

doutnal Nuttyho vyhořelý Tiger Moth. Dokonce bylo

slyšet tichý smích. Zřejmě bylo na tom havarovaném

letadle něco zábavného. V duchu se utěšoval, že kdyby

byly role obrácené, smál by se asi taky. Ale teď mu

vůbec nebylo do smíchu.

V naději, že všichni Němci stojí u vyhořelého letadla

je velkým obloukem obešli a dostali se před Heinkela,

který tam stál tak, jak ho spatřili prve. A co bylo

důležitější, nikde živá duše.

Teď, když nadešel okamžik akce, byl Angus ledově

klidný. Zato jeho partner vzrušením přerývaně dýchal.

„Zůstaň tady, vyšplhám se do kabiny a zapnu

zapalování,“ řekl Kanaďan.

„Ani nápad,“ prohlásil Angus energicky. „Jestli

někdo bude pilotovat tohle letadlo, tak to budu já!“

Nutty se chtěl začít hádat, ale Angus jen nastavil

zaťaté pěsti. Mělo to žádoucí účinek. Už už začínal šplhat

do letadla, když se náhle ze tmy vynořil hrozivě vrčící

teriér. Ozval se nějaký hlas a současně se objevila hlava

nad okrajem kokpitu. Nebylo pochyb – v letadle někdo

seděl. Z Nuttyho hrudi se vydral těžký vzdech.

Hlas se ozval znovu, ale teď hlasitěji. Ale nešlo ani

tak o slova, ale o řeč. Byla to angličtina, perfektní

oxfordská angličtina.

„Chlapci, ukažte se! Co tady vlastně vyvádíte?“

zeptal se muž v letadle a seskočil na zem.

Angusovi poklesla údivem dolní čelist, když zíral na

uniformu královského letectva s hodností poručíka.

Spráskl ruce a vykoktal ze sebe: „Kdo… seš?“

Lord Bertie Lissie se usmál: „Já jsem Lissie. Jo.

Určitě jsem to já. Jestli chápete, co tím myslím.“

Angus znervózněl. „Ale co znamená tahle mašina?“

a ukázal na Heinkela.

Bertie se pohrdavě ohlédl k letadlu. „Dneska jsem

ho tu přinutil přistát. Měli jsme malou kontraverzi, jestli

chápete, co tím myslím.“

„Tak tohle je tedy… tedy anglické letiště?“

Otázka Bertieho překvapila. ,A co sis myslel? Že

jsme v Austrálii?“ Obrátil se na Nuttyho. „A nejsi

náhodou ten osel, co tu před hodinou přistál a pak zapálil

svou mašinu?“ Ale Nutty neposlouchal. Seděl na kole

podvozku Heinkela, hlavu zabořenou do dlaní.

Bertie se na něho soucitně díval. K Heinkelu

přicházelo několik dalších důstojníků v čele s velitelem.

„Co se tady děje?“ zeptal se velitel. Angus se

postavil, stál jako ztuhlý a představil se. „Veliteli, byl

jsem na cestě k 666. eskadře a zaskočilo mě špatné

počasí,“ vysvětloval.

Velitel mu podal ruku. „Jsme rádi, že tě tu konečně

máme. Jsem velitel eskadry Bigglesworth. Už jsme měli

starost, co se ti stalo.“

Pak se Biggles obrátil na Nuttyho Armanda.

„Kdo je tohle?“

Nuttymu se podařilo dostat ze sebe jméno a hodnost.

„No to se povedlo,“ opáčil Biggles. „Tebe jsme tu

zase nečekali dřív než zítra!“

„Mne jste očekávali?“ vykoktal Nutty.

Biggles zamířil rovnou do kantýny. Ohlédl se přes

rameno dozadu:

„Pravda, ty ses vzdálil od útvaru bez dovolení, a tak

jsi se tu novinu ani nedozvěděl. Od zítřka jsi totiž

přidělen k 666. eskadře. A pojdte všichni dovnitř, je tu

zima až hrůza.“

KAPITOLA 4

TAFFY PATŘÍ DO PARTY

Když si Biggles přečetl ranní poštu, položil dopisy

do košíčku a zavolal službu, aby je přišla vyzvednout.

„Dostaneme posilu,“ informoval Toddyho.

„To je ohromné, veliteli,“ odvětil Toddy. „Konečně

se dočkáme.“ V jeho hlase bylo znát uspokojení. „Své

lidi nikdy nenechávám moc v klidu, i když je to třeba jen

služba v záloze. Každý má ohromnou chuť létat a dát za

vyučenou nepříteli, ale když dlouho nemají co dělat, jsou

s nimi problémy. Hlavně Carrington. S tím čerti šijou.

Ale mimochodem – víš něco o nějakém Hughesovi? Má

se u nás co nevidět hlásit. Znáš ho?“

Od dveří se ozvalo tiché zakašlání. Biggles se

podíval a spatřil poručíka letectva, lorda Bertie Lissieho,

velitele bojové skupiny B.

„Řekl jste Hugha, veliteli?“ zeptal se Bertie a

posunul si monokl na oku.

„Ano.“

„Snad ne Taffy Ničitel?“

Biggles vzal proužek papíru a četl: „Důstojník

letectva J. W. Hughes van Aberystwyth.“

Na Bertieho rtech se objevil úsměv. „Ano, to je on.

Taffy Ničitel.“

Biggles zvedl obočí: „Ničitel? To zní dost ošklivě.

Jak k té přezdívce přišel?“ zeptal se podezíravě.

Bertie se potutelně usmál. „Abych pravdu řekl, zničí

všechno, co mu přijde do rukou. Vždycky to ale není

jeho vina – jestli chápete, co tím myslím.“

,A co vlastně ničí?“

„Jednou odpoledne, když jsme hráli rugby, zničil

čtyři letadla Dornier 17.“

„Jak to myslíš? Jak mohl proboha sestřelit čtyři

němčoury, když hrál rugby?“

Bertie si pohladil svůj malý knírek. „My jsme hráli

na letišti blízko protiletadlového děla.“

„My? Tys byl u toho také?“

Bertie si stydlivě odkašlal. „Abych pravdu řekl,

ano.“

„Pokračuj.“

„Právě, když se hra začala trochu rozbíhat, přihnala

se nad nás skupina němčourů a shodili pár vajíček.

Nejdříve kvůli tomu nechtěl Taffy vůbec přerušit hru – a

v tom měl pravdu – ale když začali Němci střílet z

kulometů, ztratili diváci zájem o náš zápas a to ho

rozzuřilo. Pane Bože, to jste ho měl vidět. Začal na ně

plivat!“

Biggles se podíval zaraženě: „plivat? Jakou to mělo

cenu?“

„Když se Taffy rozzlobí, začne prskat jako divoká

kočka. Aniž by se převlékl z trenýrek a trička do

uniformy, skočil do nejbližšího Spitfiru a vystřelil jako

šíp do vzduchu. A sundal čtyři Němce. To je přece

ohromné, nemyslíte?“ Bertiemu zazářily oči při té

vzpomínce.

„Takové lidi tu můžeme potřebovat,“ prohlásil

Biggles.

„Naneštěstí nezničil jen ty Dorniery,“ bručel

melancholicky. „Ale udělal taky pěknou díru do

kantýny.“

„Jakže?“

„Nákladním autem. Musím dodat, že ho přitom

sestřelil Messerschmitt 109. Vyskočil, oklepal se, půjčil

si nákladní auto a pospíchal na letiště, aby se zápas mohl

dohrát než se začne stmívat. A když se přiblížil ke

kantýně, ukázalo se, že mu nefungují brzdy. To nebylo

právě příjemné.“

Biggles se podíval podezíravě: „No pokračuj – co

všechno ještě rozsekal?“

Bertie si pohladil bradu a přemýšlivě pohlédl na

strop.

„Rozbil také jednou kolotoč, to vím. Ale to byl jeho

majetek. Koupil si ho.“

„Na co, proboha, potřeboval kolotoč?“

„To se vlastně stalo po debatě v kantýně. Řeč přišla

úplně náhodou na kolotoče. A všechny zajímalo, jak

rychle se ten krám točí. Taffy se rozhodl, že to

prozkoumá. A divil byste se, kdybyste to viděl. Když ho

spustíte na plné obrátky, točí se strašně rychle.“

„To muselo být pěkné. Vážně.“

„Taky jsme si to všichni mysleli,“ řekl Bertie

zamyšleně, „a nemohli jsme pochopit, proč ti lidé, co na

něm sedí, tak ječí.“

Biggles se na něho udiveně podíval.

„To chceš říct, že při tom vašem pokusu seděli na

kolotoči lidé?“

„Nás

nenapadlo

jim

říct,

aby

vystoupili,“

vysvětloval Bertie. „Kdo se zkoušel postavit, toho

zatlačila odstředivá síla do sedačky, jestli mi rozumíte –“

„Ano,“ odpověděl Biggles pomalu. „Rozumím, co

myslíš. Teď konečně začínám chápat, proč ho ke mně

přidělili. Naznačil jsi, co od něho mohu očekávat. To je v

pořádku. Teď běž a pokračujte s nácvikem střelby, než

přijde Hughes. Potom budeme možná cvičit s celou

eskadrou.“

Bertie zasalutoval a odešel.

Biggles vytáhl hůlku a začal s kontrolní obchůzkou.

„Až přistane Hughes, dej mi vědět,“ řekl Toddymu.

„Možná, že se třeba něčím zdržel.“

Biggles měl víc pravdy, než sám pomyslel. „Něco“

muselo Taffyho důkladně zdržet. V tomto případě

formace

nepřátelských

bombardérů.

Protože

se

přesunoval k novému útvaru, nemusel se jimi vůbec

zabývat. Třeba by je ani neviděl, kdyby letěl z bývalého

působiště do Kentu přímo. Ale podle Taffyho mínění

letět přímo znamenalo letět podle širokého údolí Temže.

To ho tak svádělo, že neodolal. Ale ani to nebyla omluva

pro skutečnost, že letěl na stíhačku až moc vysoko. Slyšel

ale hlášení, že se v těchto místech zrovna očekávají

nepřátelská letadla. A tak tomu nutkání trochu se na ně

podívat neodolal.

Zpočátku k velké lítosti neviděl ani jedno

nepřátelské letadlo, ačkoli pozorně sledoval azurově

modrýma očima azurově modré nebe. Nevěděl, že

nepřátelskou formaci kamarádi už vypátrali a rozprášili.

Teď se vracela a byla roztroušena v blízkosti Londýna.

Tedy někde mezi ním a pobřežím. Stále doufal, že

Němce najde a tak pokračoval směrem na kanál. Směr

francouzské pobřeží.

Už se chtěl vrátit a letět na místo svého určení, když

se náhle z mlhy pod ním vynořily dva Junkersy. Letěly

těsně vedle sebe a byly pěkných pár set metrů níže.

Vypadaly jako dvě malé rybky, které plavou v nádobě s

odstředěným mlékem. Oba piloti mířili na své území a

možná ho ani nezpozorovali. Neviděli v paprscích slunce

anglické letadlo.

Taffy pochopil, co se stalo. Nepřátelská formace

byla rozehnaná a oba piloti pospíchají na vlastní pěst

domů. Skoro litoval oba nic netušící piloty pod sebou,

když sklonil svého Spitfira nosem dolů a se svištěním se

na ně vrhl. Bližšího si vzal na mušku jako prvního a do

poslední chvíle ho zasypával střelami. Junkers se vůbec

nezmohl na obranu. Vypadalo to, jako kdyby byl zasažen

jednou z vlastních bomb.

Druhý pilot nejprve obrátil stroj, aby mohl

zasáhnout do boje. Když uviděl Spitfira, změnil náhle

svůj plán. Při tom udělal nepochopitelnou chybu: chtěl

klouzavým letem uniknout k domovu. Ale Taffy vytušil

Němcův úmysl a zahradil mu únikovou cestu. Vyletěl

prudce vzhůru proti slunci a zase rychle klesl. Tím se

dostal pod nepřítele a zasypal ho deštěm střel. Junkers se

pomalu obracel a pak se zřítil kolmo do moře.

Taffy vrátil letadlo do původní výšky a na dřívější

kurz. Oči mu spokojeně zářily. Najednou se objevil další

nepřítel. Messerschmitt 109. Letěl klidně, bez obav, už se

skoro viděl na své základně. Ale najednou pilota něco

upoutalo, vyburcovalo jeho pozornost, takže se rozhlédl a

spatřil Spitfira. Zareagoval bleskově. Dal se na útěk.

Hledal nejprve bezpeči nízko nad vodou. Ale stihač ho

pronásledoval jako smrt. Nad mořem se rozpoutal krátký

boj. Gejzíry pěny pak ukázaly místo, kde Messerschmitt

zmizel v hlubinách.

Taffy udělal oblouk a rozhlédl se. Uvědomil si, že

letí nebezpečně nízko. Skoro nemohl uvěřit svým očím,

když před sebou zpozoroval pět bombardérů typu

Heinkel, které, jak usuzoval, se poněkud opozdily. Byly

odtud sotva dva kilometry a letěly nízko, v nevyrovnané

formaci. Bylo zřejmé, že se piloti cítili bezpečně.

Pravděpodobně už vyhlíželi francouzské pobřeží. Taffy

se divil, že je z klidu nevyvedlo ani když se za nimi pustil

na plný plyn.

Vybral si poslední letoun ze skupiny a krátkou

salvou z kulometu ho zapálil. Byl spokojen a myslel si,

že je takhle bude postupně sestřelovat. Ale mýlil se. Pilot

prvního letadla se zřejmě ohlédl. V příštím okamžiku se

všechny čtyři Heinkely obrátily a začaly pronásledovat

Taffyho. Jenže ten nečekal. Na plný plyn hnal rychlou

stíhačku na základnu, kde měl nastoupit. Jindy by ho

čtyři mašiny nevyvedly z míry. Byl sice janek, ale na

druhé straně nebyl hloupý. Dobře si uvědomoval, že by

se mohlo objevit nepřátel víc a odříznout mu zpáteční

cestu. Navíc už neměl moc munice. A tak hnal stroj, v

patách čtyři Heinkely, směrem k bílým útesům

anglického pobřeží, za kterými čekalo bezpečí.

Když byl skoro u pobřeží, ohlédl se. Viděl, že

Heinkely dostaly strach z palby protiletecké obrany, která

už je objevila. Velkým obloukem vzaly kurz směrem do

Francie. Jen tak tak se stačil vyhnout balonu vzdušné

bariéry u pobřeží. Vyšplhal se do výšky asi osmi set

metrů a nasadil kurz ke svému novému působišti. Podíval

se na hodinky a překvapeně zjistil, že už se pořádně

opozdil. Ale moc si z toho zase nedělal.

Z úvah ho vyrušilo kymácení letadla. Podíval se na

palubní desku. Ručička otáčkoměru rychle klesala.

Nejdříve si to nedovedl vysvětlit. Myslel si, že nějaká

kulka zasáhla motor. Doufal, že se mu i tak podaří doletět

až na letiště. Bohužel nepodařilo. Motor vypovídal.

Musel se rozhodnout k nouzovému přistání, i když byl

skoro v dohledu letiště. Nakonec dosedl necelý kilometr

od přistávací plochy. Přistát nouzově tak blízko letiště

bylo mrzuté, ale pamatoval i horší případy. Spitfire se

zastavil sotva dvacet metrů od živého plotu, který dělil

louku od cesty. Tam stálo několik vojáků u vozidla, které

vypadalo jako tank. Taffy prolezl křovím, posadil se na

kraj cesty a civěl do prázdna. Seděl mlčky a uklidňoval

se po tom nepříjemném přistání. Pak ho přepadla žízeň.

Došel až k vojákům.

„Haló, dá mi někdo z vás trochu vody?“ zeptal se

mužů u obrněného vozidla.

„Samozřejmě, poručíku,“ ozvalo se okamžitě

několik hlasů.

Uchopil láhev, hltavě se napil a pak začal uvažovat,

co podniknout.

„Máte problémy?“ zeptal se poddůstojníka, kterého

považoval za velitele skupiny.

„Malá porucha, poručíku,“ odpověděl tázaný.

Taffy si se zájmem začal prohlížet mohutné vozidlo.

Dosud nikdy neměl příležitost nahlédnout do tanku.

„Asi bych se tam moc dobře necítil,“ odhadoval.

„Není to tak strašné,“ odpověděl desátník.

„Klidně se podívejte dovnitř, jen to tam trochu

páchne.“

Taffy

vyšplhal

po

ocelových

schůdkách.

„Souhlasím. Smrdí to tu.“

„Na to si brzy zvyknete,“ smál se desátník.

„Tady asi sedí řidič?“ ptal se Taffy. Usadil se do

sedadla za volantem a sklonil se k úzkému průzoru, který

poskytoval jen minimální výhled.

„Přesně tak, poručíku,“ přitakal desátník. „Ale teď

mne na chvíli omluvte,“ pravil, když ho někdo ze

skupiny volal.

Taffy byl tak zaujat, že odchod desátníka vůbec

nevnímal. Zvědavě ohmatával různé řídící páky. „To

mám teda raději kokpit ve Spitfiru,“ bručel si, když se

zvedal, aby mohl vystoupit.

Vůbec nevěděl, čeho se vlastně dotkl a nepřišel na to

ani později. Ale náhle zařval motor a vozidlo vyrazilo

dopředu skokem tak prudkým, že hlavou narazil do

kovového rámu. Současně zabouchla vstupní dvířka.

Taffy zapadl opět do sedadla řidiče. V nejvyšší nouzi

uchopil volant. Jen tak tak minul strom, na který se

vozidlo řítilo. A obrněnec se hnal dál po cestě rychlostí,

jakou by nikdo od takové nemotorné věci neočekával.

„Haló, desátníku!“ křičel Taffy, „pomoz mi ten krám

zastavit. Já se v tom nevyznám.“

Ale odpovědi se nedočkal.

Ohlédl se přes rameno a s hrůzou zjistil, že už tu

desátník není. Taffy byl v tanku úplně sám.

„No nazdar! To jsem v pěkné louži!“ sípal celý

bledý.

Naštěstí byla cesta skoro rovná, ale i tak na ní

obrněnce těžko udržel. Volant se nepříjemně třásl.

Taffymu se zdálo, že si všechny ovládací páčky a tlačítka

dělají co chtějí. S obavami průzorem spatřil, že cesta před

ním ostře zatáčí.

„Tam se rozbiju na cucky,“ bručel. „Takovou

zatáčku nemůžu vybrat. Já osel, že jsem do téhle rakve

lezl!“

Bloudil očima po všech páčkách a nakonec si jednu

z nich vybral. Třeba se tímhle ovládá plyn…“ A zatáhl za

ni. Pohříchu měl pravdu. Tank vystřelil jako posedlý a

Taffy znovu narazil hlavou do železného trámu, tentokrát

za sebou. Po nárazu sebou smýkl kupředu a vrazil nosem

do čehosi tvrdého před sebou. Řev motoru se

vystupňoval až skoro k nesnesení. Ubrat plyn ale

nedokázal.

„Haló! Pusťte mě ven!“ řval zoufale.

Hrozivou rychostí dorazil k zatáčce a jak správně

předpokládal, nepodařilo se mu ji vybrat. Křečovitě se

chytil okraje sedadla. Vozidlo se dál řítilo kupředu a

najelo do živého plotu. Neuvědomoval si, jak odolná jsou

tahle vozidla. Prudké stoupání, příkop nebo plot, to byly

maličkosti, které obrněnec ani nevnímal. Pásy válcovaly

keře a ve chvilce měl křoví za sebou.

Tank se otřásal, kýval na všechny strany. Taffy se

naklonil k průzoru, aby zjistil, kde vlastně je. Zoufale

zasténal, když zjistil, že je na letišti a že si to míří přímo

na hangáry. Zatáhl za nejbližší páku, která mu přišla do

cesty. Neúčinkovalo to. Pokračoval dál a převálcoval

všechno, co mu přišlo do cesty. Taffy tahal a mačkal

všechny páčky, na něž dosáhl. Ale nic. Sevřel volant

oběma rukama. Věřil, že se vyhne hangárům. Ale směr

nezměnil.

„Lidi, pozóóór!“ řval, ale jeho volání se ztratilo v

rachotu vozidla.

Vojáci na letišti nečekali na varování. Jako jeden

muž vyběhli z hangáru a rozprchli se na všechny strany.

Taffy zahlédl osobní auto. Starý Morris patřil Lissiemu,

což ovšem nemohl vědět. Stál tanku v cestě, vší silou se

pověsil na volant, ale nepomohlo ani to. Tank, který tak

rád šněroval ze strany na stranu, když ještě jel po rovné

cestě, teď odmítal reagovat. Nabral auto do boku.

Morrisek skončil jako hromádka střepů a zohýbaného

železa. Lissie se přihnal ke zbytkům svého vozu a zdálo

se, že nemá daleko k šílenství.

„Koukej zmizet, já to neumím zastavit!“ řval Taffy

průzorem, připomínajícím otvor poštovní schránky. Hlas

ovšem ven nepronikl. Viděl, že zoufalý muž v posledním

okamžiku uskočil stranou. Tank ho těsně minul a zmizel

v hangáru. Když vozidlo nezastavilo husté křoví, nedalo

se očekávat, že by to dokázala stanová konstrukce

hangáru. A tak vyjel Tafty z hangáru na druhé straně jako

rychlík z tunelu. Zanechal ho jako po zásahu

nejdivočejšího tornáda.

Mechanik, který v rohu pospával, v posledním

okamžiku uskočil. Vzbudil ho hřmot. Koukal, co to

znamená. Když viděl ocelovou obludu, jak se řítí přímo

na něho, uskočil jako žabák stranou do bezpečí. Tank

projel s rachotem za ním a Tafty ho napadlo, jaký to byl

krásný skok.

O kus dál v betonovém baráčku cvičilo mužstvo s

kulometem. Vojáci sice slyšeli hřmot, ale připisovali to

nízko letícím letadlům. Vůbec nevyšli ven. Co se na ně

řítí zjistili, až když začaly praskat betonové stěny. Byl to

hotový zázrak, že všichni vyvázli bez úhony. Tank

rozválcoval beton na padrť. Ale tahle překážka konečně

vyčerpala síly ocelové obludy, možná jí také došly

pohonné hmoty, možná se vrátila porucha. Motor

zakašlal, tank se párkrát otřásl a zůstal stát.

Tafty se zvedl ze sedadla a ohmatával se, jestli je

vůbec vcelku. Pokusil se dostat ven, ale dvířka jeho

pokusům vzdorovala. Náhle ucítil silný zápach benzínu.

V panice se vrhnul tělem proti dvířkám ve stejném

okamžiku, kdy je někdo zvenčí otevřel. Vysokým

obloukem vyletěl ven. Pomalu se posadil. S obličejem od

potu a oleje se rozhlížel kolem sebe.

Nedaleko stál velitel letecké eskadry. Netvářil se

právě přívětivě. Opodál zíralo z hloučku několik dalších

důstojníků. Všechny přilákal rachot tanku.

Taffy se postavil do pozoru, srazil podpatky a

pohlédl Bigglesovi zpříma do obličeje.

„Hlásím příchod, veliteli!“ prohlásil.

Biggles přikývl: „Už jsem si všiml.“

Taffy chápal, že to musí nějak vysvětlit. Ukázal na

tank. „Tenhle krám se mnou prostě sám odjel, veliteli.

Chcete-li vědět, co si o tom myslím, tak musím

konstatovat, že to dělají moc těžké. Nedá se to vůbec

ukočírovat.“ Velitel se na něho chladně podíval: „Neptal

jsem se vás na vaše mínění,“ řekl lhostejně. „Vy jste jistě

Hughes?“

Taffy se podíval překvapeně: „Máte pravdu, pane.

Ale jak jste to uhádl?“

Biggles se trpce usmál. „Nemusel jsem hádat,“

odpověděl sarkasticky. „Já to věděl!“

KAPITOLA 5

TAKOVÁ MALÁ PŘEKVAPENÍ

Když vzlétl Hebblethwaite, zvaný Rudý, ke

krátkému zkušebnímu letu, vůbec netušil, že přistane v

Dewtonu. Tam sídlila 701 eskadra Hurikánů. Když už

dost dlouho letěl, počasí bylo jasné, nedaleko Dewtonu

ho napadlo, že by možná stálo za to navštívit kolegy a

nechat jim v kantýně svou navštívenku.

Podle starého zvyku, který zatím vrchní velení

trpělo, nepřistál hned. Pro čest a slávu své vlastní eskadry

nejdříve předvedl pár akrobatických kousků přímo nad

letištěm, nasměroval letadlo dolů a zasvištěl těsně nad

kantýnou, tak nízko, že se podvozkem málem dotkl

střechy a tím všechny upozornil, že představení začíná.

Lopingy, pomalé obraty podél osy, poloviční obraty,

obraty na vrcholu lopingu, spirály a další kousky střídal

rychle za sebou, až konečně uvážil, že by to mohlo stačit.

Vypnul motor a klouzavým letem proletěl mezi

hangáry způsobem, který divákům nahnal husí kůži a

perfektně dosedl na přistávací dráze. Spokojen, že udělal

666. eskadře dobrou reklamu, seskočil lehce na zem a s

úsměvem odpochodoval ke skupině důstojníků.

Jeden stál poněkud dál od ostatních a když Rudý

uviděl výraz na jeho tváři, pocítil znepokojení. Důstojník,

na rukávech prýmky poručíka, k němu přikročil.

„Kdo jsi?“ vyjel na něho tak pohrdavě, že se Rudý

až polekal. Takové přivítání nečekal.

„Já…

já

jsem

Hebblethwaite

od

šestsetšestašedesátky,“ odpověděl.

„Nezapomínej říkat PORUČÍKU, když se mnou

mluvíš. Po dobu dočasné nepřítomnosti velitele naší

eskadry kapitána Wilkinsona tady velím já.“

„Promiňte, poručíku,“ koktal Rudý překvapeně i

dotčeně.

„Co měly znamenat ty idiotské kousky nad mým

letištěm?“

Rudý se bezradně podíval po ostatních pilotech.

„No, snad nebyly tak idiotské, poručíku.“

„Nepokoušej se mi odporovat? To, cos předváděl

bylo naprosto nezodpovědné. Navíc jsi ohrožoval

majetek státu!“

„Ale já… „

„Mlč! Od této chvíle máš domácí vězení. Ohlas své

jméno a útvar dozorčímu důstojníkovi a okamžitě se vrať

na svou základnu. Událost budu hlásit vrchnímu

velitelství. Ostatní se dozvíš od svého velitele!“

Rudý zkoprněl a těžce polykal.

„Rozkaz, poručíku,“ vycedil přes zaťaté zuby.

Krátce zasalutoval, ohlásil se u dozorčího důstojníka

a vrátil se na startovací plochu. Většina důstojníků se na

něho dívala se sympatiemi. Jeden z nich mu dokonce

pokývl hlavou.

Rudý se u něho zastavil. „Jak se ten váš šašek

jmenuje?“ zeptal se tiše. „Stalo se mu něco nebo má tak

mizernou náladu?“

„Myslím, že se už tak protivný narodil,“ reagoval

druhý pilot. „Asi mu v dětství dávali zkažená jablka. Ale

pozor na něho. Je přece jen zástupcem velitele.“

„Jak se jmenuje?“

„Bitmore.“

„Jméno k popukání,“ vrčel Rudý vztekle. ,A kolik

němčourů už sestřelil?“

„Pokud vím, žádného.“

„A čím si vysloužil tu hodnost?“

„Byl učitelem na letecké škole. Prý strašně přísný.“

„Jenže tady není letecká škola a na mne se nemusí

vytahovat,“ odsekl Rudý. „Kdyby byl v naší eskadře,

moji kamarádi by si s ním poradili. Toho vám tedy

nezávidím. Ahoj!“

„Ahoj, kamaráde.“

Rudý se vyšplhal do letadla, odstartoval a hnal se

zpátky do Rawlhamu. Zaparkoval Spitfira na obvyklém

místě a pochodoval vojenským krokem k dozorčímu

důstojníkovi. Po cestě potkal skupinu důstojníků, mezi

nimi Algyho Laceye, velitele bojové skupiny A a lorda

Bertieho Lissie, který vele skupině B.

„Nevšímejte si mě,“ vyštěkl krátce, když se s ním

chtěli zastavit. „Mám domácí vězení.“

„Tý ses asi zbláznil. Co je to za vtip?“

„Žádný vtip, to je fakt. Dnes dopoledne jsem se

dostal nad letiště 701. eskadry v Dewtonu a než jsem

přistál, předvedl jsem pár parádních kousků. Na zemi mě

pak čekal příšerný nakvašenec, nějaký Bitmore. Hrozně

mě spéroval a dal mi domácí vězení.“

„To ho ty tvoje kousky musely pěkně rozpálit!“

„Vypadá to tak. V každém případě to chce hlásit na

vrchním velitelství.“

Algy povytáhl obočí a pak se podíval na Bertieho.

„To je mizera,“ zabručel. „Ale co se s tím dá dělat?

Takovéhle typy nám vůbec jenom ztrpčují život. A co asi

teprve ti chudáci v jeho vlastní eskadře. I bez ohledu na

případ Rudého pro ně musíme něco udělat.“

Bertie si pohladil knírek. „Rozhodně,“ řekl, „to

rozhodně musíme.“

„Něco ti řeknu,“ pokračoval Algy, přitáhl Bertieho k

sobě a něco mu šeptal do ucha. Pak se znovu obrátil na

Rudého.

„Nedělej si starosti, hochu,“ utěšoval ho. „Jdi se teď

ohlásit Toddymu. Dostal jsi rozkaz a kdybys neposlechl,

jen bys situaci zhoršil.“

Rudý odešel ke kanceláři dozorčího důstojníka a

Algy s Bertiem se pomalu vraceli do svých ubikací.

O něco později se nad základnou Dewton objevily

dva Spitfiry. Důstojníci, kteří postávali před kantýnou si

hned všimli, že ani jeden z pilotů nemá velké zkušenosti.

Dvakrát zakroužili nad letištěm a padly přitom chyby,

nad kterými by instruktorovi vstávaly hrůzou vlasy na

hlavě. Dvakrát se pokoušeli přistát. Poprvé začali klesat

příliš pozdě a jen díky tomu, že přidali, v posledním

okamžiku zabránili nehodě.

Podruhé sletěli příliš brzy, div že neurazili špičky

stromů na okraji letiště. Navíc nasadili na přistání s

větrem v zádech. Všichni přihlížející si utírali pot z čela a

sanitka už čekala, aby poskytla pomoc při havárii.

První z obou pilotů se na třetí pokus chystal přistát.

V hloučku se ozývaly zděšené výkřiky, když mířil přímo

na stožár s větrným pytlem. Na poslední chvíli se mu

vyhnul, minul sloup doslova o vlas a přistál jako úplný

začátečník. Druhý letoun ho následoval těsně nad

střechou kantýny, přistál, popojížděl za svým druhem

směrem k hangárům. Z letadel vystoupili piloti ve zbrusu

nových uniformách, na hlavách letecké přilby. Šli ke

skupině důstojníků, kteří zvědavě čekali, co se bude dít.

Před skupinu vystoupil poručík Bitmore. Byl ve

svém živlu. Pohrdavý vztek se mu dal vyčíst z tváře.

„Ke mně!“ zařval.

Oba důstojníci k němu poslušně došli.

„Co znamenalo tohle představení?“ oslovil je

Bitmore a stáhl rty do kyselého úšklebku. „Vy si říkáte

piloti?“

Zlostí mu přeskakoval hlas: „Vy byste neměli jezdit

ani s dětským kočárkem,“ pokračoval. „Možná tak ještě

se sekačkou na trávu. Něco tak neohrabaného jsem v

životě neviděl. Vy mně –“

Hlas se mu ztrácel v hrdle až do úplného ticha, které

se dalo krájet, když jeden z pilotů, právě plísněných,

rozepjal leteckou kombinézu a pod ní se objevily

generálské výložky. Druhý měl na stejnokroji hodnost

velitele letky – plukovníka.

Generál – commodore se pátravě podíval na

poručíka Bitmora.

„Už jste domluvil?“ zeptal se a z jeho hlasu běhal

mráz po zádech. „Protože až skončíte vy, začnu mluvit

já. Jak se jmenujete?“

„Bitmore, commodore.“

„Bitmore – to jméno mi nic neříká. Kdo je velitelem

základny?“

V hloučku se ozvalo mručení, ale ihned přestalo,

když se tím směrem generál podíval.

„Já… to jsem já, jen dočasně, commodore,“ koktal

Bitmore.

„Vy? Chcete mi říci, že vy velíte této eskadře? Jak

se opovažujete kritizovat můj způsob létání? Jak dlouho

už tu velíte?“

„Víte, to jen tak, commodore…“

„Já nepotřebuji nic vědět. Chci slyšet jasnou

odpověď.“

Generál zaklonil hlavu a ostře pokračoval:

„Odpovězte!“

„Dva dny, commodore.“

„Aha, říkáš dva dny? A to už si myslíš, že můžeš

kritizovat důstojníky, kteří se naučili létat při bojových

akcích? Přiletěl jsem jen natankovat. A takovéhle

přivítání!“

„Je mi líto, commodore.“

„Bude tě to mrzet ještě víc. To ti mohu zaručit. A

teď se koukej postarat o dotankování našich nádrží. Nech

taky oba stroje prohlédnout. A koukej sebou hodit, není

času nazbyt!“

Bledý a roztřesený Bitmore zmizel bleskově v

hangáru. Mechanici už vybíhali k oběma letadlům.

Během několika minut byly nádrže plné a za půl hodiny

byli hotovi i s prohlídkou. Oba stroje stály na dráze

nablýskané, jako kdyby právě vyjely z továrny. Generál i

jeho partner se vyšplhali do kabin.

„Tvoje jméno si budu pamatovat.“

To byla poslední slova generála, než začal

popojíždět na startovní dráhu.

Za čtvrt hodiny na to přistála obě letadla opět v

Rawlhamu. Piloti vyskočili a hnali se kolem hangárů k

důstojnickým ubytovnám. Desátník Smith se divil jak

jdou – jako by je něco tlačilo. Pohybovali se naprosto

nepřirozeně.

Byla to pravda. Ulevilo se jim, až když v Algyho

pokoji svlékli vypůjčené uniformy. Algy se vrhl na postel

a zajíkal se smíchy. Bertie s kabátem generála letectva u

nohou, seděl s obličejem v dlaních a hurónsky se

chechtal.

„Ten chudák,“ řekl Algy a utíral si obličej ručníkem.

„Na dnešní den asi do smrti nezapomene. Dostal, co mu

patří a před očima celé eskadry! Říkal si o to.“

„Páni bozi! Jestli se někdy dozví, že jsme si z něho

vystřelili – chápeš, jak to myslím?“ dodával Bertie a

čistil si monokl. Ale nestalo se nic a příští den na to skoro

zapomněli.

Za dva dny přistál v Rawlhamu Hurikán. Vystoupil z

něj důstojník středního věku, na uniformě dvě řady

vyznamenání. Rychle kráčel do kanceláře velitele.

Biggles, zahloubaný do papírů, jen pozvedl hlavu.

Pak s úsměvem povstal a podával příchozímu ruku:

„Haló, Wilksi?“ zvolal přátelsky. „Tak ty už zase

sloužíš? To je překvapení. A co tě k nám vede?“

Velitel eskadry Wilkinson, nositel válečného kříže,

stiskl srdečně Bigglesovi ruku.

„Nedávno jsem převzal velení 701 eskadry

Hurikánů.

Máme letiště v Dewtonu, kousek odtud. Tak

doufám, že se uvidíme častěji. Měl jsem teď pár dní

dovolenou. Zastupoval mě poručík Bitmore. Mám tam už

docela solidní partu.“

„To rád slyším. Přeju ti hodně štěstí. Ale na své

Spitfiry taky nedám dopustit.“

Wilkinson, známý pod přezdívkou „Wilks“, se

zasmál.

„To mi připomíná rivalitu z minulých let, když se

vzájemně hecovali piloti letadel Camel a S. E. 5. Ale

proto jsem nepřišel. Před pár dny na naši základnu

neočekávaně přiletěl generál letectva a plukovník. Hoši

tam s nimi měli dost problémů. Když jsem se vrátil z

dovolené, informoval jsem se na různých místech, proč

přiletěli k nám. Také jsem mluvil s viceadmirálem

letectva Loghanem. Mezi řečí se zmínil, že on chce zase

u vás v nejbližších dnech vykonat neohlášenou kontrolu.

A tak jsem si myslel, že tě o tom musím důvěrně

informovat. Myslím, že by tu měl být dnes.“

Biggles prudce vstal ze židle. „To ti moc děkuju,

Wilksi. Tihle chlapi z velení se svými neočekávanými

inspekcemi! Snad si myslí, že nemáme nic na práci než

leštit letadla.“

Wilks soucitně přikývl. „Ale čas utíká, hochu.

Děkuji ti za pozvání na oběd, ale nezůstanu. Mám ještě

spoustu práce.“

„Já budu muset kvůli té inspekci také zařídit hodně

věcí,“ odpověděl Biggles vážně. „Buď zdráv a díky za

informaci. Doufám, že si brzy popovídáme víc.“

Biggles neztrácel ani minutu. Na očekávanou

kontrolu se musí důkladně připravit. Telefon nepřetržitě

drnčel. Každý dostal nějaký úkol. Důstojníky vytáhl z

kantýny, aby dohlédli na čištění letadel.

Několik hodin to na základně hučelo jako v úle.

Všechno bylo na nohou. Ale za to bylo vše v perfektním

pořádku.

Pak museli všichni do ubikací. Rozkaz zněl: Za

dvacet minut se hlásit k nástupu v parádní uniformě.

„A daleko se nerozcházejte,“ připomínal Biggles,

když kontroloval nastoupenou posádku letiště.

Čas utíkal a nic se nedělo. Uběhly další dvě hodiny a

po vicemaršálovi Loganovi ani stopa. Biggles zneklidněl.

„To už se mi přestává líbit,“ vrčel nervózně. „Hodiny

ubíhají a pořád nic! Obávám se, že až vám dám volno,

přiřítí se maršál jako smršť,“ uvažoval nahlas, obraceje se

ke skupině důstojníků.

Odpoledne se pomalu vleklo a po očekávané

návštěvě nikde ani stopa. Pak se z dálky ozval hukot

motorů větší letky. Všichni na letišti ztuhli překvapením.

Výraz překvapení nedovedl skrýt ani Biggles. „Co to

znamená? Jestli je tohle vicemaršál, tak sním ponožky!“

Zmlkl a zíral na vzdálený konec letiště, kde se objevilo

devět Hurikánů. Piloti letěli v perfektní formaci „V“

nízko nad zemí. Se hřmotem se přihnali přímo na letiště.

Když se dostali nad budovy, sklonili nosy svých letadel.

To nebyl obvyklý pozdrav. Z letounu na špici formace

vylétl malý balíček. Skupina Hurikánů pak přelétla

hangáry a zmizela v dálce.

Jeden z poddůstojníků doběhl pro balíček a podal ho

Bigglesovi. Ten před zraky celé eskadry vydoloval

důkladně zatížený dopis. Když si zprávu přečetl, zbledl

až do zelena.

„Velitelé bojových skupin ihned do mé kanceláře!“

zavelel. Rázným krokem mašíroval před nimi.

V kanceláři uvítal své podřízené za psacím stolem s

rozzlobeným výrazem. „Jak rozumíte tomuhle?“ zeptal se

a podal jim dopis, který přistál v balíčku. Všichni

netrpělivě četli:

„Zdvořilý dotaz na pány důstojníky Laceye a

Lissieho. Račte dávat přednost vajíčkům natvrdo nebo

naměkko?

Za důstojnický sbor 701 eskadry

podepsán

A. R. Wilkinson, velitel eskadry.“

„Páni,“ vzdychl Algy. „To je ale drzost.“

„Byli byste tak laskaví a mohli mi to nějak

vysvětlit?“ zeptal se Biggles nevtíravě.

Algy se ujal slova. Stručně vylíčil, jak poručík

Bitmore v Dewtonu za obvyklou akrobacii setřel a

ponížil Rudého a jak si potom na oplátku vystřelili ze

sousedů.

Biggles klidně poslouchal, dokud Algy nedomluvil.

„To je tak,“ řekl pak rozvážně. „Wilks zřejmě váš

podvod odhalil a vymyslel pomstu. Je to prima chlap.

Dalo se to od něho očekávat. Kdyby byl případ ohlásil na

vrchním velitelství, čekal vás za ten žertík válečný soud.

Ale on nám místo žalování dal pěknou lekci. Mám

dojem, že celá 701. eskadra se teď baví na náš účet.

Určitě se to rozkřikne a my si ještě užijeme úšklebky ze

všech stran. Jediné, co bychom teď mohli udělat…“

zauvažoval.

Ale než mohl větu dokončit, vpadl do dveří Toddy.

Měl službu dozorčího důstojníka:

„Právě přijelo auto ze štábu plné oficírů z

ministerstva letectví,“ hlásil udýchaně. „Mám dojem, že

je mezi nimi i vicemaršál Logan!“

Biggles vyskočil ze židle. „Vrať se do své

kanceláře,“ vykřikl a hnal se ke dveřím.

„To máme tedy kliku,“ hučel Algy. „Tohle je pravá

přepadová kontrola. Teď si představ ty kyselé obličeje

kolegů ze sedmistéprvní, až se to dozvědí. Teď se

můžeme chechtat zase my.“

„To je pravda,“ souhlasil Bertie.

O hodinu později stál celý útvar vzorně nastoupený.

Stroje se blýskaly čistotou, lidé oholeni a vystrojeni.

Vicemaršál se před ně postavil:

„Jsem velmi potěšen,“ začal. „Nečekaná návštěva

vaší eskadry mi dokázala, že je možné i v těžkých

podmínkách války mít všechno v bezvadném pořádku. V

poslední době jsem byl na inspekci u mnoha jednotek, ale

nikde jsem se nesetkal s takovou disciplínou vojáků

všech hodností. Bezvadný stav vaší výzbroje zasluhuje

pochvalu. Uděluji ji vám všem i vašemu veliteli.

Postarám se, aby váš neobyčejný příklad byl uveden ve

zvláštním rozkaze ministerstva letectví. Děkuji vám.“

Vysoké šajby se chystaly k odjezdu.

Když Biggles vyprovodil důstojníky štábu k autu,

vrátil se s úsměvem na tváři.

„Tomu se říká klika, pánové,“ hulákal. „Na maršála

jsme udělali takový dojem, že se mne zeptal, jestli

nemám nějaké zvláštní přání. Řekl jsem, že už nám vadí

být stále jen v záloze. Požádal jsem ho, aby nás nechal

přeložit na bojiště. Ujistil mne, že to zařídí, Také jsem se

zmínil o domácím vězení Rudého. Slíbil mi, že to dá

hned do pořádku.“

Bertie si nasadil monokl do oka. „Pane jo, to je teda

sekáč! To jsme tedy nedopadli tak špatně – jestli chápete,

co tím myslím.“

KAPITOLA 6

TOHLE JE TEDY VÁLKA!

Velitel eskadry Biggles stál v kombinéze a plné

polní před svou kanceláří. Sledoval mraky na obloze a s

napětím očekával, kdy zadrnčí telefon s povelem ke

startu eskadry. Toddy čekal vedle něho.

Na letištní ploše stálo v řadě deset Spitfirů. Piloti

okouněli opodál v hloučku, hlučně se bavili a zjevně

čekali, co se z toho vyvine. Občas některý pohlédl

směrem k veliteli. Také očekávali pokyn ke startu.

„Němčouři

se

dnes

ráno

nějak

opozdili,“

poznamenal „Doc“ Lorton, zkušený válečný veterán,

jehož nedávno přidělili k eskadře jako lékaře.

Biggles přikývl. „Možná, že čekají, jak se vybarví

počasí. Jestli se zhorší, nepoletí ve velkých formacích,

ale rozdělí se na malé skupiny. Já…“

Ozval se zvonek telefonu. Toddy popadl sluchátko,

několik vteřin poslouchal a pak se obrátil na Bigglese.

„Velký počet bombardérů s doprovodem stihačů se

blíží k nejjižnějšímu bodu pobřeží,“ hlásil. „Výška sedm

tisíc metrů, severozápadní kurz.“

S padákem v levé ruce se Biggles rozběhl ke svému

stroji. Ostatním jen pokynul rukou. Ale všichni slyšeli

telefon a když viděli vyběhnout Toddyho, už se šplhali

do letadel.

Biggles se usadil v sedačce a ohlédl se na své druhy.

Uchopil plynovou páku, přidal plyn a následován třemi

skupinami po třech strojích odlepil Spitfira od země a

prudce stoupal.

Studené šedavé ráno bylo čím dál jasnější, čím byli

výše.

Západní vítr před sebou hnal ohromné mraky. Jejich

zlatavá barva přecházela do purpurové. Pod mraky ležela

mlha, jen místy prosvítala zelená a hnědá barva polí.

Vedoucí letadlo šplhalo stále výš a zamířilo směrem

na Kanál, kde se v dálce trhala modravá díra v oblacích.

Když byl Biggles v pěti tisících metrech, stoupal

ještě prudčeji, až zaletěl do mraků. Osamělý svět hustých

mračen se rozprostíral dlouhé kilometry na všechny

strany. V oblacích se rýsovalo pod deseti letadly deset

stínů, jak slunce prosvětlovalo bílé chuchvalce.

Biggles předpokládal, že v tomto sektoru je jeho

eskadra ve vzduchu jediná. Nějakou chvíli ještě letěl

kolem pyramid obrovských mračen, které dosahovaly

snad až do nebe. Vedle nich vypadaly Spitfiry jako

komáři, obletující ledové masívy. Starostlivě hledal

nepatrnou skulinu, v níž by se ukázal Kanál a ujistil se

tak, že letí správným směrem. Ale mraky vytvořily

neproniknutelnou bariéru, drsnou a divokou jako oblast

nad polem. Byla to hranice mezi známým a neznámým

světem. Měl pocit, že jeho vlastní svět, bezpečnost,

přátelé jsou nesmírně daleko. Nad ním mysterie

neznáma, nepřátelé a snad i smrt.

Biggles doufal, že už dosáhl pobřeží. Oči mu

neklidně těkaly, ale všude viděl jen kilometry mlhavého

světa, v němž zatím marně hledaly nepřítele, který tu

určitě někde musel být. Mohla tu být ovšem i letadla z

jiné základny, která se rovněž pokoušela nepřítele

vypátrat. Kdyby došlo k omylu, bylo by to zlé.

Eskadra letěla asi sedm tisíc metrů vysoko a přece

vrcholy mraků nebyly stále v dohledu. Vypadalo to, jako

by byli právě v půli mezi zemí a vrcholy mraků. Když se

občas nějakou skulinou prodralo slunce, musel si Biggles

nasadit tmavé brýle, aby chránil zrak před oslňujícím

světlem.

„Kde mohou být?“ kladl si otázku. Dobře věděl, že

kdyby ho nepřátelé zpozorovali dříve, s největší

pravděpodobností by unikli do hustých mraků.

Nepolevoval v pozornosti. Uvědomoval si, že nepřítel se

může objevit každou chvíli. Byl stále připraven k akci.

Pohlédl přes rameno nazpět. Ostatní Spitfiry ho

poslušně následovaly jak hejno delfínů.

Biggles zamířil k místu, kde tušil otvor v mracích.

Když tam dorazil, spatřil pod sebou hlubokou propast,

kde barvy přecházely od zlatavě žluté do hnědé, z

purpurové do tmavě modré.

Sledoval se zájmem známé přírodní divadlo, když

ho náhle v hloubce upoutal pohyb malých tmavých bodů.

Několik letadel – nedalo se ani odhadnout kolik –

kroužilo jakoby na dně přírodního kráteru. Chvílemi

mizela v oblacích a zase se objevovala. Občas se odrazil

odlesk slunce od jejich křídel, ale byla tak daleko, že se

nedaly rozeznat poznávací znaky. Jen ohnivá čára občas

narýsovala dráhu hořícího sestřeleného stroje. Nebylo

pochyb. Dole zuřil vzdušný boj.

Rudý, který letěl těsně za Algym, si všiml, že velitel

sklání nos letadla a letí prudce dolů. Instinktivně taky

stlačil řídící páku dopředu a následoval ho. Byl to úžasný

zážitek, když se mraky různých barev a tvarů míhaly

kolem jeho kabiny. Měl pocit, že letí do středu země a že

let nikdy neskončí. Proud vzduchu pronikavě hvízdal, jak

křídla prořezávala vzduch, jako by všechny živly chtěly

stroj zadržet. Ale nevnímal to. Upřeně pozoroval prostor

pod sebou, kde už rozeznával urputně bojující letadla.

Dvě hořící opouštěla bojiště, následována chvostem

černého dýmu, ostatní plivala oheň z hlavní na křídlech.

Zdálo se, že tam krouží nejméně padesát letadel.

Rozeznal asi dva německé bombardéry, ale většinou šlo o

stíhačky, Spitfiry a Messerschmitty 109. Hned zjistil, že

už eskadra neletí ve formaci, ale rozptýlila se a každý si

vyhledával svůj cíl. On sám si vybral několik

Messerechmittů, které letěly těsně vedle sebe. Ale piloti

ho včas zpozorovali a rozlétli se na všechny strany.

Vyhlédl si jednoho z nich, pověsil se na něho a spustil

kulometnou palbu.

Nepřátelský letoun se prudce zvedl, otočil se kolem

své osy a zmizel v mlze.

Také Rudý zamířil vzhůru a také prudce uhnul

stranou, aby se vyhnul dešti světelných střel z východní

strany.

V oblaku černého dýmu zahlédl Messerschmitt a

zahájil palbu. Ale nebyla to lehká kořist. Nepřátelský

pilot unikal jako liška před honícím psem a dobře zamířit

se skoro nedalo. Pro Rudého to byl první opravdový

vzdušný boj. Hlavně si musel dávat pozor, aby se nesrazil

s jiným letadlem. Bylo jich kolem hodně – Hurikány,

Spitfiry, Messerschmitty, Junkersové, Heinkely – všichni

piloti museli vynaložit všechno své letecké umění, aby z

bitvy vyšli úspěšně. Tedy – živi.

Až se sám divil, že nemá strach. Pociťoval jakési

vzrušení a touhu zasáhnout jednoho z nepřátel dřív, než

někdo sestřelí a zabije jeho. Zdálo se mu nemožné vyjít z

takového pekla se zdravou kůží. Ale ani zlomek sekundy

nepomyslel na útěk. Schoulil se, když něco náhle zasáhlo

jeho letoun takovou silou, že ho to hodilo do strany.

Kompas na palubní desce se rozlétl na kousky a tekutina

mu postříkala obličej. Instinktivně se utřel a rozhlížel se

po útočníkovi. S podivem konstatoval, že jediné letadlo,

které bylo v dohledu, je Hurikán. Poznal na nose letadla

bílá písmena a číslo K-4. Hurikán se spustil prudce dolů a

zmizel mu z dohledu. Ani neměl čas uvažovat dál o tom

podivném střetnutí. Před ním se odehrávaly jiné scény,

při nichž mu stydla krev v žilách.

Hořící zbytky Spitfiru se řítily kolmo dolů. Z

plamenů se vynořila postava pilota, který z letadla

vyskočil. Chránil si přitom obličej rukama před ohněm.

Vzápětí se otevřel bílý padák. Hořící letadlo se řítilo

přímo na německý Heinkel. Jeho pilot se snažil uniknout

po křídle, ale bylo už pozdě. Hořící vrak ho zasáhl přímo

doprostřed trupu. Nádrže Heinkela vybuchly a oba stroje

se v moři plamenů řítily dolů, až zmizely v mlze. Rudý

přestal vnímat. To, co se kolem něho odehrávalo, bylo

jako děsivý sen. Ztuhl a přestal kontrolovat vlastní

pohyby, všechno mu připadalo nesmyslné. Měl pocit, že

snad ani nedokáže ovládat letadlo. Slyšel řvát motory a

rachotit kulomety, ale nedovedl odhadnout, kdo vlastně

na koho střílí. Náhle dostal zásah a náraz ho hodil prudce

dozadu. Ohlédl se a uviděl za sebou Messerschmitta a

zbělel zlostí. Už byl zase při smyslech. Udělal prudký

obrat, se kterým Němec nepočítal a Rudého minul. V

příštím okamžiku se role obrátily. Rudý dostal stroj těsně

za Messerschmitta a spustil palbu. Z tak krátké

vzdálenosti nemohl minout. Jedno křídlo se Němci

uvolnilo, trup letounu olízly plameny a už se ve spirále

řítil dolů.

Rudý ještě chvilku sledoval sestřelené letadlo. Viděl,

že se pilotovi podařilo vyskočit. Rozeznával, jak horečně

tápe rukou, aby otevřel padák. Jeho postava se však stále

zmenšovala, až docela zmizela v mlze. Teprve pak se

rozhlédl kolem sebe. Zahlédl, jak šikmo před ním mizí v

mraku zadek letadla s černým německým křížem. Pak

najednou zcela osaměl.

Nechtělo se mu to věřit. Kam se poděli všichni

němčouři? Neviděl ani jednoho. Ale ani Spitfiry nebyly

nikde vidět. Ještě před malou chvílí jich tam bylo

nejméně dvanáct a teď je tu najednou sám. Přepadl ho

pocit prázdnoty. Jako by stěny přírodního kráteru na něho

padaly. Zachtělo se mu vyletět nahoru k jeho modrému

jícnu. Přitáhl řídící páku a vzlétl nad mraky. V

nezvyklém jasnu se rozhlédl. V dálce mizelo pár černých

teček jižním směrem. Nepronásledoval je. Už mu ani

nezbývalo mnoho munice. Rozhodl se ji doplnit, stejně

jako zásoby benzínu. Vracel se na mateřské letiště.

Když přistál, viděl už na ploše několik Spitfirů.

Kolem se hemžili mechanici a doplňovali benzín a

střelivo. Když vypnul motor a slézal z letadla, už k němu

spěchal Biggles.

„Proč jsi zůstal pozadu, když jsem dal signál k

návratu?“ zeptal se přísně.

Rudý se zatvářil překvapeně a potřásal nevěřícně

hlavou. „Já tě vůbec neviděl…“ vykoktal.

„Nestalo se ti cestou nic?“ zeptal se Biggles

smířlivým, starostlivým tónem.

„Ne. Jsem O. K. Jen mašinu mi trochu poničili, ale

není to tak strašné.“

„To rád slyším. Odvedl jsi pěknou práci. Ten

Messerschmitt už nikomu škodit nebude!“

„Myslím, že jsem jich pár sundal,“ řekl Rudý.

Současně ho napadlo, jak je proboha možné, zúčastnit se

aktivně vzdušného boje a ještě přitom vědět, co dělají

ostatní piloti.

„Viděl jsi, jak se srazily ty dva stroje? Otřesný

pohled. Co říkáš?“

Biggles přikývl. „Sundal jsem toho Němce, co tě

zezadu ostřeloval. Nejdřív to vypadalo, že se na tebe

zřítí.“

„Máme nějaké ztráty?“ zeptal se Rudý starostlivě.

„Zatím nevím. Algy už přistál, Bertie taky.“ Biggles

pohlédl na dráhu, kde právě sedaly dva Spitfiry. „Teď už

se vrátilo sedm letadel.“

„Viděl jsem, jak jeden z našich padá v plamenech,

ale pilot stačil ještě vyskočit. Ale nerozeznal jsem, kdo to

byl.“

Vtom přispěchal Toddy. „Všechno je O. K.,“ volal

radostně. „Jsme všichni? O‘Haru zachránil padák, přistál

dobře a je na cestě k nám. Taffymu ustřelili směrovku,

ale podařilo se mu přistát nedaleko Fortedu. Posíláme pro

něj auto.“

Biggles si zhluboka oddychl. „Tak jsme dopadli

docela dobře. Pojďme dovnitř na šálek kávy. Dáme si pár

minut oddechu a pak odstartujem znovu a pokusíme se

těm pár bombardérům, které pronikly do vnitrozemí,

odříznout cestu zpátky.“

Obrátil se k ostatním pilotům, kteří stáli ve

skupinkách a po svém hodnotili akci. Zvedl ruce k ústům

a jako megafon zavolal:

„Čtvrt hodiny pauza!“

Odcházel s ostatními důstojníky do kantýny, když

ho upoutal zvuk blížícího se letadla. Rozhlédl se, aby

zjistil, co se děje. Všechny jejich stroje už přistály. Z

jejich eskadry to nemohl být nikdo.

Byl to Hurikán. Nasazoval na přistání proti větru a

když přelétal hangár, podivně se otřásal ze strany na

stranu.

„Ten osel nám spadne na střechu, jestli si nedá

pozor.“ řekl Biggles Rudému, který ho doprovázel.

Všichni se zastavili a sledovali to podivné přistání

Hurikána. Letoun se náhle asi tri metry nad zemí jakoby

zastavil, ztratil rychlost a propadl se na plochu. Dopadl

těžce na podvozek, několikrát poskočil, otočil se do

protisměru a zastavil se.

Ještě než se stroj zastavil, rozběhli se k němu

Biggles, Rudý a několik dalších, co byli opodál. Seržant

Smith se vyšvihl do kokpitu, otevřel příklop, rozkročil se

nad trupem a opatrně rozepínal pásy bezvládně sedícího

pilota. Ostatní mu přispěchali na pomoc.

Společnými silami ho vytahovali z kabiny.

„Opatrně, opatrně,“ napomínal je Biggles, když spatřil

velkou krvavou skvrnu na zádech. „Rudý, hned zavolej

doktora!“ Položili raněného na zem, pod hlavu mu dali

srolovaný kabát něčí uniformy. Biggles poklekl a sklonil

se nad jeho popelavě šedou tváří.

„Všechno bude dobré, hochu,“ konejšil ho tiše. „My

se tu o tebe postaráme.“

Raněný pilot neodpovídal, na tváři se mu objevil

nepatrný náznak úsměvu.

„Odkud jsi?“ zeptal se Biggles.

„Od sedmsetprvní, seržant Graves. Sdělte to veliteli

eskadry majoru Wilkinsovi… pokoušel jsem se doletět…

doletět na základnu.“

„Nedělej si starosti,“ vpadl mu do řeči Biggles, když

viděl, jak mu ubývají síly. „Hned podám tvé základně

zprávu, že jsi u nás přistál.“

Pozvedl hlavu, podíval se na seržanta Smitha a

pochybovačně pokývl hlavou. Viděl už tolikrát stín smrti,

že mu bylo vše jasné už teď. Naklonil se trochu nad

nešťastníka.

„Co se vlastně stalo, Gravesi?“ zeptal se soucitně.

Umírající pilot pootevřel oči. „Já nevím… nechápu

to, majore…“ ztěžka hovořil. „To byla asi… hloupá

náhoda… dostal mě. Musím umřít?“

„Neboj se, hochu,“ snažil se Biggles o bezstarostný

tón. „Ale co nechápeš? Byla to náhoda?“

„Byl to… Hurikán, majore… byl přímo za mnou.

Žádný jiný stroj…“

Biggles se zarazil. „To přece není možné!“

„Ale ano, viděl jsem… jak po mně… střílí…“

Biggles zbledl. Poklekl teď na obě kolena a sklonil

se níž k raněnému. „Víš to určitě?“

„Ano… majore, vím to… určitě!“ zraněný se

rozkašlal.

„Byl to někdo od vás?“

„Ne… majore. Viděl jsem jeho číslo…“ Hlas

raněného slábl, už mu skoro nebylo rozumět.

„Jaké to bylo číslo? Upamatuj se!“

„K-4, na krytu motoru. Proč… proč se najednou tak

stmívá?… Tma…“ Hlas se téměř ztratil v hrdle.

Přiběhl lékař, za ním dva lapiduchové s nosítky.

„Nech už to na mně!“ řekl Bigglesovi a sklonil se k

raněnému.

Biggles se vztyčil a ještě chvíli pozoroval ten bledý,

žloutnoucí obličej. Pak se hryzl do rtů, obrátli se a

odcházel k letadlu raněného. Hned viděl, kde prška střel

zasáhla letadlo. Jak pronikla zezadu přímo do kabiny.

Obrátil se k Algymu, který ještě s několika

důstojníky šel za ním.

„Slyšel jsi, co říkal ten nešťastný hoch?“ zeptal se

hlasem, který polykal zlost.

Algy přikývl. „Myslíš to, že ho sestřelil Hurikán?“

„Ano. Nechce se mi to vůbec věřit. To by žádný

pilot nedokázal, střelit do vlastního. Jestli se to seběhlo

tak, jak říkal Graves, musela to být opravdu nešťastná

náhoda.“

„Náhoda to nebyla!“ vmísil se do rozhovoru Rudý,

který k nim právě přistoupil a zaslechl poslední slova.

Biggles se otočil a udiveně na něho pohlédl. „Co o

tom víš?“

„Stejný syčák se pokoušel sestřelit i mně.“

Biggles zapochyboval: „Víš to určitě?“

Rudý pokrčil rameny. „Cítil jsem, že jsem dostal

zásah. Ohlédl jsem se a za mnou byl Hurikán. A žádné

jiné letadlo nebylo v tom okamžiku v dohledu.“

„Proč jsi mi to hned neohlásil?“ zeptal se Biggles

ostře.

„Abych pravdu řekl, majore, úplně jsem na to

zapomněl. Byl bych si na to později určitě vzpomněl.

Během bitvy se toho semlelo tolik, že jsem zrovinka na

tohle opravdu zapomněl.“

„Poznal bys to letadlo, kdybys je znovu viděl?“

„Určitě. Na krytu motoru jsem dobře rozeznal

označení.“

„Jaké?“ vybafl Biggles.

„K-4.“

Krev se vytratila Bigglesovi z tváře. Oči se mu

zlověstně zablýskly. „Slyšel jsi Gravese opravdu

jmenovat stejné označení?“

„Já Gravese vůbec neslyšel. Hnal jsem se přece pro

doktora.“

Biggles pohlédl na ostatní, kteří s vážnými tvářemi

naslouchali. „Slyšeli jste? Takový omyl se nemůže stát

dvakrát po sobě v tak krátké době. To znamená, že v

Hurikánu seděl Němec!“

„Nebo někdo z páté kolony,“ uvažoval nahlas

Carrington.

„To je jedno a totéž,“ bručel Tex O‘Hara, který se

právě vrátil.

Biggles se zhluboka nadechl. „V každém případě to

musím hlásit na vrchním velitelství…“ ale podíval se

nejdřív na hodinky a pak do vzduchu. „Také je docela

dobře možné, že K-4 letěl s bombardéry, které pronikly

do vnitrozemí dál a to by znamenalo, že se teď bude

vracet. Ten Hurikán je zřejmě jeden z těch, kterých se

Němci zmocnili při obsazování Francie, předpokládám,

že se bude vracet s bombardéry. Bude předstírat, že na ně

útočí. Takovou boudu nemůže pochopitelně pobřežní

protiletecká obrana odhalit a propustí ho blokádou. Tu

krysu musíme dostat. Přebírám zodpovědnost za vše, co

teď uděláme. Především nikdo nesmí střílet. Jedině

kdyby se se mnou něco stalo, převezmou velení vedoucí

jednotlivých bojových skupin. Ale pamatujte, musíme ho

dostat za každou cenu, ne-li dnes, tak zítra. A teď

startujeme!“

Myšlenka na kávu a malý odpočinek byla

zapomenuta.

Všichni se rozběhli ke svým letadlům.

Když odstartovali, pustil se Biggles na jih. Věděl, že

nemá smysl pronásledovat ve vnitrozemí letadla, která

prorazila clonu protiletecké obrany. Měli jedinou šanci:

čekat na ně v blízkosti Kanálu, až se budou vracet.

Rozhlédl se. Vítr už trochu rozehnal nakupené mraky.

Když byl nad pobřežím, ukazoval jeho výškoměr

sedm tisíc metrů. Důsledně pročesával pás nad pobřežím.

Hlavně sledoval severní stranu, odkud se dalo

očekávat nepřátelská letadla. Ve většině případů měli

totiž piloti dost problémů dostat se nad cíl, shodit bomby

a vrátit se co nejkratší cestou nad Kanál.

Po čtvrthodině se začal obávat, že plán nevyjde. Ptal

se sám sebe, kde udělal chybu. A pak objevil rozptýlenou

skupinu letadel, která letěla ze severozápadu na jih. Byla

tak daleko, že vypadala jen jako tmavé skvrnky na pozadí

bílých mraků.

Vůbec se nestaral o ostatní letadla své eskadry.

Věděl, že poletí spolehlivě za ním. Nasadil si kyslíkovou

masku a zvedl svůj stroj prudce vzhůru. Letěl tak, aby

zkřížil nepřátelským letadlům cestu. Když se vzdálenost

mezi nimi zkrátila, dokázal podle siluet rozeznat typy

letadel. Byly to čtyři dvoumotorové bombardéry Dornier

17, jeden Junkers 86 a jeden jednomístný Heinkel 112.

Začal je pronásledovat. Manévr a změna směru svědčily

o tom, že ho Němci zpozorovali a snaží se vyhnout boji.

Ale Spitfire byl rychlejší. Biggles sevřel rty do úzké

štěrbiny, krev z nich rychle mizela, čím menší byla

vzdálenost mezi ním a německými letci.

Už byl skoro na dostřel, když se náhle nad

bombardéry vynořil Hurikán. Biggles ani nepostřehl, kde

se tam vzal, jak byl zabrán sledováním bombardérů.

Když stíhačku spatřil, ztuhly mu svaly. Hurikán začal

kroužit kolem bombardérů, jako by je chtěl napadnout.

Na tváři Bigglese se objevil trpký ironický úsměv.

Pozoroval klamavou hru Hurikána. Bylo to průhledné a

žádný zkušený pilot by se tím jistě nedal obelstít.

Hurikán se snažil hrát svou roli dobře, ale bombardéry

nespolupracovaly. Letěly dál a dělaly jako by nic. Kdyby

to byl opravdu nepřítel, už by se střelci dávno chopili

kulometů a zasypali ho deštěm střel. Ale oni se ani

jednou nepokusili bránit se proti takzvanému nepříteli.

Biggles pohlédl dolů. Odhadl, že k pobřežní linii zbývá

ještě několik kilometrů, kolem bombardéru se však už

objevilo několik černých obláčků, jak vybuchovaly

granáty protiletecké obrany. Střelba ustala, jakmile se do

pásma přiblížily Bigglesovy Spitfiry.

Biggles si přestal bombardérů všímat. Věděl, že je

může přenechat ostatním. Plně se soustředil jen na

Hurikána, který si byl svou hrou tak jist, že se dokonce

odvážil přiblížit se k jejich skupině. Biggles se snažil

přečíst poznávací číslo. Zahlédl bílý znak, ale nepodařilo

se mu rozeznat čísla a písmena.

„Tak si tedy vyzkoušíme, kdo z nás dvou je

chytřejší,“ bručel si Biggles do masky. Začal se od

Hurikána vzdalovat a předstíral úmysl napadnout

bombardéry. Ale ani na vteřinu z něj nespustil oči. Ještě

ani nedokončil obrátku a Hurikán se objevil přímo za

ním. Biggles viděl, že se mu lest podařila. „Už sis vybral

svou další oběť?“ vrčel. „Tak se na tebe podíváme líp.“

Pokračoval ve směru k bombardérům. Pilot

Hurikána sklonil stroj a vypálil na Spitfira krátkou salvu.

„Ne tak rychle, příteli,“ cedil Biggles mezi zuby a

udělal bleskový obrat.

Hurikán nepočítal s takhle rychlou reakcí, takže

střely Spitfira minuly a letoun prolétl kolem. Biggles

mohl teď přečíst značku na krytu motoru. „Pan K-4

osobně!“ ubezpečil se.

Víc vědět nepotřeboval. Pevně sevřel řídící páku,

přidal plyn, nabral výšku a dostal se vedle protivníka.

Oba piloti na sebe ve zlomku vteřiny pohlédli. Pilot

Hurikána patrně pochopil, že prokoukli jeho lest. Sklonil

předek letadla a pokoušel se uniknout. Biggles se na něho

zavěsil, s klidem a rozvahou ho zaměřil a spustil palbu.

Plných osm vteřin rachotily kulomety a ničily

Hurikána. Ten pohled vyvolal v Bigglesovi pocit

zadostiučinění. Bylo to zvláštní. Jindy měl i s nepřítelem

jistý soucit. Zasažený letoun se naklonil na levou stranu a

ve vývrtce začal padat. Biggles ho sledoval, aby měl

jistotu, že nepřítele zničil. Hurikán letěl jako kámen.

Dopadl na velkou louku a roztříštil se.

Teprve pak lehla na Bigglese tíha odpovědnosti za to

rozhodnutí. V žaludku pocítil lechtavé sevření. „Co když

to tak nebylo? Co když…“ Nedokázal otázku ani v duchu

dokončit.

Žralo ho to víc, než se dalo snést. Spustil se níže a

naletěl tam, kam dopadl Hurikán. Na louce si vyhlédl

místo pro přistání. Sotva se kola podvozku dotkla země,

otevřel kabinu a rychle vylézal. Pospíchal k vraku, aby

tam doběhl dříve než skupina vojáků, která sem právě

přicházela. Pozvedl paži, aby je zadržel.

„Haló, buďte opatrní, tady ještě není moc

bezpečno!!!“ volal hlasitě. Teprve když mezi vojáky

zahlédl kapitána pěchoty, změnil tón hlasu.

„Pojďme se podívat zblízka…“ vybídl ho.

„Chudák pilot,“ řekl kapitán pohnutě, když došel k

Bigglesovi. „Byl to jeden z našich.“

„Určitě to byl náš letoun,“ dodal Biggles… „Ale

podívejte se, kdo ho pilotoval!“

„Nechápu, co tím myslíte…“

„No jen se podívejte, pak to možná pochopíte!“

Kapitán vydechl překvapením. „Páni bozi,“ šeptal

chraplavě, „to je němčour. Nebo má přinejmenším

německou uniformu!“

Biggles přikývl.

„Vlk v rounu ovečky. Ráno sestřelil jednoho z

našich kamarádů. Teď dostal zaslouženou odplatu, to je

pro nás útěcha. Ale nepouštějte své vojáky k letadlu. A

nic jim neříkejte! Celý případ se musí důkladně vyšetřit.

Poznamenám si vaše jméno a útvar. Budu potřebovat

vaše svědectví. Postarejte se, prosím, o dopravu vraku

letadla i mrtvého pilota k nejbližšímu útvaru.“

V hlubokém zamyšlení se vracel Biggles k letadlu.

„To je tedy válka!“ pomyslel si trpce.

Nad hlavou mu kroužilo sedm Spitfirů. Jeho chlapci

na něho ve vzduchu čekali.

KAPITOLA 7

CUTHBERTŮV PŘÍCHOD A ODCHOD

Letecká válka má řadu charakteristických rysů.

Nejpodivnější je, jak komedie a tragedie jdou často ruku

v ruce. Ještě večer může nějaký vtipálek bavit celou

kantýnu a druhý den se třeba i na měsíce, ocitne v

nemocnici. A když se stane, že zranění nepřežije, zůstane

žít ještě dlouhá léta ve svých vtipech. Jeho historky se

budou dál vyprávět a posluchači budou znovu

vybuchovat smíchy. Smutek a slzy se nesrovnávají s

tvrdými chlapíky, kteří jsou zvyklí na boje ve vzduchu.

Vědí, že smrt na ně číhá stále, ale nezneklidňuje je to.

Svůj strach nedávají najevo, spíš ho přecházejí vtipem.

To je také jediný možný přístup, který si může válečný

pilot dovolit. A tak tomu bylo i u 666. eskadry, kterou

všichni znali jako Bigglesovu eskadru.

Počasí bylo neustále proměnlivé, ale Spitfiry

zůstávaly přesto větší část dne ve vzduchu. Piloti

využívali každé možnosti ke krátkodobému odpočinku.

Někdy musela stačit hodinka, či jen půl, kdy jim

mechanici doplnili benzín a střelivo. To se pak sešli v

kantýně u šálku kávy nebo jiného občerstvení.

Teď jich tam také několik sedělo. Algy Lacey,

velitel bojové skupiny A. Hebblethwith, zvaný Rudý,

který byl jeho pravou rukou. Lord Bertie Lissie se

pohodlně rozvaloval v lenošce a pořádal sendvič s

vajíčkem. Vedle něho se opíral o krb Carrington se

sklenicí sodovky, pohupoval se v kolenou a s opovržením

se díval na sklenku piva, kterou barman podával

O‘Harovi, který vstoupil před chvilkou. Měl na sobě

kompletní leteckou výstroj s rozepnutou bundou, takže

byl vidět černý fotbalový dres – jeho zamilované

oblečení. V pravé ruce svíral sklenku a levou rukou živě

gestikuloval, jak líčil vzdušný souboj, který právě zažil.

„Já manévroval, já uhýbal,“ vyprávěl, „a najednou

jsem ho měl přímo před sebou… Zmáčknu spoušť

kulometu –“ Svraštil čelo, jak vyprávění prožíval „– a

nestalo se nic. Kulomet vynechal. Já zuřil! Myslím, že to

bylo poprvé, co jsem vlastní vinou neměl dost střeliva.

Prostě jsem ho před startem zapomněl zkontrolovat.

Naneštěstí měl ten němčour střeliva dost a jen tak tak

jsem se dostal z jeho dostřelu. Musím ale prostě uznat, že

létat uměl. Možná…“

Náhle zmlkl a spolu s ostatními pohlédl ke dveřím,

kde se objevil neznámý důstojník. Na rukávu uniformy

jednu zlatou prýmku. Vědělo se, že k eskadře má být

přidělen jeden důstojník ze zálohy a tak si pomysleli, že

je to on. Prohlíželi si ho s obvyklou zvědavostí a

popravdě řečeno nebyli nijak nadšeni. Příchozí, trochu

odrostlý mladík, pořádně při těle, s nápadně strhaným

obličejem, rychle mrkal malýma očima. Vlasy měl

dlouhé, ulízané, po účesu ani stopa.

Dalo se očekávat, že příchozí projeví trochu

zdrženlivosti a zdvořilosti. O něčem takovém nebylo u

něho ani zdání. Prudkým pohybem otevřel dveře,

rozpaženýma rukama je přidržel a zvolal tónem

průvodčího vlaku: „Ještě někdo do Marble Arch?“ A pak

s podivuhodnou věrností napodobil zvuk odjíždějícího

vlaku, včetně zabouchnutí dveří vagónu. Hukot a sykot

„odjíždějícího vlaku“ pomalu utichl. Neznámý vstoupil

dovnitř a posadil se ke karetnímu stolku. Ale jeho

představení ještě neskončilo.

„Dvakrát Waterloo!“ zvolal hlasitě k údivu všech

přítomných. Potom perfektně napodobil zvuk, který

vydávají kleště průvodčího, když proštípne jízdenku.

Teprve když ukončil scénku, opřel se pohodlně do

židle a s lehkým úsměvem očekával aplaus, na jaký byl

zřejmě zvyklý. Mezi přítomnými se ozvalo pochvalné

mručení, konec konců imitace to byla bezvadná. Ale na

Vlečňáka to dojem neudělalo. Měl nervy ještě příliš

napjaté. Také byl dost unaven a náhlé vyrušení ho

podráždilo. Podíval se na kulatý usměvavý obličej trochu

s údivem, trochu s opovržením.

„Myslíš, že jsi přišel na nádraží?“ zeptal se studeně.

Tázaný zavrtěl hlavou. „Já si nehraju jenom na

vláček. Někdy si hraju i na letadlo.“

„Neříkej…“ poznamenal sarkasticky Tex.

„Jo, jo,“ trval na svém nováček. „Někdy jsem taky

Spitfire.“

„Cože, Spitfire?“ vyprskl Bertie až mu monokl

vypadl z oka.

„Umím napodobit každý typ letadla, ať má kolik

chce motorů. Ale Spitfire umím nejlíp. To si

poslechněte.“

A skutečně vyloudil zvuky, jako by to právě

startoval Spitfire. Rozpažil ruce jako křídla a proběhl s

vrčivým zvukem místností. Pak vydal hlas motoru,

typický pro přistání a popojel zpátky na svou židli.

Když nechal motor pomalu doběhnout a ztichnout

typickým zakašláním, získal si už všechny přítomné.

Pobaveně se smáli.

„To nebylo špatné,“ ozval se uznale Algy.

„Jak se vlastně jmenuješ?“

„Mooney – Cuthbert Mooney, ale jméno jsem si sám

nevybral. Rok narození 1921. Školu jsem vychodil v

Harrow. Povoláním vynálezce. Náboženské vyznání…“

„To stačí,“ skočil mu Algy do řeči. „Snad se na mně

nebudeš zlobit, když ti řeknu, že se chováš jako poloviční

blázen?“

Cuthbert povytáhl obočí. „Jenom poloviční blázen?

Příteli, to beru jako poklonu. Můj táta je pevně

přesvědčen, že jsem totální cvok a také mi to při každé

příležitosti dává najevo. Ve škole mi říkali „Bláznivý

Mooney“.“

„Asi měli pravdu,“ řekl Algy.

„Ale neříkal jsi, že jsi vynálezce?“

Cuthbert položil prst na ústa. „Tiše!“ zašeptal a

rozhlédl se spiklenecky kolem. „Možná, že náš rozhovor

odposlouchávají. Hned vám ukážu pár vynálezů, které

mám připravené pro první vystoupení u této eskadry.“

Algy se zarazil. „Nemysli si, že tu s našimi letadly

budeš vyvádět nějaké bláznivé kousky!“

Cuthbert zareagoval, jako by se ho to velmi dotklo.

„Ale na něco takového bych si ani netroufal pomyslet.

Jen počkej až…“

„Je tu poručík Mooney?“ ozval se ve dveřích službu

konající poddůstojník.

Cuthbert se ohlédl. „Ano, co má být?“

„Pojďte se mnou do kanceláře velitele, prosím.“

„Už jdu,“ řekl Cuthbert a vstal ze židle. Vydal zvuky

startujícího dvoumotorového letadla a zmizel ve dveřích.

„Bláznívej Mooney,“ bručel Algy. „Když takhle

vyvádí na zemi, jak to s ním asi vypadá ve vzduchu.

Myslím, že dá veliteli pěknou práci, než z něho udělá

normálního člena eskadry. Bertie, … když tě porovnám s

ním, vypadáš ještě docela inteligentně.“

Služba, která před chvilkou vyvolala Mooneyho, se

znovu objevila. „Poručík Lacey, máte telefon,“ volal.

Algy spěšně odešel z kantýny. Za pár minut se vrátil

a usedl opět na svoje místo. Na rtech měl zvláštní

úšklebek a nic neříkajícím pohledem upřeně zíral na

Bertieho.

„Dostal jsi snad Kříž královny Viktorie?“ zeptal se

Bertie.

„Ne. Ale dnes si ho s největší pravděpodobností

vysloužím. Jestli to přežiju,“ odpovídal Algy truchlivě.

„Co tím myslíš?“

„Cuthberta přidělili ke mně a velitel chce, abych mu

ještě dnes ukázal pobřežní linii.“

Huronský smích se rozlehl z kantýny až na konec

letiště.

Když přišel po obědě Algy k hangáru, nový člen

eskadry už na něho čekal. Cuthbert zřejmě něco kutil na

svém stroji, protože měl zamazané ruce.

„Pojď se podívat na můj nový vynález, který

zabrání, aby mě němčouři napadli zezadu,“ zavolal

Algyho. „Až to uvidíš, bude ti určitě líto každého Němce,

který se za mnou objeví. A on bude hořce litovat.“

„Ne, děkuju. Já dávám přednost takovému létání,

aby se za mne žádný Němec nedostal. Když u téhle

eskadry vidíme nepřítele, pronásledujeme ho a

neukazujeme mu svá záda ani ocas letadla.“

„Chápu, chápu,“ mumlal Cuthbert, ale nehodlal se

nechat odbýt. „Ty tedy nechceš …“

„Ne, děkuju,“ opakoval Algy. „Předpokládám, že to

zvládnu svým kulometem.“

„No – jak chceš.“

„Jediné, co máš dnes za úkol,“ pokračoval Algy.

„Neustále mne sledovat. Drž se blízko a snaž se vrýt si

do paměti co nejvíce orientačních bodů. Poletíme kolem

pobřeží. Kanál přelétávat nebudeme. Ať se stane cokoliv,

zůstaň v mé blízkosti.“

Cuthbert přikývl. „To ti mohu slíbit,“ odpověděl

vážně.

O pět minut později byly oba stroje ve vzduchu.

Piloti šplhali ve velkých obloucích do výšky a nasadili

kurz k pobřeží. Každou chvilku upozorňoval Algy svého

nového partnera na různé orientační body – řeku, most,

cestu – a s uspokojením konstatoval, že nováček létá

přinejmenším obstojně a že se drží v jeho blízkosti, jak

mu uložil.

Létali asi hodinu, sledovali pobřeží a byl pomalu čas

vrátit se na základnu. Avšak Algy, který nikdy

nevynechal příležitost získat nějaké informace o nepříteli,

ještě naletěl dál nad Kanál. Věděl, že na francouzském

pobřeží, které už bylo v dohledu, umístil nepřítel baterie

nových děl. Snažil se teď objevit, kde přesně jsou. Náhle

se vyděsil, když se těsně vedle něho objevil Cuthbert a

posunky se ho snažil na něco upozornit.

Když se rozhlédl směrem, který Cuthbert ukazoval,

spatřil vysoko nad sebou na modrém nebi několik

tmavých bodů. V duchu ocenil pozornost nováčka a začal

se také rozhlížet kolem. Měl podivný pocit, že něco není

v pořádku, a že se něco stane. Ještě zvýšil pozornost.

Nechtěl se dostat do potíží, když zaučuje nováčka, který

ještě neměl žádné zkušenosti. Náhle spatřil asi dva

kilometry nad sebou Junkerse 88, který se vracel na

vlastní základnu. Chvíli ho pohledem sledoval, ale pak si

řekl, že nemá cenu pronásledovat nepřítele, který už je

skoro nad pevninou. Ale Cuthbert měl zřejmě jiný názor.

Zvedl stroj k prudkému stoupavému letu a dal se do

stíhání Junkerse.

Ať už měl Algy pravdu nebo ne, dával si později za

vinu všechno, co se v příštích chvílích stalo. Byl vedoucí

skupiny. Měl obrátit na základnu a Cuthbert by ho určitě

následoval. Ale iniciativa Cuthberta ho nakazila. Krátce

se rozhlédl, zdali nejsou v okolí další letadla a zamířil

také za Junkersem. Sám sice nevěřil, že by ho mohli

dohnat, ale myslel si, že to bude dobrý trénink a snad ani

příliš nebezpečný, když nezaletí moc daleko nad

vnitrozemí okupované Francie.

Cuthbert letěl stále vpředu v usilovné snaze Němce

dohnat, když Algyho motor začal náhle vynechávat.

Nejdříve to byly jen malé vibrace. Algy starostlivě

svraštil čelo. Ručička otáčkoměru začala povážlivě

klesat.

Teď bylo na Algym, aby se pokusil nějak upozornit

Cuthberta. Ale nepovedlo se mu to. Jeho svěřenec teď

všechnu pozornost upřel na Junkerse a vůbec se nestaral

o svého velitele. Alfy zuřil. Ale nebylo mu to nic platné.

Přiblížil se sice ke Cuthbertovi, ale protože oba stroje šly

na plný plyn, neměl už dostatečnou rezervu, aby ho

dohnal. Právě naopak. Motor začal znovu zlobit a

vzdálenost mezi nimi se začala zvětšovat.

„Nedá se nic dělat, musím se vrátit,“ bručel Algy

rozzlobeně. „Cuthbert se musí postarat o sebe sám.“

Snížil rychlost, aby nepřetěžoval motor. Zamířil k

britskému pobřeží, vzdálenému asi pět kilometrů.

Vzdálenost mezi oběma letadly se stále zvětšovala.

Ohlížel se na Cuthberta a ulehčené si oddychl, když

viděl, že druhý Spitfire se obloukem vrací a následuje ho.

Byl tak zabrán do pozorování partnera, že nezpozoroval

to, co by za jiných okolností určitě nepřehlédl. Trochu

uklidněn, že se o Cuthberta nemusí bát, ubral plyn a začal

pomalu klesat k anglickému pobřeží. Přece jen mu bylo

divné, že se Cuthbert tak náhle vrátil. Pátravě se rozhlédl.

Náhle ztuhl překvapením. Nějaké tři kilometry odtud se

formace letadel snažila odříznout jim cestu zpět. Poznal

je okamžitě. Byly to Messerschmitty 109. Nebál se o

sebe, ale měl starost o Cuthberta, který zůstal dobré dva

kilometry nazpět. Trpce litoval, že s nováčkem zaletěl tak

hluboko do francouského vnitrozemí. Přidal plyn, aby

zvýšil rychlost, ale motor nereagoval.

Co teď? Nemělo smysl na Cuthberta čekat, to by

byla sebevražda. A i kdyby na něho počkal, nemohl mu

nějak pomoci. Modlil se, aby Cuthberta napadlo prudce

změnit kurz. Pak by se snad mohl dostat včas nad

anglické pobřeží. Rozhodně by mohl uniknout, kdyby se

nepřítel rozhodl vypořádat se nejdříve s Algym.

Cuthbert však buď nebezpečí neviděl nebo měl tak

ocelové nervy. Letěl přímo na skupinu německých

letadel. Zbýval poslední zoufalý manévr. Algy stočil svůj

letoun stejným směrem, i když dobře nevěděl proč.

Ručička otáčkoměru stále klesala, nebylo pochyb, že na

vzdušný souboj nemá.

Cuthbert se přiblížil a to ho přivedlo na nový nápad.

Kdyby spustili letadla do hloubkového letu, mohli by

možná uniknout. S touto myšlenkou zatlačil řídící páku

prudce dopředu a namířil nosem letadla na bílé útesy

pobřeží. Byly odtud necelé dva kilometry. Cuthbert letěl

asi pět set metrů za ním. Pak následovala formace

dvanácti německých letadel. Němci měli výhodu, byli

výš. Nalétávali na ně shora a vzdálenost se rychle

zmenšovala.

Algy viděl, že Messerschmitty doženou nejdříve

Cuthberta a bezmocně zaskřípal zuby. Nechápal, proč se

Cuthbert nepokouší letět rychleji a dohnat ho.

Už byli téměř nad pobřežím, když Němci spustili

palbu. Algy viděl, jak se Cuthbertův letoun otřásá zásahy.

Ten se trochu vzpamatoval a dál následoval Algyho.

Sklopil stroj k střemhlavému letu a přiblížil se mu na sto

metrů. Ale Messerschmitty ho pronásledovaly dál.

„Hergot! Oni ho dostanou,“ proběhlo hlavou

Algymu. Nervy měl napjaté k prasknutí. Cuthbert letěl

dál a nepřátelé za ním.

„Sakra, proč neudělá nějakou obrátku nebo lopink,

pro mne za mne, ať zkusí uniknout střemhlavou spirálou.

Všechno by bylo lepší, než se nechat odstřelit jako králík.

Nebo snad čeká, že něco podniknu já?“

Myšlenka, že Cuthberta napadlo, že on sám se dal na

útěk, způsobila, že mu tvář zrudla studem, ale nemohl

opravdu nic dělat. Ještě nikdy se necítil tak bezmocný.

Cuthbert nemohl tušit, že mu vysazuje motor, zvenku se

to nedalo poznat. Připravoval se na nejhorší. Ale náhle se

stal svědkem podivuhodné podívané. Zatímco se

Messerschmitty přibližovaly, aby Cuthberta dorazily

ranou z milosti, objevila se oranžová dráha střel odkudsi

zezadu Spitfira. Algyho nejdřív napadlo, že Cuthbertův

stroj hoří, ale když dráha střel zůstávala stejná, poznal, že

se mýlil. Jen němě přihlížel divadlu.

Již při objevení prvních ohnivých projektilů

pronásledující letadla prudce uhnula. Ta divná věc

prolétla mezi prvními dvěma letouny a směřovala na

druhou řadu. Když se objevil další projektil, či co to bylo,

nastal mezi Messerschmitty všeobecný zmatek. Všichni

piloti se snažili o překot uniknout. Dva letouny se srazily

křídly, několik vteřin letěly zaklíněny do sebe a pak

spadly.

Algy vše sledoval a vlastně nevěděl, co se přesně

stalo. Viděl, jak se dva nepřátelské stroje zřítily a to ho

naplnilo pocitem uspokojení.

Z Cuthbertova letounu však tryskaly stále dva

proudy ohně a dýmu, ztrácely se v dálce, ale účel splnily.

Formace Messerschmittů se rozptýlila na všechny strany.

I když stroje zůstaly v bízkosti, vzdaly se pronásledování.

Algy si zhluboka oddechl. Ještě stále nemohl uvěřit,

že se mu podařilo vyváznout. Mozek mu začal zase

logicky uvažovat a poprvé si připomněl rozmluvu na

letišti před odletem. Cože to říkal Cuthbert? „Pojď se

podívat na můj vynález… Ještě budeš litovat každého

němčoura, který se dostane za mne…“

To byl tedy určitě ten jeho vynález. Ale co to mohlo

být? Vypadalo to na zvláštní druh velkorážního

kulometu, zabudovaného do trupu letadla tak, aby se dalo

střílet dozadu a ovládal se od pilota. Ale jak mohl

takovou zbraň znovu nabíjet?

Algy přestal ztrácet čas nezodpovězenými otázkami.

Začal se zajímat, kde by mohl co nejdříve přistát, protože

jeho motor už pracoval tak špatně, že rozhodně nemohl

doletět na letiště. Pozorně se rozhlížel na všechny strany,

kde by se dalo přistát. Vybral si malé nepříliš rovné pole.

Už se chystal nasadit na přistání, když ho náhle upoutalo

podivné chování Cuthbertova letounu. Motor mu vysadil

a stroj klouzal zleva doprava. V jednom okamžiku se

zdálo, že už sklouzne po křídle, ale v posledním

okamžiku pilot stroj vyrovnal.

S bušícím srdcem sladoval Algy Cuthberta. Věděl až

příliš dobře, že něco není v pořádku. Když kolem něj

jeho Spitfire v klidném kurzu proletěl, očekával, že mu

dá Cuthbert nějaké znamení, ale to se nestalo. Zahlédl,

jak sedí vzpřímeně, vůbec se neohlíží, jako by před sebou

něco upřeně sledoval. Mířil přímo k zemi, Algy, jemuž v

ústech vyschlo napětím, věděl, co se v příštím okamžiku

musí stát. Viděl už hodně letadel takhle klesat. Zatímco

sám vedl letoun na přistání, sledoval koutkem oka druhý

stroj a viděl, že se pilot snaží letadlo srovnat do

vodorovné polohy, ale bylo už pozdě. Podvozek mu

prudce zapadl do rozblácené trávy, letoun poskočil a

zabořil se nosem do země.

Algy ani nečekal, až se motor zastaví, vyskočil z

kabiny a upadl do bláta. Rychle se však zvedl a utíkal k

havarovanému letadlu. Z motoru stoupala tenká spirála

šedého dýmu a Algyho mrazilo v zádech při pomyšlení,

že nedoběhne včas. Věděl, co ten proužek dýmu

znamená. Jsou to páry benzínu, který vytékal z

poškozené nádrže na rozžhavený motor.

Podařilo se mu doběhnout včas, dříve než se motor

vzňal. Cuthbert seděl zhrouceně v sedadle, upnut v

pásech.

K letadlu dobíhalo několik vojáků z nedalekých

kasáren.

„Rychle!“ pobízel je Algy a snažil se odstranit

kovovou vzpěru, která mu bránila dostat se ke kabině.

Věděl, že nebezpečí stále trvá, stačí malá jiskřička a

benzínem prosycený trup vzplane jako pochodeň. Zažil

to už tolikrát!

„Rychle, zabereme společně!“ zvolal a spojenými

silami vyprostili bezvládného pilota z kabiny a opatrně

ho položili na trávu. Když mu Algy šetrně rozepínal

bundu, otevřel Cuthbert oči. Algy hledal na jeho těle

stopu po průstřelu a doufal, že ji nenajde.

„Kam tě trefili, hochu?“ ptal se starostlivě.

Raněný zkřivil obličej bolestí a pokoušel se usmát.

„Do nohou,“ zašeptal.

Dříve než mohl Algy něco podniknout přijel sanitní

vůz s lékařem a několika ošetřovateli. Rychle

zkontrolovali stav raněného a přiložili Cuthbertovi

nouzové obvazy.

„Všechno bude O. K.,“ řekl mu Algy ulehčené, když

lékař prohlásil, že zranění nejsou vážná. „Omdlel jsi ze

ztráty krve.“

Cuthbert přikývl.

„Ale proč jsi se proboha nevrátil dřív, když ta banda

šmírovala za tebou?“ káral ho Algy.

„Ale já nikam nespěchal,“ odpověděl Cuthbert.

„Chtěl jsem vyzkoušet svůj nový aparát. Jenže ti

němčouři mě trochu předběhli, banda mizerná.“

,A co to vlastně bylo?“

„Rakety. Udělal jsem si takové zařízení a připevnil

je na zadní část trupu, aby se dalo střílet dozadu. Až se

vrátím z nemocnice, všechno ti pořádně vysvětlím.“

Saniťáci zasunuli nosítka do vozu. Algy uchopil

Cuthberta za ruku.

„Ahoj, kamaráde,“ řekl. „Povím našemu veliteli, že

jsi velkej sekáč!“

„Dík,“ brumlal Cuthbert. Loktem ťukl do stěny

karosérie a vzápětí do ní udeřil i pěstí. Věrně napodobil

zvuky průvodčího vlaku.

Řidič se udiveně otočil, když zaslechl známé zvuky.

„Co to bylo?“ zeptal se.

„Dvakrát Waterloo!“ odpověděl Cuthbert.

KAPITOLA 8

SERENÁDA

Velitel eskadry Bigglesworth si všiml, že má

návštěvu, ještě než přistál. Vracel se z krátkého

zkušebního letu, ověřoval několik technických úprav ke

zlepšení svého Spitfira. Bystrým pohledem spatřil auto,

které parkovalo před jeho kanceláří.

„Stále má snahu trochu se naklánět na levé křídlo,“

sděloval mechanikům, kteří od něho stroj přebírali. Vzal

si padák pod paží a šel do kanceláře.

„Uvnitř

vás

čeká

commodor

letectva

od

zpravodajské služby,“ sděloval mu Toddy.

Biggles vstoupil, jeho návštěvník s generálskou

hodností přecházel nervózně po místnosti. „Dobrý den,

commodore,“ pozdravil. „Vaše návštěva mne těší…“

„Možná, že za chvilku svůj názor změníš,“ vpadl mu

host do řeči. „Musím přiznat, Bigglesi, že mám

problém.“

„To jsem si mohl myslet,“ bručel Biggles

polohlasně.

„Jak to?“

„Protože jinak nás návštěvou nikdy nepoctíte.“

„Já vím, já vím. Chápu, že si to tak vysvětluješ, ale

tentokrát je věc vážná.“

„To není poprvé, co od vás něco takového slyším,“

odpověděl Biggles klidně. „Ale posaďte se… V čem je

problém?“

„Pokusím se ti vše stručně vysvětlit. Jestli mne

neklame paměť, tak se dobře vyznáš v okolí Amiens?“

„No, trochu ano,“ přitakal opatrně Biggles.

„Znáš ten malý kostelík, v Rue St. Marie, hned za

radnicí?“

„Ano, znám – pokud tam ještě stojí. Je to na území,

které obsadili Němci.“

„Potřeboval bych, abys mi tam něco zařídil.“

Biggles se zarazil a podíval se upřeně na svého

nadřízeného. „Vy chcete, abych letěl do Amiens?“

Vysoký důstojník kývl a vyndal z aktovky mapu.

„Tady máš fakta,“ začal věcně. „V Amiens bydlí jistý

Marcel

Brégard.

Do

nedávna

byl

inženýrem

francouzského

leteckého

podniku

Rhone

Avion

Company. V době, kdy vypukla válka pracoval na vývoji

speciálního kompresoru pro hvězdicové letecké motory.

Když Němci obsadili město, vzal všechny plány, aby se

jim nedostaly do rukou, a prchal na letiště v naději, že se

mu podaří uprchnout do Anglie. Ale bohužel bylo pozdě.

Letiště už obsadil nepřítel. Nevěděl, co má udělat. Vrátil

se zpět do města a v té tmě ho přejela motorka. Měl

zlomenou nohu, ale naštěstí se dostal do bezpečí. Má

totiž přítelkyni, mladé děvče, které bydlí v Rue St. Marie.

Patří jí tam malá trafika. Je to dům na kraji ulice, hned

vedle kostelíka, snadno ho najdeš. Dívka se jmenuje

René. Ujala se ho, je u ní, a všechny výkresy má u sebe.

Alespoň je měl, když jsme od něho dostali poslední

zprávy.“

„A jak ty zprávy dostáváte?“

„Podivuhodným způsobem. Přinesl je anglický

voják, poddůstojník jménem Price. Jak určitě víš, mnoha

anglickým vojákům ve Francii odřízli Němci ústupovou

cestu. Někteří padli do zajetí a jiným se podařilo ukrýt se,

pokud je našli Francouzi, kteří měli odvahu je schovat.

Našlo se takových dost. Dívka René se postarala o

poddůstojníka Price a ukryla ho ve sklepě. Tam se

seznámil s Brégardem, který mu řekl o tajných

výkresech. Jako francouzskému občanovi v civilním

obleku mu sice bezprostředně nehrozilo zatčení, ale

nemohl se pohybovat kvůli zlomené noze. Price se

nabídl, že plány dopraví do Anglie. Všechno bylo už

připraveno, ale těsně před odchodem ho zatkli. Poslali ho

vlakem do Německa, ale podařilo se mu z vlaku vyskočit,

ukrást kolo a dostal se trochu komplikovaně až do

Španělska, a odtud do Anglie.

„To je tedy sekáč!“

Commodore přikývl. „Jakmile se ocitl v Anglii,

ohlásil se u nás a vyprávěl nám ten příběh. To bylo včera

večer.“

,A kdy asi odešel z Amiens?“

„Skoro před třemi týdny.“

„Od té doby už se mohlo hodně změnit.“

Commodore pokrčil rameny. „S tím se musí počítat.

Ale na druhé straně je docela dobře možné, že tam

Brégard ještě stále je a má plány u sebe. A teď je na nás,

abychom se s ním pokusili spojit.“

„Dejme tomu, že se někomu podaří dostat se k

němu. Jak má poznat, že je to čestná osoba a ne německý

špión?“

„Naštěstí je to také napadlo. Ještě v době, kdy byli

všichni v domě u René, si domluvili heslo. To pak

používali při podezřelých situacích. Bylo to nutné, neboť

do trafiky chodí často němečtí vojáci. A mimo to

kdokoliv z nás se může prokázat tím, že poví celou story

poddůstojníka Price a okolnosti jeho útěku.“ Biggles

pokýval hlavou. „Už to chápu. A jak zní to heslo?“

„Jsou to první dva verše známého francouzského

chansonu.“ Tvář starého válečníka dostala velmi

neobvyklý, sentimentální výraz. Začal zpívat:

„Parlez moi ďamour

Redites moi des choses tendres…“

Biggles pobaveně sledoval neobvyklé divadlo, když

commodore zpíval falešně milostnou píseň. Na tváři se

mu usadil úsměv a nevěděl, jak má vlastně reagovat.

„Páni bozi,“ vyhrkl. „Tahle válka je čím dál tím

bláznivější.“

„Co se ti na mém zpěvu nelíbí?“ zeptal se

commodore naštvaně.

„Nic – jen jsem si pomyslel, co by tomu asi řekli

moji letci, kdyby vás slyšeli zpívat tuhle píseň.“

„Znáš slova?“

„Povídej mi o lásce…“ překládal Biggles a

opovržlivě sešpulil rty. „Jak si můžete myslet, že bych si

měl pamatovat takový nesmysl?“

„Vždyť je to hezká písnička!“

Biggles se zašklebil. „Já ji tedy zazpívám prvnímu

němčourovi, kterého ve vzduchu potkám. Bude to milý

doprovod k první salvě.“

„Ale

no

tak,

Bigglesi,“

mírně

protestoval

commodore. „Stačí, když se naučíš první dva verše té

písničky.“

„Víc ne?“

„Samozřejmě. Přece si nemyslíš, že ti tu dávám

hodinu zpěvu, jen abych zabíjel čas?! No tak,

Bigglesworthe, ujmeš se toho?“

„Ale proč si zase vybíráte zrovna mne?“

„Protože umíš německy i francouzsky. A protože

taky umíš dobře létat. To je jediný způsob, jak se dostat

do obsazené Francie a zase zpět.“

„Už chápu,“ řekl sarkasticky. „Mám jednoduše

doletět do Francie, každému Messerschmittovi, kterého

na cestě potkám, zamávat čepicí, přistát na německém

letišti a pak se procházet po bulváru v Amiens za zpěvu

písně Povídej mi o lásce… Strašně snadné…“

„Já netvrdím, že je to snadné.“

„To rád slyším. Jinak se to nazvat nedá.“

„Mohu ti opatřit německou uniformu.“

Biggles opovržlivě zkřivil ústa. „Ani nápad. Nikdy v

životě. Jestli mě má trefit kulka, tak ať mi proletí

vlastníma kalhotama.“

„Jak chceš – byl to jen návrh,“ odpověděl

commodore vážně. „Jediná možnost je letět v noci a

přistát na poli v blízkosti města. Na téhle mapě jsem

označil pár míst, kde by se možná dalo přistát. Tys byl už

několikrát v okolí Amiens, že bys to tam měl znát jako na

trafouši. Ale co já ti budu líčit, jak to máš udělat. Chceš

to zkusit?“

„Vy přece dobře víte, že neumím nikdy nic odříct,“

odpověděl Biggles klidně. „Kdy bych měl podle vás

letět?“

„Co nejdřív, nejlíp hned dnes v noci. Každý den, o

který akci odložíme, snižuje naději, že bychom ty plány

mohli dostat. Je bezvadné počasí. Měsíc vychází brzy a v

jedenáct hodin už zapadá. To znamená, že budeš mít dost

světla, abys našel vhodné místo pro přistání. A když se

potom setmí, zmenší se šance těch druhých, že by tvé

letadlo na zemi objevili.“

„Dobře, commodore. Uvidím, co budu moci pro věc

udělat,“ nezávazně slíbil Biggles.

Když commodore slyšel souhlas, dále se nezdržoval.

„Zítra odpoledne se vrátím, abych si převzal

nákresy,“ řekl stručně a napřáhl ruku k pozdravu.

„Myslím, že bys mohl být zpět před rozedněním.“

,A když tu nebudu,“ navázal Biggles pomalu,

„zbytečně byste ztrácel čas čekáním.“

***

Když auto štábního důstojníka zmizelo a hluk jeho

motoru zanikl, vyndal Biggles ze stolu velkou mapu

severní Francie a pečlivě si vyznačoval trasu letu. Hledal

také pole na kraji Amiens, které dobře znal. Kdysi tam

musel nouzově přistát. Udělal si na kousek papíru

několik poznámek a vyšel ven, podívat se, jaké je počasí.

Bylo jasno, ale slunce zapadalo v mírném oparu. Chvilku

zamyšleně sledoval zapadající slunce a pak si telefonem

přivolal Toddyho.

„Mám před sebou menší noční let,“ sdělil mu klidně.

„Kdybych se trochu zdržel, tak si se mnou nedělej

starosti.“

Toddy se na něho podezíravě podíval. „Kdy chcete

startovat, veliteli?“

„Kolem desáté večer.“

„A kdy se asi vrátíte?“

„Je to tak důležité?“

Toddy se necítil ve své kůži. „Myslím, že by bylo

dobré, kdybych o tom něco věděl, veliteli. Co kdyby

volalo vrchní velitelství nebo vás někdo potřeboval?“

„Kdyby někdo volal, tak řekni, že bych se měl vrátit

před svítáním,“ řekl Biggles a vyšel do předsíně, odkud

se za ním nesl zpěv.

Toddy se zamyšleně díval na dveře, jimiž Biggles

odešel. Se starostlivým výrazem ve tváři přecházel

kanceláří a všiml si, že na psacím stole leží rozložená

mapa. Sklonil se nad ni a hned mu padla do oka tenká

linka tužkou, vyznačující trasu letu.

„Aha, takhle to tedy je,“ zabručel a svraštil čelo.

Těsně po desáté vyšel Biggles ze společenské

místnosti, zamířil do své kanceláře a natáhl si přes

uniformu lehký plášť do deště, který si koupil ještě než

vstoupil do armády. Pak pobral leteckou výstroj a kráčel

k zamaskovanému hangáru, kde stál jeho Spitfire. Kdyby

nebyl tak soustředěný na svůj úkol, neušlo by mu, že při

jeho odchodu nápadně ztichl hovor. Kdyby se ohlédl,

viděl by, že ho ze zatemněné kantýny sleduje pozorně

několik párů očí.

„Tak támhle jde…“ řekl tiše Toddy Algymu.

Když Biggles dorazil ke svému letadlu, už ho

očekával seržant Smith.

„Všechno v pořádku, seržante?“ zeptal se Biggles

krátce.

„Ano, veliteli. Vymontoval jsem, co se dalo, aby

bylo letadlo co nejlehčí. Také nádrže jsou naplněné jen

do poloviny. Čím je stroj lehčí, tím déle může klouzat

bez motoru.“

„Díky, tak já jdu na to.“

Po několika minutách už byl Biggles ve vzduchu,

vyšplhal se prudce do výše a nasadil jihovýchodní kurz.

Když doletěl k pobřeží, byl sedm tisíc metrů vysoko a

stoupal dál. Nikde nebylo vidět ani světélko, ale v

matném svitu měsíce se dal Kanál dobře rozeznat. A

daleko na východě se sem tam zablesklo, jako vy

přicházela noční bouře. Pochopil, že jsou to asi letadla

některé jejich eskadry, která bombardují nepřátelské

sklady munice v okolí mysu Griz Nez. Za pár minut už

bylo v dohledu francouzské pobřeží jako velký šedivý

stín, splývající s horizontem. Také zahlédl řeku Somme,

která v něm vyvolávala nepěknou vzpomínku na bitvu v

první světové válce. V širokém ústí řeky se choulilo

městečko Abbeville.

Letěl ve výšce osm kilometrů a měl na tváři

kyslíkovou masku. I když byl ještě daleko od pobřeží,

začal ubírat plyn, aby se dostal do klouzavého letu.

Rozhlížel se, jestli neuvidí záři světlometů nebo záblesky

výbuchů proti-leteckých granátů. To by znamenalo, že

byl objeven. Ale neviděl nic a tak klouzal jako šedý stín

vzduchem. Sledoval neklidnou linii řeky, která

kontrastovala s tmavým okolím. Protiletecká obrana ještě

stále nic. Pomalu ztrácel výšku, slabý svist palubních

přístrojů se mu odrážel v obličeji. Blížil se k Amiens, cíli

své cesty. Přestal sledovat řeku a hledal tu známou cestu,

lemovanou vysokými topoly. Velkým obloukem oblétl

Amiens. Vypnul znovu zapalování a motor okamžitě

ztichl. Slyšel jen hvizd větru, jak křídla rozrážela vzduch.

Snesl se ještě níž a zamířil na velké pole na severní straně

města. Z jeho tváře se nedalo vyčíst, jak velké je riziko

akce, kterou podnikal. Automatickým pohybem vysunul

podvozek, vyrovnal letoun, kola ještě několikrát

poskočila na nerovném poli a stroj se zakymácel. Pak se

zastavil. Biggles opatrně otevřel příklop kabiny a nehnutě

poslouchal. Očima se pokoušel proniknout černou tmou.

Nikde se nic nehnulo, odnikud se neozývaly žádné

zvuky. Minuty míjely. Seděl dál s napjatými nervy. Oči i

uši se snažily zachytit jakýkoliv signál blížícího se

nebezpečí. Tak zůstal sedět dobrou čtvrthodinku. Tiše a

nehnutě jako socha. Pak seskočil na zem a začal stíhačku

obcházet ve stále větších kruzích. Chtěl se přesvědčit, z

jaké vzdálenosti by mohli náhodní kolemjdoucí letadlo

rozeznat.

Pak se vrátil a otočil stroj tak, aby nosem směřoval

na dlouhé pole. Pak se vydal k matné siluetě topolů, které

lemovaly cestu do města. Nikde nikdo nebyl, ani skrývat

se nemusel. Kráčel rychlými kroky k městu.

Po cestě potkal chodce a cyklistu. Chodec ho

německy pozdravil a on mu stejně odpověděl. Cyklista

zdravil francouzsky. „Bon soir,“ řekl. Pak přišla chvíle

napětí, když ho předjíždělo nákladní auto. Podle zpěvu

poznal, ještě než ho auto dojelo, že je plné německých

vojáků. Ale auto profrčelo bez zastavení. Za malou chvíli

se dostal na okraj města. Bylo zatemněné a zcela tiché.

Nijak ho to nepřekvapilo. Pokračoval dál, aniž by se

nějak skrýval a zamířil na Rue St. Marie.

Protože město dobře znal, chtěl si cestu zkrátit

vedlejšími uličkami. Náhle se před ním vynořil ze tmy

muž a přísným hlasem žádal německy jeho průkaz. Ptal

se, co dělá tak pozdě večer na ulici.

Překvapený Biggles hned nechápal otázku. „Můj

průkaz?“ opakoval pomalu a ve tmě už sunul ruku ke

kapse s pistolí.

„Uzavírací hodina je v deset večer,“ odpovídal

Němec stroze. „To přece musíš vědět – nebo?“ a vykročil

podezíravě kupředu.

Biggles samozřejmě žádný průkaz neměl. Také

nevěděl nic o večerním zákazu vycházení a hned si

uvědomil, že měl být na něco takového připraven. To

také vysvětlovalo ty liduprázdné ulice. Rychle se

rozhlédl kolem sebe a viděl, že mimo nich dvou široko

daleko není nikoho vidět.

„Jo tak, můj průkaz,“ řekl ležérně a vytáhl ruku z

kapsy.

Pažba jeho automatické pistole dopadla na hlavu

Němce a ten se bezvládně svezl k zemi. Biggles se nad

něho ihned sklonil, vzal ho pod rameny a zatáhl tělo k

postrannímu vchodu malého domku, který vypadal jako

garáž. Pospíchal dál. Neměl z toho žádnou radost, ale

uvědomoval si, že v dané situaci těžko mohl jednat jinak.

Bez průkazu by ho stejně zatkli. Poučen šel dál už velmi

obezřetně. Když musel odbočovat nebo přecházet ulici,

vždycky nejdříve opatrně naslouchal. Konečně se před

ním objevila věž kostela. St. Marie.

Namířil si to rovnou k domu číslo jedna. Byl to malý

krámek a nápis „Tabák“ nade dveřmi ho dostatečně

ubezpečil, že je na správné adrese. Krámek byl

samozřejmě zavřený. Zaklepal.

Když se dveře pootevřely, zahlédl malý paprsek

světla, který zastiňovala velká postava.

„Co chceš?“ ozval se německy nepříjemný hlas.

Biggles pochopil, že muž mezi dveřmi je Němec. Ale s

tímhle nepočítal, ale naštěstí neztratil duchapřítomnost.

Francouzsky se zeptal, zda je mademoiselle René doma.

A na vysvětlenou dodal, že je to jeho příbuzná.

Němec se obrátil a šel zpět na chodbu. Něco volal,

ale Biggles mu nerozuměl. Za okamžik se vzadu otevřely

dveře a v nich se objevila dívka. Když k němu přicházela

chodbou, začal si tiše broukat:

„Parlez moi ďamour…“

Viděl, že zaváhala. Pak spěšně pokročila ke dveřím.

„Co je?“ zašeptala.

„Vy jste mademoiselle René?“

„Ano, pane.“

Biggles usoudil, že bude rozumější jít rovnou k věci.

„Přivři trochu dveře,“ zašeptal. A když dívka

poslechla, pokračoval rychle: „Jsem přítel, známý

desátníka Price, chápete? Price se dostal bezpečně do

Anglie a řekl mi o téhle smluvené písničce. Jestli je tu

ještě Marcel Brégand, rád bych s ním mluvil.“

Dívka si překvapeně položila ruku na prsa, jako by

chtěla trochu uklidnit prudce bušící srdce.

„Vy jste Angličan?“

„Ano. Dostal jsem se až sem s velkým rizikem.

Potřebuji ty výkresy, pokud nám je Marcel chce ještě

předat. Je pořád u vás?“

„Ano, ale…“

„Pojď dovnitř a zavři za sebou, táhne to!“ ozval se

zupácký hlas Němce.

„Ubytovala jsem tu čtyři německé vojáky,“ šeptala

vzrušeně. „Marcel s nimi právě večeří. Teď s ním

nemohu mluvit. Ale pojďte raději dovnitř.“

Šla před ním chodbou. Biggles ji následoval. Snad

se mu podaří s ní promluvit na chodbě. Nechtělo se mu

být ani na chvilku v jedné místnosti se čtyřmi německými

vojáky. Měl sice přes uniformu plášť do deště, ale

zamaskování to bylo dost ubohé.

V chodbě ho René uchopila za ruku. .Absolutně

nemohu s Marcelem mluvit, dokud jsou tu ti vojáci.

Musíme počkat, až bude sám, pak…“

Biggles se lekl. Dveře místnosti se totiž rozlétly a

chodbu zalilo světlo. Objevil se neupravený, neoholený

muž, který se opíral o dvě hole.

„Co se tu děje?“ zeptal se podezíravě. „Kdo je ten

tvůj přítel, René? Proč ho nepozveš dál?“

Za mužem, o němž předpokládal, že je to Marcel,

viděl německé vojáky. Seděli kolem stolu. „To je můj

bratranec,“ odpověděla René tak hlasitě, aby jí všichni

uvnitř dobře rozuměli.

„Bratranec? Nevěděl jsem, že nějakého máš!“ opáčil

nelibě Francouz a Biggles okamžitě pochopil, že muž na

něho žárlí. Ale bohužel nebyl čas teď něco vysvětlovat.

„Náhodou jsem byl nedaleko odtud a tak jsem si

řekl, že bych se zase jednou mohl podívat na René,“ řekl

Biggles klidně a v duchu uvažoval, jak to zařídit, aby s

Francouzem mohl mluvit mezi čtyřma očima. S Němci v

domě to nevypadalo moc bezpečně. „Nemohu se dlouho

zdržet,“ pokračoval.

René nervózně hleděla střídavě na Marcela, na

vojáky a znovu na Bigglese. Bylo jasné, že si v nastalé

situaci nedokáže poradit. Každou vteřinou nebezpečí

rostlo.

„Co se tam děje?“ zeptal se jeden z Němců. „Co

znamená to šeptání?“

René rychle prošla k venkovním dveřím a táhla

Bigglese za ruku. „Počkejte venku,“ šeptala vzrušeně.

„Čekejte pod okny ložnice do té doby, než Marcelovi

všechno vysvětlím.“

Biggles vycítil, že setkání neprobíhá právě hladce.

Ale musel poslechnout, neměl jinou možnost. Nechtěl

René ani Marcela přivést do nepříjemné situace. Když se

za ním dveře zavřely, slyšel, jak hovoří jeden přes

druhého. Z chodby přehlédl opuštěnou ulici a zašel do

úzké uličky mezi dvěma domy. Tam se přitiskl ke zdi a

naslouchal. Mozek mu horečně pracoval. Pokoušel se

vymyslet nějaký plán, ale po několika vteřinách to vzdal.

Bude lepší zůstat tiše stát. Ukazovat se znovu na ulici

bylo bez průkazu příliš riskantní.

Měsíc už dávno zapadl. Nebylo vidět ani hvězdu.

Navíc začalo drobně pršet a to mu v této situaci ještě

chybělo. Obklopovalo ho ztemnělé město jako černá

jáma smrti. Připadalo mu, že se čas zastavil. Jen

fosforeskující

ručičky

náramkových

hodinek

ho

přesvědčily, že čas přece jen ubíhá. Byla půlnoc. Dělalo

se mu špatně z napětí, zimy a deště. Když se od kostela

blížila hlídka, musel se ukrýt hlouběji v úzké uličce. V

nočním tichu mu připadalo, že tu jde nejméně stovka

mužů. Ve skutečnosti jich bylo šest. Jako duchové se

vynořili ze tmy a zase ve tmě zmizeli. Zvuk kroků

pomalu zanikal. Biggles zneklidněl a začal pochybovat,

má-li smysl čekat dál. Co kdyby někdo objevil jeho

letadlo? Už byl tak dlouho pryč. O mnoho déle než si

původně představoval. Musí snad… Náhle ztuhl, když

uslyšel slabý skřípavý zvuk. Bylo to, jako když něco

otevírá okno.

Vystoupil z úkrytu do ulice a začal si pískat

smluvenou písničku.

„Sast!“

Varování se ozvalo přímo nad ním a tak okamžitě

ztichl. Podíval se nahoru a stěží rozeznal bledou siluetu

obličeje.

,Attention!“ ozvalo se z okna. A vzápětí mu dopadl

k nohám balíček.

Zvedl ho a zastrčil do kapsy pláště. Když se znovu

podíval nahoru, obličej už zmizel.

„Merci,“ šeptal. „Na tebe nezapomeneme!“

Ozvalo se tiché ,Au revoir – bon voyage!“ A okno se

zavřelo.

Jako duch se Biggles plížil uličkami než došel do

úzkého podchodu. Náhle si uvědomil, že přestalo pršet.

Déšť se změnil v mlhu, která stále více houstla. Na jedné

straně mu to pomohlo nepozorovaně zmizet z města, na

druhé straně si dělal starosti se zpátečním letem. Dvakrát

se musel ještě schovat ve vchodu domu, když kolem

procházela hlídka. Přestože se nepozorovaně dostal z

města, dal se do poklusu.

Když doběhl k poli, kde nechal letadlo, byla mlha

tak hustá, že pochyboval, zda bude moci vůbec

odstartovat. Kdyby se to nepodařilo teď, když už měl

plány u sebe, byla by to opravdu smůla a neslavný konec

akce, uvažoval hořce. Pospíchal alejí topolů, podle které

se orientoval při přistání a náhle ztuhl, když uslyšel

hlasy. Nedělal si iluze – někdo letadlo objevil a ty hlasy

dokazovaly, že šlo nejméně o dvě osoby.

Chvilku váhal a uvažoval: Jestli to jsou Němci,

postavili k letadlu určitě stráž. Dál otálet by nemělo cenu.

Jestli jsou to Francouzi, ti by ho zradit neměli. Vzal do

ruky pistoli a opatrně se pomalu plížil k letadlu.

Když přišel blíž, s ulehčením poznal, že slyší

francouzštinu. Přesto nechtěl riskovat a pokračoval s

pistolí v ruce. Z mlhy se vynořily dvě postavy. Biggles

rozeznal, že jsou to dva francouzští sedláci.

Neslyšeli ho přicházet. Pořádně se lekli, když se

náhle před nimi objevil.

„To je v pořádku, přátelé,“ oslovil je klidně. „Jen

bych vás rád poprosil, abyste odtud odešli a zapomněli,

co jste viděli.“

„Nom den Dieu! To je Angličan!“ vykoktal jeden z

mužů. „Objevili jsme letadlo a nechápali jsme to,“

vysvětloval.

,A jaká je teď situace v Anglii?“ ptal se druhý, jako

by šlo o domluvené přátelské setkání.

„Dobrá, dobrá. A půjde to ještě lépe, když co

nejrychleji odejdete a na všechno zapomenete,“

odpověděl Biggles. „Svobodní Francouzi, kteří jsou teď v

Anglii, se možná brzy vrátí do vlasti. Ale teď pryč,

přátelé!“

„Ty jsi pěknej blázen, když se odvážíš až sem!“

poznamenal jeden ze sedláků.

„Naprosto s tebou souhlasím,“ odpověděl Biggles

suše.

Oba muži potřásli nočnímu návštěvníkovi bodře

rukou a ztratili se v mlze.

Když odešli, zůstal Biggles chviličku stát a zkoumal

vzduch. Pak se vyšplhal do kabiny. Věděl až moc dobře,

jak riskantní je vzlétnout za takových povětrnostních

podmínek. Bezpečnější by bylo počkat, až se mlha trochu

rozptýlí. Teprve kdyby někoho slyšel přicházet, musel by

riskovat start. Ale nikdo nepřicházel a tak uvažoval, že

počká, až se začne rozednívat. Věděl, že mlha tak rychle

nezmizl, ale viditelnost se pak ještě určitě zlepší. Nedalo

se nic dělat, musel čekat, až se obloha vyjasní.

„Počkám ještě pět minut,“ rozhodl se.

Ještě než těch pár minut uplynulo, zaslechl blížící se

hlasy. To uspíšilo jeho odlet. Ještě stále nemohl rozeznat

okolí pole, odkud startoval, ale nedalo se nic dělat.

Nahodil motor, smířil se s tím, že poletí poslepu a přidal

plyn.

Prudce stoupal dobrých tři sta metrů v husté šedé

mlze, rty pevně stisknuté napětím.

Upřeně sledoval přístroje na palubní desce. Letěl

však více podle instinktu něž podle toho, co tam viděl.

Náhle mlha zmizela a ocitl se v jasnu. Nad sebou modré

nebe, pod sebou nedohlednou bílou plochu vln a mlhy a

mraků. Rychle se rozhlédl, zdali nejsou v okolí

nepřátelská letadla. Ale neviděl nic a tak se pustil

směrem domů.

Odhadoval, že by mohl být už v blízkosti pobřeží,

když se náhle na scéně objevily Messerschmitty.

Nevěděl, odkud se vzaly, ale najednou tu byly. Celkem

asi dvanáct letadel. Letěly vysoko nad ním a začaly na

něho nalétávat. Nespouštěl z nich oči, přidal plyn. Věděl,

že musí z motoru vymáčknout co nejvyšší rychlost, má-li

vyváznout se zdravou kůží. Ale Messerschmitty měly

výhodu. Byly výš a rychle ho doháněly. Uvědomoval si,

že se bude muset pustit do boje. Vycházející slunce

rozpouštělo mlhu, takže nemohl ani hledat ochranu v

jejích chuchvalcích. Vytáhl balíček s výkresy a položil si

ho na kolena. Kdyby došlo k nejhoršímu, vyhodí ho přes

palubu a bude spoléhat na náhodu.

Messerschmitty se blížily jako šípy, obklopovaly ho

ze všech stran a snažily se mu odříznout cestu. Několik

letounů letělo stále přímým směrem. Biggles si domyslel,

že jeden z nich je velitel skupiny. Na toho teď soustředil

pozornost. Ten měl totiž největší šanci první Bigglese

zasáhnout. Co chvíli se mohly rozštěkat kulomety.

Biggles věděl, že jakmile po něm Němec začne střílet,

musí stroj obrátit a pustit se do vzdušného souboje. Jinak

by ho palba zničila. Udržoval stále svůj kurz a věřil, že

čím bude blíže k vlastnímu letišti, tím větší bude mít

naději, že potká nějaké anglické letadlo, které by mu

pomohlo pomoci. Měl vztek při pomyšlení, že chybí tak

málo a přesto se může stát, že akci nedokončí a výkresy

nebude moci předat.

Byl sice odvážlivec, ale přitom mu bylo jasné, že se

nemůže dát do boje s dvanácti nepřáteli. Byl by to

beznadějný boj.

Náhle

překvapeně

zamžikal.

Messerschmitty

změnily naráz směr letu. Ve chvíli, kdy měly všechny

výhody na své straně to bylo přinejmenším podivné.

Musely k tomu mít přece nějaký pádný důvod. Rozhlédl

se kolem sebe a hned vše pochopil. Ostrým úhlem

naletěla mezi něj a německá letadla formace devíti

Spitfirů. Skoro svému štěstí nemohl uvěřit. Nemohl

pochopit, kde se tu vzala anglická letadla, tak daleko od

pobřeží. Ale mýlit se nemohl.

Spitfiry Messerschmitty nepronásledovaly, ale letěly

k němu. Když se přiblížily, vyvalil oči překvapením –

poznal stroje své vlastní eskadry.

„Ti syčáci,“ bručel si pro sebe a u srdce měl krásný

pocit přátelství.

Spitfiry se seřadily do formace a tak dosáhly

společně vlastního letiště.

Commodore Raymond už je očekával. Obličej mu

zářil, když mu Biggles předával výkresy.

„Srdečný dík. Šlo všechno dobře?“ ptal se.

Biggles povytáhl obočí. „Samozřejmě – jak jinak by

to mělo jít?“

„No, já myslel, jestli se nevyskytly nějaké potíže…“

„Ty ani nestály za řeč,“ odpověděl Biggles a šel ke

skupině pilotů, kteří mu vyšli naproti. Zcela vážně k nim

promluvil: „Vy blázni, co to bylo za nápad? Jako byste

nevěděli, jak je nebezpečné vydat se za denního světla

tak daleko do území, kde se to hemží němčourama?“

„Chtěli jsme na tebe počkat,“ odpověděl Algy rázně.

„Pochopili jsme, že jsi asi na zpáteční cestě a tak jsme si

mysleli, že budeš možná potřebovat pomoc.“ Biggles

svraštil čelo. „A jak jsi věděl, kde jsem byl?“

„Na to se zeptej našeho Sherlocka,“ zubil se Algy a

ukázal na Teddyho. „To on našel mapu, na kterou jsi

tužkou vyznačil trasu letu!“

KAPITOLA 9

ZBABĚLEC

Jednou z hlavních povinností 666. eskadry byla

obrana. Pokud možno zamezit přeletům nepřátelských

bombardérů především přes den. Díky schopnostem

velitele eskadry Bigglese nedošlo dosud k nějakým

malérům, ale přesto s příchodem podzimu napětí znatelně

stouplo. Je možné, že několikahodinové hlídkové lety ve

velkých výškách měly vliv na pozornost pilotů. Začínala

klesat. Ale ať už to způsobilo cokoliv, musel Nutty

Armand do nemocnice s průstřelem nohy a O‘Harovi

velitel zakázal létat. Pohmoždil si totiž při přistávání

rameno, když s poškozeným Spitfirem nedokázal ovládat

směrovku a narazil do stromu. Také střepiny bomb

zranily tři muže pozemního personálu při nepřátelském

náletu, k němuž došlo krátce poté, co odletěly všechny

Spitfiry. Když v krátké době došlo k dalším dvěma

náletům, bylo jasné, že nepřítel objevil letiště a znal teď

jeho přesnou polohu.

Na druhé straně bylo i ledacos pozitivního. Třeba

propuštění Cuthberta z nemocnice a příchod posily,

nováčka Harcourta.

Henry byl podivná postavička s bledou tváří a

šedýma očima. Na jeho světlé blonďaté vlasy zřejmě

nepůsobil hřeben a tak místo účesu mu visely neupraveně

do čela. Ale vystupoval sebejistě. Byl zvyklý pokyvovat

hlavou když mluvil, jako by chtěl svým pečlivě voleným

slovům dát větší váhu.

„Umění řečnit, tak jak to uměli obyvatelé Athén, je

dávno zapomenuto,“ prohlašoval dramaticky, když seděl

první večer v kantýně. Předváděl sám skvělou ukázku

řečnického umění, ale Tug Carrinhton se do něho

okamžitě strefil.

„Čtěte Plutarcha,“ obracel se zcela vážně k

posluchačům, „a uvidíte, co všechno se dá dokázat bez

použití zbraní!“

„Sám jazyk může být zbraní nejlepší!“

„Tak tedy zkus na nějakého němčoura ten jazyk

vypláznout a uvidíš, jak daleko s tím dojdeš,“ břitce

oponoval Tug. „Já se v téhle válce cítím líp, když mám

po ruce zbraň. Snad proti tomu nic nemáš.“

Henry se na něho soucitně podíval. „To je tvůj

názor,“ řekl odevzdaně.

Příští den dopoledne přišel Toddy do Bigglesovy

kanceláře a sdělil mu, že si s ním Henry přeje mluvit.

„Jestli si ten novopečený Cicero myslí, že nemáme

na práci nic jiného než vést duchaplné řeči, tak ho té

iluze musíme rychle zbavit,“ reagoval Biggles chladně,

když pozvedl hlavu od psacího stolu. „V pořádku, ať tedy

vstoupí.“

Henry vešel se širokým úsměvem. „Dobré jitro,

veliteli. Mohu být tak smělý a vyjádřit vám svůj dík, že

jste projevil ochotu 193“

„Ano, ano, projevil jsem ochotu. Co máš na srdci?“

vpadl Biggles Henrymu netrpělivě do řeči. „Jestli něco

chceš, tak mluv. Mám spoustu práce.“

Henry se nedal odbýt a shovívavě Bigglese

pozoroval.

„Chci říci tohle, veliteli,“ pokračoval klidně. „Dnes

ráno jsem předběžně prozkoumal podmínky v tomto

táboře a všiml jsem si…“

„Čeho sis všiml? Nenatahuj to.“

„Byla to stavbička jednoznačně zařízená k ustájení

čtyřnohých zvířat zvaných vepř domácí…“

„Jinými slovy … viděl jsi prasečí chlívek. A dál?“

„Uvědomil jsem si, veliteli, že u útvaru jako je náš,

vždycky zbyde část potravin, nezkonzumované dávky

denních přídělů…“

„Zbytků jídla je tu opravdu dost. Pokračuj.“

„Podívejte, veliteli, kdybychom si opatřili prase,

takové docela malé selátko a dali je do toho chlívka,

mohli bychom se zbavit zbytků a zvířátku bychom

umožnili, aby se vyvinulo v …“

Biggles přikývl a zarazil pohybem ruky další příval

slov.

„To není špatný nápad. Ale kdo by se o prase

staral?“

„To bych dělal s největší radostí sám,“ prohlásil

Henry bez váhání. „Se zvířaty umím zacházet,“ dodal

skromně.

„Opravdu?“ zeptal se Biggles a přísně si ho změřil.

„Ano, opravdu, veliteli. Chtěl bych převzít tento

úkol a postarat se o takové zaopatření…“

„Nezapomínáš náhodou, že naší hlavní povinností je

létat? Hlídkovat ve vzduchu?“

„Samozřejmě, že ne, veliteli.“

„Dobře. Souhlasím, abys opatřil vepříka. V pokladně

ti dají peníze.“

„Děkuji vám, veliteli.“ A Henry se zářícím

obličejem odešel.

Biggles už na to dál nemyslel. Až večer, když seděl

s ostatními důstojníky v kantýně a všichni čekali na jídlo,

ozvaly se z prasečího chlívku podivné zvuky. Statek

navazoval na kantýnu a tak bylo všechno dobře slyšet.

„Proboha, co se to tam děje?“ ptal se udiveně. Dříve

než někdo stačil odpovědět, vešel Henry. Vypadal trochu

zmuchlaně, ale obličej mu zářil.

„Mám malého rošťáka, veliteli,“ sděloval a hrdě

hleděl na Bigglese.“

„Rošťáka?“

„Však víte, veliteli. Toho vepříka!“

„Cože máš?“ ptal se Algy překvapeně.

„Prase,“ odpověděl Biggles stručně.

„To snad není pravda?“ ozval se Bertie Lissie a

vstal, aby upoutal pozornost. „No to je dobrej fór. A čí je

to prase?“

Henry svraštil čelo. „Čí by bylo? No normálka –

zkrátka prase.“

Biggles pokrčil rameny. „Hrozně rád pečuje o

prase,“ vysvětloval.

„Tak to já si sem přinesu zlatý rybky,“ chechtal se

Tug – Vlečňák.

„Dej bacha, mám doma králíka,“ přidával se cynicky

Tuffy.

„Chlapi, copak jste se všichni zbláznili?“ zasáhl

káravě Tex. „To bychom tu měli zoologickou zahradu.

Snad máme dost těch prasat ve vzduchu, ne?“

Henry zčervenal. „Nepovažuji za taktní zesměšňovat

bezbranné nevinné zvíře. Němý tvor se nemůže bránit.“

„Chacha, nemůže se bránit, protože nemůže mluvit.

Je to němá tvář.“

„To jsem tedy pochopil,“ protahoval Tex pomalu.

„Ale stejně mi není docela jasné, jestli dovedou anglický

prasata mluvit.“

„Samozřejmě že ne!“

,A proč si myslíš, že tohle prase je výjimečné, když

neumí mluvit?“

„Na tom není nic výjimečného!“

„Tak proč otravuješ? Je to prostě normální prase!“

Henry nerad přisvědčil.

„Poslyšte, chlapci, dost řečí,“ vpadl Biggles do

debaty. „Henry slíbil, že se o zvíře bude starat.“

Příští ráno po snídani došlo za kantýnou k hádce. Ze

všech hlasů byl nejvíc slyšet Henry. Vzápětí na to se

ozvala bouře smíchu. To vzbudilo Bigglesovu zvědavost.

Vstal od stolu a šel se podívat, co se děje. Našel skupinu

důstojníků v kruhu kolem prasečího chlívku. Když

uvolnili Bigglesovi místo, spatřil divadlo, které ho

upřímně rozesmálo. U korýtka stálo malé růžové selátko.

Na bocích mělo namalované kulaté tříbarevné kruhy

poznávacích znaků, stejné, jako měli na trupech svých

letadel. Také ocásek prasátka byl tříbarevný. Červený,

bílý a modrý. Bylo vidět, že barevná výzdoba prasátku

ani v nejmenším nevadí. Zůstávalo klidné a spokojené a

požíralo u korýtka svou ranní porci.

„To je ostuda!“ protestoval Henry vzrušeně.

,A co má bejt?“ ozval se Rudý. „Konec konců je

Anička…“

Biggles se zarazil.

„Anička?“

„Tak se jmenuje tohle zvířátko, veliteli,“ odpověděl

Rudý a ukázal na zatočený ocásek. „Už jsem několikrát

zdůraznil, že zvíře bylo zakoupeno ze společných peněz,

nemůžeme si tedy dovolit, aby se nám ztratilo. Kdyby

teď uteklo, každý hned pozná, odkud je.“

„Já mu tu barvu smyju!“ prohlásil rozhodně Henry.

„Až se ta špindíra vyválí ve vlastním hnoji, barva

možná zmizí sama od sebe,“ ozval se cynicky Tug.

„A i kdyby, barva se stejně časem setře,“ vmísil se

do hovoru Biggles. Pak zvážněl a pokračoval. „Ale teď

dost. Konec legrace. Za deset minut startujeme. Dneska

letím s vámi.“ Obrátil se k Henrymu. „Ty poletíš se

skupinou A. Kdybychom potkali nepřátelská letadla,

zůstaň mi pokud možno nablízku.“

„Dobře, veliteli,“ odpověděl Henry poslušně.

Během letu narazili na velkou skupinu nepřátelských

strojů, ale s pomocí Hurikánů 701 eskadry je zahnali na

útěk. Pět jich sestřelili, z toho dva samotný Biggles.

Podle Algyho mínění mohl být Biggles velmi spokojen.

Ale když po přistání vylézal z kabiny svého Spitfira, bylo

vidět, že zuří. Také ostatní důstojníci potlačovali jisté

napětí, když se pozvolna ubírali do kantýny. Mluvili jen

polohlasem.

„Harcourte, chtěl bych si s tebou promluvit,“ obrátil

se Biggles k Henrymu. Henry byl bledý a coural se za

ostatními. „Přijď do mé kanceláře.“

Henry ho následoval.

Když vešli, zahleděl se Biggles zpříma na svého

nového pilota. Bylo na něm vidět, že je nespokojený.

„Dnes byl ve vzduchu pěkný chaos, takže jsem

možná všechno špatně pochopil,“ hledal Biggles slova.

„Ale zdálo se mi, že jsi zrovna nedělal, co bys měl.

Dokonce jsem si všiml, že ses několikrát vyhnul boji.

Mohu se mýlit, v tom fofru se všechno nedá rozeznat.

Nechceš mi to vysvětlit? Tys byl dnes ve vzdušné bitvě

poprvé, že?

„Ano, veliteli,“ vykoktal Henry těžce.

„V pořádku. V tom případě o tom nebudeme dál

mluvit.“ Biggles přistoupil blíž a položil mu otcovsky

ruku na rameno. „Kdybys měl dojem, že na to nestačíš,

klidně mi to řekni. To by bylo rozumější. Ale nijak na

tebe nespěchám. V klidu si to vše rozmysli. To je vše.“

Henry, který si rozpačitě hryzal rty, zasalutoval a

odešel.

Toddy vstoupil do kanceláře neobvykle rázně.

„Slyšel jsi, co jsem tomu chlapci řekl?“ zeptal se

Biggles klidně.

„Ano, veliteli.“

Biggles se zhluboka nadechl. „Možná se mýlím.

Totiž, chtěl bych se mýlit, ale obávám se, že tenhle hoch

si teprve teď uvědomil, co to znamená být válečný pilot.

Musíme počkat, jak se ukáže dál.“

Vyhlédl z okna a viděl, že důstojníci v malých

skupinkách diskutují neobyčejně vážně. Pochopil, o čem

je řeč. Znal své lidi až moc dobře. Šel z kanceláře rovnou

k nim.

„Nedávejte najevo, že jste si ho ve vzduchu všimli,“

řekl důrazně. „Uvědomte si, že to byl jeho první vzdušný

boj. Možná se brzy sám najde, to se přece často stává.“

„Kdyby mu pozabíjeli rodinu, jako tu mou…“ ozval

se Vlečňák.

Biggles ho umlčel. „To víme, Carringtone,

nemusíme to rozebírat. Všichni nejsme ze stejného kusu

dřeva. Kam šel Harcourt?“

„Viděl jsem ho jít na ubikaci,“ ozval se Rudý.

Biggles si zamyšleně třel bradu. „Možná, že by

pomohlo, kdybys s ním promluvil,“ navrhl. „Ale buď

opatrný. Nakonec se s tím musí vyrovnat sám. Malé

povzbuzení dokáže někdy zázraky. Ale rozhodně ho

nekritizuj.“

Rudý přisvědčil a vykročil k Henryho ubytovně.

Našel ho na posteli s tváří v polštáři.

„Co je, kamaráde, seš utahanej?“ začal Rudý

srdečně.

Henry se k němu obrátil. Měl bledý obličej, oči

zarudlé.

„Víš dobře, co mi je. Zachoval jsem se jako baba.

Kvůli tomu za mnou chodit nemusíš.“

Rudý se rozesmál. „Nesmysl!“ prohlásil.

Henry potřásl hlavou. „Jen to nezamlouvej. Vím to

dobře a ty taky. Nemohu si nic namlouvat,“ řekl hořce.

„Když začaly rachotit kulomety, dostal jsem strach.“

„Ale to je docela normální. Já měl strach taky,

všichni jsme na tom byli stejně,“ ujišťoval ho Rudý.

„Jenom si namlouváme, že se nebojíme. Neznám nikoho,

kdo by se nebál. Až proděláš pár bitek, zlepší se to. Nic si

z toho nedělej. Pojď, jdem se podívat na naši Aničku.“

Henry vstal a šel s Rudým do chlívka.

Rudý ho v duchu litoval.

Henry šel do chlívka, sedl si na kraj korýtka a šimral

sele za uchem. To se zvířátku zjevně líbilo. Spokojeně

chrochtalo a položilo hlavu na kolena svého ošetřovatele.

Henry měl pravdu, když tvrdil, že to se zvířaty umí.

„To je hezký párek,“ zaslechl Rudý u ucha. Ohlédl

se a spatřil Tuga, jak se s opovržením dívá na dvojici.

„Nesmíš lidi tak rychle odsuzovat,“ káral ho Rudý.

Vzal Vlečňáka pod paží a táhl ho ven z chlívku.

Když se druhý den ráno připravovala eskadra k

odletu, všiml si Biggles, že startuje o jedno letadlo méně.

„Kdo chybí?“ zeptal se Toddyho.

„Harcourt, veliteli,“ zněla odpověď.

„A kde je?“

„Ohlásil se nemocen.“

„Nemocen? A co mu je?“

Toddy zakašlal. „Bolí ho zuby, veliteli.“

Biggles se zamyšleně kousl do rtu. „Možná, že ho

zuby bolí, možná že ne, ale určitě ho bolí srdce. Chudák

kluk.“

„Co mám dělat, veliteli – mám ho vrátit vrchnímu

velitelství?“

Biggles objal pohledem letiště. „S tím bych počkal,“

uvažoval nahlas. „Uvidíme, jak se k tomu vyjádří doktor.

Chci dát šanci každému. My jsme staří mazáci, ostřílení

piloti, ale já se moc dobře pamatuju, že jsem se taky

nejdřív nemohl zbavit strachu. Ještě to s ním jednou

zkusím.“

„Výborně, veliteli.“

Biggles se vyšplhal do svého letadla a osm Spitfirů

se vzneslo do vzduchu splnit svůj úkol.

Pro let bylo ideální počasí. Na nebi ani mráčku. Při

pohledu shora to byla úplná nádhera. Biggles si

uvědomoval, že nepřátelé využijí dobré viditelnosti a s

největší pravděpodobností jich přiletí jako much. A

opravdu se nemýlil. Vystoupili do sedmi tisíc metrů.

Biggles srovnal letadlo do vodorovné polohy. A v té

chvíli dostal rádiem zprávu z vrchního velitelství.

Varovali ho před početnou formací těžkých bombardérů.

doprovázenou střemhlavými bombardéry a skupinou

stihačů. Celý svaz se blížil k ústí Temže.

O několik minut později už viděl záblesky

protileteckých granátů a množství tmavých bodů, které z

dálky vypadaly jako velké mouchy v sluncem

prosvíceném vzduchu.

Odhadl, že nepřátelská letadla jsou asi stejně vysoko

jako oni. Změnil trochu kurz v naději, že se mu podaří

Němcům nadletět. Když se člověk dívá ze země, zdají se

mu všechny vzdušné souboje stejné. Nadlétávání, úniky

do stran, vše se opakuje jako podle šablony. Ale prožívat

to na vlastní kůži, pozorovat boj z bezprostřední

blízkosti, to je jiná. Každý vzdušný souboj se vyvíjí

jinak.

Biggles dobře odhadl pozici nepřítele a snažil se v

jeho formaci najít slabé místo, na které by mohl zaútočit.

Vtom se Messerschmitty obrátily proti němu. Zřejmě ho

chtěly udržet v bezpečné vzdálenosti od bombardérů.

Chránily formaci z boku. Neohlížel se, věděl, že ho

vlastní letka neustále následuje. Udržoval stejný směr a

hlídal si pečlivě odstup od nepřítele. Ze zkušenosti věděl,

z jaké vzdálenosti začínají piloti Messerschmittů střílet.

Ve zlomku vteřiny, těsně než dosáhli tohoto bodu, sklonil

letoun prudce dolů. Čekal se zahájením palby dokud

neměl jistotu, že jeho osm palubních děl dokáže

zasáhnout. Náhle se zdálo, že se všechny nepřátelské

letouny řítí na jedno místo. Vzduch byl prosycen

burácením té masy strojů. Z Bigglesovy tváře se dalo

vyčíst napětí. Uvědomoval si, že riskoval víc, než by

velela opatrnost. Právě ta má mít v těžkém boji přednost.

Ve vzduchu kolem něho bylo nejméně dvacet

Messerschmittů a dalších doprovodných letadel. Jejich

piloti ponechali zatím bombardéry osudu a pustili se do

boje s anglickými stihači. Mezi salvami kulometů se

Biggles ustaraně rozhlížel s nadějí, že se odněkud objeví

posila. Snad by se tu mohly ukázat Hurikány

Wilkinsonovy eskadry. Ale bohužel, po posilách ani

stopy. Mezitím se prodíral skupinou Messerschmittů a

snažil se dosáhnout bombardéry, které letěly dál v

nezměněném kurzu. Jejich cílem byl zřejmě Londýn.

Průběh boje se nedá slovy vůbec vystihnout. Třeba

věrohodně popsat rychlost, v jaké se vše odehrává. V

těch houfech nepřátelských letounů bylo obtížné vybrat si

určitý stroj za cíl. Ale když jeden z Messerschmittů na ně

vypálil salvu, přijal Biggles výzvu k souboji. Několik

minut kroužily oba letouny kolem sebe a hledaly slabé

místo protivníka. Konečně Messerschmitt vzplanul a

zřítil se. Biggles zahlédl dalšího „mesera“, jak padá bez

levého křídla, ale nedokázal odhadnout, který z jeho

pilotů ho sestřelil. Rychle se rozhlédl kolem a napočítal

pět Spitfirů. Dva chyběly. Messerschmittů bylo mnohem

méně než na počátku boje. Bitva zuřila dál. Byl to

nejurputnější vzdušný boj, jaký Biggles dosud zažil.

Letadla kolem sebe kroužila v nejvyšší rychlosti, mnohdy

se míjela jen o pár centimetrů, nikdo nechtěl boj vzdát.

Biggles se až v posledním okamžiku stačil vyhnout letci,

který se snášel na padáku. Ani nerozeznal, zdali to byl

některý z jeho pilotů nebo nepřítel. Uhnout, otočit letoun,

vrátit se, znovu zakroužit, bylo to jako filmová smyčka,

slepená ze stejných záběrů. Zahlédl Ferrise-Zuřivce, jak z

necelých

tří

metrů

naplno

pálí

do

kokpitu

Messerschmitta… Angus Mackail letěl tak blízko za

nepřátelským letadlem, že to vypadalo jako by byli k

sobě uvázáni… Taffy Hughes kličkoval zleva doprava a

ze všech palubních děl šlehal oheň… Bertie Lissie se

svým letounem v posledním okamžiku uhnul před

střemhlav letícím Spitfirem… A bitva zuřila dál.

Biggles se rozhlédl, kde jsou německé bombardéry.

Viděl, že stále letí v dokonalé formaci. Přidal plyn, oblétl

několik nepřátel a snažil se k nim přiblížit. Instinktivně

se přikrčil, když mu stín letadla zakryl rozhled, ale hned

rozpoznal Spitfira Algyho. Letěl dál a sklonil letoun, aby

zvýšil rychlost. Věděl, že musí za každou cenu zabránit

bombardérům pokračovat v letu na Londýn.

Náhle ucítil zezadu zásah.

Zahlédl Algyho, jak točí letadlo kolem osy a střílí

někam nad něho. Když zvedl hlavu, viděl mihnout se tělo

pilota, když vyskakoval ze svého Messerschmitta.

„Pěkná práce,“ ocenil Biggles a vděčně sledoval

Algyho, který se také vydal za bombardéry. když formaci

bombardérů doháněl, bezděčně otevřel ústa údivem.

Spatřil cosi, co ještě nikdy neviděl. Těsně nad

bombardéry se náhle objevil letoun. Letěl sotva tři sta

metrů nad nimi.

Byl to Spitfire. Biggles se sám sebe ptal: „Kdo to je?

A kde se tam tak najednou vzal?“ Než stačil všechno

domyslet, sklonil se Spitfire do střemhlavého letu a jako

torpédo zaútočil na střed nepřátelské formace.

Bigglesovi vyschlo napětím v ústech. Nejdřív si

myslel, že pilot Spitfiru byl zasažen a že je mrtvý nebo

aspoň v bezvědomí. Žádný pilot by při plném vědomí

takhle nejednal. Ještě byl čas letoun srovnat do

vodorovné polohy a Biggles doufal, že se to pilotovi

povede. Ale nestalo se tak a srážka se zdála

nevyhnutelná. Biggles se v duchu připravovala na velký

výbuch.

Ale s údivem poznal, že Spitfire prolétl formací

bombardérů jako kámen hejnem ptáků. Nechápal, jakým

zázrakem pilot zabránil srážce.

Ale akce neznámého Spitfira ještě neskončila.

Biggles byl teď už pevně přesvědčen, že ve Spitfiru sedí

mrtvý nebo těžce zraněný pilot. Překvapení však nebralo

konce. Spitfire přešel ze střemhlavého letu za plné

rychlosti do kolmého stoupání a napadl bombardéry

zdola.

„Ten chlap se dočista zbláznil,“ ulevil si Biggles.

Nebylo to přehnané. Konečně nic jiného si ani myslet

nemohl. A následky útoku Spitfira už se dostavovaly.

Několik bombardérů klouzalo po křídle z formace, jiní

piloti stáčeli stroje do strany a snažili se uniknout.

Formace byla narušena. Než se mohli piloti znovu

seřadit, vletěl Spitfire znovu mezi ně a ze všech zbraní co

měl na palubě mu šlehal oheň. Další bombardéry začaly

unikat hloubkovým letem a netrvalo dlouho a formace

byla úplně rozprášena. Palubní střelci bombardérů

spustili sice palbu, ale Biggles měl dojem, že spíše

zasáhnou některý vlastní letoun než jediného Spitfira,

který kličkoval mezi nimi jako zajíc. Dva bombardéry

začaly hořet a spirálou se řítily k zemi. Jejich posádky

vyskakovaly z letounů.

Teď zasáhl do boje i Biggles. Sestřelil jeden z

bombardérů. Kousky kovu létaly na všechny strany z

vybuchujícího pláště letadla. Stočil svůj stroj na jiný

bombardér, ale náhle musel prudce vykonout směrové

řízení, aby zabránil srážce s tím neznámým Spitfirem,

který se hnal stejným směrem na Němce. Oba stroje se

minuly o vlas.

Biggles vypálil další salvu, ale viděl, že už mu

nezbývá mnoho munice, neměl ani tušení, kam se poděl

Spitfire – samotář. Když zjistil, že bombardéry mění

náhle směr letu, přestal na něj myslet. Němci se dávali na

útěk. Z modra oblohy se náhle vynořilo dvanáct

Hurikánů, za nimi sedm Spitfirů. Bylo jasné, že se karta

obrátila. Bombardéry vypustily zbytečně náklad bomb a

daly se na útěk. Biggles vystřílel poslední munici na

jeden z nich a zamířil na svou základnu. Setrvávat na

bojišti nemělo cenu. Viděl, že nepřátelská letadla jsou

rozehnána. A tak je s důvěrou může přenechat posilám.

Na zpátečním letu se k němu připojily tři Spitfiry;

jeden z nich byl Algy. Dva další už dorazily na základnu

dřív než oni.

Biggles hned po přistání popojel k hangáru, vyskočil

z letadla a spěchal k Algymu.

„To byla pěkná řežba,“ řekl.

„To máš tedy pravdu,“ bručel Algy a protahoval si

ztuhlé nohy. „Viděls toho bláznivého Spitfira?“

Biggles se zasmál. „Jestli jsem ho viděl? Ještě nikdy

jsem nezažil něco tak šíleně odvážného a už jsem toho

poznal dost. Ale klobouk dolů před jeho odvahou, to se

musí uznat. Bombardérů bylo určitě čtyřicet a on mezi

nimi prolétl jako šíp. Dokázal je rozehnat jako stádo

ovcí.“

Přistával další Spitfire. Byl na něj zoufalý pohled. Z

prostřílených křídel visely cáry drátů a plechu, podvozek

zůstal napolo vysunut a kola visela šikmo, každé jinak

vysoko. Celý trup byl proděravělý střelami kulometu.

„Dej pozor!“ zvolal Algy a uskočil stranou.

Letoun se dotkl země, několikrát poskočil a zastavil

se.

Biggles se údivem chytil za hlavu. „Páni bozi, to je

přece Harcourtovo letadlo!“ Hlas mu sípal ve staženém

hrdle. „Kdo to pilotoval?“

Z letadla se vyškrábal Henry. Potácel se jako opilý

námořník, který opouští krčmu a klopýtal k mužům, kteří

oněměli údivem.

Biggles ze sebe nemohl vypravit ani slovo. Rty se

mu pohybovaly, ale hlas mu vynechal. Konečně

vykoktal:

„Tos byl ty – tam uprostřed – ty ses vrhl mezi ně?“

Henry kývl. „Ano, byl jsem to já,“ přiznal.

,A co tě to, proboha, napadlo?“

Henry zvážněl. Ve tváři mu ještě seděla zlost.

„Pojďte se podívat, veliteli, něco vám ukážu,“

Plni zvědavosti ho všichni následovali k prasečímu

chlívku. Jenže tam, co dřív stál chlívek, byl kráter od

bomby. Ani stopa po chlívku, ani stopa po prasátku.

„Jak se to stalo?“ zeptal se Biggles.

Toddy vystoupil kupředu. „Když jste odletěli,

objevil se tu německý bombarďák a shodil pár bomb.

Tohle je jediná škoda, kterou způsobil,“ ukázal na rozbité

cihly.

„Škoda… škoda…“ vykřikl Henry. „Ten mizera

zabil Aničku, mou malou Aničku!“

Biggles ho začal chápat. „Tak takhle to bylo…“ řekl

tiše.

„Hned jsem startoval, abych se pomstil,“ vybuchl

Henry. „Ta pomsta mě hnala. Umínil jsem si, že dostanu

toho lotra, co zabil mou malou Aničku, i kdybych měl

všechny němčoury ve vzduchu zlikvidovat sám.“

Biggles se opřel o stěnu kantýny a na tváři se mu

objevil úsměv.

Henry se vyčítavě podíval: „Jen se smějte,“ stěžoval

si hořce. „Vám na ní houby záleželo.“

Náhle zmlkl, když se na rohu objevil starý

dvoukolák, který tlačil muž, zřejmě zdejší sedlák.

„Nepostrádají pánové něco? zeptal se zdvořile. „Jdu

se zeptat, protože tohle zvíře před hodinou pobíhalo po

mém poli. Moje pozemky sousedí s letištěm, abyste

věděli. Dalo mi dost práce to prase chytit. Ale když jsem

spatřil to barevné označení, hned jsem pochopil kam

patří.“ Ukázal na káru a všichni se šli podívat, co vlastně

přivezl.

Škvírami

mezi

prkny

vykukovalo

ustrašeně

pomalované prasátko Anička, šťastné, že je zase doma.

KAPITOLA 10

LÉTAJÍCÍ ŠPIÓN

Biggles se vracel z krátkého letu; zkoumal právě

povětrnostní podmínky, které nevěštily nic dobrého.

Náhle za sebou spatřil Spitfira.

„Kde se tu bere…“ bručel si pro sebe. „A jak má

naspěch.“ Věděl, že nejde o letadlo z jeho eskadry, ale

poznávací znak na trupu se mu nepodařilo rozeznat.

„To asi někde nablízku umístili novou eskadru,“

uvažoval. Pak překvapeně zjistil, že druhý pilot letí za

ním a zřejmě má v úmyslu přistát společně s ním.

Vybočil, aby na letadlo lépe viděl. Trup mělo posetý

průstřely. Řada otvorů po kulkách byla i těsně za kabinou

na směrovém kormidle. „Teď se nedivím. Je rád, že

někoho potkal,“ uvažoval. Když posadil svůj stroj na

zem, druhý letoun ho následoval. Pilot podle prýmek

poručík … vystoupil a pozdravil.

„Ještě ti pár dírek chybí,“ poznamenal Biggles s

úsměvem.

Neznámý zvedl udiveně obočí.

„No … ještě pár dírek do trupu a mohl jsi mít větší

cedník na nudle,“ dodal velitel.

Ten druhý pokýval hlavou. „Zkusím ho kuchařům

nabídnout.“ Sundal si leteckou přílbu a třel si s

trpitelským výrazem ucho.

Biggles tiše hvízdl. „Být to blíž spánku, mohl jsi mít

pěkné bolení hlavy,“ poznamenal sarkasticky.

„To mám tak jako tak,“ řekl neznámý a stiskl si

hlavu za uchem. Velká tmavá jizva mluvila sama za sebe.

„Pojď do kantýny něco vypít,“ zval ho Biggles.

„Jmenuji se Lakers a jsem od 298 eskadry,“

představil se pilot.

„Já jsem Biggles od 666. Tohle je naše základna. V

kterém koutě vlastně jste? Nevzpomínám si, že bych tu

někdy v okolí viděl vaše letadla.“

„My

jsme

v

Sussexu,

nedaleko

Marley.

Doprovázíme bombardéry, které hlídají přístavy, kde se

dá očekávat invaze. Jsme tu teprv krátce.“

„Marley?“ Opakoval si Biggles zamyšleně. „To je

tedy pěkně daleko. Jak to, že ses dostal až sem?“

„Trochu ze zvědavosti. Nemám totiž dneska službu.

Vyletěl jsem si jen tak, abych se podíval směrem, kde se

kanál zužuje,“ vysvětloval pilot.

Biggles si prohlížel pátravě průstřely v trupu letadla.

„A jak jsi přišel k tomuhle?“

Lakers se zasmál. „Řekl bych, že jsem si to

vykoledoval,“ odpověděl. „Po pravdě řečeno, zatím jsem

nesundal ani jednoho Němce a tak jsem si řekl, že je

nejvyšší čas to zkusit. Jednoho jsem objevil a ten mě

takhle zřídil.

„To je malér,“ ocenil ho Biggles. „Snad abys u nás

nějaký čas zůstal a něčemu se přiučil,“ zavtipkoval. „Ale

pojď, jsi daleko od domova, zvu tě na oběd.“

„Velmi rád, už mám docela hlad.“

„Ty jsi určitě z Kanady, že?“ zeptal se Biggles

cestou do důstojnické kantýny.

„Ano. Ale jak jsi to poznal?“

„To je snadné. Podle přízvuku. Támhle jde Algy

Lacey, velice šikovný chlapík – moje pravá ruka. Pojď,

představím tě.“

Algy mu srdečně potřásl rukou: „Rád tě poznávám,“

řekl a zeptal se Bigglese: „A jak se ti letělo?“

„Výborně. Všude klid. Žádného Němce jsem

neviděl. Mám dojem, že si je všechny rezervoval pro

sebe tady Lakers. Má letadlo prostřílené jako řešeto.“

Obrátil se k návštěvníkovi: „Jak se ti to vlastně stalo,

Lakersi?“

Lakers si své zážitky nechal až do kantýny.

„Když jsem ráno odstartoval ze základny, letěl jsem

podle pobřežní linie na východ. Nikde ani živáčka a to

mě nebavilo. Tak jsem se trochu přiblížil k francouskému

pobřeží, jestli je tam opravdu tolik němčourů jak se říká.

Nejdřív jsem neviděl nikoho. Jen sem tam v dálce nějaké

průzkumné letadlo. Pak se najednou nade mnou objevilo

pět nebo šest Messerschmittů. Byl jsem už necelé dva

kilometry od anglického pobřeží, nabral jsem kurz na

pevninu, ale Němci se vydali za mnou.“

„Na to, co následovalo příštích pět minut nikdy

nezapomenu,“ pokračoval Lakers. „Sestoupil jsem z

výšky a hnal jsem se podél pobřeží. Snažil jsem se z

motoru vymáčknout co se dá a zmizet. Jinými slovy –

prchal jsem. Třeba si řeknete, že jsem měl spíš poslat pár

Němců na onen svět. Ale já vím, co si mohu dovolit a co

ne. Němčouři letěli stále za mnou a dokonce se jim

podařilo mi nadlétnout. Ze severu se objevilo několik

dalších nepřátel a to už bylo na mne moc. Jen tak tak se

mi podařilo vykličkovat a jak vidíte, měl jsem pořádné

štěstí. Ty průstřely si můžete spočítat. Letěl jsem pryč od

pobřeží a pak jsem v dálce spatřil vás. Všiml jste si, že

jsem přilétal zezadu?“

„Proč myslíš, že ti svěřili letadlo?“ vyštěkl Tug

Carrington a jeho hlas zněl velmi sarkasticky.

Lakers pokrčil rameny. „Myslím proto, abych

bojoval.“

„Tý si to jenom myslíš! To těch Němců moc

nedostaneš, jestli budeš pokračovat tak jako dnes

dopoledne,“ dodával ledovým hlasem.

„Každý musí dostat šanci,“ vmísil se do hovoru

Biggles. „Sám říká, že je nováček. Chceš opravdu sundat

nějakého němčoura?“ obrátil se k Lakersovi.

„Jistě.“

„Tak tě odpoledne vezmeme s sebou. Lacey a já se

chystáme na inspekční let.“

„No to je úžasné! Ale nechci se nějak vnucovat…“

„Proč bychom ti neudělali radost? U nás se vždycky

snažíme vyjít vstříc, že Algy?“

„Přesně tak.“

„To je výborné,“ prohlásil Lakers. Vytáhl z kapsy

pouzdro a nabízel. Biggles si vzal a pozorně si prohlížel

pouzdro. Byla to plochá krabička ze zlata, v rohu měla

vyrytý monogram F. T. L.

„Pěkná věcička,“ poznamenal Biggles a vrátil

pouzdro majiteli. Podíval se na hodinky. „Omluvte mne,

musím ještě něco zařídit v kanceláři. Nebude to dlouho

trvat. Objednejte si zatím oběd. S tím naším odpoledním

letem – ve tři bychom startovali.“

„Výborně!“ reagoval Lakers.

Po obědě, když Lakers ještě seděl u kávy, sevřel

Biggles lehce Algymu rameno a vyšel z kantýny.

„Co je?“ zeptal se Lacey, sotva vypadli ze dveří.

„Hned ti to ukážu,“ odpověděl Biggles a zamířil k

hangárům. Když šli kolem rozložitého keře, zastavil se a

utrhl si dlouhou tenkou větvičku. Po cestě z ní strhával

lístečky.

„To máš na koně?“ ptal se Algy a se zájmem

pozoroval jeho počínání.

Biggles potřásl hlavou. „Mám takové podezření,“

řekl tajuplně. „Počkej chvilku, hned ti to předvedu.“

V hangáru přistoupil Biggles rovnou k letadlu jejich

hosta. Bylo tam několik mechaniků. Biggles je poslal

pryč.

„A teď,“ řekl Algymu, když zůstali sami, „se

podívej na ty průstřely kabiny. Řekni mi, jestli je na nich

něco zvláštního.“

Algy se překvapeně podíval a začal pečlivě prohlížet

průstřely.

„Není na nich nic zvláštního,“ konstatoval. „Jsou to

pořádné díry. A opravdu po kulkách.“

„Vzpomínáš si, že jsem se Lakerse ptal, jestli na

něho stříleli už někdy dříve než dnes dopoledne?“

„Ano. Pamatuji se. Odpověděl, že ne.“

„A co tedy řekneš tomuhle?“

Biggles zasunul větvičku do jednoho z průstřelů na

boku trupu. Po chvíli našel otvor na druhé straně, kde

kulka vylétla.

„Pořád nechápu, kam míříš,“ bručel Algy.

„Dokážeš vysvětlit, jak mohla kulka proletět tuto

dráhu a nezranit pilota? Kdyby kulka proletěla tuto

dráhu, musel by projít pilotovi pánví. Je nemožné, že by

ho nezasáhla.“

„To je tedy pravda,“ přisvědčil Algy rozvážně.

„Viděl jsi snad, že by Lakers kulhal či krvácel?

Mluvil snad o tom, že je zraněn? Jsem přesvědčen, že

Lakers v tomhle letadle vůbec neseděl, když vznikly ty

průstřely.“

„Jak tě to proboha napadlo?“ ptal se Algy udiveně.

„Nemusíš mě moc chválit. Já doufám, že si

nevymýšlím nějaký nesmysl. Ale ještě než Lakers

vyprávěl v kantýně svůj příběh, všiml jsem si těch

průstřelů. Nejdřív jsem si myslel, že trochu přehání – to

se stává, víš sám. Ale pokračujme. On tvrdí, že se

jmenuje Lakers.“

„Máš nějaký důvod pochybovat o tom?“ zvedl Algy

obočí.

„Mám, a dost dobrý. Představ si, že jednoho Lakerse

osobně znám. Asi před měsícem jsem s ním mluvil v

klubu.“

„Lakersů může být víc, to by mě neznepokojovalo.“

„To je možné. Ale musela by to být opravdu

obrovská náhoda, že by oba měli stejný monogram – F.

T. L. A stejné pouzdro a na něm vyryté iniciály na

stejném místě, nemyslíš?“

Algy na Bigglese překvapeně vykulil oči. „Stejné

pouzdro?“ opakoval.

„Přesně. Přece není možné, aby na světě byli dva

letci, oba se jmenovali Lakers, oba měli stejná křestní

jména a stejné pouzdro. To by byla pěkná fantazie. A to

pouzdro, kterým se dnes ten chlap tak chlubil, jsem určitě

poznal. Tady není něco v pořádku. Záhady nemám rád –

to mne znervózňuje.“

,A co si tedy myslíš?“ zeptal se Algy tiše.

„Já ti povím, co si myslím. Ten člověk, co se nám

představil jako Lakers, nám úmyslně ukázal to pouzdro,

aby vyvrátil pochybnosti, kdyby snad někoho napadlo, že

třeba není Lakers. Dokázal bych přísahat, že tohle

pouzdro patří Franku Lakersovi. Když jsme spolu

naposled hráli bridge, leželo na stole mezi námi.

Obdivoval jsem rytinu a Frank mi řekl, že je to dárek od

otce k jednadvacátým narozeninám.“

Algy poslouchal s očima navrch hlavy. „To jsou mi

věci!“

„To ale není ještě všechno. Zamysli se nad tím a

pokus se udělat si úsudek. Frank Lakers je s největší

pravděpodobností mrtev. Minulý týden byl na hlídkovém

letu někde u francouzského pobřeží a nevrátil se. Viděli,

že se zřítil ve Francii v okolí Calais.“

„Jak to, že to všechno víš?“

„Protože jsem před chvílí zavolal na vrchní

velitelství. Proto jsem se vytratil do své kanceláře.“

„Teď to chápu. A co si o tom všem myslíš?“

„To ti hned řeknu. Pravý Lakers teď buď leží jako

válečný zajatec v německém lazaretu nebo je někde

mrtvý v blátě. A teď je tady ten chlap s Frankovým

pouzdrem. To mu má posloužit jako legitimace, kdyby o

něm někdo zapochyboval. A vůbec bych se nedivil,

kdyby měl v kapse třeba dopisy, adresované Lakersovi.

A co tu vůbec hledá, tak daleko od základny, kterou si

přisvojil? Je na tobě, abys odpověděl.“

„Ty se domníváš, že – že je to špión?“

„Co jiného si o tom mohu myslet? Nechci si

vymýšlet špionážní román, ale jinak se to ani posuzovat

nedá.“

„Ale mluví přece velmi dobře anglicky!“

„To nic neznamená. Stovky amerických Němců

mluví anglicky stejně dobře jako my. Může to být i

anglický agent se zvláštním úkolem. Ve válce se podniká

všechno možné.“

„A co kdybys zavolal na ministerstvo letectva –

třeba o tom něco vědí?“

„Jo, aby mi řekli, že se mám starat sám o sebe. A

chlápek by dávno zmizel, než by naši lidé stačili

zasáhnout. A my si nemůžeme dovolit zadržet ho jen

proto, že je nám podezřelý.“

„Co tedy uděláme? Přece ho nenecháme jen tak

zmizet?“

„To chce vymyslet léčku,“ řekl Biggles. „Jestli nám

nelže, poletí s námi dnes odpoledne. Jestli ano, nějak se z

toho vykroutí. Neumím si představit, že by mohl sestřelit

nějakého Němce, kdyby k nim patřil.“

„A proč myslíš, že se tu objevil?“

„Řekl bych, že se pokouší získat co nejvíce

informací a využívá při tom ukořistěného anglického

letadla. Až bude vědět, co potřebuje, pokusí se vrátit tam,

odkud přiletěl. V depozitáři jsem položil na stůl plánek,

kde jsou vyznačeny všechny naše letecké základny. Ale

ty údaje jsou falešné. Vrať se do kantýny a navrhni

Lekersovi, aby s tebou šel do depozitáře. Řekni mu, že se

musí zorientovat, kde leží naše základna a kudy se musí

vracet na tu svou. Ukaž mu nějakou mapu pobřeží a nech

ho tam samotného. Určitě si všimne plánku na stole. A

jestli patří k nepříteli, pokusí se ho odcizit. Něco

takového by v Německu ocenili. Byl by to pro něho

skvělý úlovek. Když se mu podaří mapu sebrat, bude se

koukat co nejrychleji vytratit. Jestli je to náš člověk, vrátí

se do kantýny; jestli ne, půjde rovnou k letadlu a bude

koukat zmizet.“

„Ale co s tebou?“ ptal se Algy. „Nebude se po tobě

ptát a nebude nápadné, že ses nevrátil? Co mu mám

říct?“

„Řekni mu, že čekám telefonní hovor s velitelstvím

a že přijdu o něco později. Taky řekni, že proto odložíme

hlídkový let. Já se postarám, abych už byl ve vzduchu a

měl dobrý výhled na naše letiště. Ty ho hlídej a když se

požene k letadlu, zamávej mi bílým ručníkem. Tak budu

vědět, kdy bude startovat. A já si na něj počkám. Dám

mu najevo, že mne musí následovat. A když neposlechne,

bude to jeho konec. Je to jasné?“

„Naprosto.“

„O. K., tak já jdu.“

Algy pozoroval Bigglese, jak šplhá do svého letadla

a startuje. Zamyšleně se vracel do kantýny. Lakers si

povídal s dělníky, kteří neměli službu.

Vystupoval tak sebejistě – jeho pohyby, řeč – až se

do Algyho myšlenek vloudily pochybnosti. Co když se

Biggles mýlil? Uvědomoval si ale, že špióni opravdu

mohou být všude a někteří jsou ďábelsky rafinovaní.

Nepřestával podezřelého hosta sledovat a doufal, že se

nějakou neopatrností prozradí. Ale čekal marně.

„Nemá cenu otálet,“ rozhodl se a lehce klepl Lakerse

do ramene.

„Lakersi, mám pro tebe vzkaz od velitele. Musí něco

zařizovat a možná se trochu zdrží. Náš odpolední let

musíme o něco odložit. Velitel také myslí, že by se mohl

vrátit kolem půl čtvrté. Navrhl, aby ses mezitím podíval

do mapy. Kdyby ses nám při našem letu náhodou ztratil,

abys našel cestu zpět.“

„To není špatný nápad,“ přisvědčil Lakers. „Každou

radu rád přijmu.“

Sundal z věšáku svou leteckou výstroj a pečlivě ji

složil přes ruku.

Alfy zvedl udiveně obočí. „Ale tohle přece

nepotřebuješ?!“

„Mám své věci nejraději u sebe,“ odpověděl Lakers

chladně. ,A počasí moc nevěřím,“ pokračoval. Díval se

přitom k horizontu, kde se kupily tmavé mraky. „Myslím,

že přijde bouřka. A jestli se přižene sem k nám, bylo by

rozumnější odletět dřív než se Bigglesworth vrátí.

Rozhodně tu nechci přenocovat. Náš společný let

můžeme odložit na jindy.“

Algymu začalo vzrušením bušit srdce. Biggles měl

asi pravdu. Společně došli do depozitáře map.

„Tak jsme tady,“ řekl Algy a spatřil mapu,

nastraženou na stole. „Jestli ti to nevadí, vrátím se ještě

do kantýny. Kdybys potřeboval s něčím pomoci, dej mi

vědět.“

„Díky za ochotu.“

Algy vyšel z místnosti, zavřel za sebou dveře a šel

kolem okna oklikou ke kantýně. Když byl z dohledu,

sehnul se, opatrně se připlížil k oknu a podíval se dovnitř.

Lakers se nakláněl nad mapou a pečlivě ji studoval.

Psal si nějaké poznámky na okraj mapy, pak ji složil a

díval se do oblak. Chvilku zamyšleně stál a pak jako by

se náhle rozhodl, strčil mapu do kapsy, uchopil leteckou

výstroj a vyšel ven.

Algy viděl, že míří rovnou ke svému letadlu. Motor

naskočil a Spitfire roloval na startovní plochu.

Algy nečekal. Skočil do umývárny, popadl první

ručník, který mu přišel do ruky, vyběhl ven a začal jím

divoce mával nad hlavou.

Vysoko ve vzduchu kroužil Bigglesův Spitfire a

velitel čekal na domluvené znamení.

„Páni bozi, tak on měl pravdu!“ bručel Algy,

zatímco Lakersův letoun se odlepil od země a zamířil

rovnou na jih. Spitfire nad ním se obrátil a počal ho

sledovat.

„To je Lakers, co támhle odlétá?“ zeptal se pojednou

hlas vedle Algyho.

Algy se otočil a viděl vedle sebe Bertieho.

„Ano, to je Lakers,“ odpověděl rychle.

„Škoda toho jeho bratra…“ řekl Bertie.

„Jakého bratra?“

„No přece Lakersova bratra!“

Algy se nechápavě podíval. „Lakersova bratra?“

opakoval.

Bertie na něho pohlédl přes monokl. „Co je ti?“

reagoval na Algyho chování. „Jen jsem řekl, jaká je

škoda, že mu zabili bratra. Vyprávěl mi to, když jste s

Bigglesem odešli.“

Algy se zděsil. „Co vyprávěl?“ zeptal se vzrušeně.

„Řekl, že jeho bratr Frank Lakers zahynul. Sloužili

oba u stejné eskadry. Pouzdro, které nám ukazoval, mu

patřilo. Půjčil si je od něho právě ten den, kdy bratr padl.

Původně měli letět na hlídkový let společně s bratrem,

ale nakonec letěl někdo jiný. Dostal také pěkných pár

zásahů, ale podařilo se mu uniknout a odnesl to jen

průstřelem nohy. Letadlo nebylo ještě opraveno, když s

ním přiletěl k nám. Ale co je s tebou?“

Algy dál neposlouchal. Bleskově mu proběhlo

hlavou, jak to asi všechno bylo a hnal se k svému letadlu.

Modlil se, aby přišel včas, dřív než dojde k tragédii.

Biggles, který kroužil v tříkilometrové výšce nad

letištěm ztuhl napětím, když spatřil Algyho znamení.

Stiskl pevně rty a nespouštěl oči ze Spitfira, který

opouštěl letiště.

„Aha, ptáček nám chce uletět,“ bručel. „To jsem

zvědav, jak se zachová, až mne uvidí.“

Obrátil svůj stroj a letěl rovněž na jih jako Spitfire

pod ním.

Počasí se rychle měnilo. Pod bouřkovými mraky se

začala vytvářet mlha a viditelnost se zhoršila. Níže letící

Spitfire působil jen jako matný stín. Biggles si uvědomil,

že by se mu mohl ztratit, stlačil řídící páku dopředu a

hnal se za ním.

Lístky vrtule rozřezávaly mlhu a motor řval na plné

obrátky. Vzdálenost mezi oběma letadly se rychle

zmenšovala.

Ve výšce kolem sedmnácti set metrů snížil Biggles

rychlost. Byl už pouhých sto metrů za svou obětí. Druhý

Spitfire pokračoval v letu. Viděl jasně hlavu pilota jak

pozoruje terén pod sebou, jednou na jedné straně kabiny

a hned zase na druhé. Vůbec se neohlédl. Biggles měl v

plánu nadletět mu a donutit ho k návratu. Kdyby Lakers

odporoval, dobře by to s ním nedopadlo.

Vtom se Lakers ohlédl. Nekonečnou vteřinu si

hleděli do očí a pak Biggles naletěl nad něho. Druhý

Spitfire provedl bleskový obrat, zvedl nos nahoru a salva

střel zasvištěla těsně nad křídly Bigglesova letadla.

Biggles vykopl řízení doprava a strhl letadlo do

prudkého oblouku. Útok byl nečekaný, ale Biggles

neztratil duchapřítomnost. Nespustil z očí druhý letoun,

dokončil oblouk a měl ho přesně před sebou.

V tom okamžiku byl Lakers na prahu smrti. Ale

Biggles ještě nestřílel. Když položil ruku na spoušť a

chtěl vypálit salvu, bezděčně se podíval nahoru. Cosi se

tam zalesklo. Uviděl Messerschmitta. Z trupu mu šlehal

oheň.

V dalších vteřinách se události semlely tak rychle, že

se to nedá vůbec popsat. Biggles nedokázal ani tak rychle

myslet. Situace se totálně měnila. Najednou bylo všechno

jinak. Po prvním úleku se podíval směrem, odkud se

objevil hořící Messerschmitt a spatřil dalších pět

německých letadel, jak horempádem utíkají. Okamžitě

pochopil, že Lakers nestřílel na něho, jak původně

myslel, ale na vedoucího skupiny německých stihačů. A

taky ho první salvou zasáhl. Byla to perfektní ukázka

střeleckého umění.

Lakers sestřelil Němce! To znamená, že tu něco

nesouhlasí. Ale nebyl čas lámat si s sám hlavu. Kdo však

je Lakers? Zahlédl ho před sebou, jak se skloněným

letadlem pronásleduje prchající Němce.

Biggles navedl svůj stroj stejným směrem a musel se

usmát, když viděl, že za nepřáteli se vydal další Spitfire.

Několik vteřin letěli jako formace – dva Spitfiry pod

ním a on jako šíp je doháněl. Prchající Messerschmitty se

rozlétly do stran. Jeden už se zřítil. Poměr sil se tedy

zlepšil – teď byl tři proti čtyřem. Vybral si za cíl jeden z

tmavých letounů, vypálil na něj a vzápětí rychle uhýbal

stranou, i když cítil zásah z nepřátelského kulometu.

Také zahlédl těsně nad kabinou podvozek jiného letadla,

ale nerozeznal, zdali to byl nepřítel nebo Spitfire. Jeden z

Messerschmittů se řítil kolmo dolů a z motoru mu

vycházel bílý kouř. Před ním se objevil další

Messerschmitt. Vypálil na něj a viděl, jak se letoun

neovladatelně zmítá – neklamná známka, že byl pilot

zasažen. Neměl čas dívat se dál. Letmo se ohlédl, zda mu

nehrozí nebezpečí zezadu, ale vzduch byl čistý. Vpravo

mizely dva Messerschmitty v mlze, dole na zemi pak

viděl dva velké požáry. Spousta lidí pobíhalo kolem v

oblacích kouře. Kousek dál stál na zemi Spitfire s nosem

letadla šikmo vzhůru. Vojáci pomáhali pilotovi ven. Jiný

Spitfire kroužil hluboko pod ním a když Bigglese

zahlédl, stoupal k němu vzhůru. Biggles pochopil, co už

dříve tušil – že je to Algy.

„Ten dole musí být Lakers,“ uvažoval. „A Lakers

bojoval proti Němcům. Teď už to vůbec nechápu.“

S rozpornými pocity se vracel na základnu.

Jakmile přistál, pospíchal do své kanceláře.

„Telefonoval někdo?“ ptal se s napětím Toddyho.

„Byl jsi také zapleten do té bitky?“ vyhrkl Toddy

místo odpovědi.

„Byl, a Algy taky – a taky Lakers, ten, co s námi

obědval. Musel přistát nedaleko, je raněn?“

„Není, ale má menší šok.“

„Musel do nemocnice?“

„To ne. Už ho vezou k nám.“

Biggles vyšel ven a potkal Algyho. Právě vylezl ze

svého letadla. Byl pobledlý.

„Nestalo se mu nic?“ ptal se starostlivě.

„Jestli myslíš Lakerse, je v pořádku.“

„Zaplať Bůh. Tentokrát jsi šlápl vedle, Bigglesi!“

„Vypadá to tak. Ale co ty o tom víš?“

„Je to Lakersův bratr. Tedy – ten chlap, co byl u nás

– je bratr toho, kterého jsi znal.“

„Ano. Všechno ti vysvětlím –“

„Ale teď mlč – támhle přichází. Prosím tě, ani slovo

o té špionážní aféře.“

Lakers vyskočil z auta a šel rovnou k nim.

„Musím vám poděkovat, že jste mi pomohl proti těm

němčourům,“ volal z dálky.

„Mě děkovat nemusíš?“ reagoval Biggles. „Měl jsi

dnes šťastnou hvězdu. Ale proč jsi od nás najednou tak

nečekaně odletěl? Proč jsi na mě nepočkal?“

Lakers ukázal vzhůru na blížící se mraky. „Myslel

jsem, že bude rozumnější vrátit se domů dřív než začne

bouřka.“

,A vzal jsi mapu z našeho depozitáře,“ obvinil ho

Algy.

„To je pravda,“ přiznal Lakers upřímně. „Vypůjčil

jsem si ji, abych se cestou mohl orientovat, kdybych

nevěděl, kde jsem. Chtěl jsem ji zítra vrátit. Byla by to

dobrá příležitost znovu vás navštívit. Ale neříkal tu

někdo něco o špionáži? Něco takového jsem zaslechl.“

„To jsi zaslechl dobře,“ přiznával Biggles. „Ale byl

to jen planý poplach,“ dodal s úsměvem.

KAPITOLA 11

PŘEKONANÝ REKORD

Někdo by si mohl myslet, že sestřelit nepřátelské

letadlo je snadné. Nelze se divit člověku, který si občas

vystřelí nanejvýš po králíkovi, že může jen těžko

pochopit, jak by pilot s tak moderní výzbrojí dokázal

nepřátelské letadlo minout. Vždyť dvouhlavňové

kulomety chrlí z každé hlavně stopadesát střel za vteřinu.

Ale je to jeden z nejtěžších úkolů. Hlavně proto, že pilot

sedí v letadle, které se pohybuje rychlostí vyšší než

stopadesát kilometrů za hodinu a má zasáhnout cíl, který

letí stejně rychle, jenže opačným směrem. Za první

světové války bylo dost pilotů, kteří vypálili tisíce ran a

nikdy netrefili. Proto zcela logicky vyvolal všeobecný

úžas rekord jistého kapitána Trollopa, který v jednom dni

sestřelil šest nepřátelských letadel. Tento rekord možná

jiní vyrovnali, ale do konce první světové války jej nikdo

nepřekonal.

To všechno důstojníci Bigglesovy eskadry věděli.

Na tohle téma často hovořili v kantýně. Probírali všechny

možnosti, jak starý rekord zlomit. Znovu o tom začali

debatovat, když bylo několik dní nepříznivé počasí a na

jejich letišti přistál velitel 701. eskadry Wilkinson a s ním

jeho osm Hurikánů. Chlapi byli na hlídkovém letu, když

se jim na křídlech začaly tvořit nebezpečné námrazy.

Počasí se stále zhoršovalo, až je donutilo přistát. K

přistání zvolili nejbližší letiště a byli rozhodnuti počkat,

dokud se nevyčasí. Důstojníci obou eskader seděli v teple

kantýny a klábosili, až přišla řeč na ten starý rekord.

Velitel Wilkinson – řečený Wilks – sice uznával, že

šest fricků za jeden den je hodně, ale přesto mu bylo

divné, proč tento počet ještě nebyl překonán. V této válce

je každý den ve vzduchu více než dvojnásobek letounů,

nežli v té první světové předchůdkyni.

Algy prohlásil, že pilot musí mít mimořádné štěstí,

chce-li rekord překonat. Není skoro možné, aby člověk

za den sestřelil sedm letadel a přežil to.

Lord Bertie Lissie vstoupil do debaty důležitou

poznámkou. Připomněl, že nepřátelská letadla je nutné

sestřelit nad pevninou, protože jinak nelze jejich počet

stoprocentně prokázat. To nemusel zdůrazňovat. Každý

věděl, že mnoho bitev se odehrává nad Kanálem. A

přestože i vlastní letadla létala ve formaci, vždycky se

obtížně prokazovalo, kdo vypálil rozhodující střely, které

způsobily pád nepřátelského letadla.

Tak debata pokračovala a nakonec se z toho

vyvinula rivalita mezi oběma eskadrami. Všichni piloti

prohlašovali, že pokud někdo rekord překoná, bude to

buď on sám nebo některý kamarád z jeho vlastní eskadry.

Zejména Wilks byl pevně přesvědčen, že by takový

kousek mohl dokázat právě Hurikán. Na to reagoval

Biggles, že si piloti Hurikánů moc fandí. Když se rekord

překoná, tak se Spitfirem. Hádali se jako děti o závod.

Každý pilot hájil svou eskadru a oceňoval vlastní typ

letadla. Když se pak rozcházeli a debata skončila, nikdo

neočekával, že se k tomuto tématu někdy vrátí.

Příští ráno, ještě než se docela rozednilo, přišel Rudý

do kanceláře velitele. Hlasem, který zadrhoval vzrušením

mu sděloval, že kapitán Wilkinson prý už sestřelil tři

nepřátelská letadla: Dva Messerschmitty a jednoho

Heinkela. Přitom zůstává ve vzduchu a vyhlíží si další

oběti.

Biggles se podíval, jako by ho právě rozbolely zuby.

„No nazdar,“ reagoval a navlékal si bundu. „To

nemůžeme jen tak nechat. Jestli ještě dnes sundá těch

Němčourů víc, budou se s Hurikány vytahovat jako

námořnická trička. Tak to tedy ne! Kde je Algy?“

„Už na vás čeká.“

O pět minut později vpadl Biggles do kantýny s

takovou vervou, že vylekal šest pilotů, kteří v klidu

pojídali svou porci šunky s vejci.

„Pohněte sebou, startujeme!“ pobízel je. „Nebo

byste chtěli, aby chlapi v Hurikánech sestřelili každého

Němce, kterého nahoře najdou?“

„Wilks právě sundal dalšího!“ sděloval novinu Algy.

Biggles reagoval podrážděně. „Zase jeden!“ Kdes to

vzal?“

„Toddy dostal zprávu telefonem!“

„Chlapi, tohle nemůžeme nechat jen tak! Už má

čtyři a to je teprve osm hodin. Rudý, skoč do hangáru ať

mi připraví letadlo. Uvidíme se později.“ A vyletěl z

kanceláře jako smršť.

Když docházel ke svému Spitfiru, motor už běžel.

Beze slova vyskočil do kabiny, odstartoval a pustil se

směrem k pobřeží. Snažil se co nejrychleji nabrat výšku,

aby se dostal do výhodné polohy. Když se pak rozhlédl,

kolem něho pusto a prázdno. Vpravo nic, vlevo nic –

nikde nic. Jen daleko na jihu prozrazoval tmavý pruh

výfukových plynů, že tam v blízkosti francouzského

pobřeží courá anglické letadlo. Biggles pokračoval v letu

a hledal něco, na čem by mohl vybít svou nahromaděnou

energii. Ale marná snaha! Už byl ve vzduchu hodinu a

jediné co viděl, byly Spitfiry v dálce.

Pravděpodobně někdo z jeho eskadry. Vítr zesiloval

a hnal před sebou stále více mraků. Ale situace se nijak

neměnila. Ve vzduchu se žádný Němec neobjevil.

Dokonce ani průzkumná letadla se nikde neukázala.

Uběhla další hodina a Bigglesova netrpělivost

vzrůstala. Byl by letěl dál, ale musel se rozhodnout k

návratu. Benzínové nádrže měl skoro prázdné. Před ním

se objevil velký mrak. Nechtělo se mu ho oblétat a tak do

něho nejkratším směrem prolétl. Když z něj na druhé

straně vyletěl, málem narazil do obrovského, tmavou

maskovací barvou natřeného letadla. Poznal, že je to

Němec. Nejnovější typ Dorniera.

Nepřátelský pilot reagoval rychle. Sklonil nos

letadla a snažil se zmizet ve stejném mraku, kterým právě

Biggles proletěl.

Biggles se soustředil na nečekaného nepřítele. Aby

se nestalo, že mu nakonec unikne, dal se do

pronásledování a zapomněl na nutnou opatrnost. Místo,

aby se nejdříve rozhlédl, nehrozí-li mu odnikud

nebezpečí, hnal se za Dornierem a zasypal ho střelami.

Když už byli z mraku skoro venku, začal se Němec

kymácet ze strany na stranu, pak se silně naklonil na

křídlo a zřítil se. Biggles se za ním díval, nebyl-li to

manévr zkušeného pilota, jak uniknout. Ale nic takového.

Nepřátelskému pilotovi se podařilo dostat stroj z vývrtky

až těsně nad zemí a pak se pokoušel přistát. Ale letadlo

už se nedalo dobře ovládat, na kraji lesa narazilo do

korun stromů, vzňalo se a shořelo.

Teprve pak se Biggles rozhlédl kolem sebe a až se

lekl, když spatřil v těsné blízkosti Hurikána. Pilot divoce

mával rukama, ale Biggles neměl čas přemýšlet, co to

znamená. Zásoba benzínu zoufale ubývala. Obrátil svůj

stroj k návratu a jen tak tak doletěl na svou základnu.

Po přistání přivolal seržanta Smitha. Překvapilo ho,

že Hurikán, který s ním letěl skoro v závěsu, přistává

také. Ale nevěnoval tomu pozornost, protahoval si ztuhlé

nohy a namířil do kantýny s myšlenkou na šálek kávy,

než mu natankují letadlo. Teprve když procházel kolem

Hurikána, poznal pilota. Byl to velitel sousední eskadry

kapitán Wilkinson.

Hned první slova Wilkse Bigglese velmi překvapila.

„Cos tam dělal?“ vyštěkl zlostně. „To byl můj

Němec!“

„Tvůj Němec? O čem to mluvíš?“ odsekl Biggles.

„Pronásledoval jsem ho už dvacet minut a když jsem

ho měl konečně na mušce, objevil ses tam ty!“

„Proč bych se o to staral?“ reagoval Biggles

nazlobeně. „I kdybys ho sledoval dvacet let, sundal jsem

ho já a já si ho taky připíšu!“

„Stačilo deset vteřin a měl jsem ho!“ vrčel Wilks.

„Právě o těch deset vteřin ses tedy bohužel opozdil,“

konstatoval Biggles chladně. „To je hloupé, ztratit tolik

času, že?“

„Ty bys ho byl vůbec nedostal, nebýt mne. Němec

věděl, že ho pronásleduji a tebe si vůbec nevšiml. Proto

se taky nemohl bránit.“

„To máš pravdu,“ přisvědčil Biggles klidně. „Moc

dobře jsem se postaral, aby nedostal šanci. Ale k čemu je

celá tahle debata?“

„Myslím, že bychom se o něj měli rozdělit,“ navrhl

Wilks.

„Až naprší a uschne,“ břitce odmítl Biggles. „Od

kdy si myslíš, že němčouři posílají letadla do vzduchu

jen pro tvoje veličenstvo? Ptáci s hákovým křížem na

ocase jsou stejně dobří pro mne jako pro tebe. A jestli se

ti to nelíbí, hledej si jiné hřiště. Mám ještě lepší nápad –

mohl bys zaletět nad některé německé letiště a shodit jim

lístek se zdvořilou žádostí, aby poslali do vzduchu víc

Dornierů. Ale tohohle Dorniera jsem dostal já a nebudu

se o něj s nikým dělit. Když jsi ho za dvacet minut

neuměl vzít na mušku, je to tvůj problém. Buď zdráv!“

Biggles přátelsky zamával a odešel do své kanceláře.

Když se za pár minut vracel, Hurikán už tam nebyl.

Pokynul seržantovi, který celý rozhovor vyslechl.

„Obávám se, že jsem byl na Wilkinsona dost tvrdý,“

poznamenal. „Ale kdyby se hra měla hrát tak, že by jeden

seděl na zemi a druhý sklízel slávu, tak to není nic pro

mne. Jsou nádrže plné?“

„Ano, veliteli.“

„Nevíš, mají-li v Londýně hlášený letecký poplach?“

„Myslím, že ne, veliteli. Zdá se, že si němčouři vzali

den volna, aby trochu nabrali dech.“

Když letěl Bigles znovu směrem nad Kanál, měl

pocit zadostiučinění, že si Wiliknson nemohl připsat další

úlovek. Ale přece jen ho trápilo pomyšlení, že ani jeden z

jeho Spitfirů, jejichž piloti se dosud vrátili, nezaznamenal

jediné vítězství.

Dosáhl pobřeží a rozhlížel se po letadlech s

hákovým křížem. Ale nikde žádné nebylo. Doletěl až k

francouzskému pobřeží a za námahu ho odměnilo vřelé

přivítání nepřátelské protiletadlové obrany. Pak si

uvědomil, že i kdyby teď sestřelil nepřátelské letadlo,

nemohl by si je započítat, protože pokud by nespadlo na

anglickou pevninu, je sestřelení letadla osamělým

pilotem neprokazatelné. Obrátil tedy letoun a vracel se na

svou základnu. Dlouhý let ho unavil. Pilot v bojovém

letadle nesmí ani na okamžik polevit v ostražitosti. Každá

vteřina nepozornosti by mohla znamenat smrt.

Čas utíkal, nádrže měl skoro prázdné a jeho letiště se

jen pomalu blížilo. Ještě naposledy se ohlédl ke Kanálu a

vzápětí už rozehrál automatickou souhru nohou, rukou i

očí. Současně s prudkými pohyby řídící páky a pedálů

směrového kormidla zarachotily kulomety. Heinkel,

kterého objevil ve vzdálenosti pár desítek metrů se vzňal

a spadl jako kámen.

To vše se odehrálo v neuvěřitelně krátkém čase.

Něco takového mohl dokázat jen zkušený válečný letec.

Nebyl při tom čas na dlouhé úvahy. Od okamžiku, kdy

stín Heinkela padl na Spitfira vše, co stačil Biggles

udělat, vypadalo jako jediný souvislý pohyb. Nejdřív se

podíval, čí je to stín. Když uviděl Heinkela, jednal jako

robot – bleskově obrátil letoun do palebné pozice a

vystřelil. První salvou zasáhl. Bylo jasné, že tak perfektní

palba se mu už sotva někdy povede. Ani nevěděl, kam

hořící letadlo dopadlo. Ve chvíli, kdy jeho střely zasáhly

cíl, se rozhlédl kolem, zdali není v okolí víc nepřátel.

Letěl Němec sám nebo byl součástí formace?

S překvapením spatřil Hurikána, který přilétal k němu,

minul ho a pilot přitom hrozil zaťatou pěstí. Biggles si

uvědomil, že v letounu sedí Wilks.

„Tak tohle je vrchol,“ smál se Biggles sám pro sebe.

„Teď jsem mu to zopakoval.“

Zatím, co se vracel na základnu, pokoušel se celou

událost znovu vybavit. Domníval se, že Heinkel se snažil

uniknout s Wilksem za zády. Pak samozřejmě nemohl

vidět Bigglese, protože sledoval letadlo za sebou. Ale na

neštěstí se dostal mezi slunce a Bigglese, takže stín jeho

letadla padl na Spitfira.

Když Biggles přistál, ani ho nepřekvapilo, že

Hurikán dosedá těsně za ním. Wilks, bledý zlostí,

vyskočil z kabiny.

„Jen se, prosím tě, nezlob,“ snažil se ho uklidnit

Biggles. když k němu Wilks došel. „Přece si nemyslíš, že

jsem ti zase schválně přebral tvého němčoura?“

„Jaképak schválně! Tos měl pouze z pekla štěstí!“

odsekl Wilks. „Tys ho vůbec neviděl a on se na tebe

pověsil jako vlečňák.“

„On letěl za mnou?“ divil se Biggles.

„No samozřejmě. Sledoval tě a byl by tě taky dostal,

vůbec bys nevěděl, odkud to přišlo. Z tvé strany byl proti

slunci a proto jsi ho neviděl. Ale já ho viděl a nalétl jsem

na něj, abych ti zachránil kůži. Zahlédl mě a uhýbal,

proto už na tebe nemohl zaútočit. Nebýt mne, byl by tě

sundal a ty by ses jen divil, jak se to mohlo stát.“

„No, když je to takhle, dovol, abych ti poděkoval,“

odpověděl Biggles rozvážně.

„To je všechno, co mi chceš říct?“

,A co? Mám se snad rozbrečet?“

„To ne, ale přece jsme do toho bylo zapleteni oba,

nemůžeš si ho připsat na svoje konto!“

„Že nemůžu?“ rozčílil se Biggles. „To teda poznáš,

jestli můžu nebo nemůžu. Souboj se odehrál nad pobřežní

linií, všechny obsluhy pobřežních baterií ho mohly

pozorovat a možná dobrých pár stovek mužů odpřisáhne,

že to byl Spitfire, kdo Němce sundal. Podívej, jestli tě to

baví létat za mnou a dívat se, jak to dokážu, tak s tím

nemohu nic dělat. Ne, Wilksi, jestli se ti nelíbí, že jsem

vždycky první, tak si najdi jiné hřiště a hraj si svou hru

sám. Mimochodem, sestřelil jsi dnes ještě další Němce?“

„Ne, ale bylo by se mi to podařilo, kdybys mi

nevypálil rybník.“

„Člověče, buď už zticha a nezačínej o tom znovu,“

protestoval Biggles a tvářil se otráveně.

Z očí Wilkse šlehaly plameny. „V pořádku,“ odsekl,

„ale koukej, ať už se mi nepleteš do cesty!“ Když ze sebe

zlostně vychrlil poslední slova, odcházel ke svému

letadlu.

S úsměvem plným soucitu hleděl Biggles za ním.

Svého Spitfira zatím svěřil do péče mechaniků a šel do

kantýny poobědvat.

Jeho dalším vítězstvím toho dne byl souboj muže

proti muži. Podařilo se mu zvítězit díky leteckému umění

a mimořádně přesné střelbě. Ale i přes své kvality vyhrál

až po dlouhém a těžkém boji. Tak obtížném, jaký ještě ve

své dlouhé kariéře válečného pilota nezažil. Jeho obětí se

stal Messerschmitt 109. Letěl sám a hledal příležitost k

boji, stejně jako Biggles. Oba se spatřili ve stejnou chvíli

a hned obrátili stroje proti sobě. Nešlo o pronásledování.

Němec v boji neuhýbal a hned po několika počátečních

manévrech Biggles poznal, že má proti sobě velmi

zkušeného pilota. Ale moc si tím nelámal hlavu. Kdyby

byl Němec lepší, sestřelil by jeho. Koneckonců byl každý

souboj otázkou štěstí. Kdybychom toto střetnutí měli

věrně popsat, každý tah a protitah, bylo by to, jako

bychom analyzovali šachovou partii. Tahy byly těžké a

složité. Ani po čtvrthodině se žádnému z obou pilotů

nepodařilo dostat se do výhodné pozice, v níž by měl

příležitost k zásahu. Přitom oba vystříleli hodně munice.

Horká hlava, s níž se Biggles vrhl do boje, dostala

pořádnou sprchu, když mu salva střel protivníka

provrtala skla kabiny. Jedna mu dokonce srazila helmu.

Ale pak už začal jednat chladnokrevně a promyšleně.

Souboj vzplanul nad anglickou pevninou, ale během

něho – a také vlivem větru – se letadla octla nad Kanálem

a dokonce se blížila k nepřátelskému území. To už se

Bigglesovi přestávalo líbit, ale nemohl proti tomu nic

dělat. Nalétávali v prudkých zatáčkách, ve střemhlavých

útocích a prudkých obratech, oba letouny spolu urputně

bojovaly a muži zapomněli na zbytek světa. Oba už měli

několik možností uniknout, ale žádný z nich to neudělal.

Oba chtěli dovést boj do konce. Několikrát se míjeli v tak

těsné blízkosti, že si viděli do obličeje. Biggles si všiml,

že Němec je hladce oholen, má dlouhé vlasy a je bez

helmy.

Bigglesovi pomalu docházela munice. Uvědomoval

si, že každou chvilku může vystřelit poslední patronu.

Ale souboj náhle skončil. Letadla letěla proti sobě. Když

byla od sebe vzdálena necelých sto metrů, oba piloti

spustili palbu. Dráhy světelných střel připomínaly žhavé

dráty. Biggles viděl, že srážka je nevyhnutelná, pokud

Němec neuhne. Sám se rozhodl neuhnout. Byla by to

známka slabosti a pak – boj má svá pravidla. Sám si je

stanovil. Od protivníka také neočekával, že by projevil

slabost a uhnul. Už čekal náraz, když Němci povolily

nervy a zalétl pod Spitfira. Biggles bleskově obrátil stroj.

Předpokládal, že se Messerschmitt vrátí do boje. Ale

nepřítel střemhlavým letem unikal k hladině moře. Bylo

jasné, že pilot má s řízením letadla potíže. Když Biggles

přiletěl blíž, hned poznal příčinu. Jedno z výškových

kormidel bylo ustřeleno a ocas letadla byl tak poničen, že

mohl každou chvíli odpadnout.

Biggles dál nestřílel. Bylo snadné dát poslední ránu.

Sledoval, jak se pilotovi podařilo přistát naplocho na

vodě. Pak nad ním kroužil tak dlouho, až viděl, že pilota

vyloví jedna z lodí, hlídkujících v okolí. Pak se teprve

vydal na cestu domů, ohlásit sestřelení a udělat si čárku

na svém kontě. Na letišti ho uvítal Algy a hned mu

sděloval, že Wilks zatím žádné další letadlo nesestřelil.

„No vida, tak mám stále ještě možnost se mu

vyrovnat,“ poznamenal Biggles.

„Když se ti podaří sundat ještě jednoho, máte

stejně,“ počítal Algy. „Dnes už Wilks žádné letadlo

nesestřelí.“

„Proč myslíš?“

„V okolí Folkestone pronásledoval německého

stihače, ten na něho vypálil a kulka ho trefila do paže.

Doktor mu zakázal znovu vyletět. Zraněnou ruku má na

pásce a je z toho pěkně otrávený.“

„To má tedy smůlu,“ litoval ho Biggles upřímně.

Obrátil se k seržantovi Smithovi, který se tu objevil.

„Nějak ty díry provizorně sprav,“ ukazoval na průstřely v

trupu letadla. „A snaž se, ať je to brzy hotové. Pak mi

zavolej do kantýny.“

„Dobře, veliteli.“

Oprava poškozeného letadla trvala déle, než Biggles

předpokládal. Třicet kulek prolétlo trupem a jedna z nich

poškodila kabel řízení. Ten se musel vyměnit. A tak

Biggles startoval až pozdě odpoledne, aby se pokusil

vyrovnat náskok Wilkse nebo ho dokonce překonat. Měl

už dnes za sebou šest hodin letu a to je víc než dost pro

jednoho pilota. Byl velmi unaven, ale touha dosáhnout

cíle ho hnala vpřed.

Ale zdálo se, že se k němu štěstí obrátilo zády.

Přestože létal přes dvě hodiny všemi směry, nikde

nepřátelský letoun ani nezahlédl. Z jakéhosi záhadného

důvodu byl vzdušný prostor opuštěn. Rozladěn a s

únavou na víčkách zůstal ve vzduchu skoro do tmy.

Nakonec se rozhodl k návratu, aniž vypálil jedinou ránu.

Ale domů nedoletěl. Byl ještě daleko od svého letiště,

když mu docházel benzín. Chtěl se vyhnout nouzovému

přistání a tak skončil na letišti v sousedství a požádal, aby

mu doplnili nádrže. Přistál na základně eskadry nočních

bombardérů. Jejich pohostinnost ho zdržela a nakonec

svolil, že zůstane na večeři. Zašel k telefonu, aby

informoval svoji základnu, kde je, aby o něho neměli

strach.

„Lépe, kdybyste přenocoval tam, kde jste,“ řekl mu

Toddy na druhém konci linky. „Je tu hustá mlha a let by

byl nebezpečný. Jestli chcete, pošlu pro vás auto. A

mimochodem – sestřelil jste nějakého němčoura?“

Nerad přiznával Biggles, že ne.

„To je opravdu škoda,“ litoval Toddy.

„Proč – je nějaký zvláštní důvod?“

„Řekl bych, že jo. Právě volal Wilks. Přijde k nám

dnes večer s celou tou svou partou. Zřejmě se chtějí

vytahovat svými úspěchy.“

„Opravdu?“ divil se Biggles. „No to se nedá nic

dělat. Buď tak laskav a pošli pro mne vůz tak okolo

desáté.“

„Dobře, veliteli.“

Bylo asi půl jedenácté, když se Biggles vrátil na

základnu. Měl na sobě ještě kompletní leteckou výstroj a

šel rovnou do kantýny. Byla plná důstojníků, protože

Wilks a jeho piloti Hurikánů úmyslně odložili návrat,

když se dozvěděli, že se Biggles vrátí. Jeho příchod

doprovodili piloti Hurikánů významným hučením a muži

od Spitfirů zase protestovali pískáním.

„Co má znamenat tenhle kravál?“ ptal se Biggles

klidně a pohodlně se usadil v židli. „Proč to vzrušení?“

„Máme slavnostní náladu – a ty nedělej, že nevíš,

proč,“ halasil Wilks. „Dnes jsme měli větší úspěchy než

ty kamaráde.“

„Úspěchy?“ řekl Biggles a předstíral údiv. „Tomu

říkáš úspěch, mít ruku v pásce?“

„V každém případě jsme dokázali, že Hurikány jsou

proti němčourům nejlepší,“ vytahoval se se Wilks.

Biggles povytáhl udiveně obočí. „Jak jsi na to

přišel?“

„To je přece jasné. My sestřelili čtyři letadla a vy

jenom tři!“

,A kolem toho děláte tolik halasu?“ zavrtěl hlavou

Biggles.

„No, myslím, že máme k oslavě důvod. Ale buď

trochu upřímný, Bigglesi a přiznej, že jsme tě přetrumfli.

Přestaň blufovat.“

„Já a blufovat?“ Biggles žasl. „Kamaráde, tyhle

manýry moji lidé v téhle eskadře nemají rádi. A kdo to

vlastně řekl, že jsem sundal jen tři Němce?“

Wilks hned od počátku tušil, že má Biggles nějaký

trumf v záloze. Teď se jeho podezření ještě zvýšilo.

Smích se mu vytratil z tváře. „Řekl nám to Toddy, a když

nám to říkal, byl večer a moc vidět už nebylo.“

„To s tím přece nesouvisí. Slunce už zapadlo dávno.

A co si myslíš, že jsem celou tu dobu dělal? Vysedával v

kantýně?“

Najednou bylo ticho. Všichni viseli očima na

Bigglesovi. Pochopili, že má něco pod palcem. Ovzduší

bylo napjaté.

„Co jsi tedy kde vyváděl?“ ptal se Wilks

podrážděně.

„No, když to chcete vědět přesně,“ začal a zadíval se

do stropu, „dostal jsem se náhodou k eskadře nočních

bombardérů. Po večeři vyrazili na malý nálet do Francie.

Přece jsem nemohl zůstat sám u talíře? Tak jsem letěl s

nimi. A měl jsem štěstí. V blízkosti Redhilu jsem potkal

skupinu nepřátelských letadel. Tak jsem…“

„Zkrať to!“ skočil mu netrpělivě Wilks do řeči.

„Kolik jsi jich sestřelil?“

Biggles prodlužoval napětí.

„Jenom dva,“ řekl nenuceně. ,A kdybys o tom

pochyboval, svědků tam bylo dost…“

Zbytek slov zanikl v nadšeném jásotu pilotů Spitfirů.

Řev byl tak velký, že se personál kuchyně přišel podívat,

co se děje.

Bertie Lissie popadl Algyho a začal s ním uprostřed

místnosti tancovat a ostatní jim tleskali do rytmu.

„Ti se snad zbláznili,“ bručel vrchní kuchař a

zabouchl za sebou dveře do kuchyně.

KAPITOLA 12

VÁLEČNÉ ŠTĚSTÍ

„Štěstí,“ filosofoval Wilkinson s neobyčejnou

vážností, „je jako nevyzpytatelná mladá dáma, na kterou

se dá spolehnout asi jako na předpověď počasí. Když se

ti některý den vůbec nic nevede, nabídne ti ručku k

políbení a v den, kdy máš dojem, že nelze nic zkazit,

vůbec si tě nevšimne. Nikdy nevíš, na čem jsi. A co se

týče létání, to je ještě horší. Letec, který startuje, nemůže

nikdy vědět, co ho potká. Ani pár minut dopředu.“

„A možná, že je to tak dobře,“ vmísil se do

rozhovoru Biggles.

„Vezmi třeba případ Tonyho Luke,“ pokračoval

Wilks v úvaze. „Byl bych se odvážil před celým světem

tvrdit, že dokáže všechno. Když jsem ho na počátku

války ve Francii poznal, nebyl v armádě lepší pilot. Štěstí

nad ním určitě drželo ruku a všechno se mu vedlo. Ale

pak ho najednou opustilo a on sebou žuchnul o zem a já

mám dojem, že se mu při tom něco hnulo v hlavě.

Alespoň to tak vypadalo. Nezažil jsem, že by se někdo

tak radikálně změnil jako on. Z vynikajícího pilota se stal

najednou – no řekněme cvok.“

Biggles souhlasně pokýval hlavou. „Máš pravdu,“

dodával, „ale mělo to svůj důvod.“

Asi dvanáct důstojníků sedělo kolem krbu v kantýně

666. eskadry. Občas si některý z nich přisunul židli blíž k

ohni, který pomalu dohasínal. Už bylo pozdě večer,

venku zima, vítr fičel přes šedivou plochu letiště.

Pravděpodobně by jinak byli všichni dávno v posteli,

kdyby se pozdě odpoledne, kdy už světla ubývalo, u nich

neobjevil Wilks, unavený a utrmácený. Když s nimi

povečeřel, musel uznat, že počasí je tak špatné, že se

nedá letět zpět. A tak došlo k tomu, že zůstali sedět

kolem krbu a klábosili. Mluvilo se o všem možném. Jak

už to bývá, když sedí pár pilotů pohromadě, nehovoří se

za chvíli o ničem jiném než o létání.

Wilks upil ze své sklenice a obrátil se na Bigglese.

„Tys řekl,“ mručel, „že ta náhlá změna Tonyho

charakteru měla svůj důvod. Co o tom víš? On přece

nebyl ve tvé eskadře?“

„Ne. Dozvěděl jsem se to od Joe Feirwella. V jeho

eskadře Tony létal, než ho přemístili k tobě. A k tobě

přišel po propuštění z nemocnice, ne?“

„Ano. Ale co se mu vlastně stalo? Měl jsem dojem,

že ho potkalo něco podivného. Leccos se povídalo, ale

podrobnosti neznám. To bylo někde ve Francii, že?“

„Ano, hned na začátku války, těsně než Němci

přepadli Francii.“

„Tak mluv, posloucháme,“ pobízel ho Wilks.

„Je to dost dlouhý příběh.“

„Nevadí, i noc je dost dlouhá.“

Biggles se pohodlně rozložil na židli. „Začalo to,“

začal vyprávět, „tak jak se často stává – sestřelením.

Tony ještě pozdě večer hlídkoval nad Maginotovou linií.

Nad francouzským územím narazil na Junkerse 88. Začal

ho pronásledovat a podařilo se mu dostat ho. Němec

spadl za francouzskými liniemi, nedaleko Sedanu. A to

zřejmě znamenalo obrat v životě Tonyho – i když on sám

si to pravděpodobně neuvědomoval. Až do té doby při

něm stálo štěstí, ale od okamžiku, kdy se Junkers zřítil, se

k němu obrátilo zády. Jinak se to vysvětlit nedá. Ve

stejnou chvíli, kdy Junkers padal, všechno pozorovala

obsluha protiletadlových děl ve francouzských liniích. Ti

blázni se patrně domnívali, že souboj vyhrál Němec a že

naše letadlo bylo sestřeleno.

To nikdo přesně neví a taky už se to nikdy nedoví.

Víme jen, že několik granátů zasáhlo motor Tonyho

letadla.

Když se začal klouzavým letem snášet, ani

neuvažoval o použití padáku. Myslel, že se mu podaří

posadit stroj na zem. Ale neměl štěstí. Nikde nebylo pro

přistání vhodné místo. Ale to poznal, až už bylo na

vyskočení pozdě. Pokoušel se přistát na malé louce, ale

zachytil křídlem o topol a byl konec. Když se probral,

ležel v posteli a domníval se, že má zlomenou páteř.

Co se ve skutečnosti stalo? Osudný topol stál na

pozemku zámku. Dvě ženy, matka s dcerou byly v

zahradě a viděly spadnout letadlo. Hned k němu spěchaly

a podařilo se jim vytáhnout Tonyho dříve než se vrak

vzňal. Za pomoci služebnictva dopravili Tonyho do

zámku a uložili do postele. Pak zavolali na nejbližší

vojenskou posádku. Vojenský lékař se dostavil okamžitě

a právě když vcházel do místnosti, probral se Tony z

bezvědomí. Lékař ho vyšetřil. Tony měl silné bolesti a

lékař shledal, že jeho zranění jsou velmi vážná. Měl

poraněnou páteř a převážet ho bylo velmi riskantní.

Lékař vzal stranou majitelku zámku, vysvětlil jí situaci a

požádal ji, zda by u nich mohl Tony pár dní zůstat, než se

jeho stav trochu zlepší. Majitelka souhlasila a tak zůstal

Tony na zámku, upoután na lůžko.

Nechci nikoho kritizovat, to je při zpětném pohledu

vždycky snadné, ale pochybuji, že bylo od baronky

rozumné, svěřit péči o zraněného své dceři Marii –

baronku jmenovat nebudu. Marie byla hezké děvče, Tony

je také pěkný hoch, a zbytek si můžete domyslet. Ti dva

se do sebe zamilovali. Nehledě ke zranění se tak Tony

dostal do nepříjemné situace. Nebyl zrovna dost bohatý

na to, aby si mohl dovolit požádat o ruku dcery, která

pocházela z jednoho z nejstarších a nejváženějších rodů

ve Francii. Také byl příliš mladý, než aby mohl vážně

pomýšlet na manželství. Navíc si uvědomoval, že mu

každý den hrozí smrt. Taková to byla situace.

Po dvou týdnech se Tonyho stav zlepšil. Tedy –

pokud jde o jeho zranění. Ale srdce zůstalo nemocné.

Věděl až moc dobře, že nemá právo se své ošetřovatelce

dvořit. Ale pomyšlení, že ji třeba už nikdy neuvidí, až

opustí zámek, ho připravovalo o rozum. Později se

přiznal veliteli, že doktora všelijak obelhával, jen aby si

pobyt na zámku prodloužil.

Zdálo se, že ho Marie taky milovala a Tony to

poznal. Teď se mě neptejte, proč jednal tak, jak jednal, já

to nevím. Snad v tom byl smysl pro čest, snad to bylo z

rozumu nebo z pomatení. Ví Bůh. Těžko posuzovat

jednání někoho, kdo je v tak zvláštní situaci. Jedné noci

přepadly Tonyho výčitky svědomí, že obelhává lékaře i

baronku, když předstírá, že jeho stav je horší než ve

skutečnosti. Pochopil, že už nemá právo využívat

pohostinství hostitelky. Přemítal, co dál: přiznat baronce

pravdu, či prostě odejít? Nemohl se rozhodnout a tak si

nakonec hodil mincí: Hlava – odejít, orel – zůstat. Padla

mu hlava. Co by se stalo, kdyby mu byl padl orel, se

nikdy nedovíme.

Cítil, že by se s Marií nedokázal rozloučit osobně.

Tak se uprostřed noci oblékl a opustil zámek oknem.

Zanechal baronce dopis, ve kterém jí děkoval za všechno,

co pro něho udělala a také jí vysvětlil, proč odchází.

Když se začalo rozednívat, objevili ho francouzští vojáci,

jak kulhá po silnici směrem k Sedanu a odvezli ho do

vojenské nemocnice.

Ale čekala ho ještě další rána osudu. Tragedie

mnohem větší, než všechno, co dosud zažil. Ráno Marie

pochopitelně objevila, že odešel a také pochopila proč.

Zjistila, kam ho dopravili, sedla hned do auta a rozjela se

za ním. Už byla téměř u nemocnice, když se objevil

německý letoun a hodil na cestu pár pum. Jedna bomba

spadla těsně před auto a Marie utrpěla smrtelné zranění.

Dopravili ji do nemocnice a než zemřela, požádala

doktora, aby Tonymu vyřídil vzkaz. „Řekněte mu, že na

něho budu v nebi čekat!“

Lékař Tonymu nic neřekl, dokud se neuzdravil a

nevrátil se do aktivní služby. Teprve když opouštěl

nemocnici, vyřídil mu její poslední vzkaz. Tony neřekl

ani slovo, ale pravděpodobně se v něm v té chvíli něco

zlomilo. Můžete si představit, jak se cítil. Ta bolest a

bezmezný marný žal! Dával si za vinu její smrt, protože

kdyby byl neodešel, nevydala by se do nemocnice. Ale

co se stalo, stalo se. Hned po návratu k eskadře celou

historku vylíčil svému veliteli. A krátce potom to vše Joe

vyprávěl mně. Dělal si o Tonyho starosti, zejména o to,

jak se choval ve vzduchu. Létal jako šílenec, neohlížel se

na nebezpečí. Vypadalo to, že mu vůbec nezáleží na

životě. Za týden sestřelil sedm Němců. Když dokázal

během dvou měsíců zničit dvacet osm nepřátelských

letadel, vytvořil nový rekord. Kolik jich sundal ve

skutečnosti nikdo neví. On sám se o to vůbec nestaral.

Joe mi vyprávěl, že ho nedokázal přesvědčit, aby v

bojových akcích podával písemné hlášení. Většinou se

vracel na základnu s totálně rozstříleným letadlem.

Věřím, že přímo vyhledával smrt. Při jednom letu byl

těžce zraněn. Musel na dlouhou dobu do nemocnice, ale

vyvázl z toho. Když ho pak propustili, přemístili ho k

tobě, Wilksi. A jak teď slyším, je pořád stejný blázen.

Vyletí vzhůru a hledá ji. A tohle už trvá přes půl roku…“

„Ano,“ doplnil Wilks Bigglesovo vyprávění.

„Takový byl. A teď ji konečně našel…“

Biggles se zarazil. „Jak to myslíš?“ zeptal se vážně.

Wilks hleděl do ohně. „On a já jsme včera narazili

na skupinu Messerschmittů. Tony z nich sundal tři. Ale

pak se karta obrátila, jeho letoun začal po zásahu hořet.

Tony vyskočil z výšky sedmi kilomerů… Bez

padáku…“

Rozhostilo se ticho. Teprve po dlouhé chvili se

Biggles podíval na hodiny. „Chlapi, zítra musíme vyrazit

brzy ráno, pojďme spát.“

KAPITOLA 13

BERTIE TO ZAŘÍDÍ

Biggles se radil se třemi veliteli bojových skupin,

když je náhle vyrušil hluk blížícího se letadla. S údivem

zvedl hlavu. Kdyby to byl hluboký zvuk motoru Spitfiru,

nijak by ho to nepřekvapilo. Ale tohle byl úplně jiný

zvuk – měkké bručení. Zřejmě dvoumotorové letadlo.

Biggles ani nedokončil větu a podíval se k oknu.

„Kdopak to je?“ bručel.

„To je Tiger Moth,“ odpovídal Algy, když si

prohlédl nízko letící letadlo, chystající se přistát.

Vrásky na Bigglesově čele se prohloubily. „Co ten

tu hledá?“

„Možná někdo z výcvikového střediska. Byl na

zkušebním letu a trochu zabloudil,“ usoudil Bertie Lissie.

„Když jsem byl ještě instruktorem, měl jsem žáka, který

přistál v Aberdeenu a byl přesvědčen, že je v Bristolu. To

jste měli vidět jak se zatvářil, když to zjistil.“

Moth popojel k budově. Vystoupili z něj dva

důstojníci, jeden, zřejmě pilot, zůstal stát u letadla a

druhý zamířil rázným krokem ke kanceláři velitele.

Biggles protáhl obličej. „To je Raymond ze štábu,“

poznamenal. „Ten znamená vždycky problémy. Copak

na nás dnes bude chtít?“

Příchozí zasalutoval a ostatní se postavili do pozoru.

Důstojník s vysokou hodností vstoupil. Commodore

Raymond podal všem ruku a když si všiml výrazu na

Bigglesově tváři, usmál se.

„Nemáš z mého příchodu moc velkou radost,“ řekl

commodore s nevinným výrazem.

„Čekáte, že budu skákat do stropu?“ odpověděl

Biggles suše. „Nejsem sice žádný jasnovidec, ale když se

objevíte vy, je mi jasné, že někdo, někde…“

„Já vím, já vím, jak to myslíš,“ vpadl mu

commodore do řeči. „To je daň za to, že je někdo

spolehlivý a důvěryhodný, Bigglesworthe. Chceš na něm

něco víc. Ale dneska to bude snadná záležitost. Úplně

jednoduchá.“

„Rád si poslechnu čemu vy říkáte snadná záležitost.

A co moji důstojníci? Mohou zůstat nebo je mám

požádat, aby nás nechali o samotě?“

Commodore se usadil se v židli, kterou mu Biggles

nabídl.

„Mohou tu zůstat. A dejme se do toho hned, za

chvíli budete vědět všechno.“

„Prosím, začněte.“

Štábní důstojník se chvilku zamyslel, jako by chtěl

slova pečlivě vážit.

„Já to řeknu rovnou,“ začal. „Potřebuji někoho, kdo

pro mne poletí do Francie.“

„Cože? Už zase?“ zvolal Biggles.

„Ale dnes to není tak složité,“ pospíchal commodore

s ujištěním. „Jde o to, někoho tam dopravit a zase ho vzít

zpět.“

Biggles se na commodora podezíravě podíval. „To

je opravdu strašně jednoduché,“ řekl ironicky.

„No, ne tak docela,“ připouštěl Raymond. „Jde o

tohle: Předpokládám, že znáš kanál mezi Arrasem a

Abeville. Je to rameno pro lodní dopravu s několika

zdymadly a komorami.“

„Ano, znám, generále.“

„Výborně. Dozvěděli jsme se, že tudy projíždí

konvoj dvaceti lodí s velkým doprovodem. Lodě vezou

letecké bomby do Abeville. Pumy jsou určeny k

bombardování Londýna. Dnes ráno jsem nad ten kanál

poslal průzkumné letadlo. Když se vrátilo, nechal jsem

hned fotografie vyvolat. Konvoj byl v té době asi třicet

kilometrů severně od městečka Bonner. Víme, kdy vyjel

z Arrasu a jestli popluje stejnou rychlostí – a proč by ne –

lze si snadno spočítat, že dorazí ke zdymadlu v Bonneru

dnes večer kolem deváté.“

„Potřebujete někoho, kdo tam doručí pár bomb?“

ozval se Biggles. Ale ukázalo se, že položil otázku

předčasně.

Commodore potřásal hlavou. „Ne, to ne. Ne každá

bomba trefí cíl. Přesně zasáhnout úzké lodě je velmi

obtížné. Nejvýhodnější by bylo vyhodit do povětří celou

lodní komoru právě v době, kdy budou projíždět lodi s

nákladem třaskavin. Kdyby se to povedlo, byly by

zničeny nejen lodi, bomby, ale i přehrada. Navíc voda,

která by se rozlila, dokáže zatopit blízké nepřátelské

letiště. To vše by Němcům zkomplikovalo život. Taková

šance se nám tak brzy nenaskytne. Když se pro akci

rozhodneme, musíme mít jistotu, že se zdaří. Proto je

třeba dobře ji připravit. Rozhodli jsme, že zdymadlo

vyhodí do povětří jeden z našich agentů, který se před

nedávnem přihlásil na sabotážní akce.“

„Jakou má národnost?“ zeptal se Biggles podezíravě.

„Na tom nezáleží. O tom se teď bavit nebudeme.

Angličan to není. My potřebujeme pilota, který ho tam

dopraví a on už pak udělá svou práci.“

„To znamená, že potřebujete dvoumístné letadlo,“

poznamenal Biggles. „Proč jste s tím přišel k nám? Já

vím o několika pilotech dvoumotorových…“

„Ne tak rychle,“ zarazil Bigglese generál Raymond.

„Potřebujeme muže, který už podobné úkoly řešil a který

tam zná každý centimetr země. Proto jsem přišel nejdřív

za tebou. Můžeš odmítnout. K takové věci nemohu

nikoho nutit – je to práce pro dobrovolníka.“

Biggles se pousmál, „V pořádku, generále. Nesmíme

dál chodit kolem horké kaše. Když se domníváte, že jsem

ten správný člověk pro takovou akci, pokusím se. Ale jak

to bude s letadlem?“

„Stojí venku. Přiletěl jsem s ním a nechám je tady.“

Biggles se bez zvláštního nadšení zadíval oknem na

letadlo Tiger Moth.

„V blízkosti Bonneru je na obou stranách řeky

několik míst, kde by se dalo přistát,“ pokračoval

commodore. „Vše co chceme, je dopravit tam našeho

muže, počkat na něho až splní úkol a zase ho dopravit

zpět.“

„Raději bych tam vzal někoho z našich. Někoho,

komu mohu plně důvěřovat.“

„Nemusíš mít obavy, tenhle člověk je naprosto

spolehlivý. Potřebuje jen trochu zkušeností. Bydlel tam

léta v blízkém okolí, zná tam každý kámen. Bude tady

přesně ve čtvrt na devět. Postarej se, ať to dobře dopadne.

Slibuji, že tě pak nechám delší dobu na pokoji. Večer

tady nebudu, tak už ti dopředu přeju hodně úspěchu.

Můžeš mne a mého pilota nechat dovézt na nádraží?“

Biggles

to

zařídil

telefonicky,

vyprovodil

commodora a vrátil se do kanceláře.

„Dám vám dobrou radu, chlapci,“ řekl všem

přítomným, „nehlaste se nikdy na nic dobrovolně. Já to

udělal jen jednou,“ pokračoval zasmušile, „a teď se těch

zvláštních úkolů nezbavím.“ Podíval se na hodiny nad

psacím stolem. „Pojďte, jdem něco dělat.“

Bertie otevřel dveře. Jeho pes Towser, který na něho

celou dobu čekal venku, vletěl dovnitř, jak to mají ve

zvyku psi, kteří byli na čas odloučeni od svého pána.

Začal lítat jako blázen po kanceláři, štěstím bez sebe.

Vletěl Bigglesovi pod nohy. Ten mu uhýbal, zakopl a jak

padal a chtěl se zachytit o psací stůl, dopadl dost

nešťastně na pravou ruku. Jsou nehody, které se odehrají

během vteřiny, když to nikdo nečeká. Biggles hned vstal,

ale zatnul zuby bolestí. Druhou rukou se chytil za bolavé

zápěstí. Obrátil se s výčitkou na Bertieho.

„Kolikrát jsem ti říkal, abys to zvíře uvázal na

řetěz,“ řekl ostře. „Chápu, že pes tím nic zlého nemyslí,

ale…“ Zmlkl a prohlížel si znovu zápěstí.

„Strašně mne to mrzí, veliteli,“ omlouval se Bertie

rozpačitě. Znervózněl, až mu monokl vypadl z oka. „To

byla nešťastná shoda okolností. Pořád toho psa

napomínám, aby nezlobil.“

„Ten neposlouchá nikoho!“ odsekl Biggles.

Bertie se zatvářil dotčeně.

Biggles se na něho pozorně zadíval. „Víš, Bertie,“

řekl., „někdy se ptám sám sebe, jestli jsi větší cvok než

vypadáš, nebo jestli si na to jen hraješ.“

„Teď ale opravdu přeháníte, veliteli. Rozhodně

přeháníte. Vždyť Towser je ještě štěně. Když jsem byl v

Indii, měl tam jeden chlap mladého tygra…“

„Doufám, že ho ten tygr pořádně pokousal,“ vpadl

mu Biggles do řeči.

„Přesně tak,“ přiznal Bertie.

„Zaplať pánbůh. To zvíře jednalo přinejmenším

rozumně.“

Bertie debatu vzdal a zmlkl.

Algy si všiml první, jaké následky měl Bigglesův

pád. Zápěstí pravé ruky mu začalo silně otékat.

„Teď můžeš na let do Francie klidně zapomenout,“

poznamenal suše.

Několik vteřin panovalo tíživé ticho. Biggles si

ohmatával zápěstí.

„Je to pořádně pohmožděné,“ ocenil úraz Angus

Mackail.

„Myslíš?“

„Rozhodně.“

„Měl bys s tím jít na ošetřovnu,“ navrhoval Algy

vážně.

Biggles stiskl rty bolestí, už nedokázal pravou ruku

sevřít v pěst. „To je pěkné nadělení,“ bručel. „Co teď

řeknu Raymondovi?“

Bertie rozjasnil obličej. „Já tam toho chlápka

hodím,“ navrhoval.

„Počkám, až co ruce řekne doktor,“ reagoval

Biggles. „možná, že to není tak zlé, jak to vypadá.“

Ale posudek lékaře byl jednoznačný. Zápěstí

obvázal a ruku dal Bigglesovi na pásku.

„Dál už si musíš poradit sám,“ řekl povzbudivě.

„Prozatím pusť z hlavy jakékoliv myšlenky na létání.

Ruku musíš šetřit aspoň čtrnáct dní.“

Biggles neodporoval. Dobře věděl, že doktor má

pravdu.

„Ten noční melouch klidně zvládnu,“ nabízel se

Algy cestou do kantýny.

„Poletím já!“ nabízel Angus.

„Ani nápad, pánové, ani nápad,“ protestoval Bertie.

„Konec konců Towser je můj pes, jestli chápete, co tím

myslím?“

„Znáš tu oblast?“ ptal se Biggles.

,Aby ne! Než Francouzi před Němci ustoupili,

sloužil jsem tři měsíce na letišti v Abbeville. Orientuji se

tam líp než místní kočky a psi.“

„Pojďme losovat,“ navrhl Algy.

„To ne, myslím, že Bertie má pravdu,“ rozhodl

Biggles. „Měl bych možná zavolat Raymondovi a sdělit

mu, že nemohu letět… Ale také to můžeme zařídit sami.

Vzhledem k tomu, že Bertieho pes je víceméně

odpovědný za to, co se stalo, považuji za spravedlivé,

aby letěl Bertie. A co taky mluví pro něho, že to tam zná.

Alespoň to tvrdí.“

„Každý strom a každou mez,“ vytahoval se Bertie.

„Než se vzpamatujete, jsme tu zpátky.“

„Doufám, že nemluvíš do větru,“ ukončil debatu

Biggles. „Tohle jsme tedy prozatím vyřešili.“

Po půl osmé vyšel s Bertiem na letiště čekat na

agenta, který měl na starosti hlavní práci. Kdyby s ním

přiletěl commodore Raymond, byl Biggles rozhodnut, že

mu poví pravdu. V opačném případě neřekne nic.

Aby trochu schoval obvaz, přehodil si přes ramena

plášť. Slunce už zašlo. Podmínky pro noční let byly

výborné: svítil měsíc a na obzoru plulo dost mraků, které

v případě potřeby mohly poskytnout útočiště.

„Vzal sis pistoli?“ zeptal se Biggles.

Bertie poklepal na zadní kapsu. „Samozřejmě.“

O něco později zastavilo na letišti auto a z něj

vystoupili dva muži. jeden z nich byl důstojník – zřejmě

někdo od zpravodajské služby – kterého Biggles neznal.

Druhý byl malý, nervózně působící muž středního věku,

oblečený jako francouzský sedlák.

Důstojník přistoupil k Bigglesovi. „Tak jsme tu,“

řekl. „Tady máte svého muže. Jste připraven?“

„Už na vás čekáme,“ odpověděl Biggles a díval se

na agenta, který svíral pod paží nevelký, čtyřhranný,

zřejmě dost těžký balík.

„Tak to se nemusím zdržovat, a zase jedu,“ řekl

důstojník s úlevou. „Až se vrátíte, zatelefonujte

commodoru Raymondovi, jak všechno dopadlo. Pošlete

sem potom někoho pro letadlo a pro našeho muže.“

„Výborně.“

Důstojník nastoupil do auta a odjel.

„Tak co? Jdeme?“ ozval se agent anglicky, ale s

cizím přízvukem.

Biggles svraštil čelo nelibostí. Ucítil totiž pach

whisky. Neřekl nic, ale pomyslel si, že zřejmě si onen

muž přihnul z láhve na kuráž. A to nebylo dobré

znamení.

Bertie chlápka oslovil. „Jak dlouho ti to bude trvat?

Jak dlouho mám na tebe čekat?“

Agent pokrčil rameny a rozhodil ruce. „Jak to mohu

vědět? To se pozná.“

„Já se tě jen tak ptám,“ naléhal Bertie.

„Snad hodinu – dvě – možná tři…“ zněla váhavá

odpověď.

„Člověče, ty ses snad zbláznil… Takovou dobu snad

ne?! Uvědom si, že času je málo. Až poletíme, zacházej s

tím svým ohňostrojem opatrně. Jasné?“

„Nemůže se mi nic stát,“ ujišťoval ho agent.

„Zapalování je nastaveno na patnáct minut. To budu mít

spoustu času, abych se uklidnil.“

„Ty chytráku, o tebe mi zase tak moc nejde,“ bručel

Bertie a pomáhal svému společníkovi do letadla. Pak také

naskočil a usadil se u řízení.

O dvě minuty později už byl ve vzduchu. Stroj se

vyšplhal do výšky a namířil nad Kanál. Když ho přeletěl,

začal klouzavým letem opatrně klesat mezi paprsky

světlometů, které svými kužely pročesávaly francouzské

pobřeží. Světlomety ho neznervózňovaly. Věděl, že tam

jsou. Byl už na ně z častých nočních letů zvyklý. Jeho

pasažér ovšem ne. Kdykoliv se objevil jazyk světlometů,

zaťukal pilotovi na rameno a ukazoval na světelný proud.

„Člověče, seď klidně a nech mě,“ ozval se konečně

Bertie. „Ty nám neublíží.“ Měl nepříjemný pocit, že je

agent velmi nervózní. Za několik minut se to potvrdilo.

Pobřežní obrana je objevila a kolem nich, zatím v

bezpečné

vzdálenosti

začaly

vybuchovat

granáty

protiletecké obrany. Agent se zvedl v sedadle.

„Vrať se!“ vykřikl.

„Proč?“ ptal se Bertie udiveně.

„Objevili nás. Střílejí po nás!“

„Teď dobře poslouchej, člověče! Buď zůstaneš

klidně sedět nebo ti jednu švihnu!“ vyštěkl na něho

Bertie rozzlobeně.

Agent nepřestával protestovat. Aby mu Bertie

nahnal pořádný strach, šel s letadlem do loopinku. Hned

bylo za ním ticho. Pokračoval klouzavým letem k cíli.

Motor jen tiše vrčel a světla světlometů před nimi i za

nimi zhasínala.

Nejnebezpečnější na celé akci bylo přistání.

Existovalo riziko, že letadlo skončí v nastražené pasti.

Takové nástrahy umisťoval nepřítel tam, kde se dalo

předpokládat přistání letadel se zvláštními úkoly. Bertie

zvolil dlouhou louku. Zadržoval dech a zvolna se na ni

snášel. Kola se lehce dotkla země a letoun se zastavil.

Bertie vystoupil.

„Tak jsme tady,“ řekl s úlevou. „Doufám, že jsi se za

letu díval, když jsme byli nad Kanálem. Zdymadlo je asi

půl kilometru od nás tímhle směrem.“ Ukázal na sever a

pak se pozorně zadíval do tváře svého společníka. Slyšel

podivný zvuk, který ho překvapil. Znělo to, jako když

agentovi drkotají zuby strachem.

„Co je ti, člověče? Je ti snad zima?“ ptal se

starostlivě.

Muž neodpovídal. Položil balíček na zem, sedl si a

tupě zíral do tmy.

Bertie poznal, že se nemýlil. Muž se třásl strachy od

hlavy až k patě.

„Tady – tady je to nebezpečné…“ koktal.

„Nesmysl,“ povzbuzoval ho Bertie. „Jak sis to

vlastně představoval? Že je to výlet? Tak už jdi!“

Bertie se nutil mluvit klidně a trpělivě. „Podívej,

kamaráde,“ řekl mu rozvážně. „Teď se dej na cestu a

koukej splnit úkol, který ti uložili. Čím dřív s tím budeš

hotov, tím dřív se můžeme vrátit. Nechci, aby mi

vystydlo kafe.“

Agent stále váhal a Bertie viděl, že nehraje

divadýlko. Měl skutečně strach. Pak si oddychl, když se

muž po chvilce zvedl, vzal balíček a zmizel ve tmě. Ale k

Bertieho překvapení byl za několik minut zpátky.

„Zbláznil ses?“ ptal se pilot a musel se dost ovládat,

aby nevybuchl zlostí. „Tohle přece nejde! Dej se trochu

dohromady, jsi snad chlap! Už mi z tebe začíná být

zima.“

,A vy… vy tady zůstanete?“ ptal se muž nervózně.

Bertie stále ještě zachovával klid. „Samozřejmě.

Budu tu na tebe čekat. Ale pohni sebou! Celou noc tu stát

nemůžu, to bych zmrznul!“

Agent si pro sebe něco nesrozumitelného zabručel a

podruhé zmizel ve tmě. Bertie začal připravovat stroj,

aby mohl okamžitě odletět, až se agent vrátí. Byl do toho

tak zabrán, že se pořádně lekl, když náhle za letadlem

slyšel hlas. Byl to zase agent. Bertie obešel letadlo a

došel až k němu.

„Jak si to, vlastně, chlape, představuješ?“ ptal se ho

rozzlobeně.

„Je to nemožné!“ vyhrkl ze sebe muž vzrušeně.

Bertie se na něho pozorně podíval. „Co to má

znamenat?!“

„Jsou tam vojáci!“

„No a co?!“

„Povídám vojáci!!!“

„To už jsem slyšel,“ usadil ho Bertie. „Koho jsi

čekal? Armádu spásy? Nebo sdružení osamělých žen?“

„Ale vojáci mě uvidí!“

„Tobě asi přeskočilo! Seber se trochu a dokaž, že jsi

chlap. Zařiď tam ten ohňostroj nebo se naštvu. To bys

pak něco zažil!“

„Ale ti vojáci mě uvidí…“ opakoval muž.

„Ale ne. Asi něco opravují na mostě. A kdyby šli

tím směrem, tak se schováš.“

„Ne, ne, k tomu nemám odvahu…“ šeptal.

„Že nemáš odvahu? Ale máš!“ povzbuzoval ho

Bertie. „Vždyť seš pořádnej chlap a ten to dokáže. Hned

se to na tobě pozná.“

„Ne, dnes je to nemožné. Vrátíme se sem jindy –

třeba zítra!“

Bertie postoupil až k němu. Promluvil ledově

studeným hlasem. „Zítra to nejde, chlapečku.“

Sám teď nevěděl, jak situaci nejlépe vyřešit. Poradit

se s nikým nemohl. Času bylo málo a lodě už se určitě

blížily ke zdymadlu. Zbývalo jediné řešení. Ťukl prstem

agenta do ramene.

„Teď dobře poslouchej, hrdino. Zůstaneš tady a

budeš hlídat letadlo. Myslíš, že to dokážeš?“

Agent byl vyděšený k smrti. Už by se nejraději viděl

v letadle, které se vrací přes Kanál. Bertie to na něm

poznal. Když znovu promluvil, zněl jeho hlas přátelsky,

ale rozhodně. Bylo jasné, že nestrpí odmlouvání.

„Jestli tu u letadla nebudeš, až se vrátím, tak si tě

najdu, useknu ti nohy u kolen, trochu ty pahýly

zašpičatím a pak tě zarazím do země jako kolík. A

nemysli si, že to neudělám!“ Po té výhrůžce sebral ze

země balíček s trhavinami a namířil si to dlouhými kroky

ke zdymadlu.

Po několika minutách chůze si ověřil, že agent

mluvil pravdu. Sedm nebo osm vojáků stálo u zdymadla.

V domku obsluhy zdymadla svítilo světlo a dalo se

předpokládat, že tam jsou další vojáci. Ke všemu krajina

kolem byla bezútěšná rovina. Holá, prázdná, nikde ani

keříček. Ani myš by tudy nepozorovaně neproběhla.

„To je špatné, to je moc špatné,“ přemítal Bertie.

Položil balíček na zem a uvažoval, co dál.

Po chvíli usoudil, že situace se určitě nezlepší.

Každý pokus přiblížit se ke zdymadlu je předem

odsouzen k nezdaru. Ale myšlenka vrátit se a nesplnit

úkol mu připadala absurdní. Aniž vymyslel nějaký

konkrétní plán, vydal se podle kanálu opačným směrem.

Vzdaloval se od zdymadla. Kanál měl dost vysoké hráze

a voda sahala až ke kraji. Ale kde zůstaly lodě? Koukal

na obě strany a i když měl ve svitu měsíce docela dobrý

rozhled, neviděl nic. Podíval se na svítící ciferník svých

hodinek – bylo za tři minuty devět.

„Ti chlapi od zpravodajské služby dávají pěkné

informace,“ pomyslel si nazlobeně. „To se asi pěkně

přepočítali a lodě už jsou buď dávno pryč a nebo ještě

klidně kotví v Arrasu. Snad abych se šel podívat kousek

dál.“ A s nebezpečným balíčkem pod paží pokračoval dál

podle vody.

Asi po dvou stech metrech kanál zatáčel. Když tam

došel, s překvapením spatřil něco, s čím vůbec nepočítal.

Přes kanál vedla lehká lávka, spojující pěšinu pro chodce

na obou březích. Zatímco stál a prohlížel si lehkou

konstrukci lávky, zaslechl z dálky zvuk, který mu

rozbušil srdce. Byl to hluk dieslových motorů nákladních

lodí.

„Konečně ty zatracené lodě jedou.“ Dlouhá řada

tmavých stínů se pomalu pohybovala po vodní hladině.

Několik vteřin uvažoval a pak se zhluboka nadechl.

„Když se tohle povede, bude to pěkný ohňostroj,“

povzbuzoval sám sebe. „A když se to nepovede, bude

muset ten osel, kterého jsem s sebou přivezl, pochodovat

domů pěšky.“ Dál nečekal, přikrčil se k zemi, došel k

lávce a proplížil se opatrně až do poloviny.

Nemusel dlouho čekat, ale za takových okolností se

zdá, že každá minuta trvá hodinu. Lodě, všechny s

hlubokým ponorem, se pomalu blížily. Rozbalil balíček,

našel tlačítko časového spínače a stiskl ho. „Doufám, že

se ten chlap nespletl, když řekl, že je to nařízené na

patnáct minut,“ mluvil sám k sobě.

Ležel na břiše a pozoroval lodě. První byla od něho

necelých padesát metrů a ostatní následovaly v těsných

vzdálenostech. Bylo to jako něco neskutečného. Viděl

jasně kormidelníka prvního remorkéru. Byl to statný

muž, kouřil dýmku a opíral se o kolo kormidla. Kde byli

další členové posádky? Bylo jich na lodi víc? Doufal, že

je kormidelník sám. S pistolí v pravé ruce a balíčkem

trhavin v levé čekal až bude loď projíždět pod lávkou.

Cítil skoro nesnesitelné napětí. Napnul svaly a když byl

kormidelník přímo pod ním, skočil.

Chtěl ho udeřit pažbou pistole do hlavy, ale cíl pod

ním se pohyboval. Také musel dávat pozor, aby balíček

neupustil. Tak se stalo, že místo do hlavy trefil muže jen

lehce do ramene.

Výkřik lodníka utlumil Bertie tělem, jak na něho

dopadl. Rvali se. V klubku se skutáleli po schůdkách z

můstku do kajuty. Bertie se dostal navrch. Bombu pustil,

ale pistoli držel stále v ruce. Ale nechtěl střílet, aby

výstřel nevyvolal poplach, Znovu se vrhl na lodníka.

Chtěl ho omráčit pažbou pistole. Ale on uhnul a kopl

přitom do malé petrolejové lampy, která kajutu matně

osvětlovala.

Bertie neměl chuť rvát se a nastalé tmě s někým, kdo

byl zřejmě mnohem silnější než on a navíc v místnosti,

kde se vůbec nevyznal. Vběhl po schůdkách nahoru a

přikrčil se za zábradlím v očekávání, že jeho soupeř za

ním vyběhne nahoru. Nemýlil se. Slyšel, jak německy

nadává a drápe se ven. Když se objevil na můstku, Bertie

po něm znovu skočil. Ale lodník se šikovně uhnul a

Bertie málem přepadl přes zábradlí. Podařilo se mu

rychle vstát. Znovu se vrhl na Němce, který udělal krok

dozadu, jednou nohou šlápl do prázdna a přepadl

pozpátku do vody.

Bertie viděl, jak plave ke břehu. Začal se znova

starat o bombu. Měl dojem, že uběhlo asi pět minut,

zbývalo mu tedy zhruba deset minut. Vzal pumu a

postupoval rychle po kraji lodi a hledal, kam by ji

položil. Náklad byl přikryt plachtou, dovnitř nemohl

vidět. Neměl moc času, protože lodník vylezl na břeh,

utíkal podle vody a křičel ze všech sil. Bertie zahlédl

škvíru mezi dvěma plachtami a to se mu zdálo dobré.

Vhodil tam bombu a rozhlížel se, jak co nejlépe zmizet.

Jeho situace se podstatně zhoršila. Na druhé lodi si

zřejmě všimli, že něco není v pořádku, zvýšili rychlost,

takže se přiblížili na pár metrů. Od zdymadla se hnalo

několik vojáků, právě po té straně, kde nechal stát

letadlo, zbývala mu jediná možnost. Doběhl ke

kormidelnímu kolu a zatočil vší silou tak, aby loď jela ke

břehu, na opačnou stranu než byli vojáci. Skupina vojáků

už byla od něho vzdálena necelých padesát metrů. V

duchu se divil, proč nezačali střílet, ale pak si uvědomil,

že zřejmě vědí, co lodě vezou.

Náhle zahlédl, že po schůdkách z kajuty vystupuje

druhý lodník, který tam zřejmě spal.

Bertie už dál nečekal. Skočil z lodě na břeh a dopadl

na všechny čtyři. Jen co dopadl, hvízdla mu kulka kolem

hlavy. Skryt za náspem hráze se rozběhl k mostu u

zdymadla. Uvědomoval si, že má malou naději dostat se

přes most na druhou stranu k letadlu. Skupina vojáků na

druhém břehu běžela stejným směrem a dalo se

předpokládat, že budou na místě dřív než on. Aby se

vyhnul střetu s vojáky, uhnul od hráze k blízkému lesíku.

Vojáci po něm několikrát vystřelili, ale střely

hvízdaly dost daleko. Když byl až u lesíka, ohlédl se. Co

se děje u zdymadla? První loď najela na břeh a zastavila

se nedaleko vrat komory. Druhá loď zřejmě nemohla tak

rychle zastavit a projela kolem ní až k přehradě. Další

lodě zastavovaly v těsné blízkosti. Bylo to zvláštní. Buď

Bertie v tom zmatku na bombu zapomněl nebo si

neuvědomil, kolik času uběhlo. V každém případě se

pořádně lekl, když se ozval výbuch. Nejdříve to byla

ostrá, jasně slyšitelná rána a hned po ní několik

mohutných explozí, doprovázených mohutnou tlakovou

vlnou, která dosáhla až k lesíku. Rachot trval asi minutu

jako hřmění bouře, obloha byla oranžově žlutá a celé

okolí osvětlovala záře výbuchů jako sluneční svit. Pak

světlo zvolna haslo a rachot výbuchů vystřídalo ticho. V

tom tichu se začaly ozývat všelijaké zvuky, ale jeden

převládal – hukot proudící vody.

„To jsem skočil právě včas,“ říkal si Bertie a hledal

svůj monokl, který mu při prvním šoku z výbuchu vypad

z oka. Pochopil, že ho na zemi v lese asi těžko najde.

Vstal, aby zjistil, jak to vypadá kolem zdymadla.

Všechno se změnilo. Po zdymadle, komorách a lodích

nebylo ani památky. Hladina kanálu už se ve svitu

měsíce neodrážela. Korytem proudila voda, která se v

místě, kde dříve stálo zdymadlo, rozlévala po okolí.

„Mám dojem, že je po zdymadle,“ řekl si Bertie a

mráz mu přejel po zádech, když si uvědomil svou situaci.

Stěny zdymadla zmizely, zmizel i hráz kanálu a milióny

litrů vody se rozlily po okolí. S nepříjemným pocitem si

uvědomoval, že voda proudí také směrem, kde nechal

letadlo. Z místa, kde stál, je nemohl ani zahlédnout, ale

jestli stálo tam, kde je zanechal – a to bylo

pravděpodobné – bylo uprostřed jezera. Vojáky už nikde

neviděl, předpokládal, že všichni běželi k místu expolze.

Vydal se ke kanálu, přešel most a vstoupil do vody,

která se rozlévala po lukách. Trochu uklidněn

konstatoval, že mu sahá po kotníky, i když tu a tam byla

hlubší místa. Těžko se orientoval ve změněné krajině a

když konečně naše místo, kde se domníval, že určitě

letadlo nechal, potvrdila se jeho obavy. Bylo pryč. Na

všech stranách jen voda a kdyby občas nečněl z vody

strom či keř, byl by si mohl myslet, že se ocitl na moři.

Pojednou zaslechl tiché volání. Šel po hlase a mezi

křovím spatřil letadlo. Když přišel blíž, zjistil, že agent

sedí uvnitř a drmolí něco nesrozumitelného. Bertie si ho

nevšímal. Měl teď hlavní starost, v jakém stavu stroj je.

Usoudil, že první vlna vody je nadzvedla a odhodila

několik metrů, až se zarazilo o malý plůtek. Potah křídel

byl na několika místech potrhán, ale po zběžné prohlídce

zjistil, že k vážnému poškození nedošlo.

„Heleď, parťáku, pohni se a pojď mi pomoct vytlačit

letadlo z křoví,“ vyzval svého společníka, který mu až

dosud nebyl nic platný.

Ale agent seděl dál a jen drmolil, že se s letadlem

nedá nic dělat. Bertie ztratil trpělivost, vyšplhal se do

kabiny, chytil agenta za límec a vytáhl ho ven.

„Ještě slovo, ty nemehlo, a nakopnu tě, že vyletíš až

na měsíc. Hni sebou a pomoz mi!“

Ve dvou se jim podařilo vytlačit letadlo z křoví a

obrátit nosem k vodě. Motory naskočily a oba se usadili

do sedadel.

Start nebyl jednoduchý. Voda stříkala na všechny

strany a letoun se jen s obtížemi odlepoval od země.

Konečně se to podařilo a Bertie s radostným výkřikem

nasadil kurz – Anglie. Bez problémů přeletěl Kanál a

přistál na své základně.

Sotva se kola podvozku dotkla země, pochopil, že na

ně venku čeká celá eskadra.

„Jak to šlo?“ ptal se nedočkavě Biggles, když Bertie

vylézal z kabiny.

„Docela dobře, veliteli, docela dobře,“ odpovídal

Bertie.

„Všechno podle plánu?“

„Ne tak docela. Vlastně podle plánu vůbec ne,“

vážně odpověděl Bertie.

,A co se tedy stalo?“

„Něco velmi nemilého,“ prohlásil Bertie. „V té tmě

jsem tam ztratil svůj monokl a to mě strašně mrzí, jestli

mi dobře rozumíte…“

BIGGLES…

Když se řekne Biggles, znamená to James

Bigglesworth, slavný anglický letec a jedna z postav

vytvořených kapitánem Williamem Earl Johnsem.

Spolu se svými společníky Gingerem, Algym a

Bertiem bojuje proti zlu a když se řekne zlo, tak si ihned

vybavíte hauptmana Ericha von Stalheima, pruského

armádního důstojníka, který se objevuje v mnoha

knihách o Bigglesově dobrodružství.

Třeba tentokrát je to poprvé co jste se setkali s

Bigglesem a třeba už jeho dobrodružství sledujete dávno,

protože knížky o Bigglesovi byly k dostání i v bývalém

Československu.

Jsem si jistý, že se vám jeho příběhy líbí. Je moc

dobře, že nakladatelství RIOPRESS a nakladatelství

Toužimský – Moravec znovu vydávají starší knížky, ale

nejpříjemnější věcí je, že budou následovat další,

naprosto neznámá dobrodružství Bigglese, která vyjdou

opět v nakladatelství RIOPRESS a Toužimský –

Moravec.

Během let se vydaly desítky dobrodružných příběhů

v mnoha nejrůznějších jazycích i zemích a milióny

čtenářů po celém světě se bavily čtením napínavých

knížek.

V Evropě jsou dokonce lidé, kteří mají tyto příběhy

tak rádi, že je i sbírají a organizují setkání sběratelů!

V Holandsku existuje Bigglesova organizace se

členy z různých zemí jako např. Anglie, Švédska,

Norska, Rakouska, Belgie a samozřejmě Holandska.

Přijďte a setkejte se se stejně nadšenými fanoušky,

kontaktujte je, vyměňujte si, kupujte a prodávejte knížky

a vyměňujte si zkušenosti!

BIGGLES STICHTING

ORANJEHOF 2

6668 AD RANDWIJK

HOLLAND