W. E. Johns

Biggles padl do pasti.

- 1 -

KAPITOLA PRVNÍ

KDE JE BIGGLES?

Kapitán Algy Lacey, nositel vyznamenání za statečnost pozvedl

oči, když nadporučík „Ginger“ Hebblethwaite vstupoval do místnosti

a salutoval.

„Ahoj Gingere, posaď se.“ Algy ho pozval dál s podivně stísně-

ným zabarvením hlasu.

Ginger se svalil do židle. Svalil se, je to správné slovo. Očima

stále visel na Algyho tváři. Byla bledá. V očích Algyho se zračil ta-

kový výraz, který Ginger ještě nikdy předtím neviděl.

„Co se stalo?“ zeptal se zvědavě.

Předtím než mohl Algy odpovědět, je od dveří někdo přerušil.

Bylo otevřeno a mezi veřejemi se křenila tvář kapitána lorda „Bertie“

Lissieho.

„Co tu slavíte? Jak se daří?“ hlaholil.

Algy se ale nezasmál. „Nebuď blázen. Pojď dál nebo vypadni,“

řekl zastřeně.

Bertie hodil očkem po Gingerovi a vešel dovnitř.

„Ještě jsem ti to Bertie neřekl, ale když už jsi tady, měl bys

dobře poslouchat, co teď chci říci,“ shrnul Algy.

„No tak pokračuj,“ netrpělivě ho pobízel Ginger. „Co se děje?“

„Hrozně se bojím, že se Bigglesovi něco stalo.“

Ticho uprostřed místnosti teď rušil jen tikot hodin na stěně. To

je zase vrátilo na pevnou zem.

„Je to… oficiální?“ zeptal se Ginger.

„Ne.“

„Tak proč se tím tak obíráš?“

„Kvůli tomuhle,“ odpověděl Algy a zvedl ze stolu tenoučký za-

hnědlý papír. „Povýšili mne na velitele perutě s účinností od dneška

a… od teď velím celé peruti.“

„Což může znamenat jen jediné. Že se Biggles nevrátí!“ jedním

dechem zašeptal Ginger.

„Přesně tak.“

„A ty jsi vlastně neměl ani stín podezření před tím, než přišel

- 2 -

tenhle rozkaz…“

„Ano i ne,“ řekl Algy. „Dalo by se říci, že jsem nebyl vůbec vy-

plašený, ale když jsem si přečetl tuhle zprávu, hned jsem věděl, že to

pro mne pár dní nebude vůbec lehké. Když se teď ohlédnu zpátky,

tak se sám sobě divím, že jsem nevnímal těch pár podezřelých okol-

ností už dřív.“

„Ale vždyť se tu říkalo, a já si to alespoň myslel, že je na dovo-

lené,“ vstoupil do řeči se svou trochou do mlýna Bertie. Čistil si při-

tom monokl.

„To jsme si mysleli všichni,“ odvětil tiše Algy. „A právě proto si

teď o tom musíme promluvit a rozmyslet se, co dál.“

Bertie si strčil ruce do kapes. „Biggles nepatří k chlápkům, co

přejdou k jiné jednotce bez toho, že by nám neřekl, co visí ve vzdu-

chu,“ prohlásil.

„Pojďme si shrnout některá fakta,“ navrhl Algy. „Alespoň takhle

nějak by to sám Biggles řekl. A začneme hezky od počátku. Minulý

týden volali Bigglese z ministerstva. Na tom by nebylo nic divného.

Byl zrovna v kanceláři a já nepředpokládal, že se děje něco zvláštní-

ho. Když zavěsil, řekl mi – já si pamatuji jeho slova skoro přesně –

postarej se o vše, než se vrátím. Řekl jsem: Jasně.“ Algy si na chvil-

ku vydechl.

„Tohle se už samozřejmě stalo tolikrát, že jsem to vzal za nor-

mální rutinu. Biggles se ale vrátil až pozdě po večeři. Vypadal hroz-

ně zamyšleně a já se ho zeptal, zda je všechno v pořádku, na což od-

větil, že samozřejmě a proč by nebylo.“ Algy si udělal pauzičku, aby

si chvějícím prsty mohl zapálit cigaretu. „Příští ráno, – to byl pátek –

mne překvapil, když řekl, že si bere přes víkend volno. Byl jsem z

toho vedle, neboť, jak i vy víte, jen velmi zřídka někam na neděli

odjížděl. Vlastně ani neměl kam jezdit a mockrát mi předtím říkal, že

tak jako tak bude stejně někde na základně.“

„A ty si teď myslíš, že tenhle kšeft začal právě tehdy, vid?“ po-

znamenal Ginger.

„Jsem si tím jistý. Biggles je sakramentsky dobrý herec, když se

mu chce. Choval se tak, že absolutně neexistoval důvod si myslet, že

se chystá na něco zvláštního. Uklidil si stůl a řekl, že doufá, že se

vrátí v pondělí. Minulé pondělí. Teď už je to týden. Nemusíme vůbec

pochybovat, že když to tak řekl, tak to taky tak myslel. Věřil, že se

- 3 -

vrátí. Jinak řečeno, kdyby se všechno dařilo, tak jak mělo, byl by

tady už minulé pondělí. Když odcházel, podíval se na mne s tím jeho

zvláštním úšklebkem a povídá, „Starý brachu, postarej se tady o

všechno.“ Moc mi to nezapalovalo, a tak jsem na tom v té době nevi-

děl nic významného. Teď ale vím, že když tohle pronesl, tak si vůbec

nebyl jistý, zda se vrátí.“

„To přesně odpovídá tomu, jak se choval ke mně,“ přitakal Gin-

ger. „Normálně se nechová tak učitelsky a okázale. Teď mi ale potřá-

sl rukou a dal mi pár otcovských rad. Chvíli jsem se dost divil asi tak

jako ty. Nepřikládal jsem tomu však žádný význam.“

„Až do doby, kdy se měl vrátit,“ pokračoval Algy. „To jsem si

uvědomil, že odjel ze základny, aniž tady nechal adresu či telefon.

Víte dobře, že byl pedant na předpisy a on by prostě neudělal to, že

by si jen tak někam vypadl, aniž by nám někde nechal spojení pro

případ nouze. Od té doby ho nikdo neviděl. Až do minulé středy mi

to nebylo divné. Volal jsem na štáb čtyřicáté peruti. Pořádali tam

večírek pro hosty a Biggles patřil mezi čestné hosty. Přijal jejich po-

zvání a představte si, že se ani neomluvil. Není typ člověka, co se

nechá někam pozvat, aby tam pak nepřišel. Když jednou už něco

přijal, tak bych dal krk za to, že tam jít chtěl. Z toho prakticky vyplý-

vá, že se něco zhatilo. Muselo to být hodně vážné, když se nedosta-

vil. A tak mě začalo zajímat, kde by mohl být. A od včerejška se mé

starosti ještě prohloubily. Ráno přišel rozkaz ze štábu, kde mne pově-

řili velením peruti. Byl jsem z toho jako opařený. Abych to shrnul,

domnívám se, že ministerstvo uložilo Bigglesovi nějakou práci. Ta-

kovou, z které se snadno odvíjí možnost se nevrátit. On tu práci při-

jal. Co to bylo za dílo, ale nevím. On se prostě nevrátil. Nesu to dost

těžko, ale je to tak. Nemá smysl zakrývat fakta. Jsem z toho v šoku.

Před ostatními ale ani muk, alespoň prozatím.“

Ginger se přidal. „Jestliže ti ministerští úřadové svěřili peruť,

musejí vědět, že se nevrátí.“

„Bojím se, že máš pravdu,“ přitakal Algy.

Teď se do diskuze přidal i Bertie.

„Ale tohle vůbec nemá smysl – jestli víte jak to myslím? Jestli

ministerstvo ví, že se Bigglesovi něco stalo, musí být uveden na se-

znamu pohřešovaných, zabitých nebo zajatých. Prostě musí ho mít na

seznamu obětí.“

- 4 -

„To záleží na tom, co to bylo za práci,“ odporoval Algy.

„Ministerstvo zná pravdu, ale pravděpodobně jsou vázáni ml-

čenlivostí.“

„To ale není fér,“ žhavě protestoval Ginger. „My prostě nemů-

žeme Bigglese ponechat jeho osudu…To prostě nejde!“ Luskal prsty.

„A co vůbec můžeme dělat?“

„Je přece člověk, který zná všechna fakta.“

„Myslíš, že… je to brigádní generál Raymond od zpravodajců?“

„Jo!“

„Ale ten nám nic neřekne!“

„Cože? Neřekne?“ hromoval Ginger. „Po všech těch obtížných

operacích, co jsme pro něj udělali? Po tom riziku, co jsme podstupo-

vali pro jeho oddělení, se prostě k nám takhle chovat nemůže.“

„A ty mu to řekneš do očí?“ sarkasticky se zeptal Algy.

„To mu teda řeknu.“

„Víš ale, že je proti předpisům jít rovnou na ministerstvo.“

„Rozkaz, nerozkaz. Já klidně půjdu i do parlamentu,“ vyhlásil

Ginger. „Když nás rádi viděli tehdy, když si s něčím neuměli poradit,

nemůžou prostě zavřít dveře a nemůžou si dovolit s námi nemluvit.

Půjdu za generálem a třeba mu ze štábu udělám kůlničku na dříví,

jestliže se k němu nedostanu. Je to chlap anebo baba? Podle mne,

jestli je to chlap, tak nás přijme. A udělá ve všem jasno.“

„Když se tam ale budeš takhle chovat, tak všichni skončíme v

base.“

„Komu z vás by to vadilo?“ Ginger se předváděl. „Já chci znát

pravdu. Co se dá dělat, jestli Bigglese zabili. Teď ale nesnesu nejisto-

tu. Není to fér. Tečka.“

„Skoro bych s tebou souhlasil,“ řekl hořce Algy. „V naší jednot-

ce nejsme žádní žabaři. Raymond to ví zatraceně dobře. Pojďme za

ním a dostaňme to z něho. Nanejvýš nás vyhodí.“

„A co já? To se ani neptáte, co si o tom myslím já?“ zeptal se

Bertie prostě. „Můžu vám nějak pomoci?“

„Pojď s námi a budeme alespoň delegace,“ rozhodl Algy.

Za hodinu na to jim zřízenec na ministerstvu ukázal na dveře

kanceláře, na kterých stálo napsáno bílými písmeny Brigádní generál

R. B. Raymond, DS.O. Zpravodajská služba. Raymond znal Algyho a

Gingera dobře. Bertieho znal od vidění. Potřásli si rukama a on jim

- 5 -

pokynul, aby se posadili.

„Samozřejmě, že víte, že je nepřípustné sem přijít s osobní žá-

dostí bez předchozího pozvání,“ zlehka poznamenal a svraštil obočí.

„Pane, tohle je ale víc než osobní záležitost,“ odpověděl Algy.

„Tahle záležitost může ovlivnit bojovou morálku celé perutě. A vy

pravděpodobně víte, co morálka pro letce znamená.“

„Vím. Jen jsem čekal, jak dlouho vám bude trvat, než si dáte dvě

a dvě dohromady. Pánové, velmi lituji, ale nemohu vám toho moc

povědět.“

„Chcete říci, že nemůžete nebo nechcete, pane?“ požadoval roz-

hořčeně Algy.

„Co přesně chcete vědět?“

„Naše otázka zní, pane, kde je Biggles?“

„To bych si taky přál vědět,“ pomalu odvětil generál a v jeho

hlase se dalo poznat, že to myslí vážně.

„Ale víte, kam jste ho poslali?“

„Ano.“

„A řeknete nám to?“

„Jaký by to mělo význam?“

„Možná, že bychom s tím něco dokázali udělat.“

„Obávám se, že je to nad rámec vaší otázky.“

„Má to snad znamenat…že byl Biggles zabit?“

„Možná. Ledacos tomu nasvědčuje. Zatím ale nemáme oficiální

potvrzení jeho smrti.“

V místnosti se rozlehlo krátké ticho a zavládly rozpaky. Generál

se odmlčel, díval se z okna na modrou oblohu a bubnoval prsty do

stolu.

„Vzhledem k tomu, že se dost dobře známe z minulosti, nemys-

líte si, pane, že jste nám dlužen nějaké vysvětlení?“ přerušil ticho

Algy.

„Ta záležitost je přísně tajná.“

„I v minulosti jste nám říkal spoustu tajných zpráv, když jste po-

třeboval Bigglese získat.“

Zdálo se, že se generál rozhodl. „Dobrá,“ řekl. „Vaše argumenty

jsou pochopitelné a já je nemohu odmítnout. Já vám to tedy povím,

ale samozřejmě musíte dodržet podmínky nejvyšší důvěrnosti.“

„Ještě jsme je nikdy neporušili, pane.“

- 6 -

„V pořádku. Už se k tomu nevracejme.“ Generál se lehce usmál,

ale pak zase zvážněl. „Pojďme rovnou k faktům. Před deseti dny

jsme dostali zprávu, že jedna velmi důležitá osoba, jejíž jméno nepo-

třebujete znát, ale které budu říkat třeba kněžna X, utekla z Itálie. Ta

dáma je Italka nebo lépe Siciliánka. Patří k lidem, kteří nenávidí

Mussoliniho a jeho dílo. Její otec byl už před válkou známou osob-

ností, která se postavila na odpor fašistům. Podle oficiální verze se

zabil při dopravní nehodě. Ve skutečnosti byl zavražděn. Kněžna X

to věděla a okamžitě se postavila na odpor režimu. Mussoliniho poli-

cie ji vypátrala, a když Itálie vstoupila do války, zatkli ji. Její přátelé,

členové jednoho tajného spolku ji pomohli uprchnout. Měla se dostat

do Marseille, kde jsme si ji podle domluvy měli vyzvednout. Bohu-

žel ji pronásledovali a ona doufala, že je dokáže setřást, když změní

přímou trasu. Nakonec se dostala do Monackého knížectví na jiho-

východě Francie. Znala tam jednoho italského bohatého obchodníka,

bankéře, s kterým se scházela už v minulosti. Domnívala se, že ji

ukryje. Do jeho vily se dostala bezpečně a pak nám poslala zprávu

přes jednoho našeho agenta, který byl s ní v kontaktu. Dostali jsme

její adresu a žádost, abychom si ji vyzvedli. V té době se však už

uzavíralo obklíčení a byla by úplná sebevražda snažit se uniknout do

Marseille nebo do neutrální země. Do Španělska například. Nedoká-

zala by to sama bez ochrany a hrozně nám záleželo na tom, aby se to

povedlo. Hned jsme si uvědomili, že jestli chceme něco dělat, příliš

času nezbývá. Rozhodli jsme se, že ji zachráníme ze vzduchu. Povo-

lali jsme Biggleswortha, který má spoustu zkušeností v podobných

operacích a zeptali se ho na názor. Nabídl se, že to zvládne.“

„To znamená letět do Monaka, sebrat kněžnu a doručit ji sem?“

„Ano. Ale tahle operace vůbec nebyla tak jednoduchá, jak se může

zdát na první pohled. Problém nebyl ani tak v tom, jak tam Bigglese

dostat, protože bychom ho mohli shodit na padáku. Ale vyzvednout

ho je už něco úplně jiného. Znamená to přistát s letadlem. Monako

nemá žádnou přistávací plochu. Je obklopeno skálami a rovné plochy

jsou zastavěny. Z toho důvodu je v jihofrancouzském regionu Alpes

Maritimes jen pár vhodných ploch pro přistání. Nepřipadalo v úvahu,

že by Biggles sám pilotoval letadlo, protože než najde kněžnu – dou-

fali jsme, že to zvládne za dva až tři dny – jeho letadlo by určitě od-

halili. Povolali jsme tedy ještě jednoho muže, který v tomto koutku

- 7 -

země zná každý kámen, muže, který se tam narodil. Místním se tu

říká Monégasque. Náš muž sloužil u ,Bojujících Francouzů’.

Rozhodli jsme se, že Biggles seskočí s padákem a že my ho vy-

zvedneme o dvacet čtyři hodin později na místě, které nám ten chlá-

pek doporučil. Mimochodem jmenuje se Henri Ducoste.

Navrhl nám rovnou pláž ležící kousek na západ od Nice. Je to

asi dvacet mil od Monaka. Před válkou tady provozovali zábavné

rekreační lety.“

„Proč tak daleko?“ zeptal se Ginger.

„Protože prostě nikde blíž není nic vhodného. Monako je

uzoučký kus země. Území představuje pouze osm čtverečních mil.

Přímo od mořské hladiny se příkře zvedají útesy, z nichž některé

dosahují až tisíc stop. Mimo pár kopců je celé knížectví doslova po-

seto vilami a hotely. Módní letovisko Monte Carlo zabírá největší

část území. Vesnice Staré Monako a paláce jsou postaveny přímo na

„Skále“. Nemají tam letiště. Přesněji, nejbližší letiště je až u Cannes

asi třicet mil západně.“

„Rozumím, pane,“ řekl Ginger.

„A Biggles se vydal na cestu,“ pokračoval generál. „Co se přes-

ně v Monaku seběhlo, nevíme. Je dost nepravděpodobné, abychom

se úplnou pravdu vůbec někdy dověděli. Ale spoustu věcí si můžeme

domyslet z ojedinělých útržkovitých zpráv od našich agentů. Stalo se

asi toto. Biggles padl do pasti. Princezna nebyla ve vile, neboť její

domnělý přítel ji zradil pravděpodobně za tučnou odměnu. Posadili ji

do civilního vězení a drželi ji pod dohledem až do eskorty zpět do

Itálie. Zdá se, že se Bigglesovi skoro podařilo se nějak z pasti vymo-

tat. Musela to pro něj být ta nejstrašnější chvilka v jeho životě. Do-

kázal kněžnu dostat z žaláře a pak ukradl policejní vůz, se kterým se

snažil upláchnout. Společně s ní uháněl k Nice po nádherné silnici,

která zkracuje cestu od mořské hladiny na vrcholky útesů. Říká se jí

Grande Corniche. Samozřejmě, že vůz pronásledovali, ale přesto se

Biggles dostal na přistávací plochu před pronásledovateli. Čekal tam

na ně Ducoste. Ve světle měsíce bylo všechno přehledné.“

Generál se odmlčel a zapálil si cigaretu.

„Teď přijde tragédie,“ pokračoval. „Co vím, řekl mi přímo Du-

coste. Biggles a kněžna opustili vůz a rozběhli se k letadlu. V patách

měli italské pronásledovatele. Abyste správně pochopili celou záleži-

- 8 -

tost, musím vám říci, že letadlo byl starý Berline Breguet. Osmimíst-

ný jednomotorový letoun, který se dříve používal v Air France pro

lety mezi Londýnem a Paříží. A abych byl úplně přesný, byl to stejný

stroj, ve kterém uletěl Ducoste z Francie. On sám se pro něj rozhodl.

Mezi kokpitem a kabinou jsou přední dveře s malým skleněným

okénkem, přes které může pilot vidět na pasažéry. Omlouvám se, že

vás obtěžuji těmito detaily, ale jsou nesmírně důležité. Pochopíte to

za chvíli. Jak už jsem řekl, Biggles a kněžna v patách s pronásledo-

vateli běželi k letadlu. Ducoste, pozorující celou situaci z kokpitu s

nahozeným motorem, si uvědomoval, že to bude jen o vlas. Biggles

řval na svoji společnici, aby se vyhoupla na palubu a snažil se italské

vojáky zadržet pistolí. Umím si tuhle situaci docela představit. Kněž-

na naskakuje do letadla, Biggles je pár yardů za ní. Jde pozpátku a

bojuje s vojáky za ním. Kněžna už byla na palubě, když Biggles za-

křičel na Ducostea, aby se vznesl bez něj. Samozřejmě, že Ducoste,

kterému nechyběla odvaha, se zdráhal takový rozkaz vyplnit. Znovu

musím připomenout, že kněžna už byla na palubě. O tom není po-

chyb. Ducoste ucítil slabý otřes letadla, asi takový jako cítí řidič,

když někdo nastoupí do vozu. Ohlédl se přes okénko a uviděl tvář

běženkyně jen pár yardů za sebou. Vypadala, že je rozrušená. Nazna-

čovala mu, aby odletěl. Až sem si Ducoste naprosto přesně všechno

pamatuje. Podíval se ven a uviděl Bigglese, jak se snaží naskočit do

letadla. Ještě předtím, než se mu to povedlo, zasáhla ho kulka. Z ko-

kpitu letadla mu Ducoste nemohl nijak pomoci. A to už střely začaly

trhat plášť letadla a během několika minut by všichni skončili v zaje-

tí. Za takových okolností udělal tu nejrozumnější věc. Vznesl se.

Nepochyboval o tom, kde je ta žena. Měla být na palubě. Skutečně ji

na palubě letadla viděl. Nabral kurs do Anglie a po velmi složitém

letu, kdy byl napaden nepřátelskými stíhači, přistál na domovské

základně. Umíte si určitě představit jeho zděšení, když zjistil, že trup

letadla je prázdný. Kněžna nebyla na palubě a dveře do kabiny byly

otevřené. Chudák Ducoste se nedokázal srovnat s tím, co se asi stalo.

Poslední věc, kterou viděl před odletem, bylo Bigglesovo tělo ležící

bez pohnutí na písku pláže, dva Italové nebezpečně blízko něho.

Ostatní k němu běželi. Také si jasně pamatuje, že v té době kněžna

byla na palubě letadla.“

Algy se zhluboka nadechl, „A to je všechno, co víte?“

- 9 -

„Ano, to je vše.“

„Žádné zprávy z Monaka?“

„Ani slůvko.“

V kanceláři se rozlehlo hrobové ticho.

„A opravdu nemá Ducoste žádnou představu o tom, co se mohlo

stát“ zeptal se Ginger.

„Žádnou. Jediné možné vysvětlení je to, že kněžna vypadla z le-

tadla při letu někde mezi jižní Francii a Anglií. Co jiného si můžeme

myslet?“

„A nemáte žádné zprávy, že bylo nalezeno její tělo?“

„Ani řádek.“

„Tohle je neskutečná situace,“ brumlal Algy. „Protože jde o Bi-

gglese, musejí Italové vědět, s kým mají tu čest. Jejich němečtí ka-

marádi jim toho určitě řekli dost. Člověk by si myslel, že když dosta-

nou někoho, kdo jim způsobil takové ztráty jako on, tak se budou

vytahovat a veřejně to vyhlásí. Alespoň takhle to ve válce dělají ob-

vykle.“

„To si myslí všichni,“ souhlasil generál. „Zdá se, že se dá jedno-

značně prohlásit, že pokud Biggles nebyl zabit, musí být vážně zra-

něn. Pak by musel být v jejich zajetí, což je bohužel skoro stejné,

jako kdyby ho zabili u letounu. Ale nechci přehlížet ani možnost, že

z určitých důvodů nepřítel neříká vůbec nic o tom, jak dopadl chlap,

co jim dělal potíže. Ať to vezmu z jakéhokoli konce, je to situace

nejasná a pro mě nepřijatelná!“

„Řekněte mi, pane, co měl Biggles na sobě, když se pustil do

akce?“ zeptal se Ginger. „Měl na sobě uniformu?“

„No, měl a neměl. Pokud vím, nesnášel převleky. Existují ale si-

tuace, kdy je převlek nutný. Jen dost těžko mohl běhat po Monaku v

britské uniformě. Vzal si staré oprané montérky, v kterých vypadal

jako vysloužilý instalatér.“

„A vy, pane, ani neočekáváte, že o něm ještě uslyšíte?“

„Upřímně řečeno, ne. Máme jen malou naději, a obávám se, že

úplně nepravděpodobnou. Mám s Bigglesem takovou malou dohodu.

Protože jsme si oba uvědomovali, že by mohl získat i jiné užitečné

informace, či že by ho mohli dostat a on se nebude moci vrátit zpět,

dostal zvláštní modrou tužku. Podstatou naší dohody je myšlenka, že

když se mu nepodaří akci dokončit, dostaneme jeho informace a bu-

- 10 -

deme moci vyslat jiného agenta. Dohodli jsme se, že pokud bude v

Monaku, nechá zprávu na kamenné zdi u Quai de Plaisance ve spod-

ní části Monaka blízko přístavu. Této oblasti se říká Condamine.

Pokud bude v Nice, nakreslí domluvené znamení na zeď blízko

Jockova baru na Anglické promenádě. Jeho kódem je modrý trojú-

helník.“

„A už jste tam někoho poslali, aby to ověřil?“ dotazoval se Al-

gy.

„Ne,“ připustil generál.

„A proč ne?“

„Tam se to policií jenom hemží. Jeho zpráva by stejně neměla

žádnou hodnotu po tom, co se stalo na pláži. Teď nám zbývá jen

doufat, že nějak vyvázne a dostane se zpátky. Všem nám tady připa-

dá nepravděpodobné, že by měl vůbec příležitost na tu zeď něco na-

čmárat.“

„Ale, pane,“ vstoupil do hovoru Ginger. „To vás ani nenapadlo,

že byste se mohli pokusit Bigglese zachránit?“

„Napadlo, ale přišlo mi to beznadějné.“

„Proč? Nic není dopředu ztraceno.“

„Zvažte okolnosti. Poslední zpráva hovoří o tom, že Bigglesovo

tělo leželo bez pohybu na zemi. Mohl být mrtev nebo v bezvědomí a

okolo něho jeho pronásledovatelé.“

„Ale přece jen připouštíte tu možnost, že kdyby ho měli, tak vy-

dají nějaké prohlášení?“

„To není nezbytně nutné.“

„Proč by zprávu takového významu nezveřejnili?“

„Z mnoha důvodů. Kněžna má v Itálii přátele a Mussolini se

může obávat pomsty, jestliže se roznese, že ji zabili. Nepřítel se také

může dohadovat, že když udrží zprávu o Bigglesovi v tajnosti, vy-

šleme spoustu agentů, aby zjistili, co se děje. Budou na ně čekat a

chytí je přímo na udičku. Může to být past. Možná, že neuvedli jeho

jméno přesně ze stejných důvodů, proč ani my neuvádíme jeho jmé-

no na seznamu pohřešovaných.“

„Vy mu nedáváte žádnou naději, že?“

„A mám snad?“

„A kněžna?“

„Naděje na její přežití je čím dál mlhavější. Jestliže ji nezabili

- 11 -

už při odletu, nemohla přežít pád z letadla.“

Algy se upřeně podíval na generála. „Tak si myslím, že právě

nastal čas, aby se někdo pokusil zjistit, co se tam vlastně odehrálo,“

řekl stroze.

„Přesně tak. Ano, propánakrále,“ vyhrkl Bertie.

„Lituji, ale nemám nikoho, koho bych tam poslal.“

„Ale máte snad dostatek vlivu, pane, abych mohl dostat deseti-

denní dovolenou?“ navrhl vážně Algy.

Generál nehnul ani brvou. „Vás snad napadlo, že se do Monaka

vypravíte?“

„Nezahmouřím oka do té doby, než zjistím, co se stalo Biggle-

sovi.“

„To platí pro nás všechny, pane,“ důrazně pronesl Ginger.

„Ale hoši, buďte rozumní,“ protestoval generál. „Já sice chápu,

jak se cítíte, ale ve válce nemůžete brát všechno osobně…“

„Když jste se rozhodl, že zachráníte kněžnu, tak jste asi tenhle

přístup zamítl,“ vrátil krátce generálovu poznámku Algy. „Mně je

úplně jedno, co se s ní stalo a říkám to naprosto upřímně. Nikdy jsem

ji neviděl a asi ji taky nikdy neuvidím. Jenže Biggles je můj nejlepší

přítel. I když odhlédnu od této skutečnosti, je to jeden z nejcenněj-

ších důstojníků v činné službě. Prostě stojí mi za to, podstoupit určité

riziko i hazard a pokusit se ho dostat zpátky… anebo alespoň zjistit,

co se s ním stalo!“

„Souhlasím, ale naděje na úspěch jsou tak mizivé, že nemá ani

cenu o nich mluvit.“

„Lituji, pane, ale nemohu s vámi vůbec v ničem souhlasit,“ řekl

odměřeně Algy. „Dokud nevím jistě, že je Biggles mrtvý, pořád

předpokládám, že žije. Dejte mi desetidenní dovolenou a já už zjis-

tím, co se mu stalo.“

„Do jeho žádosti zahrňte i mne,“ dodal Ginger.

„A mne také, pane,“ zvedl paži Bertie.

Generál těkal očima z jednoho na druhého. „Co tedy hodláte

udělat?“

Za všechny odpověděl Algy. „Zatím nevím přesně, ale najdeme

cestu, jak zjistit co se Bigglesovi stalo. Kdybych se ztratil já, myslíte

si, že by tu jen tak nečinně seděl a nás nechal hnít někde na nepřátel-

ském území? Stejně by se zachoval, i kdyby byl ohrožen váš život.“

- 12 -

„Podle mé chmurné domněnky je Biggles mrtev,“ znova je ujiš-

ťoval generál.

„To už jsme pochopili, pane, ale já tomu prostě nevěřím,“ odse-

kl Algy. „Říkejte si svým domněnkám jak chcete, ale já se zachmu-

řím teprve, až uvidím jeho tělo. Nic jiného mne nemůže o jeho smrti

přesvědčit.“

Brigádní generál pokrčil rameny. „Dobrá,“ řekl rázně. „Máte na

všechno svůj vlastní názor. Dejte dohromady rozumný plán a já ho

zvážím.“

Algy vstal a nasadil si čapku. „Děkuji vám, pane. Je právě dva-

náct hodin. Jdeme někam na oběd a ve dvě hodiny nás tu máte zpát-

ky. A to nám moc času na přípravu plánu nezbývá.“

„Co mám s vámi dělat,“ přikývl generál.

KAPITOLA DRUHÁ

ROZUMNÝ PLÁN

Po obědě se sešli v zadní místnosti leteckého klubu RAF na Pic-

cadilly. Algy, Bertie a Ginger tady probírali situaci, do které se teď

dostali. Ani Algy a ani Ginger nikdy Monako nenavštívili. Byli na

tom tedy podstatně hůře než Bertie, který se hrdě vychvaloval, že

tohle malé knížectví leží jen kousek od jeho rodiště. Řádku let tam

pravidelně trávil sezónu a účastnil se jako jezdec mezinárodních au-

tomobilových závodů, jež jsou známé jako Rallye Monte Carlo. Sou-

těžil i v závodech motorových člunů, plácal tenis na proslulých kur-

tech a hrál golf na svazích Mont Agel. Strávil mnoho dní ve velkých

hotelích a byl častým hostem místní smetánky v jejich vilách. Díky

tomu znal nejen vlastní knížectví, ale i přilehlé území.

„Prosím tě, a proč jsi tohle neřekl generálovi?“ zeptal se Algy.

„Nikdy nevytahuji eso z rukávu předčasně, to se přece nedělá

propánakrále!“ mumlal Bertie. Když pokračovali v rozhovoru, přidal

k lepšímu, že pokud se dostanou do Monaka, zná místo, kde se mo-

hou bezpečně schovat.

„Takže to vypadá tak, že tě budeme muset vzít s sebou. Dáme se

do toho všichni,“ shrnul Algy.

- 13 -

Bertie a Ginger souhlasili. Jednoznačně a bez námitek.

„První otázka je, jak se tam dostaneme?“

„Moc toho na vybranou nemáme,“ podtrhl Ginger. „Buď přista-

neme na pláži u Nice, nebo se necháme shodit. Ale jestli přistaneme,

někdo se bude muset s letadlem vrátit. My všichni tam chceme Big-

glese hledat, takže požádáme Raymonda, aby nám půjčil toho mona-

ckého pilota. No, toho chlápka, co už s ním letěl. Zná krajinu jako

své boty a najde to lépe, než my bychom to dokázali podle mapy.“

„To je bezvadný nápad,“ souhlasil Algy. „A přistaneme nebo se-

skočíme?“

„Když ten chlapík zná krajinu, osobně bych dal přednost přistá-

ní,“ prohlásil Bertie. „Pro seskok je tam nevhodná krajina. Všude

samé skály a různé objekty. Je to riskantní.“

„No dobře, připusťme, že přistaneme,“ pokračoval Algy. „Bu-

deme pak pracovat spolu nebo se rozdělíme?“

„Asi bychom měli pracovat odděleně,“ řekl Ginger. „Dal by-

chom tomu přednost. Máme tak šanci tři ku jedné. Když zůstaneme

společně a něco se zhatí, všechny nás zajmou. Jestliže ale do toho

spadne jeden, ostatní mají volné ruce a mohou pokračovat. Dokáže-

me také prozkoumat větší území. Navrhuji tedy, abychom pracovali

odděleně s tím, že si budeme předávat informace, co dělají druzí dva.

Měli bychom si domluvit místa schůzek, jak budeme ve spojení a

měli bychom srovnávat získané poznatky.“

„Ano, to zní rozumně,“ souhlasil Algy a Bertie to jen potvrdil.

„Jak se na to oblékneme? Tuhle otázku myslím vážně. Těžko může-

me do Monte Carlu v uniformě. Mluvím dobře francouzsky, takže já

si můžu vzít na sebe normální civil a předstírat, že jsem vězeň, který

se právě vrátil z Německa. Mohlo by to fungovat. Tohle zvládnu. A

co ty Bertie?“

„Já dobře mluvím místním jazykem a vím jak na to. Podle náře-

čí nikdo nepozná, že jsem tam včera spadl z nebe.“

Na Algyho tváři se zračily rozpaky. „Lidé se ale budou podivo-

vat, když se tam bude motat zdravý a dobře stavěný chlap a nebude

mít nic na práci.“

„Já si vezmu svoji kytaru a budu takový ten muzikant bez práce.

Co si o tom myslíš?“ Civěly na něj dvě užaslé tváře, a tak vysvětlo-

val, „Potulní muzikanti jsou v jižní Francii úplně normální. Hrají

- 14 -

před dveřmi do hospod a vydělávají si na živobytí. Propánakrále, to

je ono. Mohu hrát místního blonďatého muzikanta a hrát jednu me-

lodii pořád dokola na různých místech. Věřím tomu, že ji Biggles

pozná, pokud tam někde bude. On tuhle skladbičku zná. Jednou mi

řekl, že se na ní nedá zapomenout.“

Algy se zasmál. „Dobře, no a co ty, Gingere?“

Ginger vypadal smutně. „Já mám problém. Neumím totiž fran-

couzsky. Spíš bych měl říci, že neumím tolik, abych se tam odvážil.

Trochu mluvím a trochu i rozumím, ale nemohu se vydávat za Fran-

couze. Mluvím lépe španělsky. Před válkou jsem byl několikrát ve

Španělsku a v Latinské Americe. Víckrát než ve Francii.“

„My ale neletíme do Španělska. My letíme do Francie,“ pronesl

Algy jedovatě.

„Moment, právě mne něco napadlo,“ dodal Bertie. „No ovšem!

Proč by nám Ginger nemohl dělat Španěla.“

„Cože?“

„Budeš prodávat cibuli. Přesně stejně jako ti obchodníčci ze se-

verní Francie, co vozí cibuli do Anglie. Tam dole se zase chlapci ze

Španělska toulají po Riviéře a prodávají čerstvou zeleninu. Nebo

taky může být toreador, který hledá práci. Býčí zápasy se totiž také

pořádají na jihu Francie, i když zrovna v Monaku ne.“

„Zapichovat býky? Tohle není pro mne,“ prohlásil znechuceně

Ginger. „Když si tedy můžu vybrat, radši budu prodávat cibuli.“

„A kde ji prosím tě, sebereš?“ zajímal se Algy.

„Okolo letiště je jí fůry. To jsi zapomněl, že naši kluci tady tro-

chu zahradničí?“

„Takže si ji povezeš s sebou. Prosím. Ale mám dojem, že by-

chom si měli vyjasnit asi nejpodstatnější bod. Jak se dostaneme zpát-

ky?“

„Propánakrále, to je ale problém,“ brumlal Bertie. „Já bych sko-

ro už zapomněl, že si musíme opatřit i zpáteční lístky.“

„Máme jen jednu šanci,“ rozhovořil se Ginger. „Předpokládám,

že nás tam doveze Ducoste. Měl by nás také odvést zpátky. Měli

bychom si domluvit místo a dobu návratu. A zcela samozřejmě,

všichni budeme muset toto datum dodržet za všech okolností. Jestliže

Bigglese nenajdeme či nezjistíme, jak to s ním je, nebude už nikdy

jiná šance to zjistit. Jestliže to dokážeme dříve, budeme se muset

- 15 -

někde zahrabat, než pro nás letadlo přiletí. Mohli bychom Ducosteo-

vi dát světelný signál, zda je pro přistání všechno v pořádku.“

„Nic lepšího nevymyslím,“ připustil Algy. „Ale jestli se na letiš-

tě nedostaneme včas a naděláme kolem sebe hodně rámusu, Ducoste

by měl odletět. Nenecháme ho tam, aby sám strčil hlavu do oprátky.

Co k tomu ještě dodat?“

„To bychom měli asi všechno k našemu odletu,“ vyslovil svůj

názor Ginger. „Řekneme klukům na letišti, co se děje?“

„Ne,“ rozhodl Algy. „To bychom tam rovnou mohli poslat celou

peruť. To nejde, pak by to už mohla být skoro záškodnická akce ane-

bo celý výsadek. Angus převezme velení, než se vrátím. Jde se za

generálem a vysvětlíme mu náš návrh. Detaily zpřesníme později.“

„Jaké detaily?“ zeptal se Ginger.

„Budeme potřebovat franky, falešné dokumenty. Jestli Raymond

schválí náš plán, dokáže to zařídit.“

„Jestli ano, kdy se do toho dáme?“

„Jako vždycky. Ihned, jak bude všechno připravené,“ odvětil

Algy. „Čím dříve se ohřejeme na jižním slunci, tím lépe. Měli by-

chom odletět nejpozději zítra v noci.“ Vstal. „Pojďme zpátky na mi-

nisterstvo. Já už se celý třesu, abychom začali.“

O hodinu a půl později přednášel Algy svůj návrh generálu

Raymondovi a on ho poslouchal trpělivě až do konce.

„Jste už dost staří mazáci, abyste věděli, co máte dělat,“ řekl pak

tiše. „Ale vzhledem k tomu, že mám určité zkušenosti s touto smrto-

nosnou prací, nemám chuť váš projekt schválit. Na druhé straně máte

za sebou hezkou řádku úspěšných kousků a ty vás opravňují k tomu,

abych všechno ještě zvážil. Musím říci, že by mne hrozně překvapi-

lo, jestli kohokoliv z vás ještě uvidím, abych si s ním mohl připít na

konec války. Jestli vůbec nějaký bude. Bez výsostných znaků brit-

ského letectva a bez uniforem vás pověsí jako špiony. Zdůrazňuji

vám, pánové, že v tomto případě, nemám žádnou šanci žádat o vaše

vydání.

Vím, že to nezní zrovna povzbuzujícím způsobem, ale musíte se

podívat pravdě do očí. Zařídím na štábu, abyste dostali dovolenou.

Dostanete všechno, co podle vás budete potřebovat. Udělám, co je v

mých silách. Hned teď zavolám Ducostea a řeknu mu, aby vás u let-

ky telefonicky sehnal. Minulý úkol přijal dobrovolně a nepochybuji o

- 16 -

tom, že to přijme i tentokrát. Dostanete zase Breguet. Tenhle stroj

někde nad Francií nevyvolá tolik pozornosti jako naše letouny a zá-

roveň nebudu muset použít… skoro bych řekl přímo obětovat… jed-

no z našich letadel. Jestliže ho chytí, zastřelí ho. To nesmíte dopustit.

Ještě něco?“

„Už jen jedna věc, pane?“ dožadoval se Ginger. „Jak se jmenuje

ten italský kšeftman, o kterém jste mluvil. Ten chlap, v jehož vile se

chtěla kněžna schovat. Chci znát jméno té krysy, která ji zradila!“

„Je to milánský bankéř na penzi Zabani… Gaspard Zabani. Ten

dům se jmenuje Vila Valdora a leží na Fleurie Avenue. Proč se na to

ptáte?“

„Je jasné, že má dobré styky s italskou tajnou policií a asi ví, jak

skončila naše agentka. Třeba bychom našli způsob, jak se od něj ně-

jakou maličkost dovědět.“ Na generálově tváři se mihl tajemný spik-

lenecký úsměv. „Chápu. Nemám námitek, abyste s ním zacházeli

podle svého uvážení. Nebude to zrovna práce v rukavičkách. Když

už jste se zmínili o italské tajné policii, musím vás upozornit na muže

jménem Gordino. Má pod palcem celou Riviéru. Je to tmavý malý

mužík ve středním věku. Má sportovní postavu a obvykle chodí v

tmavém obleku. Nosí knír, kroutí se mu nahoru. Poznáte ho bezpečně

podle jizvy na bradě. Vypadá spíš jako gymnasta, který zbohatl, ale

to vás nesmí oklamat. Je to ďábel a nebojí se ničeho.“

„To bude darebák a mizera,“ pronesl Bertie svým pěstěným hla-

sem.

„Nepochybně,“ odsouhlasil generál a usmál se. „Takže pánové,

jestli je to všechno, musím vás požádat, abyste se o ostatní postarali

sami. Mám ještě před sebou stohy práce. Vyřídím Henri Ducosteovi,

aby se s vámi spojil.“

„Děkujeme vám, pane. Věnoval jste nám opravdu hodně času,“

řekl Algy s malou úklonou. „Jsme vám vděční za vaší upřímnost i za

to, že jste nám dal šanci. Biggles se to dozví… jestli ho najdeme.“

„Když ho přivedete zpátky, bude to pro mne nejlepší odměna,“

vrátil ve stejném tónu generál Raymond. „Přeji vám hodně štěstí.“

Tříčlenná delegace stále se obírající chystaným výletem se vráti-

la na letiště.

V devět hodin vešel do konferenční místnosti důstojník v uni-

formě francouzských letek. Nejdříve se ho všiml Ginger a ihned vě-

- 17 -

děl, kdo to je. Čekali sice jen telefonát, ale osobní setkání jim bylo

milejší. Zvědavec Bertie byl první, kdo mu potřásl pravicí.

„Henri Ducoste, nemýlím-li se?“ zeptal se.

Usměvavý francouzský důstojník přikývl. Byl to štíhlý, snědý

mladík s rovnými trochu přerostlými vlasy. Vypadal trochu stydlivě.

Ginger měl celou dobu před očima někoho podstatně staršího, i když

k tomu generálova slova vůbec nezavdávala žádnou příčinu. Podle

Gingera mládenci nemohlo být více než devatenáct.

Když se představili a poprvé si stiskli ruce, Ginger ukázal ke

dveřím. „Pojďme někam z toho davu.“ Zamířili do kanceláře základ-

ny, kde Algy právě ztrácel spoustu času vyřizováním běžných záleži-

tostí úředního šimla. Chtěl předat Angusovi čistý stůl. Představili mu

Henriho.

„Mluvil jsem s vaším generálem,“ promluvil velmi dobrou ang-

ličtinou Francouz. „Lepší než volat, je promluvit si osobně.“

„Jasně, že je to o mnoho lepší,“ souhlasil Algy. „Posaďte se. Ci-

garetu? Řekl vám generál, proč jsme ho obtěžovali?“

„Ano, řekl mi všechno. Alespoň si to myslím.“

„Tak tedy víte, že chceme, abyste s námi doletěl nad Monako?“

„Ovšem.“

„Co vy na to?“

Henri pokrčil rameny. „Jak to vyjádřit? Nic nenamítám, poletím

kamkoli. Co na tom záleží?“

„Máte skvělou povahu,“ řekl Algy s úsměvem.

„Nesouhlasím jen s jedním detailem vaší akce,“ upřímně pokra-

čoval Henri.

„Co je to?“

„Proč jste se rozhodli, že přistanete na Kalifornii? Na té pláži u

Nice?“

„Je na tom něco divného?“

„ Tiens! Tam jsme mohli přistát pouze jednou. Italští vojáci sice

moc filipa nepobrali, ale na druhé straně nejsou úplně tupí. Zabrání

jakémukoliv dalšímu přistání u Nice. Už teď tam mohou být výkopy,

zátarasy, dráty, pohozená polena dřeva. Mohlo by to skončit kata-

strofou,“ krčil rameny.

„Nevím, ale bylo by každopádně dobré mít jistotu.“

„Propánakrále, ten hoch má pravdu. Úplnou pravdu.“ vyhlašoval

- 18 -

Bertie. „Nemá, sakra, cenu se někde rozmlátit a neříci svoje poslední

slovo. Chápete, co myslím?“

„Chápu to velmi dobře,“ zamyšleně řekl Algy. „Bylo by to váž-

ně nepřiměřené riziko, kdybychom chtěli použít tuto plochu znovu a

nepřesvědčili se, že tam nejsou překážky. Myslel jsem na to už dříve,

ale nenapadlo mne jiné řešení. Samozřejmě máme možnost to pře-

dem zkontrolovat a použít pláž pro odlet domů.“ Obrátil se k Henri-

mu. „Máte lepší plán?“

„Jeden nebo dva,“ vysvětlil Henri. „Buď najdeme jiné letiště,

nebo vyskočíte padákem. O přistávací ploše ale nevím. Zatím. Alors!

Bylo by lepší použít padák.“

„To je pádný argument,“ souhlasil Algy. „Já jsem ale pochopil,

že okolí Monaka je příliš nebezpečné pro seskok padákem – skály,

rokle, budovy.“

„Oui. Jsou tam ale i místa, kde jsou volná prostranství. Celý

svůj život jsem prožil v Monaku. Znám takové místo. Je mnohem

blíže k Monaku než pláž Kalifornie. Možná tak tři nebo čtyři míle.

Regardez. Koukněte se na moji mapu.“

Henri ji rozbalil na stole. „Tady máme Monako. A tady jsou tři

hlavní silnice. První vede východně do Itálie, druhá na západ do Nice

a Cannes. Dá se po ní dojet i do Marseille. Ta třetí prudce stoupá do

hor na La Turbie. Za vesnicí se silnice zužuje a dál stoupá do Peille.

Na levé straně je široké, mnoho kilometrů dlouhé údolí. Farmáři tam

dole vyčistili políčka od kamenů. Když seskočíte tady, máte pouze

čtyři míle do Monaka. A k tomu, abyste opravdu použili toto místo,

mám ještě jeden důvod. Dolů do Monaka z vesnice La Turbie se do-

stanete jinak než po silnici. Vede tady stará horská železnice, velmi

příkrá a nebezpečná. Před lety tam došlo k velké nehodě a zahynulo

mnoho lidí. Od té doby vlak nejezdí. Koleje jsou tam pořád. Jako

kluci jsme se po nich škrábali nahoru. A vy můžete sestoupit dolů

přímo do města, aniž se vás kdokoli všimne. Co vy na to?“

„To je opravdu dobrý plán,“ souhlasil Algy. „Co ale uděláme s

padáky? Poneseme si s sebou spoustu věcí a část z nich by mohla být

zničena.“

„Můžeme je shodit odděleně na zvláštním padáku,“ navrhl Gin-

ger.

„Samozřejmě. Co ale, Henri, uděláme s padáky? Můžeme je tam

- 19 -

někde schovat?“

Henri opět nadšeně zabodl prst do mapy. „Nahoře na silnici do

Peille nejsou žádné domy. Jen jeden. Jeho kamenné stěny se už dáv-

no zbortily. Strčte padáky dovnitř a přikryjte je kameny. Je to jedno-

duché a nikdo je tam nenajde.“

Algy se podíval na ostatní. „Henri má dobré nápady. Budeme se

řídit jeho radou.“

„Shodím vás opravdu nad dobrým místem,“ sliboval Ducoste.

„Jsem místní rodák a znám krajinu nazpaměť.“ Jeho oči zvlhly a vů-

bec se za své slzy nestyděl. „Jednou se vrátím a navštívím svou mat-

ku a sestřičku Jeanette. Otec zemřel před pěti lety.“

„Vaše matka žije v Monaku?“ zeptal se Algy.

„Ano.“

„Kde? Možná že bychom ji mohli předat vaši zprávu?“

„ La-la! To bude skvělé,“ rozzářil se Henri. „Oni vědí, že jsem

šel bojovat a pro ně to znamenalo konec. Neví o mně nic, neví, zda

jsem na živu nebo mrtvý. Neodvážil jsem se jim ani napsat, protože

tam všichni vědí, že létám pro De Gaullea. Mohli by je poslat do

koncentračního tábora jako rukojmí.“

„Kde bydlí?“

„Na skalnatém výběžku nad Monakem. Rue Mariniere 6. Je to

první úzká ulička naproti paláci. Jestli za nimi zajdete, tak jim řekně-

te, že je pozdravuje Pepe.“ Henri si povzdechl. „Říkali mi Pepe. Ta-

ky jim řekněte, že se mám dobře, že na ně vzpomínám, těším se dob-

rému zdraví a bojuji za Francii.“

„To zvládneme,“ ujistil ho Ginger.

„Pojďme se podívat ještě jednou na mapu. Měli bychom se dů-

kladně seznámit – au fait – s krajinou.“

„Kluci, mám ale dojem, že jsme při našich výpočtech zapomněli

na jednu podstatnou věc,“ ozval se Bertie. „Co uděláme s naší malou

šlechtičnou.“

„A co bychom s ní měli podnikat,“ zavrčel Ginger. „Ona může

za tento průšvih. Co se týče mne, ať si zůstane, kde je. Je mi úplně

fuk, kde. Je mi úplně jedno, jestli vyplave někde na hladinu nebo,

zda se utopí. Nechme ji plavat.“

- 20 -

KAPITOLA TŘETÍ

SILNICE DO MONTE CARLA

Těsně před dvanáctou následující noci klouzal Berline Breguet

pilotovaný Henrim ve dvaceti tisíci stopách v jižním kursu nad šedi-

vými vápencovými masivy Alp. Bylo bezvětří, jasno a teplo. Bylo

prostě takové počasí, které tady přetrvává zhruba tři sta dní v roce.

Kdesi na východě nad Itálií visel stříbrný měsíc a mihotavě osvětlo-

vat vrcholky Ligurských Alp, vytvářející zubaté ostří na horizontu

oblohy. Na západě leželo pobřeží francouzské Riviéry. Dole na jihu

se v záři měsíce blyštělo starověké Středozemní moře. Právě tady na

nyní tiché opuštěné hladině plápolaly ohně těch nejsmutnějších a

nejkrvavějších bitev lidské historie.

Henri šťouchl do Algyho, který seděl vedle něho a ukázal do-

předu. „Voilla!! Monako,“ vzrušeně dýchal.

Algy zaznamenal před sebou rozlehlé městečko, které jakoby se

brouzdalo v mělkém moři mezi dvěma výběžky. Ten první byl širo-

ký, zatímco ten druhý, úzký připomínal zaťatou pěst.

„Ten vlevo se jmenuje mys Martin, tomu vpravo se říká Monac-

ká skála. Tam jsem bydlel. Mezi nimi na kopci leží Monte Carlo. Ta

bílá budova je kasino, dole pod kopcem je přístav, kterému se říká La

Condamine. A teď jdeme dolů.“

Letoun tiše kroužil ve spirále, ztrácel výšku, pilot bedlivě pozo-

roval krajinu. Nakonec vyrovnal výšku a držel letoun v přímém smě-

ru.

„Připravte se na seskok,“ řekl ostře. „Kloužeme přímo nad údo-

lím. Au revoir.“

„Au revoir, mnohokrát ti děkujeme,“ řekl Algy a přešel k ostat-

ním, kteří již za zádi čekali. „Jsem tady,“ řekl bez nadšení a otevřel

poklop na podlaze. Vteřiny sledoval tu bezednou díru pod sebou.

„Sejdeme se dole na zemi,“ řekl a vyskočil do prostoru.

Jakmile se padák otevřel, podíval se pod sebe. Byl ještě příliš

vysoko, aby mohl rozpoznat detaily povrchu pod sebou. Terén mu

připadal všude stejný, jen hory jakoby pomalu dorůstaly do své nebe-

tyčné výšky. Pak si všiml, že se snáší do dlouhého mělkého údolí,

- 21 -

které je na východě ohraničeno světlejší stužkou silnice šplhající se

nahoru na vrchol jakéhosi kopce. Ten vzadu nemohl být nic jiného

než Mont Agel. Nahoře tedy musí být opevněná bašta, kterou již znal

z mapy. Citadela sloužila hlídkám jako pozorovatelna pro celé Mo-

nacké knížectví. Henri to provedl dokonale.

O chvíli později se pod ním už ostře rýsoval povrch a on proží-

val napětí z blížícího se doteku se zemí. Upadl, brzo ale vyskočil na

nohy, vymotal se ze šňůr a sbalil padák. Na chvíli se posadil a po-

slouchal. Pak tiše zahvízdal. Jediný zvuk, který zachytil, byl motor

odlétajícího letadla. Ve svitu měsíce pak netrvalo dlouho, než přišla

odpověď. Nejdříve se ozvalo pískání, pak kroky a konečně se objevi-

li oba, Ginger i Bertie.

Algy vstal. „Pojďme najít vybavení,“ řekl tiše. „Rozejdeme se,

abychom prohledali větší území.“

Netrvalo jim dlouho a našli zásobovací padák, který nesl oprav-

du podivnou válečnou zbroj – kytaru a pytel cibule. Bertie popadl

svůj hudební nástroj a Ginger zase přerovnával cibuli, neboť právě

barva a kvalita sehrají důležitou roli v jeho přestrojení za španělské-

ho zelináře.

„Teď musíme najít ten zbořený dům. Označil jsem si ho na ma-

pě. Vemte si s sebou všechny svoje krámy,“ vyzval je vcelku zbyteč-

ně Algy.

Čekal je docela strmý výstup po silnici, kterou jim popsal Henri.

Kráčeli po ní asi půl míle, než dorazili k ruinám domku. Předpoklady

se zatím plnily. Ze stavení zbyly už jen krovy, okolo nichž byly roz-

troušeny kameny, jež kdysi tvořily kamennou zídku zahrady. Vedle

zbytku branky rostly dva cypřiše. Podle Bertieho je na jihu Francie

vždy vysazují v páru proto, že ten první znamená mír a druhý bohat-

ství.

„Tady to moc nevyšlo,“ řekl Ginger a ukázal na trosky domu.

Padáky schovali vzadu v domě a zavalili je kameny. Ta činnost

jim zabrala víc než hodinu. Za celou tu dobu po silnici neprojel ani

jediný vůz. Kdesi v dálce štěkal pes, ale ten klidně mohl být vzdálen

od jakékoliv civilizace tisíce mil.

Cítili se tu v bezpečí.

Algy si protáhl záda. „Jsme v tom. Od tohoto okamžiku se kaž-

dý z nás pustí do průzkumu po svém. Nejpodstatnější skutečností je

- 22 -

teď Henriho návrat přesně za týden o půlnoci. Zapište si to za uši a

hlídejte kalendář. Objeví se pak nad pláží Kalifornie. Nepřistane,

dokud nedostane náš signál. Ti z nás, kteří to dokážou, tam musí být

opravdu na minutu přesně. V mezičase se budeme setkávat na Quai

de Plaisance, v přístavu dole pod schodištěm, které vede do vodárny.

Všude tam jsou samá schodiště, escaliers.

Pamatujte si: Těm našim se říká Přístavní schodiště. Je to jas-

né?“

„Ano,“ odvětil Ginger.

„Jasné,“ potvrdil Bertie.

„Začínáme. Gingere, jdeš první. Bertie vyrazí deset minut po to-

bě. Já jdu naposledy. Zamíříte po silnici přímo dolů. Je to asi míli.

Velmi úzká odbočka vás dovede do La Turbie, která leží na Grande

Corniche. Přímo ze silnice uvidíte horskou dráhu, která už vede rov-

nou do Monaka. Vlastně končí přímo v Monte Carlu. Budete mít i

výhled na zahrady. Peněz máte dost, a tak byste neměli mít problémy

s jídlem.“

Ginger si stáhl blíže k pravému uchu svůj černý umaštěný baret

a zatřásl pytlem s cibulí.

Věděl přesně, kde je. Ne nadarmo si přesně nastudoval mapu

Monaka a okolí, takže měl přímo před očima všechny detaily místní

krajiny. Přečetl si také všemi doporučovaného průvodce.

Bylo to mnohem zajímavější, než čekal. Věděl přesně, co má dě-

lat. Měl dost času zvážit všechny možnosti a promyslet si plán akce.

První úkol byl nasnadě. Ověřit si, zda Biggles přece jen nezanechal

písemnou zprávu na Quai de Plaisance v Monte Carlu či u Jockova

baru na promenádě v Nice. Ostatní nejspíš udělají totéž. Na tom ale

nezáleží. Nejdříve se vydá do Monte Carla. Je to nejblíže. Lehce si

pohvizdoval. Byl sám zvědav, jak sehraje onu zelinářskou roli, co mu

svěřil jejich vlastní scénář. Silnice byla opuštěná. Podle něho bude

opuštěná i za hodinu. Nikde ani živáčka a nikde ani světylko.

Dvacet minut ostré chůze, prudce doprava a okolo několika chat.

Možná čtvrtmílový odklon ho poté přivedl opět na hlavní silnici. Z

průvodce věděl, že Grande Corniche je vlastně i cestou, po níž kdysi

kráčely římské legie, které dobyly Británii. Starodávná vesnice, jíž

založili právě oni, teď ležela přímo před ním. Tisíce let poté, snad na

počest přítomností legií, zde vztyčili mramorový obelisk císaři Au-

- 23 -

gustovi. Překvapila ho jeho velikost. Ucítil podivné chvění, když

míjel tento historický monument, ale to už se blížil k dalšímu histo-

rickému místu. Byl jím milník, který legionářům ukazoval, že do

Říma zbývá 604 mil. Ano, ten slavný milník. A právě u tohoto patní-

ku začínala horská dráha, jejíž koleje vedly prudce dolů přímo do

Monte Carla. Na okamžik se zastavil očima, které už přivykaly šeru,

a pozoroval světově proslulé letovisko ležící na břehu moře hluboko

pod ním. Mys Martin vlevo představoval černý dráp zaťatý do moře.

Vpravo pak zámek vytvářel onu neomylnou dominantu celého města.

Proti obloze dokázal rozeznat i obrysy kamenného stolce, který nebyl

daleko od jeho místa. Znovu si vzpomněl na historii. Právě zde ne-

spočet korzárů a pirátů skončilo na popravčím špalku. Středozemní

moře mu teď připadalo jako nekonečná tabule černého skla. Hladina

se ani nepohnula. Vtírala se mu myšlenka, že asi takhle musel vypa-

dat poslední pohled piráta na matičku zemi.

Chystal se k sestupu, když mu v zádech zamrazilo. Z vesnice se

ozývaly kroky v inkoustových stínech širokolistého fíkovníku. Polo-

žil se na zem a ani se nepohnul. Kroky se blížily.

Pak se ozval hlas. „Ale já opravdu něco slyšel.“

„To musel být pes nebo kočka.“

První zase reagoval, „Vypadalo to tak, že tady někdo chodí.“

Ginger zvedl oči a proti obloze se rýsovaly dvě čapky, které bezpo-

chyby patřily k uniformám.

„Je tady někdo?“ zvolal ostře první muž. Samozřejmě francouz-

sky.

Ginger zadržel dech.

Na chvíli se rozhostilo ticho a pak se oba dva muži v unifor-

mách váhavě odploužili směrem, odkud přišli.

Pro Gingera tato drobná příhoda představovala významné varo-

vání. Smrtka i tady brouzdala kolem a měla na sobě buď policejní,

nebo vojenský stejnokroj. Že by to byla jen běžná hlídka, pomyslel

si. Nebo někoho hledali. Koho?

Na otázky si mohl odpovídat jen spoustou vlastních domněnek.

Proto se až za chvíli vydal na obezřelý sestup po železnici. Chuť si

prozpěvovat ho přešla. Čas od času se zastavil a poslouchal. Neoče-

kávaná přítomnost dvou mužů v něm vyvolala napětí. Vůbec nehod-

lal jít přímo do města. Mohl by hned vyvolat podezření italské tajné

- 24 -

policie. A podle generála je jí ve městě požehnaně. Jestliže tu jsou,

pak určitě kontrolují cizince. A v noci budou kontroly ještě přísnější

než ve dne. Když se přiblížil k opuštěnému nádraží, našel si docela

pohodlný dolík na zarostlém svahu. Lehl si a čekal na rozbřesk.

Vzduch byl hebký a teplý. Vůně divoké levandule ho pomalu uspá-

vala.

Když se pak vzbudil, slunce už viselo jako ohnivá koule přímo

nad mysem Martin. Jeho paprsky rozsévaly zlato na tancujících moř-

ských vlnách. Z města sem doléhal typický rámus. Znovu starostlivě

prověřil své okolí, hodil si na záda pytel s cibulí a pokračoval v se-

stupu.

Uvnitř zchátralé budovy nádraží nepotkal nikoho, ale když ji

opouštěl, skoro se srazil s mužem v červenobílé uniformě. Stál na

schodišti před budovou a na ruce měl navlečený bílý pendrek v bílém

pouzdru. Tady se mu říkalo baton. Ginger si hned uvědomil, že je to

určitě jeden z místních četníků.

„Haló! Odkud jste?“ zeptal se.

Ginger hned spustil svou bezvadnou francouzštinou. „Musím se

také někde natáhnout. Proč platit za pokoj, když je tady tak krásně?“

Policista se usmál a podíval se na cibuli. „Španěl?“

„Si.“

„Možná, že bych si vzal tuhle cibuli domů,“ uvažoval četník.

„Už nemám službu.“

„Kdybych každému gendarme, který mne o to požádal, dal své

zboží od doby, co jsem vyrazil z Barcelony, neměl bych co prodá-

vat,“ odpověděl Ginger. Vůbec ho neuklidnilo zjištění, že jeho spo-

lečník je takový úplatný mizera.

„Jen trochu.“

„Když někde seženeme chleba, pak ano,“ navrtil s úsměvem

Ginger.

„Chleba? La,la. Chleba už jsi asi hezky dlouho neměl. Lepší ně-

co než nic. Něco s tím provedeme. Pojď dolů, příteli.“

Scházeli dolů ze schodů do kavárny. Pod vyšisovanou roletou

svítilo její jméno Café de Lyons. Muž v košili s krátkými rukávy

cídil talířky. Ginger sledoval zvenku rozhovor policisty s majitelem,

jeho zdvořilé pošklebování. Četník se vrátil s půlkou šišky chleba a

štíhlou karafou červeného vína. Majitel vyšel s ním.

- 25 -

Gendarme si rozepnul uniformu. „Teď můžeme něco pojíst a

trochu se napít,“ řekl. „Rozvaž ten pytel, synku.“

Ginger vyndal pár cibulí a postavil je před oba. Snídaně mohla

začít.

„Tak, jak to jde u vás ve Španělsku?“

„Pocházím z Barcelony. Tam je bída,“ odvětil Ginger.

„Určitě to není horší než tady. Alespoň podle mne,“ řekl majitel

kavárny. „Znám španělskou cibuli docela dobře, jezdil jsem ji do

Španělska nakupovat dost často. Tuhle odrůdu ale opravdu neznám,“

říkal smutně, když si ji loupal.

Gingerovi zatrnulo, ale naštěstí včas zvedl hlavu. „Ano, je bída,

víte. My teď právě zkoušíme nové odrůdy,“ řekl rozzářeně. „Její se-

mínka prý pocházejí až odněkud z Ameriky.“

„Nestojí za nic, je příliš štiplavá,“ ujišťoval je četník, kterému

tekly slzy po tvářích. „Mon Dieu. Tohle musí být anglická cibule.

Jednou jsem něco podobného jedl, když jsem byl v Londýně za svou

sestrou.“

Ginger se zašklebil. „A co jste čekal? Jak mohou vůbec pěstovat

cibuli někde v Anglii, když tam pořád prší?“

„Ten tulák má pravdu,“ souhlasil majitel kavárny. Rozhlédl se

okolo. „My si tady povídáme o Anglii, a já si teď vzpomněl, že se

říká, že tu nedávno slídil nějaký Angličan. Představte si, vyzvědač.“

„Co se říká?“ zeptal se Ginger a tvářil se tak, jakoby se napil

trpkého vína.

„Všichni to vědí,“ odpověděl muž od kávových hrníčků a chtěl

pokračovat. Četník ho ale zarazil. Na jeho tváři se zračily obavy.

„O tomhle je lepší nemluvit,“ řekl.

Restauratér rychle přikývl. Ginger hned věděl, co si o podob-

ných věcech myslí.

Přesto se ale s touhle ne dvakrát příjemnou situací vypořádal

skvěle. Prostě začal cibuli dál nabízet.

„Je příliš štiplavá,“ říkal majitel kavárny, když mu potřásal ru-

kou na rozloučenou.

„A co teprve, když ji osmažíte,“ prohlásil Ginger.

„To je pravda, můj bože,“ řekl celník. Utíral si oči.

„Tahle cibule by snad dokázala zastavit i tank.“

„Ale teď cibule na trhu není dostatek. Berte, dokud je,“ vnuco-

- 26 -

val se Ginger.

„Kolik?“ zeptal se restauratér.

„Deset franků za kilo?“

„To je moc. Pět!“

„Devět!“

„Šest! Navíc je trochu hořká.“

„Dám vám to za osm a už ani sou méně,“ přísahal Ginger.

„Šest!“

„Sedm, jestli si vezmete dvě kila a přihodíte sardinky ke chle-

bu.“

„Cest, ca? Co mám s vámi dělat?“ Přinesl váhy i sardinky. Od-

vážili přesně dvě kila.

„A ještě jednu pro štěstí,“ řekl kavárník a sám si vybral další

dvě, které přidal na váhu.

„Carrumba. Proklatě,“ durdil se naoko Ginger. „A to nám na-

dáváte španělských zlodějů.“

Laskavý policista se otřásal smíchy. „Mám doma ženu a už jsem

tam měl být,“ řekl. Do kapsy si strčil cibuli a řekl, „Au revoir“

Ginger nikam nespěchal. Měl přece příležitost se něco dovědět a

chytil ji za pačesy.

„Co se tady povídá o tom špionovi?“ zeptal se jakoby mimo-

chodem.

Kavárník pokrčil rameny. „To je otázka! Tady se motá víc špio-

nů, než tady bylo před válkou karbaníků.“

„Ale vždyť jste se sám zmiňoval o nějakém Angličanovi, ne?“

Reagoval Ginger, aniž hnul brvou.

Monačan se líně protáhl. „Nikdo pořádně neví, jak to bylo,“

ujišťoval ho. „Říká se, že v tom byla zapletena nějaká ženská a že

zabili, představte si, pět italských policajtů.“

„Hrome! A chytli je?“

„Někdo říká, že ano a jíní že ne. Hodně lidí ale tvrdí, že se tady

ještě někde schovávají. Italští karabiníci i tajná policie tady pořád

slídí. Ale znáte to, čemu můžete věřit? Jsou těžké časy.“

„Máte pravdu,“ souhlasně přikyvoval Ginger. „Jste moudrý člo-

věk.“

Kavárník se natáhl blíže ke domnělému cibuláři a dýchal mu do

obličeje. Jeho dech páchl jakousi divnou směsí česneku a cibule.

- 27 -

„Také se říká, že se do toho zamotal Zabani. Prý ho odvezla na ne-

známé místo Camorra, protože to hrál na dvě strany. Camorra je něco

jako mafie, víte.“

„Camorra? Já si myslel, že je Mussolini vymýtil všechny do jed-

né. Že už nezbyly žádné tajné spolky.“

Jeho spolubesedník zamrkal. „Franco také prohlašoval, že vy-

maže tu vaší Černou ruku, ne? A povedlo se mu to?“

„Podle mne,“ řekl Ginger pomalu, „Vůbec ne. A dost pochybuji,

že se mu to povede.“

Oči místního rodáka se zúžily. „Doufám, že nejste jeden z

nich?“

„Já,“ rozesmál se Ginger. „Ani náhodou. Já nechci mít nůž v zá-

dech.“

„Ani já ne. Když Camorra někoho odsoudí k smrti, tak už nemá

šanci. Už předem je z něj mrtvola. Jestli je opravdu Zabani zradil,

Bůh ho opatruj. Stejně mu ale nepomůže.“

„Co je to za zlosyna?“

„I kdyby jen polovina toho, co se říká, byla pravda, tak by to

stačilo, aby se propadl do pekla.“

„Je to Ital?“

„Ano.“

„Jeden z těch, co žijou tady?“

„Ano, jako všichni ti, co všechno prohrají v kasinu. Motá se tam

pořád. Hraje a hraje. Nenarodil se tady, víte. Místní Manegasques se

ke stolům nikdy ani nepřiblíží.“ Pak hrdě dodal. „A já jsem místní.“

Toto prohlášení Gingera přimělo přemýšlet o tom, že se už

Henriho měl zeptat, co znamená být místní rodák. Ihned si samo-

zřejmě uvědomil, že místnímu koloritu a místním rodákům nerozu-

mí, i když zná ledacos z knížek. Vůbec netušil, kde mají místní rodá-

ci kořeny, odkud pochází. Přemýšlel, zda právě teď má vhodnou pří-

ležitost.

„Co to znamená být Manégasque? Jste na svou příslušnost k

nim velmi pyšný?“ zdvořile se dotázal.

„Zut. To je otázka!“

„Jsem tu cizinec,“ jemně mu připomněl Ginger.

„To je tak. Monégasque je prostě Monégasque.“

„Ne Francouz?“

- 28 -

„Ani náhodou. Ne!“

„Tedy Ital?“

„Ne. Žije jich ale tady hodně. Dodržují zákony a patří k těm

dobrým přistěhovalcům do Monaka. Některým se nechce na vojnu.

Kdo je tady za to bude pronásledovat? Původních rodáků tady moc

není… asi tři tisíce. Jsme zvláštní kasta. Většinou bydlíme na Skále.“

„Odkud jste sem přišli?“

„Aha! Tak to je zase jiná otázka. Před dávnými léty tady žili Li-

gurové. Byly to divoké kmeny, které jsou pověstné svými kamenný-

mi kyji. Pak přišli Féničané. Založili většinu vesnic tady okolo. Pak

se tu vylodili Řekové. Pak zase Římané, kteří na počest svého vítěz-

ství vztyčili ten památník v La Turbie. Podívejte se tamhle. Je odtud

dobře vidět. A pak se to míchalo a míchalo. Francouzi, Italové, lidé z

Lombardie, dobrodruzi z moře, pár Angličanů. Křižáci a pár křesťa-

nů, kteří utekli z arabských žalářů. A společně s nimi tu žijí místní.

Těm se říká právě Monégasque. Nerozčilujte nás, mladíku, řečmi, že

jsme Francouzi nebo Italové.

Jenom, že žijeme na hranicích mezi nimi, většina z nás se do-

mluví oběma jazyky.“

„Aha, už to chápu,“ řekl Ginger.

„Já tu ale takhle nemůžu pořád tlachat,“ zarazil se zanícený ro-

dák. „Už je hodně hodin. Mám ještě spoustu práce. Až se tady zase

příště ukážete, třeba zase koupím tu vaší cibuli. Příště ale přivezte tu

španělskou. Au revoir.“

„Au revoir. monsieur.“

Z tohoto setkání se už nedalo nic dalšího moudrého vytěžit, a

protože ho zprávy potěšily, přehodil si odlehčené břemeno přes záda

a vyrazil. Pořád sice nevěděl, co se Bigglesovi stalo, ale už samotná

skutečnost, že se tady v Monaku pochybovalo o jeho zatčení, mu

dodávala značnou naději. Bylo bezesporu dokázáno, že do celé zále-

žitosti je zapleten zrádce Zabani. Poznatek, že Zabani má vztah k

Camoře představoval něco zcela nového a podstatného pro další prů-

běh událostí.

Všechny tyto myšlenky se Gingerovi honily hlavou, když kráčel

dolů. Přes zahrady kasina byl čarokrásný výhled na otevřené moře.

Začínal běžný den města žijícího ve stínu války, lidské hemžení na

ulicích pomalu stoupalo. Většinou teď byli na ulicích prostí lidé v

- 29 -

běžných oblecích či v montérkách. Měli opálené tváře. Někteří z nich

se tvářili velice zamyšleně. Část z nich zase jen bezcílně bloumala po

ulicích. Místní atmosféra vůbec neodpovídala té, kterou si vybájil.

Zde se přece schází světová smetánka. Kde se skrývá? Policisté nosi-

li nápadnou uniformu a vytvářeli nedílnou součást místního lidského

shonu. Byla to městská policie ve službách monackého knížete. No-

sili bílé vycházkové uniformy zdobené fialovou. Na hlavách měli

nasazené sluneční přilby s výsostnými znaky knížectva. Bylo tady i

pár francouzských četníků v tmavomodrých sakách a khaki kalho-

tách. Ti chodili většinou ve dvojicích. Motali se tu ale i italští karabi-

niéři a Ginger si nebyl jistý, zda jsou tu oficiálně nebo na výletě. Po-

tom však pochopil, že to je italská okupační policie. Před hotely par-

kovalo jen pár vozů. Všechno včetně zahrádek vypadalo trochu za-

nedbaně. Před obrovským hotelem de Paris stál velký uzavřený ná-

klaďák s hákovým křížem na kapotě. Vedle něj na druhém voze vlála

italská vlajka. Minul auta bez zastávky, až došel k zdobené balustrá-

dě. Pod ní ležel monacký přístav.

Byl to ten nejkouzelnější a úplně malinkatý přístav, který kdy

viděl. Byl vytvořen uměle. Postavili tu dvě mola, jedno vybíhalo od

vesnice a druhé přímo z Monte Carla. Mezi jejich konci se otvíral

přístup na volné moře. Protože přístav byl opravdu titěrný, nedostaly

se sem lodě větších rozměrů. Kotvilo tu jen pár jachet a u vzdáleněj-

šího mola malé rybářské čluny.

Když se Ginger podíval dolů, viděl před sebou svůj cíl. Quai de

Plaisance. Na druhé straně v místě, kterému se říkalo obchodní pří-

stav, několik mužů válelo sudy. Měli to jen kousek k vodárně, odtud

už Přístavní schody přímo vedly na Quai de Plaisance. Sestupoval

tím směrem a pod nohama měl široký betonový chodník. Vedle něj

se tyčila vysoká kamenná zeď a na druhé straně se otvíral výhled na

moře. Rozhlédl se. Uviděl jen pár přestárlých mužů a několik dětí,

kteří rybařili s jednoduchými bambusovými pruty.

Kousek vpravo muž uklízel palubu malé motorové loďky, která

se blyštivě odrážela od vodní hladiny. Když pečlivě ověřil, že se o

něj nikdo nezajímá, začal hledat nápis modrou tužkou na zdi. Vlastně

ani nepředpokládal, že ho objeví, ale už i jen teoretická možnost, že

tu něco najde, v něm vyvolávala záchvěvy napětí.

Pomalu se blížil k vzdálenějšímu molu a jeho naděje uhasínala

- 30 -

stejně tak rychle, jako se narodila. Neviděl nic, co by odpovídalo

jeho představám. Jediný nápis, který si přečetl, bylo obvyklé fran-

couzské varování před vylepováním plakátů. Vracel se zpátky, aby si

znovu prohlédl celou zeď, když se to stalo. Nejdříve užasl, ale pak se

v něm rozezněly poplašné zvony.

Na vnitřní straně přístavu, který spojoval Quai de Plaisance a

Quai de Commerce se nacházelo široké dlážděné přístaviště, které

mu svým povrchem připomínalo cestu, po které právě šel. Stály tu

četné malé rybářské boudy a přístřešky pro čluny. Odtud se lodě

spouštěly na hladinu. Lodičky byly všude, uvázané u mola i vytažené

na souši. Rybáři oblečení v obvyklých sluncem vyšisovaných modrá-

cích a košilích mezi sebou živě hovořili, když spravovali sítě, nebo

připravovali lodě na vyplutí.

Najednou si Ginger všiml Bertieho. Poznal ho bez problémů

podle kytary. Bloumal jakoby beze smyslu, ale jeho cíl byl zřejmý.

Prohlédnout si zeď u Quai de Plaisance. Ginger ho chvíli pozoroval,

jak tam přešlapuje. Pak se rychle otočil a šel pryč. Za chvíli nato z

jednoho motorového člunu vyskočil lodník a rozběhl se za ním. Gin-

ger si nebyl jistý, ale zdálo se mu, že na něj něco křičí. Bertie se

ohlédl přes rameno a uvědomil si, že ho ten muž sleduje. Zrychlil

kroky. Lodník se rozběhl.

Teď si ho mohl Ginger prohlédnout blíže. Dojem, který si vy-

tvořil, nebyl vůbec příznivý. Prvním důvodem byly nespočetné skvr-

ny na jeho montérkách, druhým pak jeho neuvěřitelně odpudivá tvář.

Lodníkovu tvář vyřezali z tvrdého dřeva a nesla barbarské rysy. Na-

víc měl křivý nos a v jedné oční jamce tkvělo umělé oko. Díky tomu

se nedalo přesně odhadnout, kam se muž dívá. Při pohledu na něj si

Ginger uvědomil, jak tajné je jejich poslání a zachvátilo ho znepoko-

jení.

Bertie pronásledován lodníkem zmizel mezi barevnou změtí pla-

chet, které se sušily na ranním slunci.

Ginger sledoval jeho únik s velkými obavami. Bylo jasné, že

lodník chce Bertieho dostat. Rád by věděl, proč. Ještě chvíli pozoro-

val přístaviště, ale ani jeden z nich se nevracel. Jeho znepokojení

rostlo. Když uběhlo dvacet minut a nad Bertiem se slehla země, Gin-

ger to vzdal a začal znovu zkoumat zídku.

- 31 -

KAPITOLA ČTVRTÁ

NÁPIS NA ZDI

Ginger ušel hezkých pár kroků, náhle se však zastavil a ustrnul.

Srdce se mu rozbušilo, až úplně zapomněl na podivné Bertieho cho-

vání. Ještě krok dopředu a asi tak stopu před jeho očima bylo přesně

to, co si představoval, co si vysnil a co už ani nedoufal najít. Byl to

nápis na zdi, tlustá modrá písmena na světlešedém vápenci! Nejdříve

se pozorně podíval na konec nápisu. Malý trojúhelník.

Bylo to jednoznačné a omyl byl vyloučen. Vlastní zpráva sestá-

vala pouze ze tří slov:

CHEZ ROSSI, PERNOD!

První reakce, kterou by si mohl kolemjdoucí přečíst v jeho

očích, bylo zklamání. Uvnitř zprávy bylo bezpochyby zakódováno

životně důležité poselství. Jenže jemu ale zpráva neříkala vůbec nic.

Navíc se ani nedalo zjistit, kdy to Biggles napsal. Ginger vůbec ne-

pochyboval, že to byl právě on, kdo napsal tato slova. Zrovna tak mu

bylo jasné, že je to zpráva náramně důležitá. Jádrem problému však

byla doba, kdy tu Biggles byl. Mohlo to být před katastrofou na Kali-

fornii nebo snad až potom? Od tohoto zjištění se mohlo odvíjet

všechno další. Ať už ta slova znamenají cokoli, neřeší to podstatné.

Přesně to si Ginger vybavoval ve své mysli. Je Biggles naživu nebo

ne?

Ale nemohl tu jen tak stát a zírat na tu zprávu. Nebylo to ani

nutné. Ta slova se vryla hluboko do jeho paměti. Zatím si ho nikdo

nevšímal, a tak se posadil na jednu z mnoha laviček pro turisty. Stály

tu ještě z těch dob, kdy byly méně rušné časy. Chápal, proč Biggles

napsal svou zprávu jako nesmyslnou větu a jasné mu bylo i to, že ji

nemohl napsat čistou angličtinou. Asi proto vlastně vynechal veškeré

termíny. Rozhodl se pro rébus.

Chez Rossi se většinou jmenovaly kavárny, bary nebo restaura-

ce. Slovo „chez“ ve francouzštině znamená „dům“ nebo „domov“.

Označuje také budovy sloužící veřejným účelům. Rossi bude prav-

děpodobně jméno majitele. Proto Chez Rossi musí být jméno baru

nebo restaurace, která patří někomu, kdo se honosí jménem Rossi,

- 32 -

případně se tak alespoň musel jmenovat původní majitel. Výraz Per-

nod vůbec nechápal, ale znělo mu to nějak povědomě. Řešení hádan-

ky může být právě tam. V kavárně, baru či někde ve veřejné místnos-

ti se může nacházet klíčové slovo vedoucí k pochopení celého smys-

lu zprávy. Je to jasné, musí to místo najít. Pokud existuje, musí se

tam jít podívat!

Vzpomněl si na Bertieho a jeho podivné chování. Neměl by se

raději podívat dolů do přístavu? Dokonce už udělal tím směrem pár

kroků. Po Bertiem ani stopa. Nikde se ani nemotal ten chlap s maha-

gonovou tváří, který ho sledoval. Ginger chvíli zaváhal a pak, aby

neztrácel čas, se vydal nahoru do Monte Carla. Chtěl promluvit s

majitelem Café de Lyons a zeptat se ho na Chez Rossi. Bude to urči-

tě znát. Pokud tahle hospoda existuje.

Aby nezradil své cibulářské řemeslo, nabízel svoji zeleninu v

několika krámech on route. Prodal prakticky všechno a to v něm na

druhé straně vyvolávalo obavy. Nebude mít co nabízet. Do Café de

Lyons už dorazil jen s dvěma svazečky a bez cibule se cítil jako nahý

v trní.

Kavárna teď vypadala úplně jinak. Na chodníku přesně podle

francouzského zvyku stály židle před kavárnou na chodníku. Byly

obsazené. Hosté četli noviny se skleničkou nebo šálkem na předloktí.

Znamenalo to, že Ginger musel změnit plán. Rozhodně tu nechtěl

zůstat dlouho. Snažil se, aby si ho majitel všiml a měl úspěch. Ka-

várník zaznamenal jeho příchod. Šel k němu, aby mu pogratuloval,

že prodal skoro všechno a že je skvělý obchodník. Chtěl se vrátit ke

své práci, ale Ginger ho chytil za paži.

„Moment prosím vás, monsieur,“ oslovil ho. „Poradili mi, že

bych mohl najít zakázku v restauraci Chez Rossi, ale neřekli mi, kde

to je. Pomůžete mi?“

„Samozřejmě, že ano,“ zněla laskavá odpověď. „Je to dole ve

městě. Jděte vpravo po třídě St. Michel a druhou doprava. Dole pod

escalfer už před sebou uvidíte Rossiho bar a restauraci.“

„Merci, monsieur,“ poděkoval Ginger a vyrazil hledat tento

slavný bulvár. Zvláště před válkou se na něm nacházely módní ob-

chůdky a skvělé hotely. Ginger nemusel hledat dlouho. Už když za-

hnul druhou doprava, všechno se změnilo jako mávnutím kouzelného

proutku. Bylo to stejné, jako když návštěvník Londýna uhne z Ox-

- 33 -

ford Street do ponurého Soho. Tady přesně žili lidé, dělníci, proda-

vači, stálí obyvatelé. Proti místním zbohatlíkům a zazobaným turis-

tům tu bydleli lidé, představující jejich pravý opak. Ulička byla vel-

mi úzká. Po obou stranách ji lemovaly vysoké zanedbané barabizny.

Prádlo viselo na drátěných rámech prakticky v každém okně. Žhnou-

cí slunce se sem nedostalo, ale i tak byl vzduch nasycen polední

ospalou atmosférou. Ptáčci v klecích cvrlikali a přes úzké otevřené

dveře viděl, jak místní rodiny obědvají, spí, či jak se motají v hale.

Kdesi v malých kavárničkách se rozléhala hudba. Občas míjel neo-

plocenou zahradu, kde rostly kaktusy, divoké víno či pelargonie.

Míjel i obchody s různou veteší, která snad už nikomu nemohla k

ničemu sloužit. Mezi tím se daly koupit hřebíky, sušené ryby, svazky

suchých květů, olej a ocet. Občas se někde ze schodišť ozývaly

kvapné kroky. Jak daleko to ale bylo, pro něj představovalo záhadu.

Za deset minut chůze konečně spatřil svůj cíl. Červená tabule s

bílými písmeny hlásala, že je to podnik Chez Rossi. Menší vývěska

uváděla, že jde o bar a restaurant. Čím dál, tím lépe, pomyslel si

Ginger. Krátká obhlídka a už mu bylo jasné, že jde o typickou malou

hospůdku s výčepem na jedné straně. Takové najdete v každém fran-

couzském městečku. Ginger podle jména usoudil, že současný či

původní majitel musel být Ital. Název podniku by se asi nezměnil.

Odhrnul roletu, která visela přede dveřmi, a očima přejel po

místnosti. Byla to klasická jídelnička na břehu Středozemního moře.

Bezpočet stolečků byl neuspořádaně nastrkán do malinké místnůstky.

Nenašel by tu volnou židli, ale překvapilo ho, že tu bylo čisto. Jeho

vycvičený britský nos zachytil obvyklou a typickou voňavou směsici

česneku, ryb a zeleniny.

Vevnitř popíjelo asi tak půltuctů lidí. Seděli tam jen muži. Opá-

lení Italové, Francouzi odněkud z jihu či místní. Prostě typičtí obyva-

telé pobřeží Středozemního moře. Všichni jedli jedno a totéž. Silně

vonící a ostře ochucenou rybí polévku.

Číšník měl tmavé podezřívavé oči. Byl ve středním věku. Udě-

laná postava v košili s krátkými rukávy se jen těžko prodírala mezi

stolky bez toho, že by vrážela do hostů.

Ginger zamířil k uvolněnému stolku a posadil se.

Číšník se u něj hned objevil. „Polévku, monsieur?“

„Mohu si dát něco k snědku?“ zeptal se Ginger. Bylo přece po-

- 34 -

ledne a on mohl využít příležitosti dobře poobědvat.

„Rybí polévka, monsieur, s chlebem a vínem. Deset franků.

Máme pouze tento chod.“

Ginger s pokrčením ramen schválil chudý jídelní lístek. Když

číšník zmizel v kuchyni, aby přinesl jídlo, pomyslil si, že jeho jedi-

nou šancí je sám majitel. Rossi nebo Pernod. Tak, jak to stálo na zdi.

Tato možnost však brzo vzala za své. Jeden z hostů oslovil majitele

jménem. „Hej, Mario!!“ zavolal na něj.

Kdo to pak je ten Pernod, lámal si hlavu. Zvláštní na celé zprávě

byl ten fakt, že všechna slova někde viděl či slyšel. Pořád se mu zje-

vovala před očima a jednou si už málem vzpomněl. Pak zase ztratil

souvislost a vzdal svůj ztracený boj. Místo planých úvah raději očima

zkoumal nové okolí a jeho průzkum skončil nečekaně rychle. Zíral

tím směrem, nejdříve pln pochybností.

Přímo na stěně místnosti před jeho nosem byla na zdi opět na-

psána tučná písmena. Stálo tam PERNOD a bylo to vytištěno na pla-

kátu pod obrázkem láhve. Reklama na alkohol! Plakát byl přibit hře-

bíkem na zdi.

Trvalo několik minut, než se Ginger srovnal se svým roztrpče-

ním. Už si vzpomněl, odkud znal to slovo a cítil se trapně. Vždyť

Pernod je, proboha, jeden z nejpopulárnějších nápojů ve Francii.

Všude ho inzerují. Že ten plakát visel v restauraci, bylo úplně přiro-

zené. Měl by se udeřit do své tupé hlavy! Že by to byla jen souhra

náhod, podivoval se Ginger. Ne, ten plakát nějak souvisí s nápisem

na zdi a musí existovat nějaká souvislost s Bigglesem. Opět krátký

zkoumavý pohled, aby se ujistil, že ostatní se starají sami o sebe.

Přešel místnost, třásly se mu ruce. Pak plakát sejmul ze zdi. Vrátil se

s ním ke svému stolku. Začal si bedlivě prohlížet přední stranu. Ne-

bylo tu nic jiného než běžný výrobek tiskárny. Otočil obrázek Perno-

du a srdce mu poskočilo radostí. Spatřil známé modré písmo. Na

konci jednořádkové zprávy byl nakreslen malý trojúhelník. Přečetl si

ho.

„VILLA V. Heil Hitler. MARIO JE číšník PAR EXCELLEN-

CE.“

Ginger upřeně studoval ona slova. Pak zvedl zrak a díval se do

očí Maria. Do podezřívavých a pozorných očí onoho Maria, který je

podle zprávy číšník par excellence. Právě mu přinesl talíř polévky.

- 35 -

Když si uvědomil, že ho Ginger pozoruje, profesionálně hrdým ges-

tem postavil polévku před hosta. Gingera nenapadlo nic, co by řekl.

Jen kývl… Vstal a znovu plakát pověsil na hřebík.

Mario se vrátil ke stolu s chlebem a vínem. Jejich pohled se ně-

kolikrát střetl. Číšník jakoby čekal na to, co Ginger řekne. Jenže no-

vopečený zelinář se neodvažoval ani špitnout. Vnitřně sice cítil, že

on musí začít hovor, ale pořád nevěděl jak začít, když nechtěl jít

přímo k jádru věci. Ginger se vůbec nechoval jako dospělý prodavač

cibule!

Mario, excelentní číšník, odešel a on začal polykat polévku.

Chutnala skvěle a zasytila jeho hlad. Když jedl, probíral se jed-

nou velmi zajímavou stránkou svého pátrání. Protože na zdi u Quai

de Plaisance nebyla ani známka o tom, kdy zpráva vznikla, bylo zá-

hadou, jak do celého časového vývoje zapadá Mario. Vždyť ve druhé

zprávě stálo, že Mario je skvělý číšník. Proč tak záleží na tom, zda je

skvělý nebo neohrabaný? Slovo číšník bylo zvýrazněno. Jaký další

význam by mohlo toto slovo mít? Číšník přece často čeká na hosta.

Mohl Mario na někoho čekat? Nebo že by čekal na něco? A jestli

ano? Dalo by se to zjistit dvěma způsoby. Bylo by možné, rovnou se

ho zeptat. To za prvé. Druhá cesta byla trošku delší. Zůstat zde a

sledovat ho.

První část zprávy byla snadno srozumitelná. Vila V musela být

vila Valdora, kde kněžna hledala spásu. Byl to dům, který vlastnil

italský zrádce. Jméno vily společně s pozdravem Heil Hitler přesně

určovalo, na čí straně její majitel Zabani stojí. Byl to nepřítel. Ale jak

to všechno souvisí s roznašečem polévky?

Ginger se tu ještě chvílí ochomýtal a přemýšlel o celé hádance.

Nebyl si vůbec jistý, co má udělat. Došel k závěru, že bude chvíli

Maria sledovat. Když to nikam nepovede, chytí tygra za ocas a zkusí

ho přímo vyslechnout. Zaplatil dvanáct franků a vyšel ven. Nešel

daleko. Otočil se a klátil se po chodníku a nakukoval do putyky přes

otevřené dveře. Náhle ho něco napadlo a chtěl se vrátit. Někdo byl

ale rychlejší. Mario nebo snad někdo jiný?

Plakát s Pernodem každopádně už na stěně nevisel. To dokazo-

valo, pokud vůbec bylo třeba něco dokazovat, že Mario s tím má

něco společného. Co to ale bylo, už tak jasné nebylo.

Ginger hluboce zamyšlen kráčel dolů úzkou uličkou. Lidé okolo

- 36 -

něho klidně trávili obvyklou siestu. Měl by asi udělat to samé. Až

dojde do přístavu, posadí se na stejnou lavičku, kde seděl ráno. Od-

počine si a zároveň bude mít příležitost se rozhlédnout, zda se někde

nemotá Bertie či Algy. Byl netrpělivý a potřeboval se s nimi poradit

o výsledcích svého pátrání. Možná, že by mu pomohli rozluštit tu

záhadu.

Nikdo z nich se však neobjevil. Čekal celé odpoledne a nikdo z

nich se ani neukázal. Připadalo mu to hrozně podivné. Nedokázal si

představit, co vlastně dělají. Dal jim další hodinu, a když se ani pak

nevynořili, vydal se zpátky nahoru do Monte Carla. Jakmile se někde

ukázala uniforma, hned nabízel svůj žok s cibulí. Chvíli si pohrával i

s myšlenkou, že vyrazí do Nice, zda není něco napsáno na zdi u

Jockova baru, ale uvědomil si, že zabít dvě mouchy jednou ránou,

není právě jednoduché. Nemohl by dávat pozor na Maria. Nice také

nebyla zrovna za rohem. Jockův bar prostě musí počkat. Až skončí s

půvabnou hospůdkou Chez Rossi, vydá se tam.

Pomalinku se šoural uličkou, kde restauraci opustil. Našel si

místo, odkud dobře viděl na přední i zadní vchod. Byl pevně rozhod-

nutý čekat. Bylo přesně šest hodin a slunce se pomalu propadalo za

věžovité pahorky Tete de Ebien.

Obloha zrůžověla a poté zfialověla. Den měl na kahánku a blíži-

la se noc. Ginger se odvážil blíže. Zákazníci přicházeli a zase odchá-

zeli z restaurace. Podíval se dovnitř přes výlohu a uviděl, že o hosty

se stará starší žena. Trochu ho to vyděsilo, neboť představa, že Mario

někam zmizel, byla hrozná. Ohlédl se. Mario právě stál v bočních

dveřích.

Ginger se přikrčil v hlubokém stínu a dál pozoroval vývoj situa-

ce. Číšník měl teď na sobě dobře padnoucí oblek z nějaké tmavé lát-

ky. Rozhlédl se ulicí a jeho pohyby se zrychlily. Zdálo se, že je to

někdo jiný. Byl jako kočka, která ospale promžourala celý den a kte-

rá v temnotách ožívá. Ještě jeden rychlý pohled nahoru a dolů po

okolí restaurace. Mario vykročil opačným směrem, než číhal Ginger.

Tvářil se, jakoby měl před sebou jakési tajné poslání, jako by měl

něco za lubem.

Bude lepší ho sledovat, pomyslel si Ginger. Od myšlenky k či-

nům je však někdy daleko.

Mario vyrazil tak rychle, že Ginger měl spoustu starostí, aby ho

- 37 -

neztratil z dohledu. Málem mu zmizel na uzounkém schodišti, které

vedlo do přepychové čtvrti města. Ulice se rozšířily. Ginger teď měl

mnohem lepší přehled. Stihl to.

Mario zabočil na třídu, jejíž jméno Ginger neznal. Její ráz ale

úplně souzněl s Gingerovou představou Monte Carla. Konečně ho

obklopoval přepych a luxus. Po obou stranách za mramorovými ba-

lustrádami a ozdobnými kovovými brankami se rozprostíraly nád-

herné vily. Byly postaveny v italském stylu a obklopeny zahradami s

exotickými keři a palmami. Oleandry s růžovými květy, pomeran-

čovníky a citroníky obsypané plody, lemovaly jednotlivé vjezdy k

nim. Fialové popínavé bougainvillie ve velkých trsech visely z bal-

kónů a loubí. Zdálo se, že některé budovy sahají až k nebesům.

Než Ginger došel na konec třídy, s hrůzou zjistil, že Maria ztra-

til. Jakoby se uprostřed té nádhery vypařil. Rychle se vrátil na místo,

kde ho naposled viděl. Stála tam vila. Vlastně spíše malý palác než

obytný dům. Branka byla zdobena sloupovím. Bílé alabastrové slou-

py nesly černá písmena. Když Ginger jméno přelouskal, okamžitě

pochopil. Vila Valdora.

Rychle se rozhlédl kolem sebe po opuštěné třídě a už byl u vjez-

du. S napjatými nervy se blížil k domu. Nikde ani záblesk světla.

Aby ne, když závěsy na všech oknech jsou pečlivě zataženy, pomys-

lil si. Mezi vysokými okny u bližšího konce domu se nacházel hlavní

vchod. K vznešenému portálu stoupalo široké mramorové schodiště.

Ginger měl náhle v hlavě prázdno. Hledal Maria a skoro zapo-

mněl, že Zabani je nepřítel. Jen těžko mohl jít přímo k hlavním dve-

řím. On vlastně, jen těžko mohl zaklepat i na jakékoli jiné dveře.

Vůbec nepochyboval, že právě zde Mario zmizel. Upřeně pozoroval

dům. Ustoupil do tmavých keřů, odkud hledal známky pohybu v jed-

notlivých částech domu. Pátral, kde by mohl Mario být. Našel si

přímo ideální místo, neboť viděl i na vjezd a mohl vidět všechny,

kdož by přijeli k domu.

Nemusel čekat dlouho. To, co následovalo, ale rozhodně neoče-

kával. Někdo se objevil před domem. Pak se tiše otevřelo okno v

přízemí domu a kdosi se kradmo blížil podél bílé zdi. Našlapoval

tiše, aby nebyl slyšet jediný jeho krok a pohyboval se lstivě jako

kočka číhající na kořist. Blížil se k vjezdu a minul místo, kde se krčil

Ginger, jen o pár yardů. Na chvilku spatřil jeho tvář. Mario to sice

- 38 -

byl, ale už to nebyl ten elegantní a sebevědomý muž. Jeho oči upřeně

zíraly dopředu, rty měl pootevřené. Ten muž cítil za sebou smrt a

rozběhl se jako o život. Pak zmizel ve vjezdu z dohledu. Ginger

podle kroků odhadoval, kam běží. Propásl příležitost ho sledovat.

Pár vteřin váhal. Má se vrátit do restaurace? Co má, sakra, dě-

lat? Co se stalo ve vile? Snad se to teď dozví. Po dvou minutách,

když se nic nedělo, hodil pytel s cibulí do křoví a připlížil se k ote-

vřenému oknu. Snad něco uslyší či uvidí. Místnost naplňovala tma.

Ticho, které tu vládlo, bylo přímo hrobové. Za kým to Mario přišel?

Mohla by kněžna být někde tady v této opuštěné budově? A co Big-

gles?

Ticho mu dodalo odvahy, položil ruce na parapet okna a vyšvihl

se nahoru. Už jen malý pohyb a byl uvnitř. Světlo baterky osvítilo

širokou chodbu. Dveře na konci chodby zůstaly nedovřené. Pár kro-

ků a bude uvnitř. Nikde nic ani nehleslo. Srdce mu divoce bušilo,

když dveře široce otevřel. Temnota. Nic se nedělo. Vstoupil do míst-

nosti.

Pohyboval se pomalu dopředu. Světlo jeho baterky šátralo po

vzácném a nákladném nábytku. Zatajil se mu úžasem dech. Na stě-

nách visely nádherné obrazy a v příbornících se zářivě pyšnily dra-

hocenné porcelánové a skleněné kousky. Mohl to klidně být orientál-

ní palác či výstavní síň. Když zkoumal stěny, paprsek světla sjel do-

lů. Stála tam ručně vyřezávaná skříňka. Pak proud světla sklouzl na

dubovou desku stolu. Tam se zastavil. Gingerovo srdce přestalo na

chvíli bít, aby se pak rozběhlo zběsilým tempem. Už věděl, proč Ma-

rio navštívil vilu Valdoru.

Přes desku leželo tváří dolů tělo kulaťoučkého muže ve večer-

ním obleku. To bylo jediné, co teď dokázal rozlišit. A to bylo vše.

Hrůza ho přibila k podlaze. Stalo se tu něco děsivého. Nabral dech a

popošel blíž. Pak to uviděl. Mezi mužovými lopatkami trčela rukojeť

nože. Na jeho plecích byl připíchnut cár bílého papíru.

Na něj Ginger upřel své oči. Chvěl se a skoro nedýchal.

Na papíře bylo nedbale načmárané jediné písmeno. Velké C.

Bylo nakresleno tak, že skoro obepínalo kruhovou rukojeť nože.

Nic jiného tam napsáno nebylo. Jediné, čeho si ještě všiml, byla

prokazatelná tlouštíkova snaha volat o pomoc. Šňůra telefonního

sluchátka se omotávala okolo jeho znehybnělé ruky. Pak si Ginger

- 39 -

teprve začal uvědomovat, kde je a co tu dělá. Už viděl opravdu dost.

Víc, než si dovedl představit. Bylo na čase vypadnout. Válka je také

zabíjení, ale se zákeřnou vraždou nechtěl mít nic společného.

Dotkl se dveří, právě když zaslechl automobil zajíždějící na par-

koviště před domem. Hned nato následovaly vzrušené hlasy. Zvonek

na dveřích nemilosrdně rozřízl hrobové ticho. Někdo pěstí zabušil na

hlavní dveře.

Gingera málem zachvátila panika. Doběhl k nejbližšímu oknu a

rozhrnul závěsy. Přesně, jak očekával, před domem nervózně přešla-

povala skupinka četníků.

Doběhl k oknu, kterým se dostal dovnitř. Venku nikoho neviděl

ale právě, když dopadl na zem, objevil se na rohu budovy jeden z

četníků. Ozval se výkřik. Ginger byl zaskočen. Přímo letěl k brance,

minul pár mužů u předních dveří a vyběhl na avenue.

Provázel ho křik, vzápětí výstřely z revolveru. Vzduchem sviště-

ly kulky. Neměl žádnou představu, co by měl udělat, až na jedinou

věc. Měl před sebou jen jediný cíl a k němu upřel všechny své

schopnosti. Co nejrychleji a co nejdál pryč! Pohledem psance zapát-

ral po boční uličce. Jako naschvál však nikde nablízku nebyla žádná

odbočka. Za ním práskaly výstřely a on už skoro vnímal svist střel až

v příliš nebezpečné vzdálenosti. Oddechl si, když doběhl ke schodiš-

ti. Vedlo někam dolů. Když na něj vbíhal, zasáhla ho kulka do steh-

na. Jakoby ho někdo praštil palicí.

Výstřel ho srazil k zemi, ale v okamžiku už zase stál na nohou.

Necítil bolest, ale jak kulhavě poskakoval po schodech dolů, cítil, že

mu krev stéká k chodidlu. Nenadálá slabost ho srážela na kolena, ale

on se nevzdával. Spěchal dál. Opouštěly ho všechny síly, musel se

opřít o plot, aby se znova postavil na nohy. Chvíli stál a pak se jako

štvaná liška znovu rozběhl a za zády vnímal své hlučné a lomozící

pronásledovatele. Byl si však vědom, že automobil, kterým policie

přijela, je jim teď k ničemu. Po schodech za ním nepojedou!

Běžel naslepo, neznal svůj cíl a překonával pocit na zvracení.

Bolest necítil, jen vyčerpávající slabost. Přeběhl ulici a vřítil se na

prostranství, které mu připomínalo tržnici.

Rychle se ohlédl. Mráz mu přeběhl po zádech, když objevil, že

za sebou zanechává krvavé stopy. I dítě by jej podle nich dokázalo

najít. Zavzdychal a divoce začal hledat vhodný úkryt. Vedle v za-

- 40 -

hrádce vlálo na šňůře prádlo jako vlajka na stožáru. Vběhl mezi ně a

strhl jedno prostěradlo. Posadil se a připravil si jednoduchý obvaz.

Nic však nemohlo zastavit stříkající krev, která zřetelně značkovala

jeho cestu a stravovala jeho sílu. Pár mužů proběhlo okolo jeho skrý-

še. Čas od času někdo zahvízdal.

Bylo mu stále zle, ale oddechl si, když zastavil krvácení. Udělal

to jediné, co ho mohlo vyvést z této neutuchající vřavy. Před ním se

táhla stezka, která stoupala na skálu, kde se nacházela starověká ves-

nice. Pěšinka občas přecházela v schodiště. Nikdy to nedokážu, ni-

kdy to neskončí, pomyslel si, ale přesto vyrazil. Ve svitu hvězd vlevo

mohl pozorovat přístav a Quai de Plaisance. Vyčerpání si začalo vy-

bírat svou daň a on se přemáhal, aby neomdlel. Začala se mu točit

hlava a znovu se musel opřít o sloupkový plot. Znovu a znovu pře-

konával pocit ztracenosti. Byl na konci sil. Nahoru se nikdy nedosta-

ne. Protáhl se pod kamenným obloukem a najednou stál na otevře-

ném prostranství vydlážděném oblázky. Na vzdálené straně se osví-

cené paláce odrážely od tmavomodré oblohy a připadaly mu jako z

pohádky. Stál uprostřed soch vedle starého děla a úhledně narovna-

ných hromad dělových koulí. Vlevo od něj zase, místy vydlážděná

cestička roubená stromořadím, směřovala přímo do srdce starého

města. Byla však tak úzká, že se jí sotva dalo říkat ulice.

Jako zraněný králík, který zalézá do díry, do ní vběhl a ještě sti-

hl zaznamenat jméno, které se vepsalo do jeho paměti. Byla to Rue

de Mariniére. Měl v hlavě takový zmatek, že si nejdříve vůbec ne-

vzpomněl, kde už to jméno slyšel. Pak si to uvědomil. Byla to přece

ulice, kde bydlí matka Henri Ducostea. Henri říkal…Ano, myslím, že

to byla šestka, pomyslel si Ginger. Henrimu slíbili, že když bude

příležitost, vyřídí pozdravení. Když tuhle nabídku vyslovili, Ginger

vůbec neuvažoval o tom, že na to někdy dojde.

Hledal číslo šest na domovních dveřích a blikal baterkou po

uzoučké uličce. Nebyl si ničím jistý. Zdi před ním ubíhaly a nakláně-

ly se. Za sebou vnímal šum a shon včelího roje. Měl strach. Dveře už

před jeho očima začaly tancovat. Šestku spatřil jakoby v mlze. Sáhl

po klepadle, a to mu málem vypadlo z ruky. Dveře se s prásknutím

otevřely. Uvnitř se ozval zděšený výkřik. Před ním se objevila dívka

s lampou v ruce a s vyplašeným výrazem v očích.

Tento obrázek se nesmazatelně zapsal do Gingerovy paměti.

- 41 -

Jediné, co vnímal, byla ta dívka. Mohlo jí být osmnáct. Už z je-

jího kroje se dalo snadno odvodit, že patří mezi místní starousedlíky.

Měla bledou pleť s těžko popsatelným teplým odstínem slonoviny.

Její krásu vnímal bez poskvrny. Dívčina okouzlující tvář byla nedo-

tčená kosmetikou. Viděl lehce pootevřené rty a mezi nimi svítivě

bělostné zoubky. Její tmavé doširoka otevřené oči však vyjadřovaly

strach. Jako uhel černé vlasy s pěšinkou uprostřed splývaly kolem

zlatých kruhů v jejích ušních lalůčcích.

Chvíli na ni Ginger jen upřeně hleděl a mozek mu pracoval na

plné obrátky. Pak se obraz začal rozplývat a on zavrávoral.

„Pepé,“ nadechl se. Pak znovu. „Pepé.“ Chtěl toho říci víc, ale

slova nepřicházela. Pohyboval jen rty, nevydal však ani hlásku. Svět-

lo lampy jakoby pohasínalo. Pohltila ho temnota. Cítil, jak se někam

sesouvá. A pak už jen padal… padal…

KAPITOLA PÁTÁ

BERTIE POTKÁVÁ PŘÍTELE

Ginger se opravdu nemýlil, když spatřil Bertieho v přístavu.

Když je tehdy opustil na silnici do Peille, Algy s Bertiem loso-

vali, kdo půjde do Jockova baru v Nice a kdo do Monte Carla. Vy-

hrál Algy a z důvodů, které sám nechápal, si zvolil Nice. Proto se

tedy Bertie vydal do La Turbie. Právě tam začal se svým průzku-

mem.

Protože důvěrně znal celý kraj, věděl, že pokud se Biggles vydal

z Monaka do Nice horní cestou Corniche, nemohl minout La Turbie.

Možná, že si lidé na něco vzpomenou. A to, co si pamatují, budou

nejspíš vědět v hotelu. Ve dvě hodiny ráno se nedalo ovšem nic zjis-

tit, a tak se složil v olivovém háji a spal až do rozbřesku. Pak si začal

prozpěvovat sám pro sebe a vyrazil do hotelu, který stál přímo proti

zapomenuté železnici.

Stařec a dívka v recepci byli očividně potěšení a popřáli mu

hezké bon jour.

Ke snídani si dal rohlík se strašlivou kávou a pak se začal opatr-

ně vyptávat. Neměl však žádný úspěch. Buď ti lidé nic nevěděli, ne-

- 42 -

bo se jim prostě nechtělo mluvit. Rozhovor byl navíc násilně přeru-

šen, když do hotelové restaurace vstoupili čtyři četníci. Měli v noci

službu, to bylo jasné. Dali si totiž také kávu.

Bertie předstíral, že ladí kytaru a poslouchal, o čem se muži zá-

kona baví. Je ale zajímaly především bojové události v Egyptě víc

než pár místních historek. Pochopil, že by tu ztratil příliš mnoho ča-

su, hodil si nástroj přes záda a vydal se do Monte Carla. Správně

předpokládal, že ho občas někdo zastaví a bude muset vysvětlovat,

co tu dělá. Stalo se to dvakrát a pokaždé to byl italský karabiniér

společně s francouzským četníkem. Pracovali společně. Jeho odpo-

vědi byly tak dobře připravené, že se s nimi spokojili a nechali ho

plavat.

Když došel do Monte Carla, sešel do přístavu a pak zatočil na

Quai de Plaisance. Všiml si, že Ginger se tam už motá. Právě uvažo-

val o tom, že se k němu přidá a probere s ním, jak to jde, když náhle

zůstal jako opařen. Kdosi na něj zavolal jeho jménem. Podíval se

směrem, odkud se ozýval ten hlas a uviděl muže v montérkách, stojí-

cího na motorovém člunu. Byl to až neskutečně ušmudlaný muž s

umělým okem.

Poznal ho okamžitě, znal ho totiž už léta. Byl to strojník Franco-

is Budette. Už před válkou mu dělal mechanika při závodech na mo-

torových člunech. Loď, na jejíž palubě Budette stál, ostatně Bertiemu

patřila. Jmenovala se Bluebird. Bertieho ani ve snu nenapadlo, že by

se s ním tady mohl setkat. Byla válka a on na strojníka úplně zapo-

mněl.

Otočil se a šel raději pryč. Nadával si, že nepředpokládal toto se-

tkání. Setkat se s tímhle člověkem právě teď bylo to poslední, co by

si přál. Po třech válečných letech mu vypadlo z hlavy, že vůbec

tenhle člověk existuje. Mechanik však zjevně nezapomněl na něho.

Kradmo se ohlédl a spatřil, jak Budette startuje z mola.

Bertie zrychlil kroky a doufal, že se mu ztratí mezi nespočetný-

mi čluny a rybářskými sítěmi, které se válely mezi přístřešky. V tom-

to přístavišti nacházel jen místní obyvatele a neodvážil se rozběh-

nout, protože by mohl vyvolat příliš pozornosti mezi starousedlíky,

muži a ženami, kteří tu stáli v hloučcích a o něčem klábosili. Ne-

škodní se mu zdáli jen ti, kteří seděli na hrázi v ruce s prutem.

Rychlost Bertieho kroků však nebyla nic proti tomu, jak pelášil

- 43 -

mechanik. Výsledkem jeho snahy bylo, že když Bertie zahnul z pří-

staviště na Place d' Armes, chytil ho za ruku. Otočil se a podíval se

do šklebící se tváře Francoise Budettea. Hned věděl, že předstírat, že

ho nezná, by nemělo žádný smysl.

„Bon jour, my lorde!“ volal Francois. „Cest bon! Je suis con-

tent… Dobrý den, pane. To je skvělé, moc mne těší, že…“

Bertie ho zastavil uprostřed věty a rozhlédl se po přístavišti.

Trochu ho uklidnilo zjištění, že se nikdo nevšiml jejich podivného

setkání.

„To jste celou dobu byl tady, mylorde?“ udiveně se zeptal Fran-

cois.

Bertie mu odpověděl. „Ne. Právě jsem se vrátil. Tady ale spolu

nemůžeme mluvit. Kdyby mne chytla policie, zastřelí mne jako špio-

na.“

Ve Francoisově tváře se zračilo pochopení a zájem. „Tady to

opravdu nejde,“ mumlal si trochu pro sebe.

„Opravdu ne,“ živě souhlasil Bertie. „Kde si můžeme promlu-

vit?“

„V Café de la Cóte d‘ Azur mají pořád to dobré víno. Pamatuje-

te se na tu stařičkou knajpu?“

„Ne, je tady hrozně moc lidí,“ přerušil ho Bertie. „Nemá smysl

před vámi cokoli zapírat. Povím vám všechno po pravdě, ale musíme

si najít nějaké tiché místo.“

„Pojďte ke mně domů. Moje žena bude nadšena, že vás zase vi-

dí, vaše anglická výsosti!“

Bertie zareagoval, „Ano, nic lepší teď udělat nemůžeme.“

„Žiji pořád ve stejném domě,“ řekl chvatně Francois a ukazoval

na dům za přístavištěm.

„Koukám, že máte i tu moji stařičkou lodičku?“

„Samozřejmě. A jak se o ní starám. Nikde tady nedostanete ani

litr benzínu, ale mně to nevadí. Je v dobrém stavu. Staré dobré časy

se jednou vrátí.“

„Tak tohle si budu, Francoisi, pamatovat,“ odvětil Bertie. „A

používáte vůbec loď, když není benzín?“

„Oui. Italové mi dali rybářskou licenci. Roztahuji plachty a jez-

dím chytat kraby na Mys Martin. Ale to víte, bez benzínu. Moje lo-

dička není zase tak rychlá, jako když jsme vyhráli Grand Prix,

- 44 -

mylorde. Panečku, to byl ale závod. Na něj se nezapomíná. To byly

časy.“

Mechanik se rozhlédl. „Co si myslíte o průběhu války?“ zeptal

se a ztišil hlas. „Vyhrajeme?“

„My znamená…kdo?“

„Brity a Amíky. Každý den se za ně modlíme, mylorde.“

„Hm, vy prostě nemůžete zapomenout na staré dobré časy, co?“

Francois mávl snědou rukou směrem k městu. „Podívejte se na

tohle místo! Leží tu v troskách. Nejsou tu peníze, potraviny. Jen ryby

a brambory a ani těch není moc. Nemáme kafe a jen černý chleba.

Všechno je zničeno. I kasino krachuje. Skopčáci bydlí v hotelích, ale

neplatí. A navíc vůbec nerozumí, co je sport. Ani náhodou to nepo-

chopí. Nejsou jako vy, Angličané. Tiens. Jsou to špatné časy.“

Francois se protáhl kolem rybářského náčiní a vešli do hezkého

domku s jasně zelenými dveřmi a prolamovanými roletami na ok-

nech.

Podsaditá žena v požehnaném věku rychle vzhlédla od kamen.

Právě přikládala. Byla trochu zaskočena, ale bylo to radostné pře-

kvapení.

Bertie ji podal ruku. „Bon jour, paní Budetteouvá.“

Vřele mu potřásla rukou. Střídavě se dívala na oba muže. „Že se

teď tady objevíte, to bych rozhodně nečekala,“ volala radostně.

„Zavři dveře, můj příteli, mon vieux, a já ti povím, proč jsem ta-

dy,“ odvětil Bertie.

Francois zavřel dveře a přistrčil mu židli. Z příborníku vzal lá-

hev. „Skleničku koňaku, mylorde?“

„Teď ne, děkuji,“ odmítl Bertie. „Jsem tu tak trochu služebně a

mám hodně práce. Kde jsou děti, madame?“

„Ve škole.“

„Výborně. Musím být pryč dříve, než se vrátí. Mohli by si vy-

kládat s kamarády o neobvyklé návštěvě. A pak už by to trvalo jen

chvilku a byla by tu policie. V žádném případě u vás nezůstanu dlou-

ho, neboť tak jako tak, riskujete své životy, když mne tu máte. Chtěl

jsem Francoisovi utéci, ale on mne dohonil. Tak jsem tady.“

„Odkud jste přijel, mylorde?“ zeptal se Francois.

„Přijel jsem…“ Bertie se nadechl. „Rovnou z Anglie!“

Francois polkl a vzdychnul. „Mon de Dieu. Ale jak? Letadlem?“

- 45 -

„Ano.“

„Ale proč?“

„Hledám přítele. Jestli mne ale Italové dostanou, zastřelí mne.“

„Přítele?“ Francoisovy oči se zúžily. „Tiens! Sotva popadal

dech. „Pak jste tedy kamarád toho Angličana, po kterém pátrají snad

všichni četníci.“

Bertieho tvář zčervenala vzrušením. „To znamená, že je naži-

vu?“

Francoisova manželka pokrčila rameny. „Kdo ví? Jediné, co ví-

me, je, že se tu motal nějaký Angličan. Prý sem přijel proto, aby za-

chránil nějakou dívku přímo z poste de police, z policejní stanice

nahoře na skále! Trochu se tu střílelo na La grande Corniche. Víc

nevíme. Bylo nám nakázáno, že se o tom nesmí mluvit. Policie se

sem mockrát vracela a něco hledala. Asi dokázal utéci. Kde bydlíte

tady v Monaku, mylorde?“

„Vlastně nikde.“

„Pak tedy můžete zůstat u nás,“ nabídl mu Francois ubytování.

Bertie se usmál. „Hrozně moc vám děkuji, ale to nepřipadá v

úvahu. Je to jen a jen moje věc a nehodlám vás zatahovat do neštěstí.

Jediné, o co vás žádám je, abyste zapomněli, že jste mne kdy viděli.

Mohli byste se dostat do vážných problémů.“

„Ale pane, musíte něco jíst,“ poděšeně protestovala paní Budet-

teová.

„To zvládnu.“

„Vezměte si alespoň polévku. Je dobrá.“

„Podobnému pozvání se nedá odmítnout,“ nadšeně prohlásil

Bertie.

Začala prostírat.

„Vůbec ale nechápu, jak ho chcete najít?“ zeptal se Francois.

„Kde ho budete hledat? V kasinu? V muzeu? Myslíte si, že se

může procházet po Boulevard des Moulins nebo sedět někde na tera-

se?“

„Určitě ne. Je tu příliš moc policajtů. To by nešlo. Nejdříve se

podívám, zda není něco napsáno na zdi.“

„Na jaké zdi, pane?“

„Za Quai de Plaisance.“

Francois se plácl do stehna. „Zut alors! Začíná to být čím dál

- 46 -

zajímavější,“ vyhlašoval. „Viděl jsem totiž jednu holku, jak něco na

té zdi píše. Pamatuji si, že okolo hlavy měla omotanou modrou šálu.“

Bertie se zarazil. „Kdy to bylo?“

Francois kroutil pusou, jak přemýšlel. „Oh la la. To je už hroz-

ně dávno. Sedm, osm…možná deset dní. Já opravdu nevím. Tady je

jeden den jako druhý.“

„Co psala?“

„Nekoukal jsem se. Není to normální, co. Dělal jsem něco na

lodi. Chtěl jsem se na to podívat, až půjdu domů. Slunce tu pálí jako

čert a já na to pak zapomněl.“

Bertie si je oba dva prohlížel. „O té dívce nevím vůbec nic,“ ře-

kl. „Když to psalo děvče, tak mne to asi nemusí zajímat. Kde je ten

nápis?“

„Na straně k přístavním schodům. Dneska ráno tam stál nějaký

mladík a prodával cibuli. Možná, že jste se ho všiml?“

„Hm,…muž prodávající cibuli?“

„Co je na tom zajímavého?“

Bertie na chvíli znejistěl. „Je to můj kolega. Pomáhá mi najít na-

šeho přítele.“

Francois vyrazil ke dveřím. „Jdu se podívat, co tam stojí na té

zdi.“

„Ne,“ protestoval Bertie. „Jdu sám.“

„Lepší bude, když tam půjdu já. Všichni mne tu znají. Snězte tu

polévku. Au revoir.“

Bertie se obrátil k jeho manželce. „Už by se měly vrátit děti ze

školy, že?“

Přikývla. „Půjdu do klášterní školy a řeknu jim, ať dnes jdou na

oběd k tetě na Avenue Bellevue. Zůstanou tam, dokud si pro ně ne-

dojdu. Do večera. Bude to tak nejlepší.“

„Merci madame. Máte se mnou trápení.“

„To je v pořádku, mylorde“ Francoisova žena se rozloučila a šla

se postarat, aby mladá generace Francouzů neupadla do potíží.

Za deset minut se vrátil její manžel. Jeho tvář nesla stopy vzru-

šení. „Ten nápis je napsán modrou tužkou,“ řekl napjatým hlasem.

„Co tam stojí?“

„Jenom Chez Rossi. Pernod. A pak je tam malá značka.“

„Trojúhelník.“

- 47 -

„Exactement, přesně tak.“

Na Bertieho tváři se objevil záhadný výraz. „Chez Rossi? Co to

je… hospoda?“

„Ano. Dole na předměstí kousek od Escaliers des Revoires. Říká

se ale, že je to dost nebezpečné místo.“

„Proč?“

„Kvůli majiteli. Mario Rossi je Ital. To ale není to hlavní… Říká

se, že…“ Francois začal šeptat. „Říká se, že patří ke Camoře. Umí

dobře zacházet s nožem. Chez Rossi rozhodně není podnik pro vás.“

„Já tu ale stejně nikde nemůžu složit své staré údy. Musím už

jít.“ řekl Bertie.

„Co tam budete dělat?“

„Podívám se, zda tam nenajdu něco, co souvisí s Pernodem. Lá-

hev nebo něco podobného.“

„Já to zařídím sám,“ nabídl se Francois. „Bude to pro vás bez-

pečnější. Mohu jít všude a všude mne znají. Ale vy ne, mylorde. Zů-

staňte tu a odpočiňte si. Jestli vás policie chytne, budete muset vy-

světlovat a nikdo neví, jak to dopadne. Udělám, co budu moci. Míst-

ní lidé toho běžně s cizinci moc nenamluví. Ale mně řeknou všechno.

Dovím se všechno, i ty nejžhavější novinky o té dívce a o tom Angli-

čanovi.“

Bertie si uvědomil, jak je ta rada rozumná. Jako místní usedlík

se může Francois ptát naprosto bez obav. Rozhodně má lepší mož-

nosti sbírat informace než cizinec.

„Přijímám a děkuji, Francoisi,“ rozhodl se. „Buďte ale opatrný a

ptejte se rozumně.“

„Nechte to na mně,“ řekl Francois, který získal sebedůvěru.

„Odpočiňte si tu. Au revoir, mylorde.“

Bertie zůstal sám. Uvelebil se na gauči, aby si odpočinul. Přece

jen byl po probdělé noci unavený. Neslyšel proto, když se vrátila

Francoisova žena, a ani když se vrátil sám Francois. Venku byla už

tma.

„Tak starý mořský vlku, co jste zjistil?“

„Nic moc,“ řekl se smutkem Francois. Ztratil nadšení. „Nenašel

jsem nic, co by s Pernodem souviselo. Mluvil jsem s Mariem a zeptal

se ho, zda viděl nějaký modrý nápis nebo nějakou zprávu s Perno-

dem. Řekl, že ne. Já mu ale stejně nevěřím. Podezřívavě si mne pro-

- 48 -

hlížel, když jsem mluvil o modré tužce. Ví toho určitě více, než říká.

Zeptal jsem se ho, zda byl u něj nějaký cizinec. Řekl, že ne. Jeho

žena ale přiznala, že tam někdo byl. Ten mladý Španěl, co prodává

cibuli. Mario je prachsprostý lhář. Tak jsem tak bloumal po kavárně

a poslouchal, co se kde šustlo. Nikdo ale o špionech nic neříkal. Jen

to, že policie všem nařídila držet jazyk za zuby. Všechno.“

„Děkuji, příteli. Jedna věc je jasná. Můj přítel zelinář si přečetl

nápis a našel klíč k restauraci Chez Rossi. Kam asi mohl jít potom?“

Francois zavrtěl hlavou. „Nevím. Neviděl jsem ho.“

Bertie se podíval ven z okna. Setmělo se. „Myslím, že bych už

měl jít a sám se porozhlédnout. V noci bude venku klidněji.“

„Vrátíte se, mylorde?“

„Možná…až budu znovu potřebovat přítele.“ Bertie popadl svoji

kytaru. „Vezměte si tohle a kupte si něco k snědku. Třeba se vrátím a

budu mít zase hlad?“ Vytáhl peníze. Strojník je odmítal, ale Bertie

trval na svém. „Je to v zájmu nás všech. Au revoir. Francois. Mada-

me.“

„Au revoir, monsieur.“

Vyšel do noci.

Kráčel podél Quai de Plaisance a ve světle baterky si přečetl ná-

pis. Chtěl si být jistý, zda Francois něco nepřehlédl. Nedokázal po-

chopit tu záhadu, proč nápis psala dívka. Kolečka jaksi do sebe neza-

padala. Zamyšlený došel k cíli. Bude předstírat, že ztratil cestu.

Vstoupil do restaurace pod Escalier des Revoires. Sedl si ke stolku a

rozhlédl se. Bylo tu jen málo zákazníků. Většinou seděli jen u baru a

tiše spolu mluvili. Obsluhovala je žena. Přišla k němu.

„Monsieur?“

Bertie si objednal polévku.

„Oui, monsieur.“

Když odcházela, jen tak mimochodem se zeptal. „Kde je dnes

večer Mario?“

„Musel si jít něco vyřídit. Služebně.“ odvětila žena a zmizela v

kuchyni pro polévku.

Bertie jedl pomalu a pozoroval okolí. Nic mu ale nepřipadalo

podezřelé. Když dojídal, již uvažoval o odchodu. Náhle mu zatrnulo,

někde v dálce se ozvaly výstřely. I ostatní se přestali bavit a poslou-

chali, odkud přichází zlověstné práskání střelné zbraně. Pak se pár

- 49 -

mužů sebralo a šli ke dveřím. To už se výstřely ozývaly nepravidel-

ně. „Řekl bych, že se už konečně dostali na stopu tomu Anglánovi,“

řekl jeden z hostů vzrušeně.

Nikdo neprotestoval. Protože se pak muži začali bavit o něčem

jiném, Bertie zaplatil a odešel. Místo aby opustil tuto čtvrť, zatočil ke

schodišti a začal pozorovat hlavní i vedlejší vchod. Postavil se přesně

tam, kde stál Ginger před nedlouhou chvilkou.

Výstřely už přestaly rušit večerní ticho a muži před kavárnou se

zase vrátili k baru. Bertie ustoupil do hlubokého stínu a opřel se o

zeď. Nečekal nic zvláštního. Bylo vlastně jedno, kde bude. Za žád-

ných okolností se k Francoisovi vrátit nemůže.

Uběhlo pět minut. Pak uslyšel rychlé kroky a uviděl na rohu

muže. Vklouzl do Chez Rossi bočním vchodem. Chvíli stál ve veře-

jích. Jednou nohou už byl na prahu a upřeně se díval dovnitř. Úz-

kostně poslouchal, co se děje uvnitř. Světlo z kuchyně osvětlovalo

jeho tmavou a kulatou tvář. Těžce dýchal, jeho chřípí se chvělo. Zdál

se před zhroucením. Vešel dovnitř a zavřel za sebou.

Podle Bertieho to musel být Mario. Jeho neobvyklé chování vy-

volalo Bertieho zvědavost. Šel k oknu s nadějí, že možná najde vy-

světlení. Ve výhledu mu bránil neprůhledný závěs, přesto ale měl

jasný přehled o tom, co se děje v osvícené místnosti. Muž, kterého

považoval za Maria, byl uvnitř a choval se ještě podivněji než venku.

Nejdříve vytáhl z kapsy do červena zabarvený kapesník a hodil

ho do kamen. Pak šel rychle ke dřezu a namydlil si ruce. Voda odté-

kající výlevkou se také zabarvila rudě. Utřel si ruce do ručníku a po-

zorně si prohlížel šaty. Vzal si zástěru a vytáhl cigaretu. Ruce se mu

tak třásly, že nedokázal škrtnout sirkou a připálit si. Chvíli s tím zá-

pasil a pak to dokázal. Chuť cigarety mu zřejmě trochu pomohla, aby

se uklidnil. Šel k příborníku, vzal jednu z láhví a zhluboka si přihnul.

Vrátil láhev na místo, když vešla žena z baru. Bertie neslyšel, co

říkala. Na její tváři se zračil úžas. Muž něco řekl, otočil se a otevřel

dveře. Zmizel nahoře po úzkém schodišti. Žena nalila pár talířů po-

lévky a vrátila se do restaurace.

Bertie se stáhl zpátky a přemýšlel. Co má tohle všechno zname-

nat? Viděl dost, aby měl dobrý důvod předpokládat, že se stalo něco

nepěkného. Byl si jist, že stopy na Mariově kapesníku a rukách jsou

od krve. Čí to byla krev? Tato otázka ho trápila nejvíce. Vzpomněl

- 50 -

si, že podle Francoise, tento muž patří k nebezpečnému tajnému

spolku Camorra, jejíž metody přinášely smrt. Jejich oblíbenou zbraní

byl stilet. Přesto si jen těžko připouštěl, že tenhle muž před chvilkou

dokonal vraždu. To se stává jen vzácně. Mario provedl něco nekalé-

ho. Jeho chování tomu přesně odpovídalo.

Počkal si a pak, protože se nikde nic nehýbalo, vyrazil bezcílně

dolů do města. Náhodou se brzo srazil se svým jednookým přítelem.

Bylo to pro něj obrovské překvapení. Francois ho chytil za paži a

zatřásl s ním. Bertie postřehl zadumaný výraz na strojníkově tváři.

Starý mechanik něco věděl a jeho informace musela patřit k těm,

kterým se říká trhák.

„ Mon Dieu! Poděkujte Pánubohu, že jsem vás našel.“

„Co se stalo?“

„Vy to ještě nevíte?“

„Ne.“

„Nedaleko od nás došlo k vraždě.“

„No a? Já to neudělal?“

„Ale váš přítel ano. Zabíjel nožem.“

„Cože?“ Bertieho hlas zněl až neobvykle křehce. Tuhle skuteč-

nost odmítal. „To je úplně směšné!“

Francois pokrčil rameny. „Směšné? Je to ale skoro jisté. Všichni

muži od policie byli povoláni do služby. A věřte tomu, že jich je tu

dost. Bylo vyhlášeno pátrání po mladém Španělovi prodávajícím

cibuli. Byl v místnosti, kde bylo nalezeno tělo. Byl viděn, jak z místa

činu utíká.“

„Čí bylo to tělo?“

Francois se spiklenecky podíval na obě strany a pak tiše zašep-

tal, „Ve vile Valdora bylo nalezeno tělo Gasparda Zabaniho.“

KAPITOLA ŠESTÁ

PODIVNÉ SETKÁNÍ

Bertie si chvíli připadal jako opařený a díval se na toho, kdo mu

přinesl tuhle novinu. Jeho oči se v té chvíli dívaly někam do nezná-

ma. „Není, co bych dodal. Je to nesmysl.“ prohlásil. „Konečně, my

- 51 -

nenosíme dýku.“

Francois jako na povel odtáhl své ruce. „Ale, mylorde. Policie

našla pod oknem pytel s cibulí. Oni teď obrátí celé území vzhůru

nohama, aby ho našli. A navíc se tu šeptá, že ta cibule vůbec není ze

Španělska, ale z Anglie!“

Bertie se snažil si dát všechno dohromady. „Jak jste se to dově-

děl?“

„Cre Dieu! Každý to tady ví. Nejdříve padly ty výstřely.“

„Ty jsem také slyšel,“ připustil Bertie.

„Policisté stříleli po vrahovi, když utíkal. Pak jsem stál ve dve-

řích a poslouchal, o čem si chlupatí povídají. Prý ten Španěl asi zabil

Zabaniho bez motivu. Kdyby to ale byl Angličan, měl by těch důvo-

dů hory. Když se Zabani díval smrti do očí, zvedl sluchátko a než

naposledy vydechl, stačil ještě zavolat policii. Byli tam okamžitě a

byl tam i ten vrah. Dal se na útěk. Stříleli po něm…bang…bang. Zra-

nili ho.“

„Zranili ho?“ opakoval Bertie jako ozvěna. Sevřelo se mu hrdlo.

„Ano, zhroutil se, ale dokázal vstát a běžet dál. Za sebou nechá-

val stružky krve. Voila! Krev vedla dolů po schodišti, ale na Place d'

Armes krvácet přestal. Někde se jim ztratil. Tam po něm policie na-

šla poslední stopy. Je jim jasné, že stále musí být v přístavu. Ztratil

příliš mnoho krve. Nemohl se dostat dál. Tohle tvrdí policajti.“

„Propánakrále. To je odporné,“ brumlal si pro sebe Bertie. Jeho

mozek nabíral obrátky.

„Zabani byl jeden z místních nejmajetnějších mužů,“ dodal

Francois.

Bertie nic neříkal. Musel přemýšlet. Chápal, proč se Ginger roz-

hodl vlézt do domu muže, který zradil kněžnu. Že by Zabaniho zabil

v sebeobraně?

Francoisova slova zasela stín podezření. „Byl to zločin z po-

msty,“ řekl.

„Jak tohle víte?“

Francois se natáhl blíže k Bertiemu a skoro mu dýchal do ucha.

„Ten nůž patří Camoře. Dýka přišpendlila k pracháčovým zádům

papír s velkým C.“

„Můj bože!“ zašeptal Bertie. Rozjasnilo se mu. Vždyť úplně za-

pomněl na Maria.

- 52 -

„Byl váš přítel nějak s Camorrou spolčen?“ zeptal se Francois

nervózně.

„Ne,“ vyštěkl Bertie.

„Promiňte, mylorde.“

„Francoisi,“ řekl Bertie tvrdě. „Říkal jste mi, že Mario Rossi pa-

tří ke Camoře, ne?“

„No, vlastně ano. Říká se to o něm.“

„On zabil Zabaniho.“

„Jak tohle víte, mylorde. Vždyť jste ani nevěděl, že byl vůbec

někdo zabit?“

„Poslouchej. Před pár minutami přiběhl Mario do té své hospo-

dy bočním vchodem. Díval jsem se přes okno, když si smýval krev z

rukou. Zkrvavený kapesník spálil v plamenech.“

Francois lehce zahvízdal přes zaťaté zuby. „Tiens! Tahle záleži-

tost začíná být přímo fantastique!

„Ne,“ odporoval Bertie. „Začínám tomu rozumět. Attendez! Po-

čkej, už to chápu. Můj přítel, kterého tu nazývají britským vyzvěda-

čem, musel něco vědět na Maria. Proto napsal jméno restaurace na

zeď u Quai de Plaisance. A pak je tu ještě jedna možnost spojení

mezi mým pohřešovaným přítelem a Zabanim. Zrovna tak je do toho

zapletený i můj zelinář.“ Bertie se odmlčel. Uvědomoval si, že drží v

ruce rozhodující dílce skládačky a že už do sebe dobře zapadají. Aby

však mohl dostat kompletní obrázek a mohl vyřešit celý problém…

„Musím najít zelináře,“ dokončil své myšlenky nahlas.

Francois rozhodil rukama. „Comment? Jak? Když ho nemůžou

najít policajti, jak můžete doufat, že se to podaří zrovna vám? Někde

se skrývá. Vypařil se z povrchu zemského. Ale kam?“

Bertie chápal sílu Francoisových argumentů. Nemělo žádnou

cenu potulovat se po ulicích.

„Jedna věc by se snad udělat dala,“ navrhl.

„A jaká, pane?“

„Jít si promluvit s Mariem Rossim.“

„S tím lumpem! Vy jste se zbláznil, mylorde? Jestli tu vraždu

spáchal, bez rozpaků zabije znova. Pro muže Camorry je dýka něco

jako párátko.“

„To je mi fuk, jdu za ním,“ jednoznačně pronesl Bertie.

„Čas nás tlačí a hádat se nemá cenu. Možná, že ho donutím, aby

- 53 -

mi něco řekl.“

„Spíš je pravděpodobné, že vám prořízne hrdlo.“

„Poslouchejte, mon ami,“ řekl ostře Bertie. „Teď už se starejte o

své věci, ano? Sbírejte informace, když chcete. Jestli to dobře dopad-

ne, sejdeme se zítra na Quai de Plaisance.“

„Dobře, mylorde,“ ušklíbl se starý strojník. „Říkalo se o vás, že

jste praštěný. Teď už tomu snad i věřím. Adieu.“

Bertie se oklikou vracel do Chez Rossi. Zamířil přímo k zadní-

mu vchodu do budovy a znovu se podíval oknem do kuchyně. Mario

byl uvnitř. Na sobě měl zástěru a bílou kuchařskou čapku. Na kam-

nech se něco vařilo.

Bertie otevřel dveře a vešel dovnitř. Ital uslyšel zvuk a otočil se.

Zvedl obočí. „Vešel jste do restaurace špatným vchodem,“ řekl

francouzsky. „Bar je vpředu.“

Bertie se usmál a odpověděl. „Ne, ne. Přišel jsem úplně správně.

Musím s vámi mluvit.“

„Pro žebráky nemám peníze nazbyt.“

„Já ale nežebrám!“

„Pak tedy, co tady hledáte?“

„Přítele!“

Jak vám mohu pomoci?“

„Snadno,“ řekl Bertie důrazně. „Prostě mi povíte, proč jste zabil

Gasparda Zabaniho.“

Mario pootočený ke sporáku se zarazil, jakoby dostal žihadlo.

„Zabil koho?“ dožadoval se upřesnění. Jeho hlas zněl tvrdě, ale nejis-

tě. „Nikdy jsem nikoho nezabil.“

Bertie hrábl do strun. „Ale ano, přítelíčku. Dnes v noci jste Za-

baniho zabil. Za toho lumpa bych nedal ani zlámanou grešli. Chci ale

znát důvod, proč jste ho zabil. Může mi to pomoci najít mého příte-

le.“

Rossi chvíli na Bertieho tupě zíral a jeho tvář odrážela stav jeho

mysli. „Přece vám říkám, že o té vraždě nevím vůbec nic,“ zachrap-

těl. „Kdo jste… tajnej polda?“

Bertie zavrtěl hlavou. „Ne. Policie hledá jednoho španělského

zelináře. Myslí si, že on zabil Zabaniho. Já ale vím svoje!“ Mario se

hluboce nadechl. Mohlo to znamenat trochu uvolnění. „Toho Španěla

jsem viděl,“ řekl. „Byl tu na obědě.“

- 54 -

„To je vše, co mi povíte?“

„Nevím, co chcete slyšet!“

„Co pil k obědu? Pernod?“

Bertie poznal, že trefil hřebík na hlavičku. Mariovi se chvělo

chřípí.

„Ne, nepil Pernod,“ zavrčel. Když promluvil, z jeho očí šlehaly

blesky až na druhou stranu místnosti.

Bertie onen drobný pohyb očí nepřehlédl. Dával si na Maria

dobrý pozor. U podlahy zastrčený za příborníkem vykukoval plakát.

Byla vidět jen část. Bertiemu to ale stačilo, aby rozpoznal, že jde o

běžný reklamní plakát na Pernod. Přesně takový, jaký visí ve Francii

kdekoliv na plakátovacích plochách.

„Neumíte lhát, Mario,“ řekl chladně. Minul číšníka a šel k pla-

kátu. Natáhl se pro něj. Když už drahocenný papír svíral v prstech, v

jeho hlavě snad explodovala celá planeta Země. Bertieho zaplavila

vlna oranžových plamenů a on si uvědomil, že ho Mario něčím praš-

til.

Plameny pomalu přešly do fialova a pak vše ztemnělo. Druhý

Bigglesův přítel padl dopředu na tvář a zůstal nehybně ležet.

KAPITOLA SEDMÁ

HODNÍ SAMARITÁNI

Když Bertie otevřel oči, na východní obloze se již mihotaly

záblesky světla. Celý svět byl zahalen jakousi posvátnou září. Někde

blízko se v korunách palem rozvlnilo dlanité listoví a začalo šelestit.

Chvíli zůstal ležet a pak se s velkým úsilím dokázal posadit. Snažil

se vzpomenout, co se stalo. Schoval tvář do dlaní. Bylo to zbytečné.

Urputné bušení v hlavě nepřestávalo.

Když se mu pomalu vrátilo vědomí, viděl pořád před očima hlu-

boce v paměti vrytý výbuch, který ho srazil k zemi. Podíval se za

sebe a uvědomil si, že leží na odpočívadle příkrého schodiště. Vedle

něho se otvírala propast hluboká snad dvě stě stop, na jejímž dně

postavili malý kostelík. Nacházel se na Escalier St. Dévote. Jak se

sem dostal, nevěděl. Hádal, že Mario poté, co ho napadl, nějak ho

- 55 -

sem dovlékl a hodil ze schodů. Musel si myslet, že jsem mrtvý, uva-

žoval Bertie. Hlava mu třeštila a celé tělo měl pokryté modřinami.

Žádné vážné zranění však na sobě nenašel. Kytara vedle něho byla

celá.

Po schodech dolů spěchala žena s mísou vody a ručníkem.

„Chudáku,“ řekla. „Viděla jsem vás oknem. Tyhle schody jsou

strašně nebezpečné. Měl jste štěstí, že jste nespadl do propasti. Muse-

la vás zachránit sama Svatá matička. Měl byste se k ní pomodlit.“

„Bezpochyby,“ zabrumlal Bertie.

Žena mu otřela ručníkem tváře i slepené a vlhké vlasy. „Určitě

byste ale měl zapálit alespoň jednu nebo dvě svíčky v naší kapličce,“

navrhovala.

„Nebude to dlouho trvat, a ty svíčky budou dole plápolat,“ odvě-

til Bertie s pocitem jistoty. Kdyby se Mario rozhodl, že ho shodí do

propasti, zlámal by si tam dole všechny kosti.

„Nezdá se mi, že vám praskla lebka, ale přesto na vašem místě

bych si odpočinula,“ řekla žena láskyplně.

„Tisíceré díky, madame,“ odvětil Bertie. Opatrně se snažil po-

stavit na nohy. Všechno okolo něj se točilo, ale už dokázal udržet

rovnováhu. „Myslím, že jsem v pořádku,“ pokračoval. „Díky vám si

odpočinu dole na Quai de Plaisance. Budu na vás vděčně vzpomínat,

madame.“

„To by udělala každá věřící,“ zněla pokorná odpověď „Není to

tak dávno, co takhle dopadl můj synek. Kdyby nebylo naší patronky

svaté, zemřel by. Nezapomeňte jí vyjádřit díky.“

„Buďte si jistá, nezapomenu,“ odpověděl moudře Bertie.

„Klaním se i panu manželovi. Má obrovské štěstí, že má tak

sympatickou ženu.“

Žena se rozesmála. „Musím zpátky do kuchyně. Adieu mon-

sieur.“

„Adieu, madame a děkuji vám.“

Žena vyšplouchla mísu načervenalé vody do propasti, kývla a

šplhala nahoru do schodů. Bertie s kytarou přes ramena začal pomalu

sestupovat. Dole to zatočil přímo ke kostelíku, který ležel přímo proti

přístavu. Kněz v černé sutaně právě otvíral dveře.

„Mon pére, svatý otče,“ řekl Bertie a vytáhl z kapsy tisícifran-

kovou bankovku. „Dnes za úsvitu jsem upadl nahoře na schodišti a

- 56 -

málem jsem přišel o život. Přeji si, abyste koupil dvě svíce a pomod-

lil se za mě.“

Kněz se usmál. „Pojďte dál, synu. Nevypadáte dobře. Jste zra-

něn?“

„Ani ne,“ odpověděl Bertie.

„Dobrá, ale malá sklenka červeného vám znovu rozproudí krev

v žilách. Váš život byl bezpochyby spasen naší Svatou matkou.“

„Děkuji vám, to je výborný nápad, otče,“ odpověděl Bertie. Stá-

le se totiž ještě třásl více, než si sám připouštěl.

O půl hodiny později za plného denního světla se už cítil mno-

hem lépe. Měl jenom vztek na muže, který na něj zaútočil.

Opustil svatého otce, přešel ulici a zamířil na Quai de Plaisance.

Místo bylo opuštěné. Spatřil jen jednu dívku oblečenou v místním

kroji. Když si jí poprvé všiml, nervózně posedávala, pak vstala a

začala divoce přecházet sem a tam. Na někoho čeká, pomyslel si. V

okamžiku, když si ho všimla, vyšla mu v ústrety. Tvářila se pořád

stejně a Bertieho ani nenapadlo, že to může být právě on.

Sedl si zase na stejnou lavičku a čekal na Algyho či Gingera.

Bylo už načase si o všem promluvit, pomyslel si. Na dívku sko-

ro zapomněl. Letmo na ní pohlédl, jak schází dolů a k jeho překva-

pení mu pokynula hlavou. Její gesto bylo výmluvnější než slova.

Chtěla, aby ji následoval. Užasle zamrkal, neboť věděl, jak si místní

děvčata zakládají na počestnosti. Byl by zcela ignoroval její pokyn a

myslel by si, že se spletla, kdyby na jejích olivových tvářích neroz-

kvetl růženec. Už se rozhodl, že ji bude následovat a postavil se. Pak

si to rozmyslel a zase se posadil.

Dívka se blížila a minula ho. Jejich zkoumavé oči se setkaly.

Otočila se a vracela se do přístavu. Když podruhé míjela lavičku, tiše

něco zašeptala. Byla to určitě angličtina. „Prosím pojďte za mnou,

monsieur. Nic neříkejte. Mohou nás sledovat.“

Pokračovala v cestě, zrychlila a ani jednou se neohlédla.

Bertie měl pocit, že ho mámí smysly, ale přesto sáhl po kytaře a

vydal se za ní. Každých pár metrů na Albertově bulváru lemovaném

oleandry stáli policisté. Šel za dívkou v černém a udržoval bezpeč-

nou vzdálenost. Přešla Place d‘ Armes. I tady se policisté doslova

rojili. Vešla na dlouhou stezku vedoucí z přístavu do starého Mona-

ka. Slunce tu stejně žhnulo už dva tisíce let. Na vrcholu minula

- 57 -

vznosné paláce a zabočila do jedné uzoučké uličky. Vysoké kamenné

domy zde poskytovaly příjemný a dlouho očekávaný stín.

Když se Bertie dostal na konec ulice, dívka už stála ve veřejích

malého domku. Se sotva znatelným pokynutím hlavy ho zvala do

chodby. Bertie podezřívavě nahlédl do haly zahalené tmou. Nic ne-

viděl. Byla to past? Pak rozeznal bledou oválnou tvářičku přímo před

sebou.

„Pojďte dál, monsieur,“ řekl sladký a jemný hlas. „Čeká na vás

přítel.“

Bertie vešel dovnitř a dívka zavřela dveře.

„Tady tudy, monsieur,“ řekla a začala vystupovat po schodišti.

Dveře byly otevřené. Chodbou pronikaly úzké paprsky bílého slu-

nečního světla. Bertie popošel kupředu a podíval se do místnosti. Na

vysoké posteli ležel Ginger. Byl bledý jak smrt, ale usmíval se.

„Můj bože,“ zvolal Bertie.

Gingerův úsměv se ještě rozšířil. „Pojď dál,“ vyzval ho.

„Pane,“ ozval se dívčin hlas.

„Pacient je zesláblý. Ztratil příliš mnoho krve. To je vše. Chtěl

už vstát, lepší ale bude, když ještě zůstane v posteli. Tady jste v bez-

pečí, monsieur.“ Dívka se uklonila a zavřela za sebou dveře.

„To je krásná čarodějka, co?“ byla první Gingerova slova plná

nadšení a obdivu.

„Kdo?“

„Jeanette.“

„Zadrž ty milostné výlevy!“ protestoval Bertie. „Co to má

všechno znamenat? Kde to jsme? Co se to děje?“ Sedl si na kraj po-

stele.

„Já si myslel, že ti to Jeanette řekla. Požádal jsem ji, aby sešla

na Quai a zkusila najít hubeného chlápka s kytarou.“

„Kdo je ta dívka?“ dotazoval se Bertie.

„Jeanette Ducosteová. Henriho sestra. Ta, které říkal sestřička.

Trochu vyrostla od doby, co vypadl do války. Jsme na Rue Mariniére

číslo 6.“

Bertie vybuchl. „Dobře, jsem z toho stejně paf. Jak ses sem do-

stal?“

„To je dost dlouhé povídání, takže to zkrátím,“ odvětil Ginger.

„Vloupal jsem se do jednoho domu, pak mne trefili do nohy… No,

- 58 -

teď je mi dobře. Jsem jen trochu zesláblý. Je načase, abychom po-

rovnali všechny dosavadní poznatky.“

„Musím ti také něco říci, starý brachu,“ pronesl Bertie smutně.

„Nezapaluje mi to tak rychle, jak jsem si myslel. Jeden italský pingl

mne včera večer praštil do hlavy. Mám ale palici tvrdou jako skála.“

Dříve než mohl Ginger odpovědět, ozvalo se dole ostré zaklepá-

ní. Na schodech nahoru se ozvaly hlasy. Za chvilku se otevřely dveře

a dovnitř vstoupila Jeanette. Viditelně pobledla za těch pár minut, co

je opustila.

„Co se děje, Jeanette?“ rychle se zeptal Ginger.

Jeanette si navlhčila rty. „Je tu policie,“ zašeptala. „Máma s ni-

mi mluví u dveří.“

KAPITOLA OSMÁ

JOCKŮV BAR

Když si Algy vybral pátrání v Nice, uvědomil si, že si zvolil

nejdelší cestu. Dobře dvanáct mil. Alespoň jedna věc mu však dělala

radost. Cesta z La Turbie do Nice stále klesala ze dvou tisíc stop až

ke hladině moře. Do kopečku nepoleze! Vlastní výhled na moře byl v

měsíčním svitu čarokrásný. Stejně tak ho okouzlovaly i vrcholky hor.

Bigglesův osud však pro něj byl přednější než turistické atrakce, a

tak nebylo divu, že krásu okolo sebe vnímal jen bezděčně. Trochu se

mu ulevilo, když asi za tři hodiny došel na konec cesty. Před ním se

otevřelo široké panorama Nice. Známé letovisko na francouzské Ri-

viéře až dosud považoval za obdobu anglického Brightonu.

Cestou potkal jen čtyři osoby a vždycky to byli poldové. Svůj

úkol si ale dobře nacvičil. Nejdříve s nimi šel na poste, na stanici.

Dva muži byli ve službě. Přijali jeho příběh o repatriovaném fran-

couzském vojákovi, kterému Nice strašně chybí. Krčili sice rameny,

ale propustku nakonec dostal. Pak ho policisté zastavili ještě dvakrát.

Bylo to úplně stejné. Předložil jim papíry od generála Raymonda a

oni ho po krátkém výslechu propustili. Něco se dělo, neboť chování

policie neodpovídalo normálním zvyklostem. Nezvyklá aktivita mu-

sela patrně souviset s Bigglesovou přítomností.

- 59 -

Právě se rozednívalo a po ulicích už bloumala první ranní ptáča-

ta, když sestupoval dlouhým a strmým kopcem do města.

Věžní hodiny kasina na Place Massena ukazovaly půl čtvrté.

Uprostřed temnoty nemohl nic dělat, ohrnul si límec a sedl si na la-

vičku v parku naproti molu. Začal podřimovat. Vzbudili ho kameloti,

kteří roznášeli ranní výtisky novin.

Stáhl límec, otřepal se a šel ke kamenné zdi, kde začíná pověst-

ná Promenade des Anglais. Je to nádherné nábřeží táhnoucí se hez-

kou řádku mil. Vůbec nevěděl, kde Jockův bar hledat. Nevěděl, co je

Jock zač a ani vlastně nevěděl, zda bude mít otevřeno. Celá prome-

náda byla doslova obsypána kavárničkami se zahrádkami. Zaplavo-

val je sluneční svit a přes den určitě sloužily i k oddychu a opalování.

Těmto podnikům se tu normálně říkalo bar. Neležely přímo na ná-

břeží, ale pod ním. Musíš sejít pár schodů na pláž a pak se už můžeš

posadit. Jméno každého baru je zvěčněno na ručně malované tabuli.

Podíval se přes plůtek prvního z nich. Jmenoval se Ruhl Plage. Nic

zvláštního. Bar na pláži. Měli už vytažené rolety, ale bylo ještě za-

vřeno. Mohla za to válka? Určitě! I pláž byla opuštěná. Pořád to bylo

jedno a totéž. Všude prázdno. Pak se přímo před ním objevila cedule

s vybledlým označením „Jockův Bar“. Sešel po schůdcích, které ved-

ly ke kavárničce a na pláž. Stejně tak jako jinde, tu bylo zavřeno. Ale

nejen, že neotevřeli dnes! Vysoké vlny tu po celou zimu vyvrhovaly

oblázky na písečnou pláž a vytvářely jakési stupňovité schody z pís-

ku a kamínků. Až u dveří ležela pěkná hromádka. Ovšem, tady ne-

měli otevřeno po několik měsíců! Pro Bigglese a jeho záměry to bylo

přímo ideální místo. Za prvé sem zavítá jen málokdo a za druhé není

tu problém najít vhodné místo pro skrytý nápis.

Algy se pomalu šoural podél náspu. Prohlížel si pozorně zeď i

budovu. Sledoval však i zábradlí na promenádě, zda se někdo nedívá

dolů a zda se někdo nepodivuje, co tam cizí člověk hledá.

Pak velmi snadno narazil na to, v co doufal, že najde. Nápis

modrou tužkou. Že má vztah k Bigglesovi, bylo nad slunce jasné.

Jeho nervy se lehce rozechvěly. Pak si uvědomil, co na zdi stojí a

pocítil záchvěv zklamání. Zpráva byla velmi krátká. Příliš krátká na

to, aby se dala nějak využít. Vlastně říkala VILA V. Dole byl nakres-

len hákový kříž a malý modrý trojúhelník. Nedalo se poznat, kdy

zpráva vznikla. Její smysl však byl jasný. Vila V znamenala Vila

- 60 -

Valdora. Hákový kříž znamenal, že vila je v rukou nepřátel. Biggles

nápis podepsal svým podpisem, kterým byl modrý trojúhelník. Algy-

ho naděje se začaly rozplývat, když si uvědomil, že tahle zpráva mu-

sela vzniknout ještě před katastrofou na přistávací ploše Kalifornii.

Ujistil se, že se tu už nic nedoví a právě se chystal vrátit, když

něco vyvolalo jeho pozornost. Na náspu byl hrubě načmárán tmavý

obrys mužské ruky. Vypadal nějak mastně a byl na něm přilepen

nespočet much. Roje poletovaly okolo. O kousek dál, přímo pod roz-

bitou roletou, nalezl stejnou značku. Po kamenitém povrchu se táhly

tmavé skvrny.

Algy zůstal klidný, ale na nic jiného myslet nedokázal. Nevěděl

proč, ale byl si jistý, že ty skvrny na zemi, jsou od krve. Napadla ho

pouze jediná myšlenka. Ten nákres má stejný původ. Pokud tomu tak

není, musel tu ruku namalovat nějaký hloupý vtipálek. Šel k roletě a

hledal další stopy na dřevěném rámu.

Srdce mu bilo jako o závod, jak byl vzrušený. Došel až k roletě

a zatlačil popraskané příčky dovnitř. Vzniklým otvorem viděl dobře

do tmavého prostoru. Otvor byl tak velký, že by se jím mohl protáh-

nout i dospělý muž. Vytáhl se na rám. Jediné, co viděl, byla tmavo-

šedá betonová místnost. Vzadu rozeznával dvířka kabinek s čísly.

Musela to být převlékárna. V mihotajícím světle všechno působilo

bezútěšně, chladně a vlhce. Na zemi něco leželo. Vypadalo to jako

zakrvavený cár látky.

Algy se vyšvihl nahoru. Nevěděl přesně, co tam chce. Tak dale-

ko dopředu nemyslel. Jeho instinkty ho však přinutily k akci. Nemů-

že přece odtud zmizet, aniž si to tam prohlédne. Jedna věc byla jistá.

Někdo tady byl zraněn. Nedalo se nijak dokázat, že to byl Biggles.

Ale protože právě Biggles použil jméno tohoto ponurého místa, ce-

lou dobu věřil, že to musel být on. Algyho hlavou se honily zmatené

myšlenky, těkal mezi jednotlivými nápady. Vlezl dovnitř a seskočil

na betonovou podlahu. Okamžitě se ho chopily čísi ruce.

Začal bojovat, ale když se podíval na muže, kteří ho drželi,

vzdal to. Jeden z nich byl malý, tmavý a podsaditý v civilních šatech,

druhý byl urostlý francouzský četník.

„Co se děje?“ vztekle se dotazoval Algy, neboť si uvědomoval,

že padl do pasti. Mluvil francouzsky.

„Co tady děláte?“ zeptal se civilista.

- 61 -

„Chtěl jsem se převléci a jít si zaplavat,“ pronesl Algy. „Co je

na tom divného?“

„Doklady!“

„A vy jste…kdo?“

„Jmenuji se Gordino. Možná, že jste už o mne slyšel. Velím taj-

né policii.“

„Omlouvám se, pane,“ odpověděl Algy a snažil se hrát kajícího.

Vyndal dokumenty a podal jim je.

Civilista je pozorně studoval. Jeho prohlídka byla tak důkladná,

až Algy cítil, že se dostal do slepé uličky. Vzpomněl si, co říkal ge-

nerál Raymond o tomhle chlapovi.

„Vůbec se mi to nelíbí a ty dokumenty mne neuspokojují,“ řekl

Ital.

„Proč ne? Jak se to ke mně chováte? Jsem občan Francie,“ roz-

číleně a žhavě argumentoval Algy.

„A já jsem Gordino,“ štěkla odpověď. „Obraťte kapsy.“

To nemohl Algy za žádnou cenu udělat. V jedné kapse měl ba-

terku a v druhé anglickou automatickou pistoli. Dostal se do bezvý-

chodné situace. Ta vždy vyžaduje mimořádné prostředky.

„No tak dobře,“ řekl pokorně a pomalu vsunul ruku do kapsy,

kde měl pistoli. Nosil ji v pouzdře. Bleskově ji vytáhl a prudce praštil

Itala do hlavy. V tom samém okamžiku kopl četníka do holeně. Muž

se zhroutil a z rukou mu vypadl pendrek. Algy ho zvedl a když se

muž zvedal, tvrdě ho praštil do zátylku. Druhého úderu už nebylo

třeba. Četník se zhroutil a zůstal nehybně ležet. Ital klečel vedle a

držel se za hlavu.

Algy zastrčil pistoli, zahodil baton, sbalil doklady, které se vále-

ly na podlaze, a v zářivém slunci po anglicku zmizel oknem. Potla-

čované napětí se uvolnilo, když chvátal po kamenných stupních a

pak promenádou. Zatočil doleva a ztratil se v krkolomné uličce. Ne-

odvažoval se už běžet. Všude okolo bylo příliš mnoho lidí a nechtěl

budit pozornost. Jeho jedinou snahou teď bylo se co nejrychleji do-

stat z území, které se stalo oblastí bezprostředního nebezpečí. Už ho

nezajímal Jockův bar, protože tam Biggles nebyl. Jediný důvod, proč

ještě musí zůstat v Nice, je prověřit, zda se dá Kalifornie využít pro

přistání. Raději by odložil pátrání na později, ale po dnešním inci-

dentu věděl velmi dobře, že má šanci pouze teď, předtím než vypuk-

- 62 -

ne mela a než ho začne hledat i ten nejposlednější polda. Henri říkal,

že pláž leží asi tři míle na západ cestou na mys d' Antibes. Znovu

odbočil doleva a rychle kráčel po širokém bulváru, sledujícím nábře-

ží.

Předjel ho dělník na kole a právě sesedal, když dostal Algy ná-

pad. Došel k němu a povídá, „Příteli, musím se hrozně nutně dostat

na Kalifornii. Je to záležitost života nebo smrti. Pěšky to nezvládnu.

Prodal byste mi kolo?“

Dělník byl viditelně překvapen. „Proč nejedete autobusem, který

končí v Cannes? Projíždí přes Kalifornii.“

Jak často jezdí?“

„Každou hodinu.“

„Kdy jede nejbližší?“

Muž se podíval na hodinky. „Za půl hodiny.“

„Ztratím moc času, bude pozdě. Můžu sehnat kolo ve městě?“

„Na Avenue de la Victorie je jeden krám, kde snad ještě mají

pár kousků. Jsou ale velmi drahé.“

„To znamená, že bych musel zpátky. Kolik byste chtěl za to svo-

je?“

Oběť Algyho obchodování si zamyšleně prohlížela svůj stroj. Je

to dobré kolo,“ důležitě pokyvoval hlavou.

Byla to nehorázná lež. Kolo bylo staré a dávno vyšlé z módy.

Rám oprýskaný a kola špatně vypletená. Algy ale neměl náladu se

handrkovat. „Kolik?“

„Prodal bych ho za tisíc franků.“

„Ve věci života a smrti nemají peníze cenu,“ řekl Algy obehraně

a odpočítal bankovky. Pak se vyhoupl do sedla a šlapal dolů ulicí.

Původní majitel zůstal stát na chodníku, v ruce bankovky a ve tváři

nepochopení.

Algy byl s obchodem spokojen. Opřel se do pedálů. Musel do-

končit, co začal a pak se vrátit do Nice. Když se řítil z mírného sva-

hu, snažil se pochopit nepříjemný incident v Jockově baru. Byl si

jistý, že to všechno byla past. Policie nastražila léčku a čekala. Ale

na koho? Na Bigglese? Pokud ano, to by přece znamenalo, že žije!

Ale proč na něj čekali u Jockova baru? Jak mohli vědět, že se tam

objeví? Krevní stopy však dokazovaly, že se na nábřeží něco semle-

lo. Čí krev to byla? Odpověď na tuto otázku by Algymu přinesla

- 63 -

rozřešení celé řady záhad. Ale teď to nikam nevedlo. Může také být

na úplně nesprávné stopě. Krev a léčka vůbec nemusí s Bigglesem

souviset. Může to být jen náhoda. Policie přece pátrá po spoustě lidí.

A nemusí to zrovna být Bigglesové.

Algy mířil na Kalifornii a v hlavě mu vířily podobné myšlenky.

Poštovní milník ho upozornil, že je na místě a větrné korouhvičky

vlevo od silnice předurčovaly přistávací plochu. Stačil jeden pohled a

věděl všechno, co potřeboval. Muži s lopatami házeli na plochu ka-

meny a zeminu. Dvě vlny překážek už byly hotové a brázdily přistá-

vací plochu. Provizorní letiště už podruhé záchranné letadlo nepřiví-

tá.

Algy ani nebyl příliš zklamán. Dalo se to předpokládat. Bude

muset do Monaka, aby to dal vědět ostatním. Než se mohl rozmyslet,

spatřil dva četníky stát ve dveřích nedalekého domu. Otočil kolo a

šlapal zpátky do Nice. Do města nezajede ani za nic. Raději bude

šlapat oklikou třeba padesát, šedesát mil v horském terénu. Z Nice

podle mapy do Monaka vedou tři silnice. Nejsou od sebe příliš vzdá-

lené. Všechny kopírují pobřeží.

První z nich Grand Corniche už využil, když nocí pochodoval

do Nice. Pak tu byl takzvaný střední Corniche a samozřejmě spodní

Corniche. Po této silnici většinou jezdily po nápravy naložené nákla-

ďáky. Poslední cesta mu připadala jako nejpříhodnější, protože vede

okolo pláží a nepřekonává žádné kopce. Použít se ale nedala, neboť v

případě problémů se nemá, kam ztratit. Na jedné straně čněly útesy a

na druhé se rozlévalo otevřené moře. Rozhodl se pro střední cestu. V

případě nebezpečí se může pokusit dostat se na útes nebo naopak

sklouznout k jeho úpatí.

Chvíli mu trvalo, než se z Nice vymotal. Vyhnul se živé prome-

nádě a vybral si raději cestu přes odlehlé předměstí. Nakonec však

musel slézt z kola a zeptat se na cestu. Byl v jedné z nejubožejších

čtvrtí města, blízko tržnice pod širým nebem. Na stáncích tu nabízeli

doslova všechno. Všiml si i obchůdků s použitým zbožím a dostal

nápad. Za stovku si koupil obnošené montérky a navlékl si je přes

oblek. Co kdyby už stačili rozšířit popis jeho oblečení? Ze stejného

důvodu si koupil i slamák s širokou krempou, tak populární mezi

starousedlíky. Změna oblečení jej uspokojila natolik, že se zeptal

prodejce, kudy se dostane dál. Pak už brzo těžce šlapal do kopce,

- 64 -

který i dnes poskytuje úchvatný výhled na rybářskou vesničku

Villefranche.

Celou cestu se nic nedělo až do starobylé vesničky Eze, jakoby

přišpendlené na skalním ostrohu. Praskla mu přední pneumatika a on

otráveně sesedl z kola. Bylo právě poledne. Slunce pálilo, měl hlad a

byl hrozně unavený. Opřel kolo o strom, vešel do kavárny naproti a

poručil si oběd. Chutnal mizerně. Dostal zeleninovou polévku a su-

chý chléb. Nic jiného neměli. Když dojedl, zeptal se číšníka, kde mu

mohou pneumatiku spravit. Právě v tomto okamžiku uslyšel, jak před

restaurací brzdí motorky. Podíval se z okna. Uslyšel hlasy a uviděl

čtyři četníky. Slezli z motorek a prohlíželi si jeho kolo. „Kde je ten

chlap, co mu patří to kolo?“ oslovil jeden z nich dědu, který něco ryl

na zahradě.

Muž se protáhl a ukázal prstem. „Voila, monsieur. Šel do restau-

race.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

DÍVKA S MODRÝM ŠÁLEM

Algy raději na nic nečekal. Bylo úplně jedno, zda se četníci vy-

ptávají jen náhodně, či zda už něco vědí o jeho obchodní transakci s

bicyklem. Nevěděl, kde je pravda a navíc mu to bylo jedno. Nemohl

zmizet předním vchodem, aniž by ho viděli. Zkusil to zadem. Vrazil

do kuchyně, kde u stolu seděli muž se ženou a něco jedli.

„Promiňte,“ oslovil je Algy a mizel k zadnímu východu. Otevřel

dveře a přes rameno řekl, „Pokud teď zapomenete, že jste mne viděli,

pomůžete Francii. Merci, monsieur et madame"

Cítil, že tím, co řekl, může trochu získat a určitě nic ztratit. Kdy-

by jim nic neřekl, jistě by četníkům ukázali cestu, kudy zmizel.

Takhle alespoň budou chvíli váhat a získá drahocenný náskok.

Právě když zavíral dveře, otevřela se mu před ním polední sce-

nérie, kterou turisté tolik obdivují. Ztratil dech z té krásy. Přímo před

ním klesal do moře strmý útes. Moře leželo hluboko pod ním. Na

svahu rostly stovky olivovníků, které natáčely své šedivé listy ke

slunci. Mezi nimi prosvítaly tmavě zelené listy fíkovníků či planého

- 65 -

vína. Divoká levandule, jalovec a různé kvítí pokrývalo šedé skály.

Nikde tu nebyla stezka, ale neměl na vybranou. Přeskočil zahradní

plot a zmizel mezi nejbližšími olivovníky. Od dveří ho mohli jen

stěží spatřit. Navíc to vypadalo, že policajti ztratili pár minut v hos-

podě.

Slunce do jižního svahu doslova pražilo. Tisíce much hledalo

osvěžení na jeho propoceném těle. Pot mu tekl proudem po tvářích.

Věděl, že to musí vydržet. Ještě že sestupoval. Nahoru by to bylo

ještě horší. Asi dvacet minut bláznivě kličkoval mezi výběžky skal,

mezi větvemi olivovníků a výhonky vína. Dosud za sebou neslyšel

své pronásledovatele. Zastavil se, aby nabral dech a trochu využil

svého okolí. Utrhl hrozen divokého vína a celý si ho strčil do pusy,

aby uhasil žízeň. Nedbal, že mu šťáva z hroznů stékala po montér-

kách. Nezáleželo, kde zůstali jeho pronásledovatelé. Sám se jen ztěž-

ka protahoval tou nepřehlednou změtí subtropických stromů a keřů.

Chvíli si odpočinul a pak pokračoval v nebezpečném sestupu ke

spodní silnici. Čas od času se před ním objevovala jako úzká žlutá

stužka, obepínající skalní masiv. Trvalo mu to hodinu, než se dostal

na sto yardů od silnice. Po ní projížděly těžké nákladní vozy a jen

občas pár četníků na kolech a motorkách.

Zastavil se a nedokázal se rozhodnout. Použít kteroukoli silnici

mu připadalo nebezpečné. Mohli ho znovu zastavit a vyslýchat. Stej-

ně tak se ale nedokáže prodírat celou cestu mezi keři a masivy až do

Monaka. Po silnici je to asi jen čtyři míle, ale uprostřed hustého po-

rostu to bude nesrovnatelně dál.

Před očima vnímal jednotlivé svahy a kopce, které by musel pře-

konat. Rozhodl se nakonec pro silnici, ale počká do tmy. Tím ale-

spoň trochu omezí riziko odhalení.

Našel si alespoň trochu pohodlné místo pro odpočinek, zapálil si

cigaretu a uvelebil se na zemi. Čekal, až spadne tma. A opět před

ním vyvstala událost v Jockově baru. Nešlo ani tak o ten nápis na zdi.

Moc mu neříkal. Spíše ho trápila vysoká pravděpodobnost policejní

léčky, která podle jeho mínění musela nějak souviset s Bigglesem.

Neměl ani jediný, třeba nepřímý důkaz. A i když se už hodiny obíral

tímhle problémem, zase nedospěl nikam. A tak jen doufal, že jeho

dva přátelé vnesou do věci trochu světla.

Když se úplně setmělo, sestoupil na silnici a vydal se do Mona-

- 66 -

ka. Obezřetně nahlížel do každé zatáčky, než se objevil za záhybem.

Šel velmi opatrně a hodnotil každý krok, aby vyloučil možnost svého

odhalení. Těsně předtím, než dorazil na místo, kde se silnice rozchá-

zejí, aby obkroužily Place d' Armes, měl obrovské štěstí.

Jeden náklaďák se zastavil a řidič se pustil do jakési opravy. Při-

znejme si, že ne právě zručně. Algy se slitoval a pomohl mu. Rychle

našel chybu na zapalování a závadu opravil. Nebyla to žádná dobro-

činnost či záchvěv lidskosti, byla to čistě účelová reakce, aby ho řidič

svezl. Ten to rád udělal. Na hranicích Francie a Monackého knížectví

se Algy nervózně bavil s řidičem, zatímco dva četníci, jeden místní a

jeden Francouz, prohledávali korbu vozu. Pak jim konečně dovolili

projet.

„Najednou jsou nějak přísní,“ stěžoval si Algy svému společní-

kovi a snažil se z něj vytáhnout pár novinek.

„To kvůli těm všem špehům,“ řekl muž nejistě.

„Podle mne to jsou jen tlachy,“ odvětil Algy na půl úst.

„S tím bych si nebyl tak jisty,“ odpověděl řidič. „Tu ženskou

přece do basy neposadili pro nic za nic.“

„Jakou ženu?“

„Tu Italku. Mám švagra u policie a poradil mi, abych držel v taj-

nosti, že se tam objevil jeden Anglán a pomohl té ženské ven. Trefili

ho.“

„Skonal?“

„To švagr už neříkal. Chová se tak, jakoby spolknul veškerou

moudrost světa. Podle mě se ale jen vytahuje. Kde vás mám vyho-

dit?“

„Na konci Albertova bulváru. Mám se sejít s přítelem na Quai

de Plaisance.“

„Tak jsme tady.“ Řidič zajel k obrubníku.

„Kolik je hodin?“

„Asi osm.“

Algy vystoupil. „Děkuji mnohokrát.“

„Vůbec není zač. Bon soir.“

Ve třpytu hvězd kráčel Algy přes opuštěný přístav. Bylo to

zklamání. Předpokládal, že tu najde Gingera nebo Bertieho, nejlépe

oba dva. Byla však už tma, aby se pokusil najít nápis. Použít baterku

se mu nechtělo. Vyvolalo by to nežádoucí pozornost. Zbývalo jen

- 67 -

jediné. Posadit se a čekat. A čas běžel. Uběhla první hodina, pak dru-

há. Už je nepočítal. Nikde ani živá duše. Měsíc vystoupil nad vrchol-

ky kopců a on byl pořád sám. Nikde nikdo. Začínal si dělat starosti.

Co jen může Bertie a Ginger dělat? Alespoň jeden z nich by se měl

ukázat.

Potřeboval s nimi nutně mluvit už kvůli sobě. Byl na konci pát-

rání. Neměl ani představu, kde začít nanovo. Čekal celou noc, ale

neobjevil se ani živáček.

Těsně před úsvitem se procházel okolo mořského náspu. Už

neměl sílu čekat a byl strašlivě unaven. Odložil šaty a šel si zaplavat,

aby se osvěžil. Utřel se do montérek. Když se oblékl, už se rozední-

valo a on se znovu vydal ke zdi, aby si konečně prohlédl nápis.

A tehdy se objevila dívka. Sestupovala po přístavních schodech

a šla pomalu podél zdi. Kdyby na sobě neměla velký modrý šál, Algy

by si jí sotva všiml. Chvilku ji pozoroval a pak mu to došlo. Ona

přece dělá přesně to, co on. Každopádně na zdi něco hledá. Připadalo

mu to velmi podivné. Není přece možné, aby tu měla stejné poslání.

Jeho zvědavost vzrostla, když se tajemná krasavice zastavila.

Přiskočila ke zdi a něco tam dělala. Jako by něco gumovala. Za ran-

ního rozbřesku byla však sama její přítomnost poněkud neobvyklá. A

navíc její chování ho úplně vyvedlo z míry. Nechápal a neuměl si ani

představit, co tam dělá. Vykročil. Snažil se ji nevyplašit. Ale když se

přesvědčil, že na zdi opravdu něco píše, nevydržel to a zrychlil. Po

chvilce se dívka podezřívavě rozhlédla po přístavu. Ihned ho uviděla.

Nevzala ho na vědomí, jakoby byl z kamene. Okamžitě přestala se

svojí činností a rychle vyšlapala schody. Zmizela mu z dohledu.

Algy letěl k místu, kde něco tvořila. Zůstal stát s otevřenou pu-

sou. Byl tu nový nápis a opět modrou. Vlastně tam bylo mnohem

více. Něco bylo umazáno nebo spíše přečmáráno. Nápis byl nečitel-

ný. Kousek vpravo od mazanice bylo napsáno modrou tužkou něco

jiného: CASTILLON. AU BON CUISINE. MAYDAY.

Drahnou dobu zíral Algy na tuto prazvláštní zprávu. Nepochyb-

ně ji před chviličkou napsala ta dívka. Rozběhl se do schodů. Dívka s

modrým šálem však už byla mimo jeho dosah. Do schodů letěl jak o

závod, rozhlédl se doleva i doprava, ale po dívce se zem slehla. Jen

jakýsi stařík myl okna vodárny.

Sedět v klidu doma a řešit hádanku je jedna věc, ale čelit přímo

- 68 -

nevysvětlitelné události a vědět okamžitě co dál, je něco úplně jiné-

ho. Algy nevěděl kudy kam. Vlastně chtěl zabít dvě mouchy jednou

ranou. Chtěl najít tu dívku, ale zrovna tak si chtěl tu zprávu přečíst

znova, aby se ujistil, zda tam opravdu je. Oboje najednou udělat ne-

šlo, a tak chvíli nedělal nic. Stál tu jako zklamaný a zakaboněný

chlap, který bloudí očima po světě s vírou, že se dívka jeho srdce

znovu objeví.

V tomto ohledu se nedočkal. Byl zklamán. Když se neukázala,

vrátil se dolů do přístavu a znovu si přečetl zprávu. Bylo to jasné.

CASTILLON. AU BON CUISINE. MAYDAY.

Jen jedno slovo v této šifrované zprávě mu nedávalo jakýkoli

smysl. Castillon. Podle Algyho to mohlo být mužské jméno nebo…

snad nějaké místo. Nemuselo to ovšem znamenat ani jedno ani dru-

hé. Au bon cuisine už bylo trochu srozumitelnější. Mohlo se to vzta-

hovat na nějakou kuchyň. MAYDAY ale už byl ptáček z docela jiné-

ho hnízda.

Nezasvěcenému laikovi tohle slovo mnoho neříká. Snad jen to,

že jde o první Máj, o květnový den. Pro Algyho, zkušeného letce

však právě tohle slovo mělo přímo dalekosáhlý význam. Mayday je

slovo odvozené z francouzštiny „maidez“ a znamená to „pomozte

mi“. Toto slovo se používá jako signál, který vysílají letadla a lodě

ve smrtelném nebezpečí, nebo když jinak nutně potřebují pomoc.

Nebyla to tedy pouhá prosba o pomoc, či nářek. To slovo jasně určo-

valo i autora.

Musel to být někdo, kdo důvěrně zná technické detaily pilotní

služby. Zpráva byla napsána modrou tužkou. A tuhle barvu si Big-

gles vybral. To by vskutku musela být náhoda, aby tato zpráva nepo-

cházela od něho. Chyběl jen jeho podpis, trojúhelník. Ta dívka ale

zmizela v takovém spěchu, že to mohla zapomenout, i když původně

chtěla značku namalovat. Jak dívka s modrým šálem do rébusu zapa-

dá, nebylo zatím zjevné. Na tom zase tolik nezáleželo. Skvělá byla

už ta skutečnost, že ta zpráva je na světě. Ano, vlastně znamenala

jediné. Biggles je naživu a potřebuje pomoc. Neznámá krasavice asi

jen těžko chápala smysl slova Mayday. Musí být s Bigglesem v kon-

taktu. Tohle byl jediný rozumný závěr, ke kterému Algy dospěl.

Smutně si připustil, že ji měl sledovat. Sebelítost nic neřeší.

Rozhodl se, že bude pátrat po ulicích tak dlouho, než ji najde. Usly-

- 69 -

šel za sebou kroky. Otočil se a stál tváří v tvář ušmudlanému strojní-

kovi nebo rybáři. Působil nepřátelsky. K přátelskému setkání roz-

hodně nepřispíval i jeho studený pohled. Jakoby nosil oční protézu.

Tenhle chlap sem určitě chodí dost často, pomyslel si Algy. Mohl by

něco vědět o Gingerovi! Možná, že si mohl upamatovat na Bertieho.

Kytara zase není tak obvyklý předmět.

Oslovil muže. „Promiňte, že vás obtěžuji. Nepotkal jste náhodou

muže s kytarou?“

Muž jakoby zkameněl. Podíval se na moře a zachmuřil se. „Ne!“

zazněla důrazná a příkrá odpověď

„Byl jste tady i včera?“

„Já jsem tady pořád,“ zavrčel. „Nikoho s kytarou jsem neviděl.“

Algy na něj nechtěl dotírat, ale nedalo mu to. „Jsem tady cizi-

nec, víte,“ pokračoval. „Říká vám něco Castillon?“

Muž chvilku něco zvažoval.

„Castillon?“ řekl konečně.

„Něco mi to říká, ale jistý si nejsem…“ Algy usoudil, že se od

tohoto zuřivce nic nedoví. Zkusil to naposledy. „Je to snad vesnice?“

„Vlastně byla,“ odpověděl ten muž. „Vzpomněl jsem si. Chcete

tam jít?“

„Ano.“

Muž se zasmál. „Místní kočky vám připraví skvělé přivítání.“

„Kočky?“ Algy si pomyslel, že má co dělat s bláznem. „V té

vesnici jsou kočky?“

Muž přitakal a znovu se zasmál. Tenhle rozhovor mu připadal

jako dobrý vtip. „Ano. Je to vlastně vesnice koček. Kočky žerou

ptáčky! A vy zase můžete sežrat ty kočky!“ rozeřval se smíchy a oto-

čil se k motorovému člunu, který byl uvázán u břehu.

Algy se dlouze rozhlédl. Otřásl se, vzdychl si a pomalu stoupal

po přístavních schodech. Naposledy se ohlédl. Ginger ani Bertie ni-

kde. Jenom jakási dívka v černých šatech se procházela po přístavu.

- 70 -

KAPITOLA DESÁTÁ

OTŘESNÁ NOVINKA

Když se Bertie a Ginger v ložnici domu na Rue Mariniére číslo

6 dověděli, že jsou policisté na zápraží, logicky došli k závěru, že je

vystopovali. Pokud by měli i sebemenší šanci utéci, Bertie by ji vyu-

žil. Pohledem z okna však rozpoznal, že nemají naději. Všude kolem

se v hloubce nacházely jen ostré hroty skalních výběžků. Oknem

vyskočit nejde! Nemohou udělat vůbec nic, aby se zachránili.

Gingerova první myšlenka se týkala Jeanette a její matky. Přijali

je jako přátele a teď, když budou spojenečtí špioni v jejich domě

odhaleni, pošlou je, aby všichni tvořili společnost popravčí četě.

„Je mi to moc líto, Jeanette,“ řekl hořce a podal ji ruku. „Neměl

jsem k vám chodit. A už vůbec jsem tě neměl žádat o pomoc. A ne-

měl jsem ti dovolit, abys sem přivedla mého přítele.“

„Bylo to tak správně, monsieur,“ řekla měkce.

Ještě chvíli bylo slyšet hlasy od dveří, ale nedalo se rozumět, o

čem tam dole mluví. Ozvalo se prásknutí dveří a rozhovor náhle

skončil. Někdo pomalu stoupal do patra. Jeanette vběhla na chodbu,

rozhlédla se a pak se vrátila.

„Je to máma,“ řekla. „Četníci jsou pryč.“

Ginger nevěřil vlastním uším. Už se smířil s tím, že dům bude

prohledán a zacvaknou želízka.

Paní Ducosteová pomalu vklouzla do pokoje. Nikdo nic neříkal.

Všichni viseli na její tváři. Byla bledá jako smrt.

„ Messieurs,“ řekla tiše. „Je to tragédie.“

„To, že jsme tady,“ řekl Ginger.

„Ne! Policisté přišli kvůli něčemu jinému. S vámi to nemá co

dělat. Byli tady kvůli Henrimu.“

„Kvůli Henrimu?“ vykřikl Bertie a v jeho Hase znělo nepocho-

pení.

„ Oui monsieur. Stalo se to předevčírem v noci. Chtěl se podívat

do svého rodiště, a když se vracel, vysadil mu motor a letoun se roz-

bil při nouzovém přistání o skaliska.“ Ginger pohlédl na Bertieho.

„Kde se to stalo, madame?“

- 71 -

„Někde u Peille. Mezi Peille a Baudonem.“

„Byl zraněn?“

„Ano, ale ne vážně. Měl řeznou ránu na hlavě a upadl do bezvě-

domí. Odvezli ho do Peille. Zavolali k němu doktora. Zůstane tam do

doby, než se trochu zotaví a než ho odvezou k výslechu do Nice.“

„A pak, madame?“

„Budou ho soudit jako zrádce.“

„Tohle vám řekla policie?“

„Oui, monsieur. Přišli mne oficiálně informovat o jeho zatčení a

zeptat se, zda nás navštívil.“

„Řekla jste jim, že ne?“

„Nebyl tady! Nelhala jsem.“

„To víme, madame,“ řekl Ginger tiše.

„Vy to víte? Jak to, že to víte?“

„Protože známe důvod, co ho sem přivedlo. On nás shodil nad

Monakem. Motor musel vysadit brzo potom, co se vracel zpět do

Anglie. Mrzí mne, že jsme vám to neřekli dříve, ale připadalo nám

kruté vás ještě více znervózňovat. I pro vás by bylo lepší nevědět,

kdo nás sem dovezl. Mohli by vás vyslýchat. Mohla jste jim říci

pravdu, že o něm nic nevíte.“ Ginger se podíval na Bertieho.

„Řekl jsem vám, že Henri létá ve francouzské letce,“ vysvětlo-

val. „Jen jsem vám neřekl, že on pilotoval letadlo, v kterém jsme sem

letěli.“

Paní Ducosteová sklesla do židle a v její tváři se zračila hluboká

bolest. „Zastřelí ho,“ řekla plochým hlasem.

Pak promluvil Bertie. „Víte, kde v Peille leží, madame?“

„V sanatoriu.“

„Hlídají ho?“

„Pořád jsou u něj četníci.“

Bertie se podíval na Gingera. „Vím, kde to je. Byl jsem tam. Je

to asi šest mil od La Turbie na konci údolí, kde jsme přistáli. Lišky

tam dávají dobrou noc. Vesnice leží na horské plošině a sanatorium

je na kraji vesnice.“

Obrátil se k paní Ducosteové a položil ji ruku na ramena. „Ne-

vzdávejte se naděje. Máme ještě čas s tím něco udělat.“ Ginger ještě

nikdy předtím neviděl Bertieho tak vážného.

„Ale co s tím můžete udělat?“ zeptala se paní Ducosteová bez-

- 72 -

nadějně.

„To nechte na nás,“ odpověděl Bertie. „Sliby – chyby, ale my

neopouštíme své přátele.“

„Tím jsem si jistá,“ vzdychla Jeanette.

„Ale co to moje zranění?“ začal Ginger.

„Jak dlouho ti bude trvat, než se dáš do pořádku?“ zeptal se Ber-

tie.

„Pospíšil bych si, vědět jak,“ utrhl se na něj Ginger, ale hned

změnil tón. „Jsem jenom trochu zesláblý, to je vše. Tady madame

navrhla, abych si jeden nebo dva dny odpočinul. Kdyby nedošlo k

této katastrofě, tak bych se téhle rady držel.“

„Uvařím polévku,“ řekla žena smutně a šla do kuchyně.

„A i vy byste měla raději jít, mademoiseille,“ navrhl Bertie. „Po-

třebovali bychom si promluvit o samotě.“

Jeanette se usmála na Gingera a šla za matkou.

„Z té holky jsem úplně vedle. Je to to nejkrásnější stvoření,

co…“ prohlašoval vesele Ginger.

„Pomalu, kamaráde, pomalu,“ zastavil jeho chvalozpěvy Bertie.

„Dej svoje pracky od téhle krásky pryč, nebo úplně zapomeneš, proč

tu jsme. Věci jsou už takhle komplikované až dost. Jestli teď ještě

začneš kupovat kytky a psát básničky, tak…“

„No dobře, dobře…“ přerušil ho Ginger. „Mluví krásně anglic-

ky, víš. Před válkou její matka pronajímala pokoje anglickým turis-

tům.“

Bertie si sundal monokl a chladně se podíval na kolegu. „Je mi

úplně fuk, zda mluví řecky, arabsky, hindu či urdu. Je tohle roman-

tická láska nebo záchranná akce? Čekám až mi povíš, jak ses do to-

hoto zmatku vůbec zamotal?“

V několika větách mu Ginger vysvětlil, co se semlelo. „Vůbec

nevím, kdy se Mario objevil,“ shrnul. „Je v tom ale až po uši. Biggles

patrně musel odejít z Chez Rossi. Mario zabil muže, který zradil

kněžnu a dělal pro obě strany. Ta vražda není náhoda. Sledoval jsem

toho lumpa z kuchyně k vile Valdora a málem mne dostali za vraždu.

A jak jsem se dostal do téhle postele? Prostě jsem se sem dokymácel

ke dveřím a zhroutil se na podlahu. Jeanette a její matka musely být

radostí bez sebe. Jsou to ale vzácné ženy! A zvláště…“

„To už jsi říkal.“

- 73 -

„A klidně to řeknu ještě jednou,“ vyhlašoval Ginger. „Starala se

o mne jako bych byl její vlastní syn. Když jsem se trochu vzpamato-

val, řekl jsem jim jen tolik, kolik jsem se odvážil. Pověděl jsem jim,

že jsem Angličan, který hledá přítele, který se tu někde zapomněl.

Neřekl jsem ani slovo o Henrim. Nechtělo se mi moc mluvit. Jedno

vyplývá z druhého. Přirozeně, že jsem ti chtěl dát vědět, co se stalo.

Proto jsem požádal Jeanette, aby šla na Quai a našla chlápka s kyta-

rou. Našla tě a přivedla. Co ty jsi dělal?“

Gingerova tvář znehybněla jako na snímku, zatímco Bertie vy-

právěl. Samozřejmě, že mu řekl všechno o záhadném strojníkovi

Francoisovi.

„Není pochyb o tom, že stilet do Zabaniho zapíchl Mario,“ po-

kračoval Bertie. „Jak jsi říkal. Je do toho zapletený. Sebral plakát s

Pernodem a mě praštil po palici, když jsem mu to chtěl dokázat. Je to

nepěkná záležitost. Půjdu si s ním trochu poklábosit, až bude čas. Ale

to, co se stalo Henrimu, je katastrofa. I kdybychom ho dokázali do-

stat ven, zdá se, že jsme odsouzeni zůstat na Riviéře hezky dlouho.“

„Už to tak vypadá,“ souhlasil Ginger. „Moc jsme ale pro našeho

Bigglese neudělali. Nevíme vůbec nic nového, co by nám osvětlilo

záhadu. Pořád nevíme, zda je naživu nebo mrtev. Zajímalo by mne,

jak daleko je Algy? Říkáš, že vyrazil do Nice?“ Ginger už měl lepší

náladu.

„Tak jsme se dohodli.“

„Myslím, že u Jockova baru na něco přišel. Jinak by už byl dáv-

no zpátky.“

Když už končili, vstoupila Jeanette s podnosem. Mrkla na Gin-

gera. „Mluvil jste o nápisu o zdi, monsieur?“

„Ano, mademoisellle,“ odvětil jí překvapeně Bertie. „Vy o tom

něco víte?“

„Jen to, že jsem ten nápis viděla.“

„Kde?“

„U Quai de Plaisance.“

Gingerovi se zablesklo v očích. Bertie se podíval na Jeanette.

„Kdy?“

„To ráno, co jsem čekala na vás.“

Bertie se otočil k Gingerovi. „Ty jsi jí něco o nápisech říkal?“

„Ne! Jeanette, co jsi tam viděla?“

- 74 -

Jeanette pokrčila rameny. „Nápis přece!“

„Ale jak? Ty jsi věděla, že tam něco je?“

„Vlastně ne. Stalo se asi tohle,“ vysvětlovala Jeanette. „Když

jsem šla dolů z kopce to ráno, co jsem vás hledala jako mladíka s

kytarou…“

„Říkej mi Bertie… bude to kratší.“

„Oui, monsieur. Když jsem hledala Bertieho, uviděla jsem dív-

ku s modrým šálem. Dělala něco u zdi. Pomyslela jsem si, co tam

může takhle brzo ráno dělat. Šla jsem blíže a pozorovala ji. Přišel

tam nějaký muž. Šel blíže. Voila! Slečna se rozběhla nahoru po pří-

stavních schodech. Muž se rozběhl k té zdi. Byl rozrušený. Vyběhl

schody a pak se okamžitě, tout de suite, vrátil dolů. Mluvil s panem

Budettem, to je ten, co má jedno oko. Co má tohle znamenat, pomys-

lela jsem si. Když jsem na vás čekala, Bertie, šla jsem se podívat ke

zdi. Zajímalo mne, kvůli čemu se všichni honí jako blázni. Přečetla

jsem si ten nápis. Cest tout. To je vše.“

„Modrou tužkou?“

„Ano. Jak to víte?“

„A stálo tam Chez Rossi. Pernod?“

„Ne pane.“

Ginger strnul. „Ale ano. Já to sám četl.“

„Pak jste viděl něco jiného,“ sebejistě odvětila Jeanette. „Mys-

lím, že tam už dříve bylo něco napsáno. Někdo to začmáral a pak se

tam objevil nový nápis. Stálo tam…“ Jeanette svraštila čelo, jak se

zamyslela. „Ano, už to vím: CASTILLON. AU BON CUISINE. Pak

slovo, kterému nerozumím. Den května. Ne. Ne. Už to mám. Květ-

nový den. May Day.“

Ginger opět ztuhl. „Počkej,“ řekl pomalu. „Jsi si jistá?“

„Naprosto.“

Ginger se otočil k Bertiemu a hleděl do jeho udivené tváře.

„Co si myslíš o tomhle? Co s tím uděláme?“

„Z toho vyplývá, že ten nový nápis vznikl až teď, když už jsme

tu byli.“ Bertie se obrátil k děvčeti. „Viděla jste někdy předtím tu

dívku s modrým šálem?“

„Byla jsem dost daleko. Nevím, ale myslím, že ne.“

„Byl na konci nápisu nakreslen trojúhelník?“

„Nevšimla jsem si ho.“

- 75 -

„Jak vypadal ten chlap, co běžel po schodech?“

„Toho jsem viděla zblízka.“

Jeanette ho krátce popsala.

„U sta hromů, to byl Algy,“ vybuchl Ginger. „Musí tady někde

být, čeká na nás a vlastně viděl, jak ta holka píše ten nový nápis. Kde

by teď jen mohl být?“

Jeanette se usmála. „Odjel na Castillon.“

„Vy jste s ním mluvila?“

„Ne… s cizinci a podivíny zásadně nemluvím.“

„Jak víte, kam jel?“

„Říkala jsem vám přece, že mluvil s panem Budettem. Stará se o

loď, která kdysi patřila jednomu anglickému lordovi. Já jsem s pa-

nem Budettem také mluvila. Říkal hrozně legrační vtip. Ten muž se

ho ptal na cestu do Castillonu.“

„To je jméno, které bylo napsáno na zdi, že?“

„Jistě.“

„Co znamená Castillon?“

„Je to vesnice,“ Jeanette se usmála. „Není jako ty ostatní.“

„Co je na tom k smíchu?“

„Nikdo tam nebydlí. Jen kočky a říká se, že tam žijí duchové.“

„Jeanette, prosím tě, buď trochu vážná,“ naléhal Ginger. „Je to

velmi důležité.“

„Pardon. Já ale říkám pravdu.“

„Pověz nám něco o Castilllonu.“

„Je to opuštěná vesnice nahoře v horách za Mentonem. Z Mona-

ka je to asi patnáct kilometrů. Jednou jsem tam byla s bráškou

Henrim. Udělali jsme si tam piknik. Vesnice leží na col. Jak tomu

říkáte anglicky? U rokle s příkrými stěnami. Jakoby někdo rozřízl

horu. Vypadá to tam jako u umrlců. Všude se povalují kosti. Víte,

monsieur? Jednou a to už je hrozně dávno, když můj otec byl ještě

mladík, došlo v té vesnici k zemětřesení. Tehdy se zřítila spousta

domů. Lidé se tak báli, že běželi a běželi, dokud nedorazili do Men-

tone. A pak se už nikdy nevrátili. Od té doby je vesnice opuštěná.

Žijí tam jen kočky. Strašné množství koček. Působí to tam prý až

děsivě. Budette si myslí, že ten chlap musel žertovat, když říkal, že

se tam vydá.“

„Děkuji, Jeanette,“ mrkl Ginger na Bertieho. „Už tedy něco ví-

- 76 -

me. Jestli se dá téhle zprávě věřit, někdo v té podezřelé vesnici po-

třebuje pomoci. Mohl by to být Biggles.“

„Ale kdo je pak ta dívka s modrým šálem?“

„Copak já vím? Zjistíme to. Jdeme tam. Algy už je stejně na

cestě.“

„Ale ty na tom nejsi zrovna tak dobře, abys mohl šplhat po kop-

cích!“

„Musí tam vést stezka a ty mimochodem také nejsi zrovna fit.

Jsi na tom hůř než já!“

„Cítím se dobře,“ vyhlásil Ginger. „Trochu jsem slabý, to je to-

ho. Copak můžu zůstat v posteli, když tady kolem mne všichni natá-

čejí vrtuli…?“

„A co Henri?“

„S tím také budeme muset něco udělat?“

„Vystydne vám polévka, pánové,“ připomněla Jeanette.

„Dobrá. Sníme ji a pak si ještě všechno probereme. Vy byste

měla, Jeanette, jít raději za maminkou.“

„Když myslíte,“ pokrčila rameny a odešla.

„Měli bychom dát dohromady pevný plán,“ navrhl Ginger.

„Co navrhuješ?“

„Především se na všechno musíme dívat ze dvou úhlů. Za prvé

někdo ukázal Algymu cestu do Castillonu. Měli bychom Algyho

najít, říci mu, co se seběhlo a zjistit, co ví. No, a za druhé, někdo se

bude muset vydat do Peille zachránit Henriho.“

„To bude ale tvrdý oříšek k rozlousknutí.“

„Nemůžeme ho v tom nechat.“

„Propánakrále, to opravdu nemůžeme,“ souhlasil Bertie.

„Já ti něco povím,“ navrhoval Ginger. „Ty se vydáš na Castillon

a najdeš Algyho. Určitě tam někde je. Řekneš mu o Henrim a to, že

já jsem se vydal do Peille, abych mu nějak pomohl ven. Až se mi to

povede, přidám se k vám v Castillonu. Jestli se budete muset zdeko-

vat, sejdeme se na obvyklém místě v přístavu. Bude lepší, když si

zachováme naše stálé místo k schůzkám.“

„V pořádku. Myslíš, že cestu do Peille zvládneš?“

„Už se na to přímo klepu. Mimochodem nezapomínej. Henri je

Jeannetin bratříček.“

Bertie dojedl polévku a strčil monokl do kapsy. „Ty jsi opravdu

- 77 -

rytíř z báje o králi Artušovi. Nenech tu svoji sličnou princeznu lkát a

tesknit.“

„Co to plácáš,“ obořil se na něj Ginger hněvivě. „Stejně tak

bych si pro Henriho došel.“

„Samozřejmě, pochopitelně a jasně. Jak jinak, starý brachu.“

Bertie vstal a popadl svoji kytaru. „Jestli souhlasíš s naší domluvou,

tak já upaluji za kočkami v Castillonu. Dám ti ale jeden tip. Francois

Budette je důvěryhodný chlap. Můžeš mu věřit. Jestli tu bude moc

horko, dej na jeho radu. Řekni mu, kdo jsi. Řekni mu všechno. Jestli

se z jakéhokoliv důvodu nevrátím, obrať se na něho. Přinejmenším

by mi mohl alespoň předat nějakou tu zprávičku.“

„To by šlo,“ souhlasil Ginger.

Bertie si strčil skývu zbylého chleba do kapsy a šel ke dveřím.

„A ne, aby tvoje tmavé oči zůstaly viset jen na naší dívence! Chápeš,

jak to myslím, že?“

„Už jdi na Castillon,“ zavrčel Ginger.

Bertie se uchechtl a vydal se za svým posláním.

Jakmile odešel, Ginger vylezl z postele a začal se oblékat. Pořád

mu škubalo v noze a na chvíli ho zachvátila závrať, která ho znovu

přikovala k posteli. Brzo to však přešlo. Nebýt velké únavy způsobe-

né značnou ztrátou krve, cítil by se úplně v pořádku. Když Jeanette

přišla do pokoje a sbírala talíře, našla ho již oblečeného.

Vykřikla překvapením. „Proč tohle děláte?“

„Slečno, proto, že mám hodně práce.“ odpověděl Ginger.

„Kam jdete?“

„Do Peille navštívit Henriho. Nemůžeme ho nechat bez dohledu.

Jakmile ho policie odveze do Nice, bylo by mnohem složitější ho

zachránit. Dám se do toho raději hned a doufám, že tam ještě bude.“

„Ale kde je pan Bertie?“

„Ten má zase práci na Castillonu.“

„Ale tohle nejde, monsieur,“ protestovala Jeanette.

„Proč ne?“

„Za prvé jste zraněn a do Peille je to hodně kilometrů. Za druhé

vás hledá policie. Nemáte vůbec žádnou šanci dostat se z knížectví.“

I když se těšil na složitý úkol, uznával oprávněnost jejich argu-

mentů. „Řekněme si to hned teď,“ začal. „Našel by se někdo, kdo má

nějaký prostředek, aby mne vyvezl alespoň nahoru do La Turbie?“

- 78 -

„Co to znamená prostředek?“

„Třeba taxi.“

„V Monaku taxi nejezdí.“

„Povoz s koňmi?“

„Koně jsou zesláblí z nedostatku krmení. Nenajdete je tu. Cho-

vat zde koně by byla úplná sebevražda. Možná, že by šlo jet na oslo-

vi.“ Ginger zamrkal. „Na oslovi?“

„Ovšem. Hodně lidí používá osly na svážení dřeva a uhlí. Nosí

košíky s rybami a zeleninou. Moje teta má osla.“

„Prodá ho, nebo si ho mohu najmout?“

„Zeptám se maminky, aby s ní promluvila.“

„A myslíš si, že mne ten oslík unese?“

„Jistě. Je to takové malé stvoření, ale je vytrvalejší než kůň ale-

spoň tady, v horských podmínkách. Proto je tu používáme. Už lidi

vozil. Zeptám se mámy.“

Jeanette zavolala matku. Přišla hned, neboť se domnívala, že Je-

anette pláče. Vysvětlili ji situaci. Ta výprava byla podle ní šílenství,

ale na osla se zeptá.

Ginger vytáhl tlustý svazek bankovek. Stará paní jen povzdech-

la. „Vemte si tolik peněz, kolik potřebujete. Řekněte své příbuzné,

jestli se operace povede, vrátím ji osla. Tohle ale mohu jen těžko

slíbit.“

Paní Ducosteová odmítala přijmout jakékoli peníze, Ginger však

na tom trval, až je nakonec přijala a šla všechno zařídit.

„A co udělám já, aby mne policie nepoznala?“ zeptal se Ginger.

„Převlékneme vás za starousedlíka,“ prohlásila s úsměvem Jea-

nette. „Šaty nejsou problém, můžete použít Henriho oblečení. Jsou

už obnošené. Pro vás ale platí, čím starší, tím lepší.

Váš obličej je ale příliš bílý a máte rezavé vlasy. Možná, že něco

mám jak na vaší tvář, tak i na vlasy. Počkejte.“

Vyběhla z místnosti a vrátila se s lahvičkou a malým pohárkem.

„Tohle tady nechala jedna anglická dáma,“ vysvětlila. „Tady je opa-

lovací olej. Zhnědne vám po něm kůže. Chrání to před spáleninami,

když se sluníte. Návštěvníci to používají. Voila!“

„A co je to za pohárek?“

„Maskara. Dívky si tím zvýrazňují obočí a řasy. Zkuste to, než

najdu, jaké oblečení tu zbylo po bratrovi.“

- 79 -

V Henriho šatech, do bronzova opálený a s maskarou na vlasech

se Ginger úplně změnil. Když se podíval do zrcadla, nemohl se po-

znat. Oba dva se tomu smáli. Klepání kopyt před domem oznamova-

lo, že paní Ducosteová se vrátila s oslem. Šli ke dveřím a zjistili, že

je již osedlán s vaky vedle sedla. Byla to oslí dáma a jmenovala se

Lucinka.

„Když vás zastaví, co jim řeknete? Proč jedete do Peille?“ zepta-

la se paní Ducosteová plná obav. „Tohle byste si měl rozmyslet.“

Ginger se zastyděl. Vůbec na to nepomyslel. „Co se tam dá se-

hnat?“

„Třeba olivový olej nebo víno. Hokynář v Peille se jmenuje Bo-

nafacio,“ navrhla mu.

„To si budu pamatovat,“ slíbil Ginger. Doufal, že si do kapes

přemístil vše, co bude potřebovat.

Madame vešla do kuchyně a vrátila se s balíčkem. Uložila ho do

bočního vaku. „Budete potřebovat něco k snědku.“

Ginger se chopil otěží a vylezl do sedla. „Au revoir, madame.

Vždycky si budu pamatovat vaší laskavost.“

„Adieu, monsieur. Pozdravujte Henriho, jestli se k němu dosta-

nete.“

Jezdec na oslu se otočil k Jeanette a podal ji ruku. „Au revoir,

Jeanette.“

„Vrátíte se?“ zašeptala.

„Ani všichni vojáci Osy mne od tebe nemohou oddělit,“ přísahal

Ginger a impulsivně ji políbil na čelo.

Jeanette se mu vytrhla a utekla do domu.

Ginger se otočil zpět k její matce. „Udělal jsem něco špatného?“

zeptal se. V jeho hlase zněla nejistota a strach, že dívce ublížil.

Madam se chápavě usmála. „Stejně tak jsem utekla před svým

manželem,“ odpověděla. „Naše ženy jsou takové.“ A jen tak dodala.

„Postarám se o ni. Ať vás Bůh opatruje, monsieur. Budeme se za vás

modlit.“

Uklidněný Ginger si nasadil vybledlý baret. „Děkuji vám, ma-

dame, Au revoir.“

Oslík pozoroval jeho počínání velkýma hnědýma očima.

Zrzavý Angličan zatáhl za otěže a povídá, „No tak Lucinko, po-

jedeme.“

- 80 -

Lucinka poslušně vyrazila po úzké cestě.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

CASTILLONSKÉ KOČKY

Algy se zastavil nahoře na kopci v Monte Carlu a stále doufal,

že někde tu dívku s modrým šálem uvidí. Rozhlížel se po židličkách

na slavných terasách před kasinem. Procházel kolem voňavých za-

hrad u hlavní třídy, než došel na silnici, která přes Mentone vede k

italským hranicím, ležícím jen pár mil od města.

„Bon jour, messieurs. Kudy je to nejlepší na Castillon?“

„Na Castillon?“ vyhrkli dva muži společně.

„Ano.“

Jeden z nich se podíval na oblohu, jakoby si tam chtěl něco pře-

číst a vysvětloval. „Proč by člověk vůbec na Castillon chodil?“

Algy sebou nespokojeně trhl. Dobře věděl, že je na nepřátelské

půdě. „Je to jen výlet, prostě se tam chci podívat,“ řekl zlehka a sna-

žil se vyjádřit, že vlastně tenhle výlet nemá žádný zvláštní význam.

„Výlet, jo? No dobře… Tak to je jiná,“ řekl druhý, obtloustlý

Monégasque. „Nikdo tam sice nechodí, ale když pojedete autobusem

do Mentone, tak tam můžete přestoupit. Slyšel jsem, že tam jednou

denně, někdy odpoledne jezdí něco na Sospel. Staví kousek od Cas-

tillonu. Když požádáte řidiče, určitě vám zastaví.“

„Merci. Odkud jezdí autobus do Mentone?“

Muž ukázal směrem ke kostelním schodům. „Odjíždí v deset.“

Algy poděkoval a zkontroloval na věžních hodinách, že má více

než hodinu času. Zašel tedy do hlučné restaurace a dal si snídani,

chléb a kávovou náhražku. Pak už viděl, že se na zastávce scházejí

lidé. Zaplatil, vyšel ven a zařadil se do fronty.

Stál vedle snědého, naštvaného muže. Měl na sobě černý oblek a

táhl těžkou nákupní tašku. Tvářil se víc než nevrle. Aby Algymu

uběhl čas a dověděl se něco zajímavého, snažil se s ním navázat roz-

hovor. Muž mu odsekl takovým způsobem, že to zarazilo i ty ostatní.

Algy protáhl tvář a raději už nic neříkal. Autobus přijel skoro o hodi-

nu později. Překvapilo ho, že se nikdo nebouřil. Pozdní příjezd byl

- 81 -

pro ně úplně normální. Lidé se mačkali tak, že se sotva dalo dýchat.

Poté zaskřípěla převodovka, když řidič zařadil. Algy raději zavřel

oči, ale další pasažéři se klidně bavili dál, jakoby se nic nedělo.

Za deset minut, na předměstí mezi vysokými bílými vilami, byl

autobus zastaven dvěma italskými policisty. Algymu se udělalo těžko

a strnul. Pomyslel si, že hledají právě jeho. Brzo však pochopil, že je

to jinak. Policie donutila řidiče, aby odbočil do postranního vjezdu a

sdělila pasažérům, že se dál nejede.

Všem cestujícím bylo s trochou úšklebku doporučeno, aby šli

pěšky. Bez vysvětlení. Algy se přidal k ostatním a došel až do Men-

tone.

Cítil napětí, něco zvláštního viselo ve vzduchu. Lidé stáli na zá-

praží nebo se dívali ven z oken. Ti na ulicích tvořili malé hloučky,

ale jakmile se srotilo víc než šest lidí, policie je rozehnala. Algy se

snažil něco zjistit, ale nikdo nevěděl, co se děje. Nebo to raději ne-

chtěli rozebírat. Trochu s potížemi našel cestu na trh v centru města.

Odtamtud prý odjíždí autobus na Sospel. Všiml si, že navztekaný

chlap z autobusu si opřel svoji nákupní tašku o patník a patrně čekal

na stejné spojení jako on sám. Bylo skoro poledne.

Algy se opět pokusil zjistit kudy do Sospelu, ale odpovědi ho

spíše zmátly, než by mu pomohly. Někdo říkal, že odjíždí ve dvě,

jiný zase ve tři. Další lidé tvrdili, že nejede vůbec.

Když se tak toulal po ulicích, snažil se alespoň zjistit, jak je to

na Castillon daleko. Udivený výraz dotazovaných ho přinutil, že to

vzdal. Jeden muž mu řekl, že asi osm kilometrů. Jinde mu zas vy-

světlili, že méně než dvacet, že musí pořád do kopce.

Všichni se asi zbláznili, pomyslel si. Byl k nim ovšem nespra-

vedlivý. Pokud by mohl použít letadlo, tak do Castillonu z Mentone

to opravdu bylo vzdušnou čárou asi pět mil. Cesta se však klikatila

vzhůru do hor a po zemi to bylo dobře deset mil.

Sedl si k venkovnímu stolku v kavárničce a při jídle pozoroval

autobusovou zastávku. Zeleninová polévka a ryba mu docela chutna-

la. Okolo něj s velkým rachotem projel náklaďák doslova přecpaný

italskými vojáky. Pak následovaly další. O chvíli později se objevily

tanky a ozbrojené transportéry. Algy nechápal, co se děje.

Vysílání rozhlasu konečně přineslo vysvětlení. Hlasatel veřejně

- 82 -

oznámil, že britské a americké jednotky se vylodily v Alžíru a Maro-

ku. Výsledkem jejich zákeřného přepadu je úplná okupace Francie

německými a italskými vojsky!

Novina Algyho příliš nepřekvapila, ale chápal, že přece jen bude

muset brát na novou situaci ohled. Může sice v cestě pokračovat, ale

musí být ještě opatrnější. Bude tady více nepřátelských jednotek a

italští okupanti teď přitáhnou civilistům otěže ještě pevněji.

Bylo pozdní odpoledne a čtyři hodiny už dávno uplynuly, když

se objevil autobus do Sospelu. Z chladiče se mu kouřilo. Algy se

posadil, ale poté vstal a uvolnil místo stařence s košíkem zeleniny. A

zase už stál vedle toho ostrého chlapíka z Monaka. Musel to snad být

osud. Algy si pomyslel, že obtížné cestování přeci jen nalomilo chla-

pův chorobný nedostatek vtipu, a proto zkusil znovu svoje štěstí

otázkou.

„Myslíte si, že tenhle křáp někdy do Sospelu dojede?“ zeptal se

s úsměvem.

Mužovy oči na něj civěly snad z třiceti centimetrů a mhouřil je

tak, jakoby je v přecpaném autobusu nemohl pořádně rozevřít.

„Je mi, pane, úplně jedno, jestli tam dojede nebo ne,“ zaznělo

stroze.

„Aha. To znamená, že jedete do Castillonu?“ navrhl Algy

s vírou v normální rozhovor. Byl však odmrštěn už výrazem mrzou-

tovy tváře. V jeho tmavých očích se zračil strach, nedůvěra a jakási

malomyslnost. „Co na tom záleží? Sleduje vás snad někdo?“

Zase žádná odpověď.

„Bude tady trochu místa až v Castillonu vystoupím,“ pokračoval

laskavě Algy. „Jak je to daleko?“

Mužovi se protáhly tváře. „Nikdy jsem o takové díře neslyšel.“

„Aha,“ řekl Algy. „Doufal jsem, že mi poradíte, kde mám vy-

stoupit.“

Pak to prostě vzdal a skoro hodinu se jen držel a kýval na kovo-

vém držadle. Autobus škytal a chrchlal na nespočetných zastávkách.

Ten kopec nikdy neskončí! Projížděli prudké zatáčky tak ostře, že

řidič byl doslova přikován k sedadlu. Na jedné straně skalní stěny a

na druhé otevřený příkrý sráz do propasti.

Řidič zastavil ve větší vesnici a pár lidí vystoupilo. Přece už jen

bylo trochu více místa. Algy to ocenil a podsaditý muž se posadil.

- 83 -

Pak se autobus znovu rozjel, avšak tentokrát nedojel daleko. Z kopce

sjížděly dva náklaďáky plné italských vojáků. Zastavily se a před

autobusem rázem stál jeden z velitelů se vztyčenou hlavou. „Cesta je

uzavřena,“ zahřmělo z jeho úst. „Bude sloužit pouze vojenským úče-

lům! Všichni ven!“ Vystupovali a z kabiny vypadl i řidič.

Algy se dal do hovoru s unaveně vypadajícím dělníkem. „Jak

daleko jsou italské hranice?“

„Žádné už asi nejsou, pane,“ řekl smutně muž.

Algy už chápal, proč Italové jednají tak rozhodně. Byli tu vlast-

ně doma.

„Jak je to ještě daleko do Castillonu? Pořád do kopce?“ zeptal se

dělníka.

„Vy chcete do Castillonu?“ užasl muž. „Proč, proboha?“

Algy se přihlouple usmál a připadalo mu zhola podivné, že toto

jméno má na všechny tak zvláštní účinek.

„No, slyšel jsem, že je to romantické místo,“ zabrebtal. „To je

teda nápad,“ kroutil dělník hlavou. „Vaše věc. Asi tak hodinu chůze.

Pořád dopředu tam k těm skálám. Vlevo uvidíte vesnici. Přímo sou-

těskou. Když půjdete po silnici, bude vám to trvat déle.“

Poděkoval. Konečně dostal kloudnou informaci. Vydal se do

kopce a za sebou nechal odstavený autobus a kolem něj křičící a pro-

testující dav. Některé ženy vztekle nadávaly, hořce se dožadovaly,

aby jim alespoň někdo odvezl těžké košíky do Sospelu. Jiní cestující

sklesle seděli na prašné cestě. Snad čekali na zázrak.

Fašističtí vojáci stáli opodál a posměšně se šklebili. Algyho si

nevšímali. Podle slunce už mohlo být pět hodin. Viselo nízko nad

západem za holými štíty Alp. Algy nervózně přidal do kroku, neboť

se chtěl dostat k cíli ještě před setměním.

Chvíli kráčel s pocitem, že je první, který se rozhodl vyrazit, ale

pak se podíval dopředu a poznal, že se mýlil. Pěkný kousek prašné

cesty před sebou zahlédl svého nevrlého známého. Pospíchá víc než

já, napadlo Algyho. Jak byl ten chlap drsný, tak je zas cílevědomý.

Uznale kývl. Ten už na autobus docela zapomněl, pomyslel si. V té

chvíli mu však bývalý spolucestující zmizel za zatáčkou a Algy si na

něj už ani nevzpomněl.

Po hodině chůze se začalo šeřit a unavený cestovatel zazname-

nal první známky blížícího se cíle. Pár stavení, která jakoby vyrůstala

- 84 -

ze skály. Uviděl i vesnici, ale dělila ho od ní děsivě hluboká propast

vroubená rozeklanými skalními hřebeny. V šeru jen stěží najde pře-

chod. Hned nato objevil pěšinu vedoucí kýženým směrem a zajásal,

že ji neminul. Spustil se kousek dolů a hned zas stoupal. Byl tu sám a

opuštěný, obklopený jen hradbou šedivých skal. Algymu se ani ne-

chtělo věřit, že jen pár mil odtud leží slavné a světoznámé letovis-

ko…

Tohle nehostinné a šedé místo stvořila stejná příroda, která o kus

dál hýřila zelení rostlin a modří moře. Zdejší propast vyhlížela jako

brána do pekla. Obklopovaly ho skalní útvary, některé se řítily do

otevřeného prostoru. Onde se zase k nebi tyčily holé vrcholky.

Nikde ani živá duše a dokonce ani ve vesnici se nic nehýbalo.

Osada působila jako hromádka šedivého popele po požáru uprostřed

vápencového krasu. Ano, celá zdejší atmosféra byla prosycena osa-

měním a zmarem.

Brr, otřásl se Algy, jak se mu do hlavy vtírala malomyslnost.

Místo bez života! Ves, která už dávno umřela.

A v té chvíli zpozoroval pohyb. Vzteklý muž z autobusu, muž v

černém, právě vcházel do Castillonu. Algy ho zahlédl jen na vteřinu,

ale poznal ho bezpečně. Onen chlap byl nejen zlostný a neurvalý, byl

to také lhář! Vždyť tvrdil, že o Castillonu v životě neslyšel! Podivně

toho chlápka vychovali, pomyslel si Algy. No nic. Jde se za ním! Po

pěšince brzo došel k prvním domkům obce a zadýchaný Algy rychle

pochopil, proč se tak divili ti, kterých se na vesnici ptal. Vesnice byla

mrtvá a opuštěná. Některé domky tu ležely v troskách, jiné se začína-

ly rozpadat. Blížící se večer se snášel na zchátralé střechy a mírný

vánek stačil rozkývat roletu, visící na posledním úchytu v oprýska-

ném a vytlučeném okně. I domky, které dosud držely pohromadě,

připomínaly spíš mohyly sestavené z kamenů. Mezerou mezi hor-

skými štíty na západě sem vnikl patrně poslední sluneční paprsek, ale

Algy se zachvěl vnitřním chladem. Neviděl malé a větší domky, ne-

rozeznával širší či úzká průčelí. Viděl jen hromady kamení, v nichž

měl hledat smysl svojí cesty. Tady že by se mohl Biggles skrývat?

Procházel kolem rozpadlých zápraží a otevřených sklepních otvorů, z

nichž dýchala plíseň. Na jedněch dveřích ještě marně čekala otevřená

poštovní schránka na listonoše. Všude vládlo hrobové ticho.

Za Algym se něco pohnulo. Byla to jen černá zablešená kočka,

- 85 -

která svýma přimhouřenýma očima pozorovala každý jeho pohyb.

Další kočka líně přecházela ulicí, zastavila se a než zmizela v jednom

ze sklepů, přeměřila si nezvaného hosta blýskavým pohledem. Algy

popošel pár kroků. Všude, doslova všude, viděl kočky, černé, dlouhé,

vyhublé a zesláblé s červenými zorničkami. Většina z nich trpěla

různými kožními chorobami. V jejich kůži musely vězet stovky

blech a jiných parazitů. Vzpomněl na starého muže z nábřeží, které-

ho považoval za blázna, když tehdy mluvil o kočkách. Algy ještě

nikdy tolik koček neviděl. Kamkoli se podíval, všude na něj civěly

podezřívavé a nenávistné, číhající kočičí oči, Po zádech mu přejel

mráz, ale pak se otočil a propadl se mezi domky.

Musí tady být alespoň jeden obydlený dům! Jinak by sem ten z

autobusu nevlekl na první pohled těžké zavazadlo? Kam zmizel?

Proč byl takový podezřívavý tajnůstkář? Že by se to naučil od míst-

ních koček?

Zastavil se u jednoho ze zachovalejších domů a nadzvedl roletu.

Ruplo to, roleta se utrhla a zůstala mu v ruce. Lekl se a uskočil, jako-

by šlo o život. Vzápětí však zaslechl podivný svist a žuchnutí a lekl

se podruhé. V okenním parapetu se ještě chvěl zabodnutý nůž. Přikr-

čil se a obezřetně hledal zdroj nebezpečí. Muž v černém plášti, který

hodil nožem, právě mizel v uzoučkém průchodu.

„Začíná tu být veselo,“ zabručel Algy. Vystřelil za ním jako

blesk. Kdo je ten chlap, nevěděl. Vcelku ho to ani nezajímalo. Ale

aby po něm někdo házel nůž a on ani nevěděl proč, nemohl připustit.

Kdyby záludný útočník neuklouzl na kluzkém kameni, asi by ho

Algy nedohnal. Jenže právě tohle se stalo, a než se prchající postavil

na nohy, stál u něj Algy s revolverem v ruce. Těch pár rychlých kro-

ků stačilo, aby se ovládl a hleděl na vrhače nožů sice přes mušku

pistole, ale s klidnou tváří. „Ne tak rychle, kamaráde,“ řekl ledově.

„Copak to bylo s tím nožem? Co jsem ti udělal?“

Muž sotva procedil mezi zuby. „Jsi špeh.“

„No…“ protáhl Algy. „Tebe rozhodně nešpehuji.“

„Sledoval jste mne.“

„Ani náhodou,“ odporoval Algy.

„Tak proč jste tady na Castillonu?“

„A pročpak jsi tu ty, no?“

„Mám tu práci.“

- 86 -

„Ale? Nemáme náhodou stejný problém?“

„Bezpochyby,“ zazněl strohý hlas

„Tak do toho,“ ušklíbl se Algy. „Proč jsi tady?“

„Nic ti nepovím.“

„Že ne? To mi ani neprozradíš, kde je ten člověk, za kterým jsi

sem přišel?“ prohlásil zkusmo Algy a vteřinu si myslel, že to udělal

náramně. Muž ztuhl. Pak se kysele rozesmál. O chvilku později už

Algy věděl proč. Za ním se ozval břitký hlas. A byl to hlas ženy.

„Ani se nehněte nebo vás zastřelím. Odhoďte pistoli.“

Než se Algy zmohl na myšlenku, ucítil mezi lopatkami tlak a

nemusel dlouho hádat, aby pochopil, že se mu o páteř opírá hlaveň

střelné zbraně. Zhluboka povzdechl a jeho pistole zarachotila o ka-

mení. Jeho autobusový přítel se shýbl a zvedl ji. Algy se pomalu oto-

čil a díval se do tváře dívky. Dívky, kterou už viděl na Quai de Plai-

sance. Do tváře dívky s modrým šálem. Teď měl poprvé příležitost si

ji prohlédnout zblízka. Její tvář nesla rysy klasické krásy. Byla bledá.

Vznešeně nesla svoji hlavu a v jejích nádherných tmavých očích se

blýskalo.

Algy vytřeštil zrak. Nehnula ani brvou, měla nervy ze železa.

Byla to pěkná dívka, hromsky hezká, i když její šaty, obvyklé u

místních žen, jejím půvabům nepřidávaly. Určitě to pochopila a na

rtech ji zahrál drobný úsměv. „Tedy, vážená dámo…“ začal koktavě

Algy, který nevěděl, co si má o ozbrojené krásce myslet.

„Tedy nic, pane!“ řekla chladně. „Řeči nikam nevedou.“

„Zastřelím ho!“ dobrosrdečně se nabízel černý Algyho přítel.

„Nezvali jsme ho sem.“ Dívka v modrém ho zastavila ostrým pohle-

dem. Bylo patrné, že ten muž je jí podřízen, i když dosud nevěděl, o

co se tady jedná.

„Sledoval mne až z Monaka,“ řekl muž.

Algy ho ignoroval.

„Chtěl bych si přece jen s vámi promluvit, mademoiselle!“

„Nebude to k ničemu,“ odvětila s chladnou hlavou. „Na diskuse

a na dohadování teď není čas. Teď je válka.“ Obrátila se ke krvelač-

nému vrhači nožů. „Mario, strč ho do sklepa, dokud se nerozhodne,

co s ním uděláme. Víš kam, ne?“ mrkla na něj. Otočila se a v mžiku

byla pryč.

Algy ještě na ní volal, neboť byl nekonečně zvědavý, co dělala

- 87 -

na Quai de Plaisance, ale ona se ani neohlédla. To už ho Mario přinu-

til, aby přestal dělat hluk.

„Ticho a pohyb!“ řekl. „A hezky potichu.“

Algy pokrčil rameny. Nezbývalo mu než poslechnout. Jeho

vlastní pistole mu mířila do zad a vedli ho do nějakého sklepa.

Potom už stáli ve veřejích těžkých vrat. Mario ho hodil dovnitř.

Dveře za ním s dutou ránou zapadly a on se ocitl v naprosté tmě.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

BERTIE VÁLČÍ CITRONEM

Bertie opustil Gingera a měl jasný plán, jak se co nejrychleji do-

stat na Castillon. Už dříve o tom místě slyšel, ale nikdy se tam nebyl

podívat. Díky starým znalostem okolí si byl vědom, že jde na zříce-

niny a místo s ponurou minulostí.

Cítil, že by měl Francoisovi říci, kam se chystá. Proto nejdříve

zamířil do přístavu. Francois se objevil vzápětí, což znamenalo, že je

ve střehu. Mluvili spolu krátce, ale oběma se ulevilo. Bertie řekl

strojníkovi, že vyráží na Castillon. Ten muž, který s ním včera mlu-

vil, je další z jeho týmu a má stejné poslání jako on. Pověděl mu o

Gingerovi i to, že mu navrhl, že pokud to budou vyžadovat okolnosti,

použije Francoisův dům jako tajnou schránku. S tím strojník chápavě

souhlasil.

„Ale mylorde,“ namítl potom. „Teď bude dost obtížné se na

Castillon dostat.“

„Proč?“ zeptal se Bertie. „Ještě si pamatuji, že to musí být někde

nahoře na Sospelské silnici.“

„To ano. Ovšem.“

„Nejezdí tam autobus?“ dotázal se Bertie.

„Nevím,“ zklamal ho Francois. „Dost o tom pochybuji. Navíc

předpokládám, že něco ještě nevíte?“

„Co se děje?“

„Všechny silnice na hranice budou uzavřené, pokud je ještě ne-

uzavřeli.“

„Proboha, proč?“

- 88 -

„Protože se včera v noci Britové a Amíci vylodili v Maroku a

Alžíru. Hitler s Mussolinim vyhlásili okupaci celé Francie. Koukejte,

kolona.“ Ukázal na hlavní tepnu, po které projížděla vojenská vozi-

dla.

Bertie byl ohromen. Zrychlený vývoj na středozemním bojišti

teď představoval naprosté překvapení. Úžas byl ovšem všeobecný.

„Rozhodně to teď nebudeme mít snadnější, mon vieux,“ shrnul Ber-

tie. „Je cesta na Mentone uzavřená?“

„Říká se to. Jestli ještě není, tak určitě už zavřeli silnici do

Sospelu, která vede přímo na hranice. Prý ji otevřou později.“ Hod-

notil zamyšleně Francois. „Mám dojem, že dnes ráno bude lepší na

Sospel zapomenout!“

„Já se ale musím na Castillon dostat,“ pronesl Bertie. „Jak jinak

by to šlo? Žádná jiná cesta tam není.“

„Silnice ne, ale jsou tam bemins muletters.“

„Máte pravdu. Staré stezky pro muly, které se používaly od pra-

dávna a na které jsem teď zapomněl.“

„Oui.“

Francois luskl prsty. „Bun ca,“ vyprskl. „Mám nápad. Znám

muže, který každý den dolů vozí zeleninu z teras za St. Agnes. Den-

ně se vrací zpátky. Protože zásobuje i ty dole potravinami, dostává

příděl benzínu pro jeho camtonette, vůz. St. Agnes leží určitě za po-

lovinou cesty do Castillonu. Není tam sice silnice, ale vím o staré

vyšlapané stezce pro muly, která spojuje obě vesničky. Jestli bude

ochoten vás vzít do St. Agnes, můžete pak být na Castillonu před

východem slunce.“

„Jak je daleko z St. Agnes do Castillonu?“

Francois pokrčil rameny. „Asi tak čtyři hodiny,“ odpověděl a

znovu mu připomněl starý zvyk místních usedlíků měřit délku v ho-

rách ne v mílích, ale v čase.

„To by šlo,“ pronesl Bertie. „Kde je ten váš přítel?“

„Teď by měl být na trhu v Monte Carlu, jestli už neodjel. Pojď-

me ho najít.“

Díky silnému provozu chvíli trvalo, než dorazili na tržiště. Mu-

seli se prodírat davy lidí, kteří se shlukovali na chodnících. Tržiště

zaplavil úplný chaos. Všichni, zákazníci i stánkaři všeho nechali a

běželi ke schodům.

- 89 -

Pozorovali projíždějící kolonu. I lidé, kteří chtěli odejít, byli za-

vlečeni davem a sledovali nastupující italské jednotky. Za chvíli

Francois spatřil zelinářův vůz. Byla to stařičká špinavá rachotící do-

dávka. Kraksna! Bylo dvanáct hodin, když se muž objevil.

Vřele se s Francoisem objali a poplácali po zádech.

„Bože, to jsou časy, starý brachu,“ vykřikoval zelinář.

Francois mu otevřeně vyložil, jaké potíže ho zaskočily, ale o

Castillonu se nezmínil. Jen naznačil, že přítel touží navštívit Svatou

Anežku.

„Sám budu rád, jestli se tam dostanu,“ podotkl zelinář. „Silnice

jsou přecpané italskými vojáky. Snad se někdy do St. Agnes dostanu,

kdy to ale bude, to ví sám Pánbůh. Jestli tvůj přítel chce, rád ho vez-

mu s sebou. Budeme ale čekat, až se silnice trochu uvolní.“

Co těm dvěma zbývalo, než souhlasit. Bylo poledne, proč tedy

nevyužít čas čekání obědem.

Po dvou hodinách řidič ztratil trpělivost. „Pojedeme!“ Bertie si

oddechl, protože ho zpoždění trochu vyvádělo z míry. Rozloučil se s

Francoisem a slíbil, že za ním zajde hned, jak se vrátí.

První etapa jízdy probíhala pomalu, protože na silnici byl pořád

velký provoz. Řidič, protože znal cestu jako své boty, projížděl jejími

nástrahami velmi obratně. Pak už se silnice uvolnila. Bertie už věděl,

co znamená řídit auto po horských serpentinách, přesto mu ale hrů-

zou vstávaly vlasy na hlavě, když se řítili po uzoučkém můstku ve-

doucí přes propast. Konečně zastavili na parkovišti v horské vesnič-

ce. Bertiemu se ještě klepala kolena. Vesnice sama o sobě nebyla nic

jiného než změť stařičkých stavení, rozsetých po svahu jako bludné

balvany. Bylo záhadou, proč si vůbec někdo vybral takové místo pro

normální život, pokud to nebyl fanatický obdivovatel úchvatných

pohledů na čarokrásné panorama mořského pobřeží.

Když vystoupili z vozu, Bertie se zeptal jakoby mimochodem:

„Tady někde leží Castillon, ne?“

„Voila!“ zahlaholil zelinář a ukázal do kopců. „Tamhle!“

Bertie se podíval určeným směrem a spatřil vesnici podobnou té,

ve které se teď nacházel. Mohla být vzdálena sotva tři míle. Připada-

lo mu neuvěřitelné, že by tuto opticky krátkou vzdálenost, měl jít

skoro čtyři hodiny. Pak se ale podíval pozorněji a pochopil. Všude

okolo se nacházely skalní výběžky, rokle, strže a skalní ostrohy.

- 90 -

Uvědomil si, že bude mít štěstí, pokud se nahoru dostane před

setměním.

Bertie ukázal před sebe na cestu, která mizela na úpatí kopců.

„Tudy se jde na Castillon, že?“

„Tak, tak,“ kývl řidič. „Nikdo ji ale nepoužívá.“

Bigglesův soukmenovec poděkoval za svezení, počkal, až ode-

jde a rozhlédl se kolem. Přesvědčil se o tom, že ho nikdo nesleduje a

pak se vydal na horskou túru. O hodinu později spatřil z jednoho

výběžku Castillon skoro na dosah a přidal do kroku. Krajina mu při-

padala opuštěná a neživá. Tento dojem nemohly změnit ani ojediněle

rostoucí olivovníky a cypřiše na uměle vytvořených terasách. Stály

tam spíše šedivé než zelené. Všechno se zdálo vyprahlé od slunce a

ponořené v našedlém vápenci.

Slunce právě zapadalo za obzor, když se k cíli přiblížil na dosah.

Na chvíli si sedl, aby si odpočinul. Bolely ho nesnesitelně nohy. Cítil

se přesně tak, jako člověk, který se po dlouhé týdny loudá po měst-

ském chodníku a najednou začne šplhat do hor. Vyndal jednu z po-

sledních cigaret z tabatěrky. Mezi obláčky dýmu si pozorně prohlížel

šedivé ruiny vzdálené asi dvě stě padesát yardů.

Najednou strnul, krve by se v něm nedořezal. Jeanette mu přece

říkala, že vesnice je úplně opuštěná. Něco modrého se však zcela

určitě pohybovalo po vesnici. Upřel tam oči a rozeznal postavu dív-

ky, která měla modry šál omotaný okolo ramen. Stála vedle skály.

Musela to být dívka, kterou Jeanette viděla v přístavu. Právě ona

napsala slovo Castillon na zeď u Quai de Plaisance. To nemůže být

náhoda, pomyslel si Bertie. Únava zmizela a chtěl se právě za ní roz-

běhnout, když uviděl, že je tam i jakýsi muž v černém. Přecházel po

vesnici a určitě čekal na neznámou dívku.

Bylo by možné, že tito podivní obyvatelé pusté obce mají něco

společného s Bigglesem? Připadalo mu to nemožné, ale co znamená

ten nápis na zdi? Musí tu být nějaká spojitost.

Muž dorazil k dívce a o něčem spolu hovořili. Pak oba zmizeli v

úzkém průchodu. Ztratil je. Náhle se objevila třetí postava, a to už

bylo pro Bertieho příliš. Poznal Algyho. Blížil se k vesnici z druhé

strany. Musel přijet odněkud od Sospelu. Šel ve stopách černého

muže.

Bertie byl tak vzrušený, že na něj málem zakřičel. Včas si však

- 91 -

uvědomil, že tu nejsou sami. Přesto ale, povzbuzen, přidal do kroku.

V polovině cesty do vesnice se však jeho stezka propadala do

rokliny. Když se opět vynořila, Algy už nikde v dohledu nebyl.

Chvíli po něm pátral. Bezvýsledně. Už ho neviděl. Najednou za-

slechl jakési hlasy. Byl v nich vztek anebo ne? Nebyl si jistý. Přikrčil

se za citroníkem, jehož koruna byla obsypána napolo zralými plody.

Nic se nedělo. Aby uhasil žízeň, utrhl si jeden citron a opatrně po-

kračoval dál.

A najednou stál tváří v tvář muži v černém. Bertie zalapal po

dechu. To přece není možné? Nepřekvapil ho ani tak podivný mužův

dlouhý kabát. Žasnul proto, že zíral do obličeje číšníka z kavárny

Chez Rossi! Byl to on! Muž, který ho minulou noc napadl a srazil k

zemi. Ten, který ho chtěl shodit ze schodů u Matičky svaté.

Naštěstí byl překvapen i Mario. Chvíli trvalo, než oba dva po-

padli dech. Bertie byl duchapřítomnější a promluvil první.

„Propánakrále,“ řekl. „Vy jste přece ten všivák, který mne včera

praštil do hlavy!“

Mario neodpověděl. Jeho ruka bleskurychle sjela k opasku a vy-

táhla úzký stilet. Bertieho se zmocnil záchvat zuřivosti a jako zbraň

použil to první, co ho napadlo. Vlastně zbraň celou dobu svíral v

dlani. Byl to onen nedozrálý plod citronu. Veškerou silou jím udeřil

Maria do oka. Ozval se strašný řev. Přiskočil k Mariovi a zaútočil

tentokrát již jen pěstmi. Bertie ve svých úderech nepřestával a tvrdě

zasahoval Italův žaludek a uhýbal před míhající se dýkou. „Naučím

tě slušnému chování, ty lotře,“ křičel plný vzteku. Číšník se zhroutil

na kamení. Dýka mu vypadla z ruky. Bertie sebral stilet a odhodil ho.

Byl přesvědčen, že už udělal dost, aby mohl začít s výslechem, a

to se vůbec nelíbilo číšníkovi. Vzpamatoval se rychle. Sehnul hlavu,

v očích se mu zablýsklo a v koutcích úst se objevila pěna. Zaútočil

na Bertieho jako rozzuřený býk a chudák potulný muzikant musel

čelit jeho prudkému útoku s kytarou v ruce. Dostali se do sebe a

vzduchem se míhaly pěsti. Mario se snažil využít všech zbraní, nehtů

i zubů. Bertie ho však s přehledem zasahoval jistými údery pěstí.

Číšník se po něm rozehnal nohou, ale kopnutí nenašlo svůj cíl. Zkusil

to znova, neskutečná zuřivost ho hnala vpřed.

„Tak dobře, jak myslíš, ty kopající mezku! Taky mám nohy!“

zavrčel Bertie a jeho kopanec vedený švihem důrazně dopadl na sou-

- 92 -

peřovo břicho. V čestném boji by takový úder neobstál, ale tady účel

světil prostředky. Mario vykřikl bolestí, předklonil se a to už na jeho

čelisti přistál přesně mířený Bertieho hák, který Maria definitivně

zbavil vědomí.

Bertie ani nebyl moc otřesen. Posadil se, aby popadl dech a zjis-

til ztráty. Vylovil monokl, vyleštil ho a nasadil. Prohlížel si svého

protivníka s odporem. Zapálil si jednu z posledních cigaret a už se

těšil, až se Mario probere. Bylo tu příliš mnoho nevyjasněných otá-

zek, na které mu mohl tento zlosyn odpovědět.

Proč zabil Zabaniho? Proč schoval plakát s Pernodem a proč se

ho pokusil zavraždit? Pak si vzpomněl, že ve vesnici je i Algy. Lehce

hrábl do strun zázrakem zachráněné kytary, aby ho upozornil na svou

přítomnost. Jenže Algy se neobjevil. Mezitím se Mario probral, po-

sadil se, chytil se za čelist a zlovolnýma očima mžoural po svém

přemožiteli.

„Předtím než zase zkusíš nějaký trik s ostrými nehty, ty můj

hospodský břídile, hezky poslouchej,“ řekl Bertie. „Dostaneš pár

otázek, a jestliže pořádně neodpovíš, dokoulím tě vlastníma rukama z

kopce rovnou na policii. Tam budeš muset vysvětlit, jak přišel starý

Zabani k tomu píchnutí. A věř mi, že toho vím dost!“

Mario na něj civěl s přimhouřenýma očima. „Nepatříš k poli-

cii?“

„Já? Ha! To je vtip? Ne, to nepatřím! Nejsem ani Francouz a ani

nejsem z Itálie. Ani jsem se tu nenarodil. Proč ten nůž v Zabaniho

zádech?“

„Vždyť víš, byl to rozkaz Camorry. Dávej si sám pozor nebo

skončíš stejně.“

„A Zabani? Kvůli čemu se na něj kmotr rozčílil? Byla to vážná

věc?“

„Ano. A ty ho taky nerozčiluj. Proč jsi tady?“

Bertie se neznatelně usmál. „Když ti to povím, ty žroute rybí po-

lévky, nebudeš mi věřit?“

„Možná, že ti pomohu,“ řekl Mario zastřeně a Bertie dostal ná-

pad. Lehce přejel palcem po strunách.

„Já jsem potulný pěvec. Trubadůr a jsem tu proto, abych zahrál

serenádu jedné kněžně.“

Mariova žlutá tvář zpopelavěla. Vypoulil oči tak, že mu lezly z

- 93 -

důlků. „Vy hledáte její výsost?“ zašeptal.

„Přesně tak.“

„To si myslíte, že ji najdete na podobném místě jako je toto?“

Bertie přikývl.

„Kdo ví? Ty sám jsi na Castillonu a taky se neptám, co tu dě-

láš.“

„Jak to souvisí s paní kněžnou?“

„Zabil jste toho, kdo ji zradil, amico. Není tedy tak úplně hloupé

očekávat, že o ní něco víš. Nebo je?“

„Proto,“ jedním dechem vychrlil Mario, „proto jste tady? Abyste

našel kněžnu?“

„Jeden důvod z mnoha. Pomůžeš mi?“

„Ano,“ vyštěkl Mario. „Ukážu vám ji.“

„Tak to vysyp, hned!“

„Stojí za vámi!“ řekl Mario.

Bertie očekával zase nějakou zákeřnost. Proto se jen zlehka

ohlédl. Sám si před sebou najednou připadal komicky. Pár kroků za

ním se v posledních paprscích zapadajícího slunce rýsovala silueta

ženy. Ženy s modrým šálem, držící v ruce automatickou pistoli. Při-

padal si jako blázen a sňal svojí pokrývku hlavy.

„Bon soir,“ zakoktal Bertie. Pak si uvědomil, že oslovuje Italku

a opravil se: „Spíše buena sera.“

Dívka odpověděla francouzsky s lehkým italským akcentem.

„Slyšela jsem dobře, když jste říkal, že hledáte kněžnu?“

„Přesně tak,“ ujišťoval ji Bertie.

„Proč?“

„Protože jedině ona ví, kde je můj nejlepší přítel.“

„Vy jste Angličan?“

„Ano, jsem. Angličan z masa a kostí,“ odpověděl Bertie.

Dívka si zhluboka oddechla. „Víte, jak se kněžna jmenuje? Byla

to snad kněžna Marietta Loretto de Palma?“

Bertie jen koukal. „Snad. Ano…,“ hledal slova. „Vy ji znáte?“

Dívka v modrém se lehce usmála. „Stojí před vámi.“

„Propánakrále, opravdu?“ Zmatený Bertie se téměř postavil do

pozoru a uklonil se. Pak ukázal na svého nepříjemného společníka.

„A tenhle?“

„Mario je můj oddaný pomocník,“ odpověděla kněžna tiše. „Je-

- 94 -

ho otec i děd sloužili na našem zámku.“

Bertie si něco brumlal. Znělo to jako: „Začínám už tomu rozu-

mět.“

Dívka se otočila k Mariovi. „Neřekl jsi mi, že jsi zabil Zabani-

ho?“ řekla ledovým hlasem.

Mario ztratil přehled. „Promiňte prosím, výsosti. Ale rozkaz při-

šel… říkejme tomu z vyšších míst.“

„Aha, velký tajnůstkář, Camorrista, co?“ neudržel se Bertie.

Obrátila se k němu jako blesk. „Ticho!“ řekla příkře. „Nemáte

náhodou přítele, které se tu na Castillonu motá od odpoledne?… A ty

mi to vysvětlíš později!“ mrkla na Maria.

„Cože? No já… vlastně asi… ano!“ zmateně koktal Bertie.

„Vím, že je někde tady. Před pár minutami jsem ho zahlédl.“

„Pátral také po kněžně?“

„Jasně, že ano. Jasně.“

Marietta se otočila k Mariovi. „Pusť ho,“ přikázala.

Otočila hlavu k Bertiemu a otázala se, „Když jste ji teď našel, co

dál?“

„Chtěl bych poznat její kuchyni, a pevně věřím, že je tu bon cui-

sine,“ řekl Bertie významně. Když mluvil, tak zlehka svoji botou

maloval malý trojúhelník v prachu.

Kněžna se usmála a tiše řekla: „Pojďte za mnou, pane.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

POUŤ DO PEILLE

Jediný pohled na příkrý svah nad Monte Carlem Gingerovi sta-

čil, aby pochopil, že se do La Turbie dostane pouze po silnici. Risko-

val, že ho mohou zastavit a vyslýchat, nepřišel však na způsob, jak se

tomu vyhnout. Nebyl v takové kondici, aby mohl šplhat po skalách.

Pod kopcem naskočil na osla a upřel svůj zrak na cíl ležící nahoře.

Jak rychle půjdou, záviselo jen na Lucince.

Obavy z možné kontroly se naplnily. Zastavili ho dvakrát, popr-

vé na hranicích Monaka s Francií. Tentokrát to byli dva místní vo-

jáčci a dopadlo to dobře. Podruhé ho zase stopli dva italští karabiníci.

- 95 -

Ginger ale byl příliš zkušený na to, aby svoji roli nezvládl. Dělali si z

něj sice legraci, ale dovolili mu projet. Dvě hodiny mu trvalo, než

jeho osel vysupěl nahoru.

Cesta, která se klikatila z La Turbie do Peille, mu už přinesla i

potěšení. Slunce pálilo z azurové oblohy. Za sebou zanechal modré

Středozemní moře, třpytící se v průzračném vzduchu. Příboj na vzdá-

lených útesech skal vytvářel pěnu. Po levé straně cesty leželo úrodné

údolí. Sem je před pár dny shodili. Na svazích se šedivě leskly olivo-

vé háje a ojedinělé cypřiše, připomínající věžičky, trčely k obloze.

Vpravo od cesty se tyčil dominantní skalní masiv Mont Agel. Na

vrcholku postavili pevnost, která měla chránit celou zemi proti ital-

ské invazi. Silnice se táhla jako šedá páska mezi horami. Připadalo

mu, že vůbec nestoupá, neboť mnohokrát zase klesala tehdy, když se

musela vyhnout nepřekonatelné propasti. Všude voněly divoké le-

vandule, růže a horské kvítí. Občas tu i zavoněly zlověstné kaktusy.

V polovině cesty se okolí začalo měnit. Objevila se pustina. Na

obloze kroužil orel. Na svazích vzhůru k vrcholům stály různé skalní

útvary připomínající cimbuří. Vlevo od cesty se nacházely holé ská-

ly. Tato silnice byla jedinou cestou procházející horským průsmy-

kem. Proto ji označovali jako route strategical.

Ginger stoupal dál plně uchvácen zvláštní krásou okolní přírody.

Roklina vlevo se otevřela v obrovskou propast a její dno se ztrácelo v

purpurovém stínu. Chodec tu nebyl nijak chráněn před padajícími

kameny. Osel, stejně tak, jako všichni příslušníci jeho rodu, se však

statečně držel při stěně, mimo jejich dosah. V jednom místě kameny

zavalily cestu tak, že to vypadalo, jakoby vedla tunelem. Všude tu

vládlo ticho narušované jenom nárazy kopyt kráčejícího zvířete.

Nepotkal ani živou duši. Slunce pálilo na nebesích a ohnivý ko-

touč pomalu zapadal za obzor. Země mu tady připadala neživá, opuš-

těná a děsivá. Kde je Peille, nevěděl, neboť nikde nenarazil na ukaza-

tel. Když se den nachýlil, dostal strach, že jde špatným směrem. Na-

jednou se po stranách silnice objevily zátarasy proti padajícímu ka-

mení. Vesnice ležela přímo před ním. Shluk domků na skalním ost-

rohu tu visel nad bezednou propastí okolního světa. Někde dole se

vlnila modrá nitka řeky. Na jejím břehu ležela další vesnička. Z té

výšky se mu zatočila hlava a Ginger se musel opřít o skálu.

Malý otrhaný klučina s bosýma nohama mu šel vstříc po hraně

- 96 -

propasti. „Bon jour, monsieur,“ pozdravil ho.

Ginger ukázal na vesnici před sebou. „Je tohle Peille?“

„Ano, pane.“

Ukázal na tu druhou vesničku dole na dně. „A tamhle ta?“

„La Grave de Peille.“

„Děkuji ti, hochu,“ odpověděl Ginger. „Tady máš sou.“

Kluk chytil minci a radostně se rozběhl do vesnice se pochlubit,

co vydělal.

Ginger na něj křičel: „A kde je sanatorium?“

Kluk ukázal na rozlehlou obloukovitou budovu, ležící kousek

cesty zpátky při vstupu do vesnice. „Tamhle,“ vypískl.

„Děkuji,“ zopakoval Ginger. Přitáhl otěže, „hopla, Lucinko,

tamhle už si odpočineš.“

Co udělá, přesně nevěděl. Do této chvíle se nezabýval otázkou,

jak se do sanatoria dostane. A ani teď příliš možností neviděl. Ne-

mocnice byla velká, přehledná, bílá budova ležící v zatáčce vpravo

od cesty asi sto yardů od vesnice. Přední vrata i okna byla otevřena,

avšak v některých visely žaluzie. Vzadu za hlavní budovou Ginger

spatřil hospodářská stavení, dvě šňůry s prádlem – pyžama, noční

košile, ručníky a modrá prostěradla. Za budovami se už zase po pár

set yardech zvedaly příkré a rozeklané horské hřebeny. Ginger stál na

kraji strže, pod ním z jejich stěn vyrůstaly olivovníky. Nikde ani no-

ha. Nic se nehýbalo! Bylo dokonalé bezvětří, že i prádlo viselo

splihle bez pohybu. Další průzkum terénu mu připadl zbytečný. Roz-

hodl se, že uváže trpělivou Lucinku ke stromu a půjde se přímo ze-

ptat, zda Henri ještě leží v sanatoriu. Dostal odvahu, protože tu nikde

nebyli vojáci ani policajti.

Odvedl oslíka do stínu olivovníku, přivázal ho tak, aby se mohl

volně pást na planém porostu. Přešel křížem silnici rovnou k sanato-

riu. Přes dveře spatřil velkou a studenou halu, kde nikdo nebyl.

Uvnitř byly jen dvě židle uprostřed holých stěn. V rohu stál věšák, na

kterém visely bílé pláště a jiné svršky patřící místnímu personálu.

Ginger zde prostě narazil na typickou francouzskou vesnickou ne-

mocnici.

Zazvonil. Po chvilce mu otevřel starý muž s šedivým plnovou-

sem. Vynořil se z vedlejší místnosti a Ginger ho určitě vyrušil z po-

kojného spánku. Měl nezapnutý plášť, stejně tak jako rozhalený lí-

- 97 -

mec u košile. Na nose mu poskakovaly brýle, jak se šoural k místu,

kde stál Ginger.

„Promiňte, pane, vy jste správce?“ zeptal se Ginger.

„Jo. Co tu chcete? Člověk si ani neodpočine.“

„Mám tu práci, jsem tu místo paní Ducosteové. Dozvěděla se, že

tu stále leží její syn Henri.“

Správce se mu zblízka podíval do očí. „Ano, někdo toho jména

tady leží,“ připustil. „Co jste zač? Mluvíte divným přízvukem.“

„Jsem přítel, monsieur. Jen jsem dlouho žil ve Španělsku.“

„Aha.“

„Jak se dneska panu Ducosteovi daří?“

„Už je mu lépe. Brzo si pro něj přijedou a vezmou ho dolů.“

„To jsme slyšeli. Můžu ho vidět?“

„To je mi líto!“

„Proč ne? Možná, že už nikdy tuhle příležitost mít nebudu.“

„Je to snad jasné, hlídají ho policajti.“

„Ano, i tohle nám řekli,“ řekl beznadějně Ginger. „Je na otevře-

ném oddělení?“

„Ne, má svůj pokoj.“

Ginger pokýval hlavou. Získal užitečnou informaci. „Možná, že

mne tam pustí, ne?“

„O tom dost pochybuji.“

„Zeptat se snad můžu, pane. Kde je najdu?“

Správce zívl. „Seržant se ještě nevrátil. Má pořád siestu. Pan

André, náš místní strážník teď vězně hlídá sám. Jestli chcete něco

udělat, tak to musíte udělat hned teď a hodně rychle. Ducostea brzy

odvezou do Nice. Vůz už je prý na cestě.“

Ginger sotva popadal dech. „Kde najdu seržanta?“

„Toho bych nechal na pokoji.“

„Pak tedy, pokud dovolíte, půjdu otravovat pana Andrého.“

„Ne, to vám nemohu dovolit, ale řeknu mu, že jste tu. Možná, že

vám přece jen dovolí navštívit nešťastného Ducostea. Příkaz je ale

naprosto jasný. Nikdo k němu nesmí.“

„Pane, mluvíte, jako byste Ducostea litoval?“ bezelstně se zeptal

Ginger.

Francouz si ho zvědavě prohlížel. „Musí to být odvážný mladík

– každý tu říká, že spíš blázen – když se sem vypravil v těchhle ča-

- 98 -

sech.“

„Buďte tak velice laskav a poproste pana Andrého o povolení,

abych se s Henrim mohl alespoň rozloučit.“

„Počkejte!“ Správce odcházel dlouhou chodbou.

Ginger ho pozoroval. Ten muž mu přece jen pomůže zjistit, kde

Henriho vězní. Srdce mu zaplesalo, když minul schodiště a šel k po-

sledním dveřím na druhé straně chodby. Henri měl tedy svůj pokoj

dole v přízemí.

Za chvilku byl zpátky. „Nemá to cenu,“ řekl. „Byl vydán přísný

zákaz jakýchkoliv návštěv. Policejní rozkaz z nejvyšších míst.“

„Pak tedy ztrácím čas,“ smutně zabrumlal Ginger.

Správce neodpověděl. Soustředěně se díval někam přes Ginge-

rova ramena ke klikatící se silnici clo La Turbie. „Vypadá to, že

tamhle už přijíždí auto z Nice,“ poznamenal konečně.

Ginger se otočil a opravdu spatřil tmavě zbarvený policejní vůz

jedoucí po okraji strže. Strážce měl pravdu, pomyslel si.

Srdce mu spadlo do kalhot, neboť jeho mozkové buňky nedo-

kázaly sestavit vhodný plán, který by měl alespoň nějakou šanci na

úspěch.

„Měl byste se raději někam ztratit,“ poradil mu správce.

„Určitě ano. Mizím.“ souhlasil bezútěšně. Nemohl se však ani

pohnout. Naděje přece umírá poslední.

Vůz zajel před nemocnici a správce mu šel v ústrety. Okupanti

se soukali ven z vozu. Byli to tři muži a řidič. Jeden z nich byl Gin-

gerovi povědomý. Malý, obtloustlý mužík, celý v černém. Druhý byl

italský důstojník v uniformě zdravotní služby. Poslední byl policista.

Tiše hovořili a pomalu se blížili k schodišti. Šofér si zapálil cigaretu

a líně se vlekl za nimi.

Ginger si s hrůzou uvědomil, že mu ubíhají poslední vteřiny,

aby ho mohl nějak zachránit. Jakmile bude mít Henri na rukou želíz-

ka a bude sedět ve voze, nezbyde už ani špetka naděje a zachrání ho

jen ozbrojený výsadek. Každý pokus mu tak jako tak připadal pře-

dem určený k nezdaru.

Správce na Gingera úplně zapomněl, doprovázel příchozí. Celá

skupinka se zastavila a poslouchala, co jim povídá.

Kdyby se Ginger trochu zamyslel, v životě by se už nerozhodl

stejně. Teď ale jednal čistě instinktivně. Bleskově vběhl do haly,

- 99 -

přehodil přes sebe bílý plášť z věšáku a ponořil se do tmavé chodby.

V chvatu si zapínal knoflíky. Na konci chodby se zastavil a ostře

zaklepal. Ozval se mužský hlas a vyzval ho, aby šel dál. Nacházel se

v malém bíle vymalovaném pokoji. Na železné posteli ležel muž s

obvázanou hlavou. V dřevěném křesle se povaloval francouzský čet-

ník. Měl rozepnuté sako a povolené kalhoty.

„Přijeli jsme pro vězně,“ řekl Ginger tak, že to nesneslo odkla-

du.

„Myslím, že jsem zaslechl vaše auto,“ pronesl trochu líně četník

a postavil se.

„Doktor v hale chce s vámi mluvit,“ pokračoval Ginger a snažil

se, aby jeho hlas zněl přirozeně. „O vězně se postarám.“

Četník uposlechl příkaz. Za těchto okolností ho ani nenapadlo

nějak protestovat. Vyšel ven na dlouhou chodbu a zapínal si knoflí-

ky.

Okamžitě jak dveře zaklaply, Ginger zamkl dveře a otevřel ok-

no. Pokoj ležel přesně, jak předpokládal, na konci budovy. Okno

směřovalo dozadu a ne k průčelí. Přímo před ním na šňůrách schlíple

viselo prádlo. Na obloze ani mráček, vzduch se ani nepohnul. Jen o

kousek dál odpočívala Lucinka ve stínu olivovníku. Určitá možnost

útěku tu existovala. Obrátil se k Henrimu a naléhavě mu řekl.

„Máme tak třicet vteřin. Můžeš chodit?“

Henri nechápavě zíral na Gingera. Nepoznával ho. Když však

slyšel Gingerův hlas, oddechl si. „Mon Dieu! Co tu děláš? Tak zle

mi zase není.“

„Dobrá. Hni sebou. Vyskoč oknem a u strže najdeš osla. Vydej

se na Castillon. Tam počkej.“

„Nemám, co na sebe. Všechno mi vzali,“ vykřikl Henri.

„Co naděláš, jdi v pyžamu! Vlastně ne. Přímo před tebou na

šňůře visí montérky. Vezmi si trepky! Budeš je potřebovat.“

Henri spěchal k oknu. Přes rameno se jen nesměle zeptal: „A co

ty?“

„O mě se nestarej. Sejdeme se v Castillonu. Já si teď s policaj-

tama zahraji na zajíce.“

Někdo zuřivě trhal klikou. Henri vyskočil z okna a zmizel z do-

hledu.

Za dveřmi se ozývalo nervózní podupávání, a tak Ginger na ně

- 100 -

zakřičel: „Moment, dveře nejdou otevřít.“ Ani nelhal. A otevřít je

nebude lehké ani za chvilku, když byly zamčené. Přehoupl se přes

okenní římsu a rozběhl se k průčelí domu.

Jak správně předpokládal, policejní auto stálo na parkovišti. Ni-

kdo u vozu nebyl. Přesprintoval okolo průčelí a doslova se vrhl na

řidičovo místo. Od doby, kdy vstoupil do chodby k Henriho nemoc-

ničního vězení, neuběhly více než dvě minuty. Kolečka do sebe za-

padala jako u nejlepších švýcarských hodinek. Může ale takové štěstí

vůbec vydržet? Ginger si pomyslel, že asi sotva. Otočil klíčkem za-

palování a ozvaly se varovné výkřiky. Zpozorovali ho. Řidič se hnal

dolů po schodech. Auto se už ale rozjelo. Nebyl čas se otočit. Ginger

přišlápl pedál až do podlahy a řítil se vpřed. Kam se řítil, nehrálo teď

žádnou roli.

Za ním práskaly výstřely, byly ale úplně zbytečné. Dvě či tři

kulky sice vůz zasáhly, ale nezpůsobily žádnou škodu. Před sebou

měl vesnici. Stavitelé jihofrancouzských vesniček většinou uličky

budovali velmi úzké, proto, aby domy uprostřed denního žáru posky-

tovaly stín. Daly se sotva projet. Kočky, psi a kuřata nevěřícně zírali

na smrtelné nebezpečí, které se na ně řítilo odněkud z hor, a uskako-

vali z cesty, jako když do nich střelí.

Na konci vesnice se silnice rozvětvovala, jedna cesta vedla

vzhůru do hor, druhá prudce dolů. Gingera zajímal jen rychlostní

pedál. Vybral si krkolomnou cestu dolů. Spatřil milník. Stálo na něm

La Grave de Peille. Neuvědomil si, kde už tohle jméno slyšel. Když

projel zatáčku, uviděl před sebou až neuvěřitelně prudce klesající

serpentiny a vesničku v údolí na dně propasti.

Zvedl nohu z plynu a šlápl na brzdy. Ozvalo se zaskřípění a byla

cítit pálící se guma. Auto se ale nezastavilo. Ginger zadržel dech a

naskočila mu husí kůže. Křečovitě se držel volantu a snažil se udržet

vůz na silnici. V jednu chvíli minul skalní převis snad o dva palce. A

to už byl v další zatáčce. Nedokáže to vytočit. To snad může zvlád-

nout jen řidič, který horským krkolomným silničkám přivykl a ví,

jakou zvolit rychlost.

Beznaděj zaplavila jeho mysl. Auto dostalo smyk, zvedlo oblak

prachu a řítilo se na okraj propasti. Ginger si uvědomoval, že už to

má za sebou. Nic ho nemohlo zachránit. Mohl udělat jen jedinou věc

– opustit vůz. Vrhl se po hlavě na opačnou stranu. Jeho ruce se za-

- 101 -

chytily za sukovité kořeny olivovníku. Držel se zuby nehty. Auto se

na okraji strže jakoby na vteřinu zastavilo a naklánělo se v čím dál

větším úhlu, až přepadlo přes ostroh. Po několika vteřinách ticha se

ozvalo zapraskání a rána, jakoby se rozpadl celý útes.

Ginger se vytáhl nahoru, těžce oddechoval, v očích ho pálil

prach a pot. Šel ke kraji propasti, kde auto zmizelo. Viděl jen polá-

mané větve, oblak prachu a změť plechu. A pak už se před ním otví-

ral jen volný a nekonečný prostor. Na chvíli se opřel o olivovník,

podlamovaly se mu kolena. Potřeboval se uklidnit. Vždyť byl tak

blízko jisté smrti. Podíval se na ruce a nevěřil svým očím. Prsty se

mu tak chvěly, jak si snad nikdy nepamatoval. Na jedné paži měl

tržnou krvácející ránu. Bolest však necítil.

Zůstal chvíli stát a snažil se získat ztracenou rovnováhu. Tep se

mu začal vracet k normálu, už se tak nechvěl. Vzadu nad ním se na-

jednou ozvaly výkřiky. Byl příliš blízko vesničce. Ještě že ho převis-

lé stromy chránily před nevítanými pozorovateli. Nemělo by cenu a

bylo by životu nebezpečné se na cestu znovu vracet. Když dojde do-

lů, zcela určitě tam najde čekající hordu uniforem. Auto se jim určitě

zřítilo přímo k nohám. Možná, že by Henriho dohnal, když se vydá

zpět k vrcholu. Umožní mu to i pozorně sledovat silnici… Lépe ře-

čeno zářez ve skalním masivu. Všude okolo ní se tyčily příkré, ale

přece jen porostlé svahy. Olivovníky a fíkovníky mu svými rozvět-

venými korunami poskytovaly dobrou ochranu.

Jedna věc mluvila v jeho prospěch. Jeho pronásledovatelé ho

zcela určitě nebudou hledat nahoře. Nejspíš budou předpokládat, že

odešel na onen svět společně s vozidlem. I když nenajdou jeho tělo,

mohou se domnívat, že shořelo v žáru a v plamenech výbuchu a že

ostatky leží někde pod troskami. Policie určitě vysloví i domněnku,

že Henriho tělo z auta vypadlo někde dole v propasti. Alespoň dou-

fal, že by mohli takhle uvažovat. Vyhlásí pátrání, a to jim oběma dá

dobré vyhlídky na začátek.

Tvor mající křídla by k silnici doletěl asi tak za minutu, ale ob-

tížný terén neopeřeného Gingera přinutil absolvovat strastiplné

šplhání delší než půl míle. Za deset vteřin by byl býval s autem dole,

ale o to déle by mu trvalo dostat se nahoru. Výstup by pak pro něj

znamenal mučivý, strastiplný a srdceryvný výkon. Sotva dýchal a

před očima měl rudý závoj. Jeho úkol se tím nijak neusnadnil. Ze

- 102 -

závratné výšky chvíli pozoroval lopotící se policisty pod sebou a

viděl i několik dalších vozů opatrně sjíždějících do La Grave po té

smrtonosné silnici. Teď už mu chybělo jen pár kroků.

Když se konečně dostal k svému dílčímu cíli, uhnul vlevo a se-

sul se k zemi, aby si odpočinul. Slyšel jen bušení vlastního srdce a

ozvěny lidských hlasů někde v dáli. Jako myška a pro hlídky nevidi-

telný přeběhl silnici a po anglicku zmizel v olivovém háji u strže, kde

přivázal Lucinku. Henri to dokázal. Vypařil se a zvíře zmizelo. Bylo

nutné ho dohonit, aby si domluvili další postup. Cesta na Castillon

pro dva muže oslabené zraněním nebude lehkým oříškem.

Ginger se přikrčil a opatrně se pohyboval v opuštěném světě

skalních masivů a kosodřeviny. Jeho zběsilý úprk mu dal zapome-

nout na zraněnou nohu, ale teď, když vrcholné vypětí pominulo, bo-

lest se přihlásila. Shodil potrhané obvazy a trochu se mu ulevilo. Za

půl hodiny dorazil do rozsáhlého horského sedla, kde se otvíral vý-

hled k dalším hřebenům. Jako by byl na konci světa.

„Gingere, jsi to ty?“ ozvalo se. Byl to Henriho hlas.

„Jsem,“ odpověděl.

„To jsi teprve tady?“

„Za tu chvilku, to docela ujde,“ nedal se Henri a vystoupil ze

stínu. Za otěže vedl osla.

„Proč jsi nejel dál?“

„Čekal jsem na tebe.“

„Jak jsi k čertu mohl vědět, že se sem taky vydám?“

„Z převisu jsem viděl, co se stalo,“ vysvětlil Henri. „Viděl jsem

tě, když jsi ukradl to auto. Parádní prácička. Superbe. Pak ty serpen-

tiny. Viděl jsem, když ses rozjel na La Grave. Byla to sebevražda.

Přímo jsem se už s tebou loučil a modlil za tebe. Viděl jsem, jak jsi

vyskočil z kabiny a držel se stromu jako opice. A pak auťák udělal

zonk!

Nemohl ses vydat přímo dolů. Po silnici nahoru jsi také nemohl.

Stál jsem tak vysoko, že jsem měl všechno jako na talíři. Říkal jsem

si, že musíš nahoru. Byl bych padlý na hlavu, kdybych to nečekal.

Vždyť se musíš na Castillon také dostat. Tak jsem prostě čekal. Toul

simplement! Jednoduché. Máš nervy ze železa. Já byl v base a viděl

se už pomalu na šibenici, a ty jsi mne během okamžiku zachránil.

Diu conrage, Magnifique! Máš odvahu. Skvělé! Mnohokrát ti děkuji,

- 103 -

příteli. Tohle ti nikdy nezapomenu.“

„Taky si na to občas zavzpomínám,“ ušklíbl se Ginger. „A teď

vzhůru na Castillon.“

„Proč, proboha, se vůbec ženeme na tu prokletou kočičí vesni-

ci?“

„Protože už tam asi budou naši kamarádi.“

„Ale proč?“

„Našli jsme pár nepřímých stop a všechny vedou na Castillon.

Povím ti to během cesty. Jestli to zvládneme, budeme zase všichni

pohromadě.“

„Chápu, Entendu. Myslím, že už zůstaneme jen na francouz-

ském území,“ řekl Henri. „Tahle babička málem vypustila duši. Moc

ji už nepracuje motor,“ ukázal na Lucinku.

„Nevadí. Zvládneš sám cestu na Castillon?“

„To si piš! Pár modřin a nezhojených ran by se sice našlo, ale

hlava ještě sedí na svém místě. Nejsme na tom tak mizerně, jak jsem

si myslel. Nejdříve jsem zvažoval, že budu simulovat nemoc a že

nějak uteču. Ale nešlo to. Nerozumím ale tomu, jak ses dověděl, kde

jsem?“

Ginger mu to v rychlosti vysvětlil. Řekl mu, jaké okolnosti ho

vedly až k návštěvě v Rue Mariniere i o tom, co se tam seběhlo.

Henri samozřejmě chtěl slyšet všechno o mamince i sestře. Vy-

právění trvalo hodnou chvíli, ale stejně si museli odpočinout. „Ale

teď už bychom měli vyrazit,“ uzavřel Ginger. „Musíme se tam dostat

do rozbřesku. Jinak nás uvidí. Vlez si do sedla a já vás povedu. Ne-

dočkavostí se celý třesu, co se děje na Castillonu.“

Noční klid pak už jen rušily jejich tiché kroky na uzoučké stez-

ce.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

SKVĚLÁ KUCHYNĚ

Kdyby tak Ginger věděl, co se na Castillonu děje, nevěřil by

svým smyslům. Události nabraly takový spád, že by si podobný vý-

voj nedokázal představit ani ve snu.

- 104 -

Když Bertie následoval kněžnu, přece jen cítil určitou nejistotu.

Nechápal, co se tu děje. Byl připraven na všechno, mimo toho, co se

opravdu stalo.

Cestička se kroutila mezi polozbořenými domky, přes zřícené

zdivo až na kraj vesnice. Tam se rozkládal největší dům v okolí, kte-

rý tu vévodil shluku navršených balvanů, které se občas řítily dolů a

z nichž některé rozviřovaly hladinu Středozemního moře. Pro dívku,

co se prohlásila za kněžnu, okolí nepředstavovalo naprosto nic zají-

mavého. Bertie váhal. Je to opravdu ona? Vždyť jediný důkaz jsou

její slova. Otevřela oprýskané dveře a sešla dva schůdky do rozlehlé

kuchyně nacházející se v přízemí.

„Pojďte dál, pane,“ vyzvala ho.

„A je to tady. Bon cousine,“ broukal si pod vousy Bertie.

Kněžna se usmála. „Myslím, že jste říkal, že kdybyste ten nápis

viděl předtím, ušetřilo by to spoustu problémů. Teď už to chápu.“

„Ten nápis na zdi nepovažuji zrovna za vhodné téma na vtípky,“

odvětil Bertie suše.

„Přesto vás sem ale přivedl, že?“

„To ano.“

„Můj šlechetný pěvce, ale stejně jste sem nenamířil proto, abyste

spasil nějakou kněžnu, že?“

„Ne tak úplně,“ připustil Bertie. „Spíše mne zajímá onen rytíř,

který se ji pokusil zachránit z osidel zlého čaroděje!“

Tiše se rozesmála. „Jste tedy opravdu tajuplný hrdina z pohádek

Tisíce a jedné noci?“

Bertie překvapením málem upustil kytaru. „Ano, to je teď nej-

důležitější. Ne, nejsem žádný kavalír. Ale ten určitě není daleko.

Mario teď asi zmizel, aby ho přivedl. Ano. Tamhle je.“

Bertie se podíval přes kuchyň. Stál tam Algy a za ním jako stín

černý Mario. „Bertie,“ radostně volal. „Ty už jsi tu taky? Jak to, že

tak brzo?“

„Muška jenom zlatá mi šeptala do ouška,“ odvětil Bertie.

„Myslíš tu dívku?“

„To tedy ne. Ta dívka, můj věznitel, není muška. Říká, že je

kněžna.“

„Kněžna?“

„Tak už to bude. Račte posoudit.“ Její výsost vstoupila do roz-

- 105 -

hovoru. V ruce stále držela pistoli.

„Zavři dveře a dávej pozor,“ otočila se k Mariovi. „Něco vám

ukážu. Možná, že je to osoba, kterou hledáte. Jestli ano, pak to bude

vyhovovat nám všem. Jestli jste špioni, vaše smůla. Zemřete na mís-

tě, zastřelím vás. Rozhodně nemíním riskovat.“

„Propánakrále, copak to je za řeči?“ zabručel Bertie.

Kněžna odtlačila starý lis na víno a odkryla schůdky do sklepe-

ní. Mihotavě bledé světlo svíčky se na dřevěných stupních mísilo s

šerosvitem v kuchyni. „Sestupte,“ přikázala. „Jestli vás pozná, naše

potíže končí. Jestli ne, jsem vám v patách. Pokračujte.“

První šel Algy. Pár schůdků ho dovedlo až k základům domu

mezi holé stěny klenutého sklepa. Byl tu jediný kus nábytku, dřevěná

kostra postele. Na ní spočívalo polní lůžko. Muž s vyzáblou a za-

rostlou tváří, který na ní odpočíval, se posadil. Jeho oči se obrátily k

návštěvníkům. Byl navlečen ve starých montérkách, ale uniforma

královských perutí ležela vedle na podlaze.

Algy se zastavil. Jeho srdce se rozjásalo. „Svatá matko Boží!“

vydechl. „Bigglesi!“

„Ahoj, kluci,“ odvětil Biggles. „Na co tak civíte?“

„Copak tě takhle někdo pozná?“ vykoktal Algy.

„Bertie, pojď sem,“ vyzval ho Biggles. „Musím asi vypadat na

bačkoru. Ale nebýt mé sestřičky, vypadal bych mnohem hůře. Páno-

vé, dovolte mi, abych vám představil Její výsost, kněžnu Mariettu de

Palma.“

Kněžna sklonila hlavu a odložila zbraň. „A je to O.K. pánové,“

řekla anglicky. „Promiňte mi, ale musela jsem si být jistá. Je tu špehů

víc než škorpionů.“

„Který čert vás sem do toho pekla zanesl?“ dožadoval se Big-

gles odpovědi.

„Když ses neukázal, vymačkali jsme všechno z Raymonda a ani

moc neprotestoval, když jsme mu řekli, že sem pro tebe zajedeme.

Našli jsme tě podle nápisů,“ vysvětlil Algy.

„To tedy znamená, že se tu někde motá i Ginger?“

„V tuhle chvíli je někde na příšerném místě, kterému se říká Pe-

ille,“ neudržel se Bertie.

„Proč?“ ptal se Biggles.

„Aby dostal ven Henriho Ducostea poté, co ho zajali.“

- 106 -

„Henri je ve vězení? Peille? Tomu nerozumím. Předpokládal

jsem, že se vrátil do Anglie?“

„Ano. Ale pak nás sem odvezl. Vysadil mu však motor těsně po-

té, co to otočil. Nouzově přistál někde mezi Peille a Bauclonem. Asi

dost tvrdě. Pak ho dostali. Byl zraněn a umístili ho v sanatoriu. Pře-

vezou ho do vězení jako přisluhovače De Gaullea.“

„O tom nic nevím,“ řekl Algy udiveně.

„Nevíš fůru věcí, kamaráde,“ pokračoval Bertie. „Mám o Ginge-

ra trochu strach. Je mnoho důvodů, proč teď může být v hrozném

průšvihu. Má díru v noze a ztratil hodně životadárné šťávy.“

„Tak proč ses nevydal do Peille s ním?“ otázal se Biggles.

„Dohodli jsme se, že bude pro mne lepší jít rovnou sem a najít

Algyho.“

„Jak jsi ale mohl vědět, že tu budu?“

„Počkej… počkej,“ pro změnu to nevydržel Biggles. „Mluvíte

páté přes deváté. Každá věc má své místo. Pěkně popořadě. Předpo-

kládám, že jste sem přiletěli společně. Pak jste se rozdělili, takže jste

nevěděli, co dělá ten druhý? Je to tak?“

„Jasně,“ souhlasil Bertie. „Nejdřív bys nám měl něco říci o sobě

ty, starý brachu. Doufám, že chápeš, že to není ani pět minut, co jsme

si ještě vůbec nebyli jisti, zda jsi naživu, anebo zda už ležíš pod ví-

kem. Ani Raymond nic nevěděl, ale stejně si už udělal závěr, že jsi

asi umrlec. Tadyhle Algyho už dokonce povýšili na tvé místo.“

Biggles se unaveně usmál. „Popravdě řečeno, sám jsem si nebyl

také moc jistý, zda ještě dýchám. Celá tahle operace netrvala příliš

dlouho. Co všechno vám Raymond namluvil?“

Algy mu to řekl.

Biggles pokyvoval hlavou. Poté pokračoval. „Pokud si něco

pamatuji, tak na Kalifornii se to semlelo asi takhle. Už už jsem se

dostával na palubu, když mne zasáhla kulka. Trefili mne víckrát, není

si co vymýšlet. První kulka sklouzla po žebru a vylétla ven. Ještě teď

mám ránu na boku. Zranění se ale hojí až neskutečně dobře. Pár dní

to ale trvalo, než jsem mohl na nohy.

Kněžna už byla na palubě. Když spatřila, že to nezvládnu, vy-

skočila z letadla. Stroj už roloval a odletěl bez nás. Umíte si to před-

stavit. Já o tom nic nevím, protože jsem někde počítal nebeské oveč-

ky. Přede mnou se objevili dva Italové a její výsost je bez slitování

- 107 -

zastřelila. Blížilo se jich víc, ale ona mne nějak odvlekla k moři. Vo-

da mne alespoň trochu přivedla k vědomí a já jsem jí alespoň trochu

mohl pomoci. Přes hodinu jsme doslova lízali slanou vodu, jak jsme

leželi schouleni v písku. Italové zatím pročesávali pláž křížem krá-

žem, až je to nakonec přestalo bavit.

Vydali jsme se po břehu do Nice. Chvíli jsme se brodili a chvíli

zase plavali. Nerad na to vzpomínám. Dostali jsme se k Jockovu ba-

ru. Mělo to být první místo pro kódovanou zprávu. To vám vysvětlím

později. Chtěl jsem toho napsat víc, neboť jsme tušili, že Raymond

určitě dostane nápad sem někoho pro mne poslat. Víc jsem ale nedo-

kázal. Ztratil jsem spoustu krve.

Už jsem starý dědula a moc toho nevydržím.“

„To vím, viděl jsem tam zaschlou krev nějakého stařešiny,“

vtipkoval Algy.

„Kněžna mi pomohla dovnitř,“ zarazil ho Biggles. „Ze starých

koupacích plášťů udělala obvazy. Odvedla dobrou práci jako sestřič-

ka zachránkyně. Já jsem zase upadl do bezvědomí. Mohla mne tam

klidně nechat a vypařit se třeba do Španělska.“

„Ani po tom všem bych to podruhé neudělala jinak,“ nevydržela

to kněžna. „Moje rodina nikdy neopouští své přátele.“

Biggles se usmál, „Ona je prostě taková,“ řekl měkce a pak po-

kračoval. „Nechala mne v Jockově baru a vydala se do Monaka.

Vzpomněla si na jednoho chlápka, který kdysi sloužil u námořnictva.

Měl tam hospodu. Vlastně jsem ho znal i já. To vám ale vysvětlím,

až přijde čas.“

„To asi bude tenhle Mario,“ prohodil Bertie. „Vrazil do Zabani-

ho dýku!“

„To nemá s námi nic společného,“ doplnila okamžitě kněžna.

„Za zločin odpovídá Camorra. Zabani mne ovšem zradil. Camorra mi

pomohla utéci z Itálie, protože nenávidí Mussoliniho režim. Camorra

nikdy neodpouští ani nezapomíná.“

„Na Gingera hodili, že Zabaniho zabil. Když bral nohy na rame-

na, postřelili ho,“ vysvětloval Bertie. „To ti ale povím, až zase pro

změnu přijde řada na mě. Hele, šéfe, pokračuj.“

„Pak Mario vytáhl své trumfy,“ kývl Biggles. „Bylo to pozoru-

hodné štěstí, že pracoval jako řidič u vojenské zdravotní služby. V

garáži měl pořád tu stařičkou sanitku. Popadl příležitost za pačesy a

- 108 -

dojel pro mne. Víte, já jsem toho nemohl moc namítat. Celou dobu

jsem byl v bezvědomí. Mario to všechno vyřídil s paní kněžnou. Od-

vezli mne sem. Neodvážili se mne odvést přímo do Chez Rossi. Co

kdyby nás někdo spatřil, když by mne nesli dovnitř. To místo hlídají

jako ostříži. Castillon ale představoval bezpečný úkryt. Lidé si o té-

hle díře myslí, že tu straší. Mario to tu dobře zná, neboť sem chodí

trhat pomeranče a citrony, které tu na neudržovaných zahradách ještě

rostou.“

„Aha, už tomu rozumím,“ mumlal souhlasně Bertie. „A já toho-

to hodného milovníka česneku a rybiček trefil citronem do oka. Dou-

fám, že mi to teď neoplatí. Pokračuj.“

„To je ale skoro všechno. Kněžna Marietta tu se mnou zůstala a

ošetřovala mne. Mario nám vozil potravu. Druhý den jsem se probral

z bezvědomí a od té doby je mi čím dál, tím líp. Dověděli jsme se od

Maria, že se kdosi vyptával. Proto jsem požádal svoji sličnou ošetřo-

vatelku, aby sešla dolů na Quai de Plaisance a naškrábala na zeď ten

nápis s vírou, že přece jen Raymond někoho pošle. Chápal jsem, že

se raději vypařila, když zjistila, že ji nějaký chlap pozoruje. V tom

zmatku zapomněla nakreslit trojúhelník.“

„Tomu moc nerozumím. Prakticky to znamená, že jsi nepsal ani

jednu z těch zpráv?“

„To bych měl asi vysvětlit,“ souhlasil Biggles. „Když už se to

takhle seběhlo, měla být modrá tužka vlastně poznávacím znamením.

Já se ale přece jen obával, aby to nezpůsobilo více škody než užitku.

Víte, většina nápisů vznikla ještě před tím malérem na Kalifornii.

Když jsem dorazil, vydal jsem se do vily Valdory. Narazil jsem tam

na chlápka, který vilu sledoval. Byl to Mario. Nějak se dověděl, kde

je kněžna. Dlouho to netrvalo a my jsme stáli proti sobě tváří v tvář.

Řekl mi, že Zabani je fašista i zrádce. Vila byla past a kněžnu odvezli

na policejní stanici v Monaku. Nic mne, přirozeně, nemohlo odradit

od pokusu ji zachránit. Nejdříve bylo ale nutno Raymondovy agenty,

kteří přijdou po mně, informovat, že Vila Valdora není právě místo,

kde vás vřele přijmou. Požádal jsem ho, aby si odskočil do Nice a

nechal zprávu na zdi u Jockova baru. Udělal to. Zatímco byl pryč,

načmáral jsem tu zprávu na plakát s Pernodem. Dále jsem chtěl zajít

do přístavu a nechat tam vodítko k téhle zprávičce. Můj následník

tak, jako tak, se bude muset s Mariem spojit, pokud se mi nepovede

- 109 -

moje poslání splnit. Neodvážil jsem se ale napsat zprávu jasněji.

Pak se to semlelo a já se už nemohl dolů na Quai dostat. Zna-

mená to, že žádný nápis nevznikl po té prohře na Kalifornii. Když

jsem se později trochu zotavil tady v Castillonu, poslal jsem paní

kněžnu do města, aby věci uvedla na pravou míru a upozornila na

zprávu na plakátu. To ráno, kdy jsem se dověděl, že se opravdu ně-

kdo po mně vyptává, poslal jsem ji znovu dolů, aby napsala už něco

trochu přesnějšího.

Další zprávy byly proto varovné, že ve vile Valdoře je připrave-

na léčka a že Mario je důvěryhodný člověk, na kterého se lze spoleh-

nout. Samozřejmě jsem nevěděl, že se tu objevíte zrovna vy, či zda

Raymond opravdu připraví vůbec nějakou záchrannou skupinu. S

policií v patách vůbec nebylo lehké nechávat někde zprávy, a to ještě

takové, aby dávaly smysl těm znalým a pro nepřítele by představova-

ly nesmysl.“

„Právě Mayday byl termín, který mne přinutil začít vážně uva-

žovat,“ doplnil Bertie.

„Tohle slovo jsem použil úmyslně, abych znalci sdělil, že celá

záležitost souvisí s letadly,“ přidal se Biggles. „Mario je dobrý chla-

pík, když se ale něco děje, chová se velmi podezřívavě. Zajímala ho

pouze kněžna a byl proti psaní zpráv. Všude okolo sebe viděl jen a

jen zloduchy. Když jste šli v jeho šlépějích, myslel si, že jste od

gestapa. Upřímně řečeno mne ani ve snu nenapadlo, že bych se odtud

mohl dostat vzduchem. Měli jsme plán, jak použít starou Mariovu

sanitku. Na tom ale teď vůbec nezáleží. A co ty?“

Algy vyprávěl první o svých nálezech u Jockova baru.

„Někdo musel objevit zakrvavené cáry a povolat policajty,“ ře-

kl. „Byl tam i Gordino a číhal na každého, kdo se tam objeví. Málem

mne dostal.“ Dál Algy vylíčil svoji cestu do Monaka, jak spatřil dív-

ku v modrém a jak se vydal na Castillon. Nakonec Bigglesovi sdělil

horké africké novinky, jejichž následkem je úplná okupace Francie.

Italové se vyrojili na celé Riviéře jako komáři v močále a rozlezli se

jako mravenci.

„Italové ne, prosím“ opravila ho kněžna. „Vy asi myslíte ty tup-

ce, co přisluhují Mussolinimu, té římské kryse!“

„Tak takhle to je!“ řekl Biggles smutně. „Kněžna nenávidí Mus-

soliniho snad ještě více než my. Ale není sama, komu se tenhle bafa-

- 110 -

jící gangster hnusí. A co ty, Bertie?“

Bertie řekl svoje a skončil vypravování tím, když se v domě pa-

ní Ducosteové rozdělili.

Biggles ho tiše poslouchal. „Musíme se okamžitě spojit s Ginge-

rem a Henrim,“ rozhodl. „Ten pokus o Henriho záchranu mi připadá

jako husarský kousek. Až se zase všichni sejdeme, je načase vymys-

let plán, jak se dostat domů.“

„Jsem celý nedočkavý, abys nám už konečně řekl, jak ti je!“

prohlásil Algy.

Kněžna odpověděla za něj. „Rychle se zotavuje díky skvělé

kondici. Je ale pořád slabý.“

„Dneska jsem už jako křepelka,“ prohlásil Biggles. „Už včera

jsem na pár hodin vstal. Prošel jsem se tady dole po sklepeních. Jedi-

né, co moc potřebuju, je mýdlo, voda a holicí strojek. Koupelna po-

čká, ale strojek mi slíbil Mario.“

„Ty si snad z nás děláš blázny?“ zeptal se Algy podezřívavě.

„Ne, je mi fakt dobře. Pokud se nebudu moc vysilovat, aby se

rána zase neotevřela. Marietta je skvělá sestřička a navíc skvěle va-

ří.“

„Propánakrále! Opravdu?“ zařval Bertie.

„Před chvílí jsi ale mluvil o plánu na ústup, abych tak řekl,“ za-

jímal se Algy.

„Zkráceně řečeno,“ odpověděl Biggles. „Co nejrychleji se dostat

na španělské hranice. Mario by nás tam odvezl sanitkou. Je dobrý

řidič a vzal by si uniformu. Kněžna by si hrála dál na sestřičku a já

bych byl těžce zraněný italský důstojník, kterému ublížili proradní

spojenci v africké poušti. Věděli jsme dobře, že se až na hranice v

sanitce nedostaneme. Máme málo benzínu. Hlavně abychom vypadli

z Riviéry. Tady nám hrozí opravdu velké nebezpečí.“

Algy zavrtěl hlavou. „To se dalo zvládnout minulý týden, teď to

ale nepůjde. Italské jednotky zabraly celou Riviéru a Skopčáci obsa-

dili skoro celé pobřeží, mají Toulon a Marseille. Stopli by vás. A co

byste jim asi namlouvali bez papírů? Jaký důvod by mohl Mario

uvést, aby zněl věrohodně?“

Biggles byl na chvíli zaskočen. „Ano, ta africká invaze jedno-

značně změnila naše možnosti,“ souhlasil. „Pořád ale nemohu opustit

myšlenku, že Mario nás může někam odvést. Nemá o tom smysl

- 111 -

stejně mluvit, dokud tu nebudou Ginger a Henri. Mám o ně strach a

moc pro ně udělat nemůžeme. Nikdo z nás. Mario by mohl sehnat

alespoň něco k snědku. Kolik je?“

Mario sedící na schodech odpověděl: „Právě deset, pane. Jasná

noc.“

„To jsem nevěděl, že umí anglicky,“ překvapeně podotknul Al-

gy.

„Měl pár měsíců malou kavárničku v londýnském Soho,“ vy-

světloval Biggles.

„Co budeme dělat?“ zeptal se nervózně Bertie. „Mělo by cenu se

jít podívat, co se v Peille děje?“

„Jak jste se s Gingerem domluvili?“

„Řekl, že dostane Henriho ven a pak ho sem přivede.“

„Hm. Nevím, co je nejlepší udělat. Může už být na cestě sem.

Ať se vrtneš kamkoliv, můžeš ho minout. Za každých okolností mu-

síme zůstat pohromadě.“

„Je tu jedna možnost, signore. Z Peille sem vede stará oslí

stezka,“ vzpomněl si Mario. „Všechny starobylé vesničky jsou takhle

propojeny.“

„Víte, kudy vede?“

„Ne. Nevím, kde je.“

„Takže ve tmě ji nenajdete.“

„Ne, signore. Možná, že za denního světla.“

Biggles se na chvíli zamyslel. „Do rána nemůžeme dělat vůbec

nic,“ shrnul. „Jestli se začneme venku štrachat za tmy, můžeme udě-

lat víc škody než užitku. Počkáme a dáme mu šanci, aby se sem ně-

jak dostal. Jestli se tu neobjeví do rozbřesku, pak se někdo z vás vydá

stezkou do Peille. Další z nás bude hlídat silnici clo Sospelu, zda se

tam náhodou neobjeví. Času máme dost. Vy kluci, musíte být hrozně

unavení. Pěkně se tu někde uložte, jestli to jen trochu jde. Ráno

moudřejší večera. Pak se domluvíme na konečném plánu. Mario při-

nesl samé dobroty, hlady rozhodně neumřete.“

„Mario tu také zůstane?“ zeptala se kněžna.

„Ano. Možná, že ho budeme ještě potřebovat,“ odpověděl Big-

gles. „Nejlepší bude, když zůstane na stráži. Co kdyby tu někdo če-

nichal. Ale ba ne, to není vůbec pravděpodobné.“

Jak se domluvili, tak to zůstalo.

- 112 -

KAPITOLA PATNÁCTÁ

VALNÁ HROMADA NA CASTILLONU

Před rozbřeskem sešel Mario do vinného sklepa, aby Algyho,

Bigglese i Bertieho vzbudil z pokojného spánku. Omlouval se, ale

nebylo prý zbytí. K vesnici se od jihozápadu blíží někdo neznámý.

Mario o tom nepochyboval, neboť třikrát zaslechl padající lavinu

kamení. Neznámý se sice pohyboval velmi pomalu, ale přesto se

nezadržitelně blížil. Mario je požádal o pomoc a pokyny. Možnost,

že se blíží nepřítel, vyžadovala zvýšenou opatrnost.

Biggles se otočil k Algymu a Bertiemu. „Tohle nejlépe zvládne-

te vy,“ vydal rozkaz. „Nesmí vás vidět. Nejlepší bude, když si najde-

te vhodné místo za domem a tam budete sledovat, co se děje. Roz-

hodnete se podle toho, jakému nebezpečí budete čelit. Jestli jsou to

četníci, tak si zvlášť dejte pozor. Rozhodně nehodlám připustit, aby

mne dostali. Raději budu bojovat až do konce, než aby mne postavili

před hlavně popravčí čety. Máte zbraně?“

„Máme,“ odpověděl trochu vyděšeně Algy. „Tak pojď, Bertie.“

Mario je vyvedl ven a pak už si oni sami našli pozorovatelnu v

opuštěném domě. Získali dobrý výhled a mohli se připravit na ne-

bezpečí. Rychle se rozbřesklo a okolní vrcholky se zlatě třpytily v

slunečním svitu. Poslední hvězda na ranní obloze se zvolna propada-

la do fialově růžového tyrkysového moře.

Pár minut se nic nedělo a pak se objevilo něco hnědého. Na po-

zadí skal se začala jasně rýsovat oslí hlava. Oslík šel velmi pomalu.

Když zvíře došlo blíže, rozpoznali, že tvoří společnost dvěma

mužům. Jeden z nich měl na sobě bleděmodré montérky a šoural se

vzadu, druhý se trmácel trochu stranou.

„Svatá matičko,“ zabručel Algy. „Ginger! Ten druhý je Henri,“

vykřikl radostně.

„Člověče, máš pravdu. Jasně… Jsou to oni,“ vyjekl Bertie a hlas

mu přeskakoval.

Jako jeden muž se vrhli ke dveřím a rozběhli se příchozím v

ústrety, jak to jen dovoloval kamenitý povrch.

Ginger jim už mával rukou na pozdrav. „Ahoj kluci, rád vás za-

- 113 -

se vidím,“ řekl s úsměvem. „Postarejte se o Henriho, je mu špatně.“

„A tobě asi také není nejlíp,“ řekl Algy a podal Gingerovi ruku.

„Je mi dobře, jsem jen trochu unavený,“ zabručel Ginger.

„Henri je však zraněn.“ Najednou si všiml Maria a okamžitě vytáhl

pistoli. „Co tady k čertu dělá tenhle chlap?“

„To je v pořádku, patří k nám,“ odvětil Algy.

„Ale tenhle chlap zabil Zabaniho.“

„No a? Zabani dostal jen to, co si zasloužil. Věř mi, Mario je na

naší straně.“

Ginger nevěřícně zavrtěl hlavou. „Tak jo. Vzdávám to. Po po-

sledních dvaceti čtyřech hodinách snad už uvěřím všemu.“

To už Algy mluvil s Mariem. „Běž napřed a řekni jim, že právě

dorazil Ginger a Henri,“ požádal ho. Pak se s ostatními pomalu vydal

do vesnice.

Ginger dokázal jít sám, ale Henri už byl naprosto vyčerpán. Byl

při vědomí, ale mnoho nescházelo, aby omdlel. Algy s Bertiem ho

vzali mezi sebe. I ta oslice na první pohled vypadala, že mele z po-

sledního.

„Byla to pěkná tůra,“ uchechtl se Ginger. „Tyhle skály jsou pri-

ma pro hraní si na policajty a zloděje. Taky by mě ale dokázaly úplně

odrovnat. Mám úplně odrané podrážky.“ Pro sebe si ale nechal, že

má prostřelenou nohu.

„Nic se neděje, kamaráde,“ řekl Bertie. „Máme pro vás životo-

dárnou vodu. A bude hodně účinná, u sta hromů.“

„Co je to?“

„Biggles.“

Ginger se zastavil a rozšířily se mu oči. „Cože? Myslíš to váž-

ně?“

„To si piš.“

„Je celý? Po tom všem?“

„Je v pořádku, i když jeho zevnějšek volá po generální opravě,“

potvrdil Algy. „A máme tady i jednu kněžnu.“

„Dostal jsi mne. To už je vrchol,“ zvolal Ginger radostně a

zrychlil krok.

„Počkej, až ji uvidíš. Je to úplná čarodějka. Přibrzdi trochu!“

„Ty jsou jen v pohádkách a nezajímají mne,“ vyhrkl bezmyšlen-

kovitě Ginger.

- 114 -

„Zachránila Bigglese.“

„On ji ale zachránil předtím, tak co se děje?“ trochu zuřil Gin-

ger. „Já chci vidět jen tu…“

„Můj ty bože? Ty jsi snad na ni nezapomněl?“ hořekoval Bertie.

Ginger zakroutil očima a nevěřícně na něj zíral. „Co tím chceš

říci… abych na ni zapomněl?“ Neodbytně se dožadoval odpovědi.

„O čem se to hádáte?“ vstoupil do rozhovoru Algy.

„Máme tu ještě jednu dívku. Henriho sestřičku Jeanettu. Trhá

Gingerovo srdce na kousky,“ smutně poznamenal Bertie.

Ginger bouchnul Bertieho do hrudi a varovně vztyčil palec.

„Hele, poslouchej, ty můj šlechtici…“

Algy ho přerušil. Viděl, že se krev obou dostává do varu. „Tak

dost, už ani slovo,“ přikázal jim. „Až uvnitř.“

Dlouho to netrvalo. Mario dostrkal Lucinku do stáje a slíbil, že

ji napojí a nasytí. Ginger sešel do sklepení, zatímco snášeli zesláblé-

ho Henriho dolů.

Biggles přecházel po místnosti a usmíval se. Vřele uvítal Ginge-

ra, ale stejně tak ho zajímal zdravotní stav Henriho. Požádal kněžnu,

aby ho ošetřila, což dívka udělala skoro profesionálně. Odstranila

obvazy a starostlivě prohlížela jeho zranění. Znovu obvázala jeho

hlavu. Pak se naklonila k Bigglesovi.

„Je to dost zlé,“ řekla. „Rána je čistá a nezanítila se. Vypadá to,

že se hojí. Chce to ale hodně času. Je pořád v šoku. I ta cesta po ho-

rách ho strašně vyčerpala. Jen díky své kondici dokázal zvládnout tu

námahu. Potřebuje odpočinek a hlavně doktora. Divím se, že to vů-

bec vydržel.“

„Doktora!“ vykřikl Biggles beznadějně. „Kde ho vezmeme? To

jako bychom ho rovnou předhodili zpět policajtům. A stejně by mu

přesun ublížil. Musíme to zvládnout sami a udělat všechno, co je v

našich silách. Musíme počkat, až se trochu zlepší. Jak tak koukám,

jsme všichni trochu grogy. A co ty, Gingere?“

„Já jsem v pořádku,“ lehce a nedbale odpověděl Ginger. „To

stoupání mezi mraky, nahoru na vrcholky mi sice vysálo poslední

kapky paliva z rezervních nádrží, ale ty se teď už zase doplňují. Nejsi

tak chytrý, jak jsem si myslel, když se ti nezdá, že jsem fit.“

„Aspoň už chodím po svých,“ odvětil Biggles a smál se. „Dovol,

abych ti představil kněžnu Mariettu de Palma.“

- 115 -

S úsměvem mu podala ruku. „Váš velitel o vás často mluvil.

Jsem ráda, že vás poznávám. Omluvte mne, ale musím se vrátit k

pacientovi.“

Henri teď spočíval na stejné posteli jako Biggles před pár hodi-

nami a kněžna se mu snažila udělat pohodlí. Ginger mezitím vyprá-

věl Bigglesovi své zážitky. „Šlo to dobře, až kousek odtud Henri

začal ztrácet vědomí. Myslel jsem si, že je v pořádku a ani ve snu

mne nenapadlo, že je mu tak zle, že by to s ním mohlo praštit. Stezka

pro osly není makadamová silnice.“

Najednou se objevil Mario. „Já udělat polévka a spaghetti alla

Napoletana,“ sdělil kostrbatou angličtinou.

Marietta se zvedla od lůžka nemocného. „S dobrou stravou a po

pár hodinách odpočinku bude lepší. Opravdu ale potřebuje felčara.

Jdu pomoci Mariovi s polévkou.“ Odešla po schodech do kuchyně.

Když zmizela, Ginger poznamenal, „Je vůbec možné, že je tohle

pomazaná hlavička, když se tak dokonale stará o nemocné, a dokon-

ce umí ještě vařit?“

„Kněžna Marietta je praktická žena z masa a kostí. Myslí jí to a

je skvělá,“ zasněně vyhlásil Biggles.

„Ale! Tady nám to nějak houstne,“ zabrumlal Bertie a vztekle si

leštil monokl. „Nejdříve Jeanette a Ginger, teď zase ta sakramentská

kněžna. To snad nepřežiju být s tolika ženskými pohromadě.“

„Považ, a to jsem zatím napočítal jen dvě. Zatím,“ dobíral si ho

Biggles. „To snad není tak moc.“

Bertie smutně zavrtěl hlavou. „Letadla a ženské nejdou dohro-

mady. Znal jsem jednoho. Byl to skvělý pilot, ale přesto se rozbil na

padrť, když nezvládl řízení. Civěl totiž na holku, která právě vlezla

na asfalt vedle dráhy. To se stává. Chápete, co chci říci?“

„Nech toho. Radši nám něco zahraj,“ ponoukal ho Ginger.

„Užitečnější bude, když si teď shrneme možnosti a budeme hle-

dat řešení. Něco vám ale dřív povím,“ dodal. „Od té doby, co znám

Mariettu, mám o šlechticích úplně jiné mínění.“

„Tak mám dojem, že bychom měli vyškrtnout všechny roman-

tické nálady a přestat hledět ke hvězdám. Vraťme se na zem,“ přeru-

šil je Algy. „Henri musí k doktorovi, který tady nikde není. Nějak se

také musíme dostat domů. A teď jsem pesimista.

Podle mne to nebude procházka růžovým sadem dostat se z do-

- 116 -

sahu policistů, vojáků, četníků i z těhle skal. Napněte své mozkové

závity, pánové, snad na něco přijdete.“

„Mario nese svačinku, pojďme se nejdřív najíst,“ navrhl Big-

gles, neboť Mario s Mariettou přinášeli talíře a hrníčky.

„Tahle válka je čím dál zajímavější, jestli mi rozumíš?“ ozval se

Bertie. „Před pár dny mě tenhle chlápek házel do propasti a teď mne

skoro krmí lžičkou. Je načase se zhluboka nadechnout čerstvého

vzduchu, abych si to všechno srovnal v hlavě.“

„A jak to, že kněžna, která spolupracuje s nepřítelem, zachránila

Bigglese? To se také jen těžko spolkne,“ dožadoval se Ginger odpo-

vědi.

„Už se zase pleteš?“ odporoval mu Biggles. „Marietta není ne-

přítel. Není ani Italka. Pochází ze Sicílie stejně jako Mario. Nemůžeš

si přece pořád myslet, že přijímá rozkazy od toho římského lumpa.

Takhle říká Mussolinimu, víš. Zabil jí tátu. Ticho… už asi k nám

jde.“

Po snídani sebral Mario talíře a zmizel s nimi na schodišti.

Za chvíli na to, když se všichni někde usadili k poradě, se znovu

objevil. Vzrušeně ukazoval na strop.

„Pojďte! Tam,“ řekl. „Mnoho letadel.“

Prudce vyběhli po schůdcích a následovali ho před dům. Byl jas-

ný den, ale muže to vůbec nezajímalo. Jejich nervy se napjaly, když

uslyšeli důvěrně známé bzučení leteckých motorů.

„Tamhle, tamhle, letí z Itálie.“ Biggles ukazoval na jihovýchod.

„První, druhý, třetí… je jich dvanáct. Hydroplány. To je větší přelet.

Kam jen mohou směřovat?“

„Další okupační síly, předpokládám,“ uvažoval nahlas Ginger.

„Ztrácejí výšku. Musí být někde nad Mentone. Letí někam dál.

Vypadá to na Monako, Nice nebo na Cannes. Všude tam jsou přísta-

vy.“

Pár minut pozorovali letící stroje. Nikdo ani nehlesl. Potom bzu-

čení utichlo a letadla začala prudce klesat.

„Ano, Monako,“ řekl Biggles. „Takhle se dostat na palubu jed-

noho z těch okřídlených drahoušků…“

„A proč ne?“ zavrčel Ginger.

„Jeho jsem snad nikdy neslyšel říci něco jiného, než co by neby-

lo pozitivně lehkomyslné,“ vyprskl Bertie.

- 117 -

„Podívej se, když neodletíme, tak bychom mohli taky běžet ne-

bo plavat. Znáš něco lepšího?“ Ginger pokračoval ve svých poznám-

kách.

„Co se týče mě, tak já bych dal letadlu přednost,“ vložil se do

toho Algy. „Ty šlohneš jednu z těhle mašinek a já ti slibuji, že mne

zcela určitě najdeš na palubě.“

„Už dost těch hloupostí,“ zastavil je tiše Biggles. „Ginger má

pravdu. Na nejbližší spřátelenou hranici je to hodný kus cesty. Mohli

bychom tu sedět do nekonečna. Nikdo z nás ale nedokáže překonat

šest set, sedm set mil a ještě se přitom vesele šklebit. A stav Henriho

už napřed vylučuje tuhle možnost. Musíme sehnat nějaký dopravní

prostředek. Mario má tu starou sanitku a mohl by nás kousek odvést.

Brzo ale dojde benzín, který se tu sehnat nedá. Pak se už jen můžeme

zblízka dívat do očí našich kamarádů zezdola. Letadlo by nám teď

parádně vyhovovalo. Zkušenosti však potvrzují, že sáhnout po nepřá-

telském letadle zase není tak samo sebou, jak by si tady mohl někdo

myslet.“ Významně se podíval na Gingera. „Musíme probrat všechny

možnostmi.“

„Myslím si, že je stejně riskantní ukrást letadlo, jako se plahočit

na švýcarské nebo španělské hranice. Jinak bychom museli přes mo-

ře. Co takhle, kdybych se vydal dolů do Monaka a okouknul, zda by

se nedalo přece jen někde štípnout.“

„Počkej chvilku, troubo,“ zaprotestoval Bertie.

„Co jsi říkal?“

„Máme přece někoho vhodnějšího, mého kamaráda, strojníka

Francoise Budettea.“

„Dobře, tak jdeme oba dva,“ souhlasil Ginger. „Já chci stejně

dolů do Monaka.“

Bertie si zhluboka vzdychl. „Aha, máme tam přece jen tu tvou

slečnu, viď.“

Ginger se vztekal a odporoval mu. „Vůbec ne! Co se týče Henri-

ho, jeho matka si myslí, že trčí někde v base v Nice a čeká, že ho

zastřelí. Pomohla mi s přípravami na jeho záchranu. Měli bychom jí

alespoň říci, že je její syn v bezpečí. Zatím. A abys věděl, Jeanettu

chci vidět jen – nazveme to – ze společenských důvodů.“

„Proč najednou ta ohleduplnost a zdvořilé chování místo ohnivé

vášně a ryzího citu?“ zarýpal si i Algy.

- 118 -

„Ginger má pravdu,“ vmísil se Biggles. „Paní Ducosteové by-

chom měli dát vědět, že je Henri u nás. Ale zvládneš to dojít zpátky

do Monaka? Policajti se tam na tebe už netrpělivě třesou.“

„Ještě nikdy mně nebylo líp,“ vznešeně pronesl Ginger. „Co se

týče těch v uniformě, těší se na nás na všechny. A nezapomeň, máme

tady Lucinku.“

„Víš, ale i ona si potřebuje odpočinout,“ podtrhl měkce Biggles.

„Nebylo by lepší, kdyby sem přijel Mario se sanitkou a vzal nás

dolů?“ navrhla kněžna. „Pak se tam můžete vydat oba dva. Uvnitř

vozu vás nikdo neuvidí.“

„To už zní lépe,“ souhlasil Biggles. „Když tu budeme mít něja-

ký prostředek, vydám se tam s vámi a rozhlédnu se sám. Mario, co ty

na to?“

„Říká, že by se to mohlo povést,“ prohlásila za něj kněžna.

„Udělá to. Nedostane se sem ale zpátky dříve, než někdy navečer.“

„A co uděláme teď?“ nadšeně vyhrkl Ginger.

„Zadrž, hochu,“ řekl Algy. „Dolů s Bigglesem pojedu jen já.“

„Za nic na světě,“ rozčílil se Ginger a odporoval dál. „Vždyť ani

Madame Ducosteovou neznáš a nevíš, kde bydlí. Jedu já.“

„Aha, náš Romeo. Tak dobře,“ připustil Algy a křenil se.

„Co je na tom špatného, když mladý, slušně vychovaný muž má

platonickou přítelkyni i v těhle všivých podmínkách,“ odfrkl si ura-

ženě Ginger.

„Kluci, kluci, dejte už pokoj,“ utišoval je Biggles. „Mario by

měl vyrazit hned teď. Až se bude vracet, zastaví na nejvyšším mož-

ném bodě na sospelské silnici. Budeme tam na něj čekat.“

Mario se zanedlouho vydal na cestu. Ostatní se rozhovořili o de-

tailních stránkách nastávající operace. Marietta si sedla k Henrimu na

postel a čas od času mu dala napít. Sténal, neboť jeho zranění se

ozývalo.

V poledne se začali zajímat, kdy se může Mario vrátit. Ne snad

proto, že by předpokládali, že to zvládne tak brzo, ale Biggles prostě

nechtěl nic ponechat náhodě. Jako obvykle měl zase pravdu. Algy,

který měl první hlídku, se za chvilku vrátil. Z pozorovatelny spatřil

barevný vůz nesoucí výsostné barvy Monaka, červenou a bílou. Auto

šplhalo do svahu.

Biggles ve svých montérkách byl okamžitě připraven k odjezdu.

- 119 -

Společně s Bertiem a Gingerem sešli k vozu. Mario už sanitku otočil.

Číšník v uniformě vypadal přímo dokonale. Na jeho návrh se natáhli

na podlaze. Když zavíral dveře, připomněl jim, že jeho bleskový ná-

vrat se povedl jen proto, že ho dolů z Mentone vzal vojenský nákla-

ďák. Už teď však věděl, že hydroplány jsou ukotveny v přístavu.

Cesta do Monaka proběhla bez problémů. Museli jen párkrát

zpomalit kvůli neutěšenému technickému stavu vozovky. Projeli tak

snadno i proto, že na silnici byl překvapivě živý provoz. Policisté

kontrolovali všechna vozidla, ale sanitku nechali projet bez povšim-

nutí. Mario zastavil u Boulevard des Moulins. Nechtěl riskovat sjezd

až do přístavu. Mohli by si ho všimnout palácové stráže a mohli by

se ho vyptávat, jaká naléhavá záležitost ho vyhnala až za město.

„Teď moje sanitka půjde do garáže,“ řekl Mario svou lámanou

angličtinou. „Za hodinu vás tady vyzvednout, ano?“

„Mělo by to stačit,“ odsouhlasil dobu setkání Biggles. Mario od-

jel.

Pokračovali dolů do přístavu. Malá skupinka lidí stála před ofi-

ciální vývěskou před zahradami kasina.

„Pojďme se podívat, co se děje,“ navrhl Ginger.

„Asi jména vítězů poslední loterie,“ předvídal Bertie.

„Jen se tam mrkneme. Mohlo by to být pro nás podstatné,“ roz-

hodl Biggles. Starostlivě těkal očima po okolí a pátral po možném

nebezpečí. Spatřil pár policistů, ale byli pohlceni mezi italskými jed-

notkami. Celá kolona parkovala u silnice. Všude stáli vojáci, nahlas

si něco vykládali a kouřili jednu cigaretu za druhou.

Došli k nástěnce. Visela tam dvojjazyčná vyhláška v italštině i

francouzštině. Nahoře byla připevněna italská vlajka.

Když Ginger četl text, připadalo mu, že se citelně ochladilo, je-

ho svaly se jakoby smrštily. Vyhláška se jich přímo dotýkala. V prv-

ním odstavci byla vypsána odměna deseti tisíc franků za informace

vedoucí k zatčení Henriho Ducostea. Byl zde vylíčen jako zločinec a

zrádce bojující proti matičce Francii a Itálii. To ale nebylo to hlavní,

proč se najednou Ginger cítil nejistý a proč se mu stáhl žaludek. Dů-

vodem byl poslední odstavec. Bylo tam vyhlášeno, že pokud nebude

Henri Ducoste zatčen do dvaceti čtyř hodin, budou jeho matka a sest-

ra zatčeny jako rukojmí a zastřeleny na základě stanného práva. Pod

strašlivou vyhláškou byl podepsán Gregori Gordino, policejní prefekt

- 120 -

zodpovědný za tajnou službu.

Biggles štípl Gingera do paže. „Ani slovo,“ varoval ho.

„Pojď někam stranou.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

BIGGLES JE NA TAHU

Ginger se ploužil za Bigglesem. Jeho tvář zbělela. Cítil zvláštní

napětí.

„Ten vrah,“ brumlal nesouvisle. „Neskutečnej lump! Co s tímhle

můžeme udělat? Zastřelí dvě ženy, protože…“

„Hlavně klid, nebo si tě lidé všimnou,“ varoval ho Biggles.

„Tamhle si můžeme promluvit.“ Zastavili se u zdi, která se roz-

kládala asi sto yardů nad přístavem.

Bertie se k nim přidal. Byl také bledý a v jeho očích mrazilo. „Je

to tu hodně příkré,“ bručel. „Úplně kolmé, co?“

Ginger polknul. „Chtělo by to Lancaster. Srovnal bych tohle

místo se zemí.“

„A zabil tisíce úplně nevinných lidí,“ řekl Biggles kousavě.

„Ztrácíš sebeovládání. Drž se zpátky.“

„Jestli se ale Henri dozví o té vyhlášce, vzdá se sám,“ namítal

Bertie.

„Doufám, že ne.“

„Pak tedy Jeanette a její matka budou zastřeleny a bude za to

odpovědný ten slizký had Gordino,“ doplnil hořce Ginger.

„Přestaň kňučet jako baba. Ještě je nezastřelili a nám zbývá

spousta času.“

„A co můžeme asi dělat? Když teď přijali tento výnos, budou

Rue Mariniere hlídat jako supi. Přijmou taková opatření, aby Jeanette

a matka nemohli vzít nohy na ramena.“

Biggles si zapálil cigaretu a hodil zápalku přes zábradlí.

„Potíš se a barva z vlasů ti stéká po obličeji. Vypadáš jak zebra.

Skvělá kamufláž. Utři se,“ doporučil Gingerovi.

„Jo, jo. Co ale budeme dělat?“ skoro prosil Ginger.

Biggles škubl palcem a ukázal na staré Monako ležící na vzdá-

- 121 -

lené straně skály. „Vidíš tu skálu?“

„Ano.“

„A ten hrad?“

„Jasně.“

Biggles se otočil a ukázal na východ. Kousek odtud vystupovalo

z moře italské pobřeží. „Támhle leží město Ventimiglia,“ řekl

bezděčně. „Před pár sty lety tu žil jistý Francis Grimaldi. Jednoho

dne se vzbudil a měl přesně stejné pocity, jako máš teď ty. Vládce

Spinola, který žil nahoře na hradě, věznil jeho dívku. Byla tím tyra-

nem zamčena ve věži. Grimaldi to nemohl vydržet a přísahal, že…

Na to sice nejsou důkazy, ale určitě to tak bylo. Jakmile padla noc,

zastrčil si za pás nůž, opásal se lanem a vyšplhal se po skále. Podřízl

hrdlo těm, kteří se mu postavili do cesty. Spinola zrovna hodoval se

svými kumpány. Víno teklo proudem. Grimaldi zamkl dveře a založil

požár. Po laně spustil dívku na svůj člun. Vrátili se spolu domů. A

žili šťastně až do smrti. Možná, že sis všiml ulice procházející přísta-

vem. Jmenuje se po něm. Chtěl jsem říci tohle. Jestliže to dokázal

Grimaldi, proč bychom to nedokázali my? Proč bychom obě dámy z

Rue Mariniere nezachránili jako on? Nebude to zase tak složité. Co

myslíš?“

Ginger se zatvářil přihlouple. „Promiň. Pokračuj.“

„Jasně, že bez přípravy to nepůjde. Musíme splnit obě věci, kte-

ré jsme si předsevzali. Chce to trochu organizace. Bertie, musíme se

teď rozdělit. Jdi za Francoisem a zjisti, všechno co ví. Sesbírej veške-

ré informace o letadlech. Chtěl bych vědět, jak dlouho tu letadla zů-

stanou, jak jsou střežená a jestli jsou přivázaná. Máš na to hodinu.

Pak se sejdeme na rohu Boulevard des Moulins, kde nás Mario vysa-

dil. Tam si tě vyzdvihnu. Pokud se zdržím, počkej chvilku. Chápeš?“

Bertie podotkl, „Jasně.“

„Prima. Držte se.“

Bertie odešel.

„A co my?“ zeptal se nervózně Ginger.

„Nejdříve bychom měli vypadat jako tuláci, kteří obdivují ty

vznešené a nepostradatelné italské vojáčky a důstojníky. To nebude

tak těžké. Koukej, celá řada se jich tamhle právě koupe. Přidáme se k

nim.“

„Ty ses asi zbláznil?“ Ginger nevěřil svým uším.

- 122 -

„Možná ano, ale spíš ne,“ odpověděl Biggles. „Nebudeme se

koupat. Bylo by to fajn, ale na to zrovna nemáme čas. Je to ale bez-

vadný důvod, abychom odložili své šaty. Jsou mi už protivné. Vidíš

ty dva vyžehlené důstojníčky s ručníčky? Mají asi takovou postavu

jako my. Ve vodě zůstanou dobře půlhodinu. Až se vrhnou do vody,

my se vrhneme na ty jejich uniformy.“

„A pak?“

„Půjdeme přece do Chez Rossi a vyzvedneme Maria. S jeho za-

krvaveným vozem dojdeme do Rue Mariniere, kde zatkneme paní

matku a slečnu Ducosteovou. Cestou vzhůru na Castillon naložíme

Bertieho. Nemusí to jít takhle po drátku, ale jako nápad by to mohlo

vyjít.“

„O.K., zkusíme to.“

Když scházeli kopec, Ginger se zeptal, „Co se stane, když se nás

někdo na něco italsky zeptá, až se navlékneme do uniforem?“

„Prostě je nebudeme vnímat,“ odpověděl Biggles klidně.

První část proběhla až neskutečně jednoduše. Ginger se jen stěží

držel, aby se nerozesmál. Ti dva italští důstojníci se přidali k ostat-

ním na pláži a začali se svlékat. Biggles a Ginger se uvelebili hned

vedle a odkládali své svršky. Italové se vrhli do moře. Biggles s Gin-

gerem se bleskem nasoukali do jejich uniforem. Protože okolo nich,

ne méně než stovka italských vojáků se buď svlékala či oblékala,

nikdo si jich ani nevšiml. Však jim to netrvalo déle než dvě minuty.

Beze spěchu se pomalu vzdálili, aby nebyli nápadní. Pak se vydali

nahoru do kopce.

„Ať už to s námi dopadne jakkoliv, ty dva důstojníky budou

znovu po koupeli omývat, až zjistí, že jim někdo opravdu svršky

štípnul,“ poznamenal Biggles. „Ale to je snad ani nenapadne. Prostě

si pomyslí, že se jejich výstroj nějak pomotala s oblečením těch

ostatních.“

Biggles rázně salutoval dvěma dalším důstojníkům, kteří právě

dorazili k vodě.

Nikdo na ně nepromluvil. Nikdo si jich nevšímal a nevěnoval

jim pozornost. Byla by obrovská smůla, kdyby narazili na hodnostně

vyššího důstojníka, který by je chtěl něčím pověřit. Na výložkách

jejich stejnokrojů se nacházely pouze epolety poručíků.

K Chez Rossi se dostali bez problémů. Zastihli Maria v kuchyni,

- 123 -

kde právě myl nádobí. Málem jeden talíř upustil, když v bočních

dveřích spatřil Bigglese a Gingera.

„Mario! Pšt! Je to v pořádku, zachovej klid,“ řekl tiše Biggles.

„Chtějí vzít paní Ducosteovou i její dceru jako rukojmí, pokud se

Henri sám nevzdá. Musíme je odtud dostat s sebou na Castillon. A

jediný dopravní prostředek je tvoje sanitka. Jdeme na to. Musíš nás

odvést před jejich dům na Rue Mariniere. Samozřejmě, pokud chceš

zachránit kněžnu a dostat ji do bezpečí.“

„Si, Si, signor.“ Mario chvatně na sebe nasoukal uniformu, kte-

rou jen před chvílí odložil. Visela u dveří. Něco si brumlal, kroutil

hlavou. Přesto se snažil držet krok s událostmi. Jejich běh ho však

přece jen zaskočil.

Společně s Bigglesem a Gingerem vešli do garáže a sedli si na

přední sedadla. Bez řečí, ale přece jen s trochu vystrašeným výrazem

zatočil auto do Rue Mariniere. Na konci ulice stáli dva vojáci a kou-

řili. Postavili se do pozoru a salutovali důstojníkům v sanitce. Ginger

s Bigglesem si je měřili zlobnými pohledy. Nechali je projet. Na zá-

praží domu číslo 6 seděl místní četník. Postavil se.

„Řekni mu,“ obrátil se Biggles na Maria, „že máme rozkaz za-

tknout obyvatele tohoto domu.“

Gendarme se na nic neptal. Očekával to. Italové přece převzali

moc nad celým územím. Ulevilo se mu, že zodpovědnost padne na

někoho jiného, že už ji nenese na svých bedrech.

Ginger zaklepal. Otevřela jim paní Ducosteová a Ginger společ-

ně s Bigglesem se dostali dovnitř. Pozorně za sebou zavřeli dveře.

Paní Ducosteové se sevřelo hrdlo a málem vykřikla. Podívala se do

Gingerova obličeje a poznala ho.

„Kde je Jeanette?“ zeptal se Ginger naléhavě.

„Nahoře.“

„Běžte pro ni. Času je málo a voda stoupá.“

Vyběhla po schodech a vrátila se s Jeanette. Její oči byly zarudlé

od pláče.

„Všechno bude v pořádku,“ začal Ginger. „Uklidněte se a po-

slouchejte!“

„Ale pane, máme tady velké trápení,“ vyhrkla paní Ducosteová.

„Už nemáte. Henri je v bezpečí, a proto jsme tady. Je u nás v ho-

rách.“

- 124 -

„Díky Bohu.“

„Je zraněn, ale není to vážné. Jestli se vzdá, okamžitě ho zastře-

lí. Když se ale nevzdá, zastřelí vás. Jediné, co zbývá, je váš útěk.

Pojďte s námi a zmizíme všichni společně. Všichni se nějak dosta-

neme do Anglie. Musíte se ale připravit na jedno. Jestliže se teď do

toho dáme, musíte být připraveni na všechno. Doslova na všechno!

Není čas si sbalit. Je to na vás, paní. Musíte se hned rozhodnout!

Nebo se má Henri vzdát? Nebo se raději rozhodnete pro vězení a

budete doufat, že… Mohlo by to ohrozit nás i Henriho? Nemáte moc

na vybranou. Smrt hrozí každou vteřinou i vám!“

Jeanettiny oči visely na matčině tváři. „Jdeme,“ vydechla. „Je to

jediná možnost.“

„Jsme ve vašich rukách, pánové,“ rozhodla se její matka. „Mu-

sím být společně se svým synkem. Jestli je nám souzeno zemřít, ze-

mřeme společně.“

„Jste statečná, madame,“ pronesl Biggles. „Popravdě řečeno,

očekávali jsme takovou odpověď. Jste připraveny?“

„Jsme ve vašich rukách. Bůh nám požehnej.“

Ginger otevřel dveře. Před domem se seběhl hlouček lidí. Gin-

ger byl vyplašen. Sousedé však vyjadřovali své sympatie k domně-

lým zajatkyním. Zvláště dvě ženy se chovaly statečně.

„Nic jim neříkejte, paní. Tvařte se tak, že jste se vzdala naděje a

že víte o tom, co vás čeká,“ poradil ji tiše Biggles. Otevřel zadní dve-

ře sanitky a pomohl jim dovnitř. Někdo hodil kámen. Za zády se jim

ozývaly nadávky a hlasité protesty.

Ginger si vlezl k nim dozadu. Biggles zaklapl dvířka a spěšně

naskočil do kabiny. Mario se za volantem tyčil jako socha.

„Jedeme, Mario!“ přikázal Mariovi ihned, jakmile se trochu usa-

dil.

Vůz se řítil úzkou uličkou. Všude se ozývaly kletby a nadávky.

Mario zuřivě mačkal klakson, aby mu lidé uhnuli z cesty. Hrozili jim

pěstmi. Pomalu se zvětšující hlouček obklopil dva nešťastné italské

vojáky, hlídající vjezd do uličky. Dostali co proto jako odplatu za

nešťastnou Ducosteovu rodinu, aniž by tušili proč. Biggles vůbec ve

svém plánu s něčím podobným nepočítal. Byla to poslední věc, kte-

rou teď potřebovali. Auto se však prosmeklo kolem zástupu a Mario

vjel do úzké spojky, která vedla dolů do přístavu. Řítil se přímo po

- 125 -

Albertově třídě a chystal se zatočit do Monte Carla.

„Zastav tam, kde jsi nás ráno vyhodil,“ přikázal Biggles.

„Musíme ještě někoho naložit.“

Za pár vteřin uviděli místo jejich setkání i Bertieho, který tu už

netrpělivě přešlapoval a hvízdáním zde bavil početnou bandu míst-

ních uličníků.

„Naskoč dozadu!“ zvolal Biggles.

Bertie beze slova poslechl. Dvířka se zavřela a auto se zaskřípě-

ním vyrazilo od chodníku.

I poté šlo všechno jako po másle až na jediný okamžik, kdy ja-

kýsi místní četník zuřivě mával na sanitku, aby zastavila. Biggles se

ho všiml první. Místo aby Mario zastavil v koloně, uhnul doprava na

spodní silnici. Poté zatočil vlevo a vrátil se na hlavní. I když tu byl

pořád velký provoz, nebylo pochyb, že konvoje z Itálie ustaly. Mario

dokázal udržet bezpečnou rychlost.

Při odbočce na Sospel těsně za Mentone je potkalo další zdržení.

Hlídka trvala na tom, že silnice je uzavřena. Nebylo to překvapení.

Ale protože na Castillon nevede široko daleko žádná jiná silnice,

musel se Mario o něco pokusit. A zvládl to na jedničku.

Zařval, „Co si to dovoluješ? Nevidíš, že je to sanitka. Budeš mít

malér. Máme své rozkazy a vezeme zraněnou ženu. Je to důležitý

vězeň.“

Policista se omluvil a ukázal jim, aby projeli.

V průběhu dlouhého stoupání Biggles něco vážně Mariovi vy-

světloval. Uvědomil si, že restauratéra zajímá pouze osud kněžny.

Byla to jen náklonnost k ní, či to patřilo k jeho úkolům v tajném spo-

lu? Možná, že nenáviděl fašisty. Většina rodáků ze Sicílie nesnáší

jakoukoli formu nadvlády, která je nutí poslouchat a dodržovat vo-

jenské řády a poklonkování. Vždyť je to proti lidské přirozenosti. Na

ostrově mají své pány kmotry! Proč ještě posluhovat jiným? Biggles

se Mariovi omluvil, že ho zatáhl do této šlamastiky a upřímně připus-

til, že tento únos bude pravděpodobně představovat vážnou a nepře-

konatelnou překážku pro Mariův návrat dolů do Monaka.

Mario se jen ušklíbl, aby hned přiznal, že s tím stejně počítal.

Bude přece jasné, že jeho sanitka pomohla zločincům k útěku. A

kdyby ho neviděli přímo policisté, zná ho půlka obyvatel Monaka a

vyjde to nastejno. I ten policista, který je chtěl zastavit, jej poznal.

- 126 -

Závěrem mu Mario řekl, že se stejně nechtěl zpátky vrátit. Bylo

to pro Bigglese překvapení. Bylo i pravděpodobné, že tajná policie

objasní vraždu Zabaniho a najde důkazy, že ho zabil on. Vždycky ho

považovali za člena Camorry a zpráva připíchnutá dýkou jim jasně

naznačila, odkud vane vítr. Zločin je jen odplatou, kterou zosnovala

Camorra. V každém případě všechno to, co za léta vytvořil, válka

totálně zničila. „Dost se divím, že si pro mě ještě nepřišli,“ řekl. „Oni

se trochu Camorry bojí a mají proč! Ale stejně,“ zvedl ruce z volan-

tu, jakoby chtěl vyjádřit bezvýchodnost, „Jak se dá řídit restaurace,

když stejně není z čeho vařit?“

Biggles to připustil a chtěl pronést něco na omluvu. „Jenže i mi-

zerná hospoda je lepší než žádná!“

„Co na tom záleží?“ řekl Mario. „Raději budu sloužit paní kněž-

ně. Jestli ji to bude vyhovovat, budu jí stát po boku, kamkoli půjde.

Možná, že se najde více zrádců, kteří mi udělají to potěšení, že je

budu moci zabít,“ dodal nadějně. V jeho slovech zněla ona typická

místní mafiánská filozofie, přijímající odevzdaně rány osudu.

Jeho rozhodnutí jen usnadnilo Bigglesovi úvahy. „Předpokládali

jsme, že vezmeme kněžnu Mariettu s sebou do Anglie,“ vyhlásil.

„Pojedeš s námi?“

Mario se hluboce nadechl. „Ano, půjdu s ní dokonce i do Ang-

lie. Jen proboha, jak přežiji tu mlhu a věčný déšť.“

Tón jeho hlasu nenechal Bigglese na pochybách, co soudí o ang-

lickém počasí.

„Dnes v noci se pokusíme o útěk letadlem,“ pokračoval Biggles.

„Mám plán. Jestli se na tom domluvíme, odvezeš nás dolů k moři?“

„Copak záleží na tom, co si myslím? Benzínu máme dost. Mám

tu ještě neotevřený barel. Řekli mi, že když ho otevřu, tak mne za-

vřou, až zčernám. Jestli mne teď ale chytí, tak mne stejně hned za-

střelí. Za benzín už mne do basy nepošlou!“

„Opravdu jsi skvělý chlap, když takhle uvažuješ,“ spokojeně

odpověděl Biggles. „Otázkou však zůstává, kde schováme sanitku v

Castillonu?“

„Cože?“

„Na to se právě ptám. Nemůžeme ji jen tak nechat stát na silnici.

Dokážeš vyjet ze silnice a s tím krámem zajet mezi skály?“

„Kdo ví?“

- 127 -

„Snad ano,“ řekl měkce Biggles. Občas považoval místní zvyk

přijímat všechno odevzdaně a nejasně odpovídat, jako trochu únav-

ný. „No uvidíme, jak to zvládneme. Musíme ji prostě odstavit pryč

ze silnice.“

Dojeli na nejbližší odbočku. Mario vyjel ze silnice a vjel do

svahu. Nelíbilo se to ani pneumatikám, brzdám, ale ani pasažéři to

nevzali příliš vesele.

„Sanitka mi nepatří,“ vysvětloval, když se na něj Biggles tázavě

podíval. Auto poskakovalo po skaliskách, dnem naráželo do výčněl-

ků a motor řval jako pominutý. Nakonec sanitka přímo dohopsala do

vesnice.

„Tady ji nikdo nenajde, dokud do ní nevrazí nosem,“ prohlásil

ledabyle Mario. „A kdyby narazil, tak… pchá.“

Významně se podíval na svůj stilet.

Biggles vylezl ven z auta a šel dozadu. Bertie a Ginger se právě

hrabali ven. Bertie už stál u auta a zamačkával si bouli. Své obvyklé

poznámky si tentokrát nechal pro sebe.

„Teď jste v bezpečí,“ řekl Biggles s důvěryhodným úsměvem

paní Ducosteové. I ona byla značně otřesena trochu drsným závěrem

jízdy. „Pojďte se mnou. Za chvíli jste u Henriho.“

Ostatní je následovali.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

PLÁN NA ÚTĚK

Teprve když Ginger spatřil Henriho setkání s rodinou po třech

letech odloučení, pochopil, jaké trápení znamená válka pro stovky a

statisíce lidí. Teprve teď si uvědomil, jak hluboká je jejich trýzeň a

strádání. Chápal už, proč jsou i za chvilkové setkání ochotni riskovat

všechno. Uběhlo dlouhých deset minut, než Biggles všechny vyzval,

aby ho následovali do kuchyně. Požádal Bertieho, aby podal zprávu

o průzkumu v přístavu.

„Nejdříve jsem mluvil s Francoisem,“ začal Bertie. „Z okna jeho

domu jsem měl všechno jako na talíři a viděl jsem, jak to tam běží.

Mimochodem Francois nenávidí ty fašistické bestie, které působí

- 128 -

tomu půvabnému přímořskému letovisku takové škody. Udělá coko-

li, aby je naštval. Bez obav můžeme použít jeho loď. Je to starý zá-

vodní člun, ale je v perfektním stavu. Vlastně patří mně. Před válkou

jsem mu ho dal a tehdy jsem mu řekl, že si ho může nechat, než vál-

ka skončí.“

„A šlape mu motor?“ zeptal se Biggles.

„Kamaráde, šlapal by, kdyby byl benzín. Francois je prvotřídní

mechanik. Proto jsem jej tehdy zaměstnal. Nepřežil by, kdyby motor

nešlapal jako hodinky. Chápeš, co tím chci říci, ne? Protože teď ne-

může používat motor, natahuje plachty, aby mohl křižovat kolem

pobřeží a hledat humry. Živí se tím stejně jako rybařením. Má rybář-

skou licenci od úřadů. Proto nebude vůbec nápadné, když se jeho loď

bude pohybovat na volném moři.“

„Mluvili jsme o možnosti plachtit až do Španělska, ale nakonec

jsme došli k závěru, že je to příliš daleko. Okolo osmi set mil. Blue-

bird je sice závodní člun, ale nemá žádný kýl a má mělký ponor. Na

rozbouřeném moři by se bez motoru převrátil za pět minut. Lyonský

záliv u západního ústí dokáže být pěkně zrádný.

Nebylo by dvakrát příjemné se tam dostat. Navíc byl původně

dvoumístný. Francois ho přestavil a rozšířil, takže loď unese na krát-

kou vzdálenost a na klidném moři osm nebo devět lidí.“

„To je užitečné vědět,“ podotknul Biggles. „A co letadla?“

„V přístavu kotví dvanáct hydroplánů, které jsou ve třech nebo

čtyřech řadách přivázány k bójkám. To jsi ale viděl sám,“ pokračoval

Bertie. „Jeden stroj je zakotven mimo řadu, nese výsostné znaky a já

předpokládám, že je to letoun velitele letky. Důstojníci se ubytovali v

hotelu Bristol přímo naproti. Posádky bydlí pod kopcem v Beau Ri-

vage.

Nevšiml jsem si, že by drželi hlídky. Ty jsou pouze před celnicí.

Jak ale znám Italy, hrají pořád karty. Ani je nenapadne, že by si ně-

kdo mohl jeden letoun vypůjčit. Okolo přístavu se motá hodně vojen-

ských jednotek. Ty ale zajímá jenom sluníčko a koupání. Zjistil jsem

jednu důležitou skutečnost. Neslyšel jsem ji osobně, ale jeden Ital

sdělil Francoisovi, že letka odlétá zítra. Její cíl je přísně tajný. Nepo-

dařilo se mi ale zjistit, kam.“

„Kam odlétá, na tom nezáleží,“ konstatoval Biggles zamyšleně.

„Pouze to znamená, že když odlétají zítra, máme jedině dnešní noc,

- 129 -

abychom něco udělali. Kdy se chystají k odletu?“

„To jsem nezjistil. Nikdo to přesně neví.“

„Nevadí. Těžko to bude před rozbřeskem. V té době už ale naše

expedice skončí. Buď tak, nebo jinak. Slyšel jsi, proč vlastně tady

zůstávají přes noc?“

„Francois si myslí, že to souvisí s palivem. Slyšel, jak se baví o

naftě a benzínu.“

„Díky, Bertie. Odvedl jsi skvělou práci. Teď si probereme, co se

dá dělat. Naše skupinka se trochu rozrostla. Mario se rozhodl, že jde

s námi do deštivé Anglie. Jsme tedy docela povedená devítka. Co se

týče letounu, tak je to v pořádku. Savoia pobere dvanáct pasažérů.

Náš problém je ale Henri. Musíme ho nést. Když budeme mít štěstí a

zvolíme opatrný postup, zvládneme to. Ještě že Italové jsou tak tro-

chu boží lidé a berou všechno na lehkou váhu.“

Biggles se na chvíli zamyslel a podíval se na podlahu. Pak se

podíval po ostatních.

„Dobrá,“ řekl. „Poslouchejte všichni pozorně. Toto je náš plán,

jehož úspěch závisí na přesném načasování. Měsíc vyjde okolo třetí.

Ideální chvilka pro nás bude pár okamžiků před tím. Tím chci říci, že

potřebujeme noc, abychom se dostali na palubu. Poté bude trocha

světla užitečná. Měsíc nám pomůže.“

„Nezapomeň, že pořád máme na sobě italské uniformy,“ vložil

se do jeho úvah Ginger. „Co s tím?“

„To je pro náš plán ještě lepší. Naše akce je založena na dvou

rozhodujících prvcích. Máme Mariův vůz a Francoisův člun. Použi-

jeme oba. Mario mi řekl, že benzínu máme na bližší vzdálenost dost.

V hlavě se mi neustále honí také myšlenka, že abychom byli úspěšní,

potřebujeme dva chlapy v dobré kondici. Bude to Algy s Bertiem.

Ponesou Henriho. Přesně o půlnoci sveze Mario mne a Gingera na

okraj Monaka. Dál to budeme muset zvládnout pěšky. Bylo by příliš

nebezpečné, kdyby zajel přímo do města, kde už po něm pravděpo-

dobně pátrají. Máme před sebou oříšek, jak dostat letadlo. Mario se

vrátí na Castillon. Algy tu v mé nepřítomnosti velí. Všichni nastoupí

do sanitky a tentokrát pojedete na mys Martin. Zajedete až na konec.

Tam se skryjete za stromy a počkáte, až se objeví Francois se člu-

nem. Zařídím to s ním. Předpokládám, že o nás ví. Musíš mi, Bertie,

říci kde bydlí.“

- 130 -

„Jasně. Ví o nás všech,“ neopomněl poznamenat Bertie.

„Dobře. Požádám ho, aby byl u mysu přesně v půl třetí. Až se

objeví, Algy s ostatními nastoupí do člunu. Vezmete s sebou Mariův

barel s benzínem a moji uniformu. Budu ji potřebovat. Jasné?“

„Naprosto,“ potvrdil Algy.

„Ten barel je náramně důležitý,“ pokračoval Biggles. „Francois

k mysu doplachtí. Pokud všechno klapne, nebude zatím benzín po-

třebovat. Jestli se ale zdrží, ten benzín může všechno urychlit. Nalej-

te ho do nádrže, ať se děje, co se děje. Místo setkání bude dvě míle

za výběžkem mysu Martin. Jestli tam ještě nebudeme, počkáte na

nás. Bude chybět pár minut do třetí. Měsíc se objeví na obzoru. Po-

kusíme se to načasovat tak, abych byl se Savoiou na místě včas.

Prostě řečeno, místo setkání: Dvě míle za mysem Martin ve 3.00.

Možná, že budete muset použít motor. Pozor na vlny, které může

vyvolat pohyb našeho letounu. Obě skupiny musí být na místě včas.

To je vše. Pokud se s letounem neobjevíme, povězme do čtvrt na

čtyři, budete vědět, že jsme to nezvládli a že nás asi dostali. Francois

vás odveze zpátky na mys Martin. Mario by vás pak odvezl zpět na

Castillon. To jedině v případě neúspěchu. Jestli se to stane, Algy je tu

od toho, aby se rozhodl pro jinou možnost ústupu, jak se dostat do-

mů. Je všechno jasné?“

„Maličkost, máš vůbec představu jak dostat to letadlo?“ zeptal

se Algy.

„Zkusíme k němu doplavat, odříznout lana a nastartovat. Jestli k

místu setkání dojedeme po moři nebo jestli tam přistaneme, závisí na

okolnostech. Máme před sebou jen pět nebo šest mil k mysu Martin.

Když se tím přebírám, nevidím nic mimořádného, co by mohlo naše

plány zhatit. Ale pokud ze zkušenosti vím, tak to, co vypadá jedno-

duše, se většinou zhroutí a přináší hodně malérů. Máme ale před se-

bou plán. Musíme se ho držet tak dlouho, dokud nám ho něco parád-

ně nenabourá. Uvažujte hned, co by to mohlo být!“

„Jestli všechno půjde podle plánu a podaří se nám dostat letoun,

jaký zvolíš kurz?“

„Chtěl bych se pokusit letět přímo do Anglie. Závisí to ale na

palivu, přirozeně. Pak tu máme ještě vítr a ostatní povětrnostní pod-

mínky. S nimi jsem příliš nepočítal, protože se mi zdá, že je tu stálé

počasí, ale jak je jinde, netuším.“

- 131 -

„A co naše Lucinka?“ zeptal se Ginger. „Ta malá mi docela při-

rostla k srdci.“

„Algy ji pustí. Vypustí ji za vesnicí. Někdo ji tam najde. Nebo si

možná najde cestu domů sama. Má někdo ještě nějaké otázky?“

Nikdo neodpověděl, plán byl schválen. Bylo pozdní odpoledne.

Pozvali ostatní ze sklepa do kuchyně a informovali je o dalším po-

stupu.

Kněžna se usmála, „To je opravdu romantické. Moji předkové

by se v hrobě obraceli, kdyby tohle věděli. Od nepaměti po stovky let

se tady dole na pobřeží dějí podobné věci. Boje, únosy, vpády a útě-

ky. Šlechetní rytíři vždy spasí princeznu, zlí šejkové s křivými šav-

lemi útočí a mohou se kdekoli vynořit z moře.“ Pak si povzdychla.

„To byly časy.“

„My si také nepovedeme špatně,“ podotkl Ginger a křenil se na

Jeanettu.

Kněžna si všimla jeho výrazu a znovu se pousmála. „Myslím, že

si vedete velmi dobře. Až válka skončí, musíte navštívit můj dům

blízko Palerma. Tedy jestli vás Jeanette pustí. Sicilská děvčata jsou

také velmi hezká.“

Jeanette zčervenala a kněžna se rozesmála. A Ginger se tvářil

jako nic nechápající beran. Bertie jen kroutil hlavou.

Mario si vzpomněl na Chez Rossi a připravil jídlo. Nikdo se ne-

ptal, kde ho sebral, ale před nastávajícím dobrodružstvím to byla

příjemná úleva. Po večeři se všichni sesedli a diskutovali o všech

detailech. Slunce mizelo v zářivě zlatém oparu, který přecházel do

tmavě rudé, za horizont nad Cap Antibes. Marietta zašla do sklepa.

Když se vrátila, radostně všem sdělila, že se Henrimu ulevilo. Vy-

datně mu pomohlo, že s ním stále byla jeho maminka.

„To mi něco připomíná,“ obrátil se Algy na Bigglese. „Opravdu

se cítíš tak dobře, že to naše vystoupení večer zvládneš? Už jsi dlou-

ho nestál na nohou.“

„Nezvládl bych to, kdyby to bylo opravdu složité,“ připustil Bi-

ggles. „Teď, jak to posuzuji, se mi nezdá, že to bude příliš velká dři-

na. Když se nestane nic zvláštního, zvládnu to.“

Algy to raději dál nerozbíral. Zbývalo pár hodin do operačního

času nula. Všichni odpočívali.

Těsně před půlnocí, přesně podle plánu vyjel Mario se sanitkou

- 132 -

zpátky na silnici. Biggles a Ginger se připravili k odjezdu. Jejich

úloha začínala. Sanitka znovu překonala skalnaté podloží a za pár

minut byla připravena k odjezdu. Na Bigglesovo přání si všichni sed-

li na přední sedadla. Měli na sobě uniformy pro případ, že by je hlíd-

ky chtěly zastavit. Byla tma, a tak sjížděli do Mentone pomalu a opa-

trně. Mario poté zahnul doprava a jel na předměstí Monte Carla. Za-

řadil se do proudu vozů jedoucích stejným směrem. Když našel

vhodné místo, zastavil. Biggles a Ginger vystoupili. Mario otočil vůz

a rozjel se zpátky. Biggles s Gingerem se vydali pěšky do přístavu.

Míjeli italská vojenská vozidla, tanky a děla zaparkovaná podél

silnice. Početné oddíly vojáků pořád pochodovaly sem a tam. Nikdo

z nich však nezastavil dva italské důstojníky, kteří byli právě na pro-

cházce, před tím, než nastoupí do služby. Do přístavu se dostali bez

zvláštních problémů. Pár vojáků, pravděpodobně těch, kteří přijeli

pozdě, se koupalo ve vlahých vlnách. Za pár minut už klepali na dve-

ře Francoisova domku.

Po chvilce jim starý lodník otevřel. Měl na sobě noční košili.

Udiveně si prohlížel nezvané návštěvníky, ale Biggles ho brzo pře-

svědčil, aby je vpustil dál.

„Ano, pánové pojďte dál.“

Vešli do domu a zavřeli dveře. V úzké hale mu Biggles hned vy-

světlil, proč přišli. „Vím, že nám rád pomůžete. Pomůžete tím i celé

Francii.“ Zatímco mluvil, vytáhl z kapsy balíček francouzských ban-

kovek a přes Francoisovy protesty mu je vtisknul do dlaně. „Nechci

mít u sebe peníze,“ pokračoval Biggles. „Stejně si je nemohu vzít s

sebou. „Jdeme na vodu a nemám žádné pouzdro. Když se namočí,

zničí se.“

Francois pořád něco namítal, ale nakonec bankovky přijal. Byla

to zaokrouhlená a pro normálního rybáře neobvyklá sumička.

Biggles mu vysvětlil, co má udělat. Místo toho, aby křižoval nad

úkryty humrů, pojede na mys Martin, naloží utečence a odveze je na

místo schůzky. Francois bez zaváhání souhlasil. Odběhl a vrátil se

oblečený.

„Jsem připraven,“ řekl.

„Nespěchejte. Odrazte od břehu, až to bude bezpečné,“ doporu-

čil Biggles. „Ať se však stane cokoli, musíte být na mysu nejpozději

do půl třetí.“ Podíval se na hodinky. „Dá se to zvládnout. Nefouká

- 133 -

bríza. Máte na to skoro dvě hodiny.“

„Jestli se vítr nezvedne, použiji vesla,“ řekl Francois.

„A co vaše žena? Je vzhůru? Ví o nás? Ptám se proto, že by-

chom tu chtěli chvíli zůstat.“

„Ne, spí. Lepší bude, když jí nic neřekneme. Vy tu chcete ještě

zůstat?“

„Pokud vám to nevadí,“ odpověděl Biggles. „Přišli jsme dřív,

abychom vám mohli všechno vysvětlit a abyste měl čas se včas do-

stat k mysu Martin. Zůstaneme tady dole potichu.“

„Cest bon. Au revoir, messieurs.“ Francois se vydal na cestu.

„No, a teď máme pár minut,“ řekli Biggles. Stáli u otevřeného

okna a dívali se na přístav. Byla příliš tma a mnoho neviděli. Cákání

vody je však upozorňovalo, že se někdo pořád koupe.

„Doufám, že tam ještě chvíli vydrží,“ pokračoval Biggles a uva-

žoval nahlas o plavcích. „Budou si myslet, že patříme k nim. Nebude

to nikomu moc podezřelé, když nás uvidí na břehu. Mimochodem,

asi bychom se měli pokusit o velitelský letoun. Měl by být nejlépe

připraven k letu. Vypadá to, že budem muset uplavat asi sto yardů.

Vylezeme na ponton a odtlačíme ho.“

„A co uniformy?“

„Na to jsem také myslel. Je to hrozná dřina plavat v šatech. Svo-

ji tu nemám, přinese mi ji Algy. Navléknu si ji až později v letadle.

Ale co ty? Jestli ji tady odložíš, co si pak vezmeš na sebe?“ Biggles

se pobaveně usmíval. „Bude ti pěkná zima, když poletíš, jak tě pán-

bůh stvořil!“

„Nemyslíš si ale, že se k ostatním přidám jako Adam, že ne?“

zeptal se studeně Ginger. „Jsou tam i dámy, na to jsi asi zapomněl.

Nechám tu sako, ale zůstanu v košili. Bude to chabá ochrana proti

zimě. Měli bychom tu nechat i boty.“

„Čekání je strašná nuda, ale nic jiného nám nezbývá. Mario se

musel vrátit a musíme nechat Francoisovi dost času, aby zvládl svoji

úlohu.“

Byly už bez dvaceti minut tři hodiny, když se Biggles poprvé

pohnul. Stáhl si uniformu. Nechal si jen vestu, kalhoty a opasek. Za

něj si zastrčil svoji pistoli. Z kapsy vytáhl dýku v pouzdře a zasunul

ji vedle pistole.

„Kde jsi sakra sebral ten stilet?“ zeptal se Ginger.

- 134 -

„Vypůjčil od Maria.“

„To byl nápad? To tím chceš podřezávat lidi nebo co?“

„Ani ne. Víš, ale něčím musíme přeřezat kotevní lano. Nebude

zrovna čas, abychom si hráli s rozvazováním uzlíků. Máš pistoli?“

Biggles si pobaveně prohlížel Gingera.

„Mám ji v kapse. V druhé je baterka, jestli ji budeš potřebovat.“

Když mluvil, rozpínal si sako a sundával boty.

„Dobrá. A jdeme na to,“ navrhl Biggles. „Vezmeme ty uniformy

raději s sebou a odhodíme je ve vodě. Kdybychom je tady nechali a

oni by je tady našli, stálo by to Francoise krk.“

Vzali svršky, které už nepotřebovali. Tiše za sebou zavřeli dve-

ře. V zálivu ještě plavali asi dva vojáci. Sám přístav však úplně

ztichl. Hladina pod hvězdami se ani nepohnula. Někde před nimi se

rýsovaly obrysy letadel. Spíš jim to připomínalo prehistorická zvířata

nořící se ze skal. Z celnice se linula tichá hudba. Rádio tam hrálo

starý waltz. Podivné stíny se rozprostíraly ve světle pootevřených

dveří celního domku.

Biggles tiše vklouzl pod hladinu a odhodil uniformu. Ginger

udělal totéž. Vlnky dělaly kola a leskly se ve světle hvězd.

Bez jediného slova zabrali pažemi a začali se blížit k vyhlédnu-

tému cíli.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

SETKÁNÍ NA OTEVŘENÉM MOŘI

Plavali k velitelskému letadlu a dávali si bedlivý pozor, aby ne-

dělali zbytečný hluk. Nevyplašit nepřítele bylo nyní mnohem důleži-

tější než vlastní rychlost. Biggles s Gingerem táhlými záběry svých

rukou proráželi klidnou hladinu zálivu, aby nakonec vztyčili ruku s

rozevřenými prsty. „V“ na znamení jejich vítězství. Přeplavali záliv

bez jakýchkoliv zdržení. Na vzdálených vrcholcích Alp se už rozlé-

vala stříbrná záře a lehce se odrážela na vlnkách, které ji roznášely

po celém přístavu v soustředných kruzích.

Vylezli na zrezavělý plovák, aby si na chvilku oddechli. Pozorně

poslouchali, zda se přeci jen někde něco nehýbe.

- 135 -

Z očí a vlasů si vytřeli slanou vodu. Poté Biggles uchopil kotev-

ní lano a lehce se snažil letoun přitáhnout. I Ginger se chopil lana.

Netrvalo dlouho a kabina se objevila vedle plováku.

„A je to. Drž!“ vydechl Biggles a natáhl se ke dveřím.

V tom okamžiku se na břehu ozvaly nějaké hlasy a začal pro ně

nepříjemný rozruch. Někdo vykřikl, pak se zvalo krátké pískání.

Padly rozkazy vydané příkrou italštinou.

Ginger se tázavě podíval na Bigglese. Napadl ho pouze jediný

důvod pro poplach před úsvitem. Museli je vidět. „Vědí o nás,“ řekl s

obavami v hlase.

Biggles se rozhlédl a upřeně se zadíval na celnici, před níž se

sbíhala horda mužů. Vypadalo to, že se připravuje něco jako slav-

nostní přehlídka. Míhala se světla, některá stála na místě, jiná se po-

hybovala.

„Ba ne, to není kvůli nám,“ řekl. „Vojáčci nemají flinty. Vypadá

to jen na výměnu stráží. Poslouchej.“

Někdo vykřikoval jména a zazněly další rozkazy. Skupina udě-

lala vpravo v bok. Další rozkaz a muži začali pochodovat do přísta-

vu. Něco podobného se dělo i na druhém břehu přístavu.

„Tohle nechápu,“ brumlal Ginger. „Co je to tamhle?“

„Uhelná sila a plynojemy. Jsou v obchodním přístavu. Nevím,

co se tu děje, ale s námi to nesouvisí. Ať si dělají, co chtějí. Dej mi

baterku.“

Biggles odklopil dvířka kabiny a vlezl si dovnitř. Rozsvítil ba-

terku a v jejím světle se rozhlížel po kabině. Světla na břehu se posu-

nula jen o kousek, pak se zastavila.

Ginger vlezl do letadla za Bigglesem. Použil boční dvířka. Před

sebou uviděl překvapující výjev. Na sedadle ležel muž v kalhotech a

košili, pod hlavou měl sako uniformy jako polštář. Byl vzhůru.

Nadzvedl se na loktech a překvapeně zamrkal. Určitě spal, ale

zvuk otvírajících se dvířek ho probudil. Chvíli na ně zíral s údivem,

ale brzy pochopil, že je v nebezpečí života. Zaječel a snažil se dostat

ven.

Dva rychlé kroky a Biggles mu mířil pistolí na hlavu. Člen po-

sádky hydroplánu se posadil a ztuhl.

Biggles to nejdříve zkusil francouzsky, poté anglicky. Ten chlap

ale neuměl ani jeden jazyk. Na Bigglesově tváři se mihl náznak

- 136 -

úšklebku. Otočil se k Gingerovi a zabručel: „Porucha v programu

číslo jedna.“

„Co s ním uděláme?“

„Dávej na něj pozor a já se zatím rozhlédnu po kokpitu,“ odpo-

věděl Biggles. „Chvíli to potrvá.“ Šel dopředu.

Ginger ukázal Italovi pistolí, že musí být zticha. Bylo to vý-

mluvné gesto. V dáli někdo křičel. Proč a kde to bylo, Ginger nevě-

děl.

Pak se Biggles vrátil. „Podle mne je všechno v pořádku,“ řekl.

„Měli bychom se ho zbavit, nepotřebujeme další pasažéry na palu-

bě.“ Podíval se na Itala a ukázal na dveře.

Říkat něco podruhé už bylo zbytečné. Vyskočil z letounu jako

když střelí a začal rychle plavat k pobřeží. Biggles přeřízl kotevní

lano. Když vlezl zpátky do kabiny, rozsvítil se přístavní světlomet.

Jeho paprsek šátral v ústí přístavu a minul trup letadla o vlásek.

„Za to může ten, co tak řval,“ rozčiloval se Ginger.

„Asi,“ odpověděl klidně Biggles. „Raději odtud vypadneme.“

Vlezli do kabiny a zaujali místa.

Oba motory se tiše probouzely k životu, ticho kolem se začalo

hroutit. Biggles položil jednu ruku na ovládání škrticích klapek a

druhou na páku. Nechal motory zahřát. To už světlomet zachytil trup

letadla a zaplavil ho oslnivým světlem. Ginger přes boční okénko v

jednom záblesku spatřil vojáky srocující se na hrázi.

„Máme načase, vypadněme odtud,“ podotknul. „Naše motory to

tu trochu probudily.“

„Bylo by lepší, kdyby ne,“ odvětil Biggles s úsměvem. „Neod-

váží se stejně střílet. Mohli by zničit ostatní stroje. Vezmeme to po-

dél nich.“

Nechal klapky otevřené. Jeho tvář jakoby zkameněla, nepohnul

se ani sval. Zíral upřeně na ústí přístavu, za kterým se otvíralo ote-

vřené moře. Hydroplán se pohnul dopředu. Zvyšoval rychlost, přesně

tak, jak Biggles přidával plyn. Padesát yardů před ústím přístavu už

letadlo zvedalo oblaka vodní tříště. Hladina se rozvlnila, jak se le-

toun snažil zmizet na volné moře.

„Dokázali jsme to,“ vykřikl Ginger s pocitem vítězství.

Biggles neodpovídal. Jeho tělo znehybnělo a tvář přitiskl až na

přední sklo kabiny.

- 137 -

Oslněn světlem, které stále zaplavovalo bok letadla, Ginger ne-

bezpečí nespatřil. Něco černého vplouvalo do prostoru, kam se řítili a

kudy měli proplout. Pak uviděl vysoké stožáry. Byla to loď a Ginger

už chápal zmatek v přístavu. Loď vyslala signály a ta oslava na břehu

měla být slavnostním přivítáním. Protože byli velmi nízko, nemohli

ji dřív spatřit. V přeskakujícím oslnivém světle nedokázal odhadnout,

jak je plavidlo daleko. Připadalo mu však až hrůzostrašně blízko.

Biggles otevřel klapky naplno. Motory se rozezvučely a trup le-

tadla se rozkýval. Připadalo jim, že se letoun rozpadne na kousky.

Ginger byl otřesen. Nemohl nic dělat. Černé obrysy lodi ho doslova

hypnotizovaly. „Neočekávaná porucha číslo dvě,“ řekl Biggles přes

zatnuté zuby.

Gingerovi teď připadalo, že se ta loď opravdu blíží do přístavu.

Pak ale, když se letadlo řítilo vedle plavidla, poznal, že tomu tak ne-

ní. Zdálo se, že snad spolu závodí. Loď byla blízko přístavu a dojíž-

děla už jen setrvačností. Dojem, že se řítí stejně tak rychle jako leta-

dlo, byl klamný. Jejich vlastní rychlost ho oklamala. Loď, kterou teď

už rozeznal, byl torpédoborec. Tyčil se nad hladinou ve vzdálenosti

dvou set yardů od ústí.

Biggles, pokud byl v uzavřeném zálivu, nemohl samozřejmě za-

točit. Narazil by na náspy. Nemohl se však ani vznést, protože rolo-

val po klidné hladině a nebyla tu žádná vlna, která by letadlu pomoh-

la do vzduchu. Naštěstí se alespoň trochu odpoutal od hladiny. Přesto

měl spíš klapky přiškrtit. Stroj by pravděpodobně zpomalil a klesl

zpátky. Pak by následky možné srážky nebyly tak katastrofální. Ztra-

tili by ale jakoukoli šanci na útěk. Biggles přidal rychlost a řítil se

vpřed s plně otevřenými klapkami. V ústí přístavu smýkl letadlem

prudce vpravo. Nic jiného nezbývalo, černý torpédoborec se už tyčil

přímo před nimi.

Letadlo prudce zatočilo a s Gingerem to smýklo na stranu. Po-

myslel si, že je to jejich konec. Křídlo na levém boku lehce rozčeřilo

vodní hladinu. Okénka zaplavila sprška. V duchu se připravil na

srážku, která mu stále připadala nevyhnutelná.

Letoun se však mihl několik stop od boku torpédoborce, narov-

nal se a řítil se novým kursem.

Najednou spatřili, že před přístavem nestojí jen jedna loď. Kot-

vily tu dva torpédoborce a ta poslední, třetí loď musela být tanker.

- 138 -

Byl to pro ně doslova šok. Ze dvou vzdálenějších plavidel z přístavu

nic neviděli, avšak teď už nehrozilo nebezpečí přímé srážky. Letoun

se od plavidel příčně vzdaloval. Ginger si zhluboka oddechl, ale stále

ještě nemohl promluvit. Podíval se vedle sebe. Biggles mu připadal

naprosto klidný, jako by se nic nedělo. Nebezpečí ještě nebylo za-

žehnáno. Z prvního torpédoborce vyšlehl světlomet a začal pátrat po

vodní hladině. Jeho paprsky prořezávaly zpěněnou vodní hladinu.

Několik světlic osvětlilo ztemnělou hladinu. Pak vybuchl první dělo-

střelecky granát a daleko za nimi se zablesklo podruhé. Obloha se

pokryla plameny. Biggles přidal rychlost a snažil se světlometu ujet.

Kličkovat s letounem se v téhle rychlosti nedalo. Pak se nahlas z ni-

čeho nic rozesmál.

„Svatá prostoto! Už jsem cítil, jak se bortíme po nárazu do tor-

pédoborce. Nemůžeme si stěžovat, měli jsme štěstí, ale zase se uká-

zalo, jak i nejlepší plán může mít slabá místa. Nikdy nemůžeš počítat

se vším. Nekotvila tu loď, jak je rok dlouhý. Museli ji sem postavit

zrovna, když jsme roztočili vrtule. Kdyby se tu loď objevila o minutu

dřív, nebo my o chvilku později, panečku, to by byla slupka.“

„To mi povídej,“ vrčel Ginger.

Biggles polkl. „Vsadil bych se, že jejich velitel nadával všemi

jazyky světa.“

„Určitě se z toho zbláznil tak jako já, a to mu nešlo o krk,“ za-

hučel Ginger. „Mimochodem, víš, kam plaveme?“

„Snažím se přesvědčit odstřelovače, že míříme na otevřené mo-

ře,“ odvětil Biggles. „Nemůžu se otočit moc brzy, protože by pocho-

pili, co zamýšlíme. Snad už to teď půjde.“

Udělal s letadlem velký oblouk. Řev motorů se ztišil a hydro-

plán zvolna klouzal k poslednímu výběžku pevniny k mysu Martin.

Ležel před nimi ve světle měsíční záře vzdálen několik mil na sever.

Ginger neopomněl poznamenat, že Bigglesovo rozhodnutí nezamířit

rovnou k cíli, bylo rozumné. Upláchli světlometu a pokračování útě-

ku skryla tma. Teď, když budou potřebovat světlo, aby mohli najít

Francoisův člun, naložit utečence a vzlétnout, pomůže jim měsíc.

„Zkontroloval jsi benzínové nádrže?“ zeptal se Biggles.

Ginger připustil, že ne.

„Tak se na to koukni.“

Ginger nevěděl jistě, nač ho Biggles upozorňuje, ale věděl, že

- 139 -

musí mít ke své otázce dobrý důvod. Podíval se pozorně na palubní

desku. Pak pochopil. Nádrže byly ze tří čtvrtin prázdné!

„To je ale průšvih,“ řekl zhnuseně. „Teď musíme zpátky do pří-

stavu natankovat. Co tomu říkáš?“

„Nevtipkuj,“ odpověděl nasupeně Biggles. „I oni sami šťávu

těžko shánějí. Protože však chtěli ráno odletět, určitě musejí natan-

kovat. Ale počkej. Už vím, jak to je. Ten tanker! Čekali na něj. Proto

ten shon v přístavu. Už je jasné, na co tu Italové čekali. Byly to záso-

bovací lodě. Dávej už ale pozor. Nezahlédl jsi někde náš člun?“

Na levoboku světlomety stále prohledávaly oblohu a hledaly

ukradené letadlo. Gingera to ale vůbec nezajímalo. Kousek před se-

bou spatřil malý černý bod.

„Tamhle je,“ vykřikl. „Jsou tady.“

Biggles neodpověděl, protože se právě snažil udržet hydroplán v

správném směru v měsíční záři, aby souběžně uhýbal oslnivému

světlu světlometu. Ginger už také nemluvil, protože věděl, že na tla-

chání není čas. Seděl vzpřímeně, očima studoval malý člun vpředu.

Zvětšoval se, až dostal konkrétní podobu. Na vodní hladině ještě

občas vybuchovaly dělostřelecké granáty. Gingerovi bylo divné, na

co vlastně střílejí. Byli už mimo dostřel. Připadalo mu, že se dívá na

film a najednou si vůbec neuvědomoval, jakým nebezpečím prošli.

Letěli těsně nad hladinou, ale stroj už byl ve vzduchu. Před

předním sklem kabiny rostly kuželovité kopce kdesi za mysem Mar-

tin. Biggles trochu zvedl nos letadla a volně klouzal nad hladinou.

Příď Francoisova člunu se zmítala v příbojové vlně, když Savoia

přistála. Člun zaplavovaly vlny. Hydroplán sebou trhl, když Biggles

šlápl na výkonné brzdy. Trochu se zhoupl a zastavil se.

„Otevři dveře,“ přikázal Biggles. „Ať mi Algy podá uniformu.

Není mi dvakrát teplo.“

Ginger poslechl. Světlomet projel nad hladinou nebezpečně blíz-

ko. Ginger v odlesku jeho světla viděl Bluebird prorážející vlny.

Člun za sebou zanechával zpěněnou stopu. Bylo jasné, že motor běží.

Zbývalo sto yardů.

Ginger starostlivě hlídal, kdy se znovu vrátí pátrající oko reflek-

toru. Světlomety osvětlovaly hladinu v okolí celého přístavu. Před-

pokládal, že rachot leteckých motorů mohly také zaznamenat zvuko-

vé detektory. Určitě už ale nezaznamenaly motor Francoisova Blue-

- 140 -

birdu. Bílá stopa zmizela, motor ztichl a člun zajel vedle hydroplánu

setrvačností.

„Parádní práce,“ ocenil je Algy.

„I ta vaše,“ odvětil Ginger. „Pospěšte si. Kouří se nám za pata-

mi. Je tu trochu rušno. Jestli nás zachytí jeden z těch paprsků, Italové

na nás začnou shazovat ty ošklivé bouchací kuličky.“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

ROZLOUČENÍ S FRANCIÍ

Přesně, jakoby ho Ginger přivolal, dotkl se letounu paprsek re-

flektoru. Putoval dál, pak se zastavil a vrátil se zpět. Zůstali viset v

ohnisku světla. Octli se uprostřed oslnivé záře.

„Biggles chce své šaty,“ zařval Ginger. „Pilotuje jen v kalho-

tech.“

„Už se to nese.“ Algy po něm hodil balík se svršky. Ginger něco

na Bigglese volal a zároveň mu jej podával.

Naši utečenci kvapně nastupovali do letadla. Henriho strčili do

trupu na nosítkách. Následovala jej jeho matka, sestra i sama kněžna.

Biggles, který se mezitím nasoukal do své nepostradatelné uniformy,

se objevil ve dveřích a volal na Francoise.

„Poslechněte mě a odvezte člun do Mentone,“ křičel na něj,

když všichni už byli na palubě. „Řekněte, že jste chytal kraby, když

se zvedly vlny a vy jste musel ke břehu. Když se vás budou vyptávat,

tak jim klidně řekněte, že jste viděl, jak hydroplán nakládá nějaké lidi

u mysu Martin. Sbohem a dík! Povedlo se to jen díky vašemu skvě-

lému výkonu.“

„Vraťte se po válce,“ vykřikoval Francois. „Au revoir, Au re-

voir“ pane. „Et bon voyage.“ Ozval se zvuk lodního šroubu a člun se

otočil a jako šipka zamířil přímo k pobřeží.

Jakmile Ginger prásknul dveřmi, zasvištěl granát a zvedl sloup

vody asi sto yardů od nich. Pospíšil si do kokpitu. Biggles už zase

seděl u kniplu. Jeden pohled z okénka na boku mu stačil, aby roze-

znal, že z pevnosti na osamoceném pahorku Mont Agel šlehají ohni-

vé plameny. Vzduchem začaly svištět granáty.

- 141 -

„A honem odtud!“ prohlásil Biggles.

Zařvaly motory. Letoun se rozběhl s větrem o závod po mořské

hladině a za sebou zanechával hlubokou rýhu v jinak klidné vodní

hladině.

Ginger poprvé promluvil, až když se plováky zvedly od vodního

povrchu. „Budeme mít trochu komplikace, máme málo benzínu.“

poznamenal. „Kam letíme?“

„Do Alžíru?“

Ginger se zarazil. „Cože? Do Alžíru?“

„Jsou tam naši. Alespoň doufám, že tam jsou. S prázdnou nádrží

jinam nedoletíme. Tam bychom ale za každých okolností doletět

měli. Jestli to půjde jako po drátku, měli bychom tam být před úsvi-

tem. Vezmi řízení. Navléknu si sako.“

Biggles dokončil oblékání.

„Tak a je to,“ pokračoval. „Jdi dozadu a řekni Bertiemu i Algy-

mu, aby si vlezli do střeleckých věží a dávali bedlivý pozor na nepřá-

telská letadla. V tomto případě jsou nepřátelská letadla i ta naše.

Máme trochu popletené výsostné znaky. Naši kluci nevědí, kdo sedí

uvnitř.“

Ginger se podíval z okna a uviděl, že už přeletěli pověstné Azu-

rové pobřeží. Světlomety stále pročesávaly oblohu, ale teď už to spí-

še připomínaly uhasínající zápalky. Vrátil se od kabiny a promluvil si

se všemi. Všichni se uvelebili tak, jak to jen trochu šlo. Mario s po-

děšeným výrazem ležel na zemi. Přesto se dokázal na Gingera usmát.

I Jeanette se na něj zářivě usmívala.

„Biggles chce, abyste si vlezli do věží a dávali pozor na naše

kluky, kteří se tady náhodou motají a hledají nepříjemnosti!“ řekl,

když se obrátil k Algymu a Bertiemu.

„Zase bude nuda,“ odvětil Bertie. „Hele, jen tak mimochodem,

proč letíme na jih? Tudy se do Anglie nedostaneme.“

„Je to naše jediná možnost,“ vysvětloval Ginger. „Nemáme moc

šťávy. Biggles míří na alžírské pobřeží. Předpokládá, že to zvládne,

ale tak jednoduché to zas nebude. Jdu za ním.“ Ginger se vrátil do

kokpitu.

Přes dvě hodiny letěl hydroplán nad jednolitým a opuštěným

mořem. Motory burácely, když přelétávali Korsiku i Sardinii s jejich

jehlovitými výběžky. Nespatřili na obzoru žádné letadlo. Na jihozá-

- 142 -

pad od Sardinie spatřili jedinou loď. Mohl to být torpédoborec nebo

malý křižník.

„Co kdybychom zkusili rádio? Sdělíme jim, že už letíme do-

mů!“ najednou bez přemýšlení navrhl Ginger.

„Skvělý nápad! A pak máme na krku celou letku italských stíha-

ček?“ odpověděl jedovatě Biggles. „Nech nás letět radši v klidu! Do-

cela by se mi líbilo, kdyby se nám teď všechny maléry zdaleka vy-

hýbaly.“

Odmlčel se a soustředil se na řízení. Jedním okem visel na uka-

zateli paliva a druhým na jižním horizontu. Paliva rychle ubývalo.

Ve čtvrt na šest růžová záře na východě zvěstovala příchod nového

dne. O pár minut později se na obzoru objevila purpurová čára. Big-

glesovi se ulevilo.

„Právě včas,“ sykl. „Benzínu už máme na dně. Mějte oči otevře-

né. Jediné skutečné nebezpečí teď představují naše letadla.“

„To bude kouzlo,“ brumlal Ginger. „Těším se.“

Za deset minut letu pod oblohou, na níž sluneční kotouč stoupal

jako obrovský míč, se čára proměnila v písečné pobřeží, v jehož po-

zadí se tyčily útesy. Jejich povrch byl v průběhu tisíců let rozbrázděn

neustálými poryvy větru a slunečním žárem.

Pobřeží se táhlo od východu a končilo na západě. Oba konce se

ztrácely v nedohlednu. „Afrika,“ řekl Ginger tiše.

„Alžír, doufám,“ doplnil Biggles. „Teď už musíme být hodně

opatrní.“

Sotva to dořekl, v levém motoru zaškubalo. A vzápětí totéž po-

stihlo ten druhý. Chvíli skytaly, kašlaly a dusily se. Oba motory se

zastavily. Mezitím Biggles zatlačil páku dopředu a zamířil s letadlem

na mělčinu.

„To snad ještě zvládneme,“ poznamenal.

V kokpitu se objevil Bertie. „Tak kluci, pohněte sebou,“ poža-

doval. „Z východu sem letí tři Hurricany.“ Odněkud se ozval štěkot

několika kulometů.

Biggles sklonil letadlo k prudkému klesání. Na Bertieho vykřikl:

„Vykloň se z trupu letadla a nějak jim vysvětli, aby nestříleli!“

Ginger se díval dolů, kde bíle zpěněné vlny narážely na pěnou

lemovanou pláž. „Tady nedokážeš přistát,“ přesvědčoval ho.

„Dokážu,“ nesouhlasil s ním Biggles.

- 143 -

„Zaplaví nás to.“

„To bych právě chtěl, ovšem na mělčině,“ řekl Biggles.

„Obávám se, že kdybychom zkusili přistát normálně, naši nás

rozstřílí. Zkusím přistát na mělčině a pak se sunout podél pláže. Co

jiného mi zbývá. Měl bys být připravený a varovat všechny, že přijde

nouzové přistání. Ty a Algy se postaráte o Henriho.“

Ginger se rozběhl nahoru najít Bertieho. Nebyl to vůbec lehký

úkol vzhledem k náklonu letadla. Bertie dával svým pronásledovate-

lům ze dveří šílené signály. Pro stíhače však bylo obtížné sledovat

cíl, který se řítil k zemi v tak podivném kurzu.

„Povede se to,“ uklidňoval Ginger ostatní, i když v to sám příliš

nevěřil. „Možná, že se trošku zavrtáme do písku. Buďte připraveni

na okamžité opuštění letadla.“ Podíval se do Jeanettiných očí a dostal

zase odvahu.

Pak je to vmáčklo do sedadel, když se letadlo dotklo hladiny a

brázdilo hladinu jako loď. Skrz okno uviděl, jak příboj útočí na pí-

sečné pláže. Letadlo se k pevnině blížilo stejným směrem spolu s

ním. Příbojové vlny se vpředu vpíjely do rychle vysychajícího písku.

Stroj se hnal k pobřeží, překonával vlny a pleskal o ně břichem

letadla. Pak přišel náraz, který všechny vrhl dopředu. Dveře se prud-

ce otevřely. Do kabiny pronikala voda a valila se po podlaze. Vzdu-

chem létaly oblázky jako krupobití. Pak se ozvalo další zapraskání,

letadlo se naklonilo na jednu stranu a zůstalo stát.

Ginger dobře rozpoznával blízkou pláž, kde pěna příboje vy-

kreslovala v písku různé krajkové vzory. Někde blízko se ozvalo

sílící hučení motoru. „Postarej se o Henriho,“ vykřikl, vyskočil a

rozběhl se po pláži. Mával rukama na znamení, že se vzdává. Udělal

to v poslední chvíli. Hurrican se už vrhl střemhlav do útoku. Pilot na

poslední chvíli zvedl příď letadla a místo palby vyrovnal výšku. Řev

motorů na chvíli přehlušil všechno ostatní. Všechny tři Hurricany

oblétávaly hydroplán v těsném závěsu.

Ginger se otočil a spatřil Bertieho s Algym, jak nesou Henriho.

Šlapali v mělké vodě. Biggles přišel odněkud zezadu. To už šli po

vyschlém písku a vytvářeli malou skupinku. Biggles mával na krou-

žící letadla, a pak širokou stranou skořápky vryl do mokrého a jem-

ného písku velkými písmeny jedno jediné slovo, „Britové.“

Jeden stroj klesl na nižší letovou hladinu, zamával křídly a pak

- 144 -

prudce vystoupal. Zmizel podél pláže západním směrem.

„Víš, kde jsme?“ zeptal se Ginger Bigglese.

„Ne úplně přesně, ale myslím, že někde na nejvýchodnějším cí-

pu Alžíru,“ odpověděl Biggles. „Tam něco jede po pobřežní silnici.

Možná, že nám řidič něco řekne. Pojďme tam.“

Nebylo ale nutné, aby se nějak honili. Džíp zahnul ze silnice

přímo k nim. Seděla v něm snad úplná americká jednotka.

Biggles se zastavil a usmíval se. „Vypadá to tak, že se tu vylodi-

li přímo Amíci. Už nás mají!“

Džíp poskočil a zastavil se. Muži vyskočili z vozu v rukou ruč-

nice a Thompsonovy kulomety. Obestoupili skupinku a tvářili se

značně podezřívavě.

Před všechny vystoupil seržant.

„O.K., kluci, jsme O.K.,“ volal Biggles. „Jsme přátelé.“

„Co se to tu děje?“ huboval seržant, když hodil hlavou k ital-

skému havarovanému hydroplánu. „Co jste zač?“

„Jsem důstojník Britského Královského letectva, velitel letky

Bigglesworth.“

Seržant napoprvé nepochopil. „Co má znamenat tohle letadlo?“

„Vypůjčili jsme si je od Italů, abychom jim tam už nepřekáželi,“

odvětil Biggles. „Nelíbili jsme se jim! Utekli jsme z Francie. Je tu s

námi zraněný a máme tu také děvčata. Budu vám zavázán, když nás

svezete na velitelství. Musím se spojit s velícím důstojníkem, jak

nejrychleji to bude možné.“

„Tak jo, nastupte si, Angláni,“ vyzval je seržant. „Nejedeme

moc daleko.“

Tohle byl vlastně konec celého příběhu. To ostatní byla už jen

běžná denní rutina. Všechno vysvětlili veliteli americké výsadkové

skupiny. Henri byl řádně ošetřen a ostatní si odpočinuli a dostali ob-

čerstvení. Pak všechny utečence odvezli na britské velitelství v Alží-

ru. Tady už měli všechno pohodlí. Velitel sdělil ministerstvu, že jsou

tady. Henri byl přijat do nemocnice.

Celý týden pak na severoafrickém pobřeží čekali na letadlo, kte-

ré je dopraví domů. Ale ten týden byl pro Gingera příliš krátký. Ce-

lou dobu trávil jen s Jeanette, povídal si s ní a chodili spolu plavat.

Na konci týdne idyla skončila. Přistáli na své domovské základ-

ně. Když se náležitě postarali o hosty, šli důstojníci podat hlášení

- 145 -

generálu Raymondovi. Gratuloval jim k návratu a k úspěšnému zavr-

šení operace.

„No, a máme to za sebou,“ poznamenal Biggles, když dokončili

hlášení a vyšli na Kingsway. „Stejně bychom se měli vrátit k letce.“

„Mám ale ještě pár dní dovolené. Jestli vám to, pánové, nevadí,“

řekl Ginger krotce.

Biggles zvedl obočí. „Proč chceš dovolenou?“

„No, musím zajít za svým krejčím, aby mi ušil novou unifor-

mu… a pak si tu musím ještě zařídit jednu nebo dvě věci,“ vysvětlo-

val ledabyle Ginger.

Biggles se rozesmál. Algy smutně kroutil hlavou a Bertie ztrá-

peně mrkal.

„Pozdravuj ji ode mne. A říkej jí všechny ty hloupé řečičky.

Však víš, o čem mluvím, ne?“

„Hele trubadůre, nech toho. Radši si pořádně vylešti monokl,“

ušklíbl se Ginger a mávnul na projíždějící taxík.

- 146 -

W. E. JOHNS A PILOT JAMES BIGGLE-

SWORTH

Když se stal v roce 1932 tehdy sotva čtyřicetiletý W. E. Johns

redaktorem měsíčníku „Popular Flying“, bylo jedním z jeho prvních

počinů, že do nového časopisu zařadil svou povídku Bílý Fokker.

Čtenáři se v ní poprvé seznámili s pilotem stíhačky, s Bigglesem.

Nový hrdina na novém vzdušném bojišti si je ihned získal.

Nebylo divu.

Bigglesovy příběhy na francouzské frontě za první světové vál-

ky vycházejí z autorových osobních prožitků a z vyprávění jeho spo-

lubojovníků. Většina z nich má zcela reálný podklad. Čtenář je ně-

kdy natolik vtažen do příběhu, že má pocit, jakoby sám seděl v kabi-

ně stíhačky, sám sledoval palubní přístroje, sám tiskl kulometnou

spoušť a při přistání se pozorně vyhýbal kráterům po bombách, sho-

zených nepřítelem na letiště…

Spisovatel měl navíc k letounům i k létání nesmírně blízko. Již v

mládí si zamiloval svět křídel a zůstal té lásce věrný až do smrti. Do

odvážného hrdiny Bigglese vložil autor tolik ze sebe, ze svých snů,

že se ani nelze divit představám mnoha mladých čtenářů, kteří Willi-

ama Earla Johnse a Bigglese považují za jednu osobu.

Metoda přebírání skutečných událostí jako základního prvku

vymyšleného příběhu, je v literatuře běžná. W. E. Johns si tento způ-

sob osvojil, což lze doložit na mnoha případech:

Příběh Biggles vzdušný komodor vznikl na základě japonských

útoků na neutrální lodi v době japonsko-čínské války v roce 1931…

U příběhů Bigglese ve Španělsku, Biggles na Borneu, Biggles

vzdoruje hákovému kříži i u mnoha dalších je souvislost s válečnými

událostmi zcela jasná. Platí to i pro řadu titulů, které česky dosud

nevyšly. V Bigglesových příbězích lze najít válku v Koreji, tábory

sibiřského gulagu, boje v Africe či v Jižní Americe, výboje komunis-

tické Číny a třeba i ozvuky vpádu sovětských tanků do Maďarska v

roce 1956.

Našemu čtenáři však nemusí být jasné, že se třeba v Anglii ve

dvacátých letech vážně obávali nebezpečí dovozu komunismu na

- 147 -

britské ostrovy a že se tehdy v Londýně dokonce báli ruské invaze. V

knize Biggles modré nebezpečí se s touto hrozbou vypořádává sám

statečný pilot, za vydatné pomoci patnáctiletého mladíka jménem

Ginger Habblethwaite…

Mnohé z Bigglesových příběhů ovšem nemají historické pozadí.

Biggles na stopě, Biggles letí na sever, Zlaté dublony, Černý kondor

i další knihy vznikly jen díky autorově fantazii. Přesto je pozoruhod-

né, že téměř sto Johnsových knih o Bigglesovi představuje i jakousi

dobrodružnou příručku části dějin tohoto století…

Ano! Četli jste dobře. W. E. Johns napsal o Bigglesovi devade-

sát čtyři knih – románů i sbírek povídek. Autor je psal od začátku let

třicátých až do konce let šedesátých. To se už z Bigglese letce stal

Biggles policista. Úroveň jednotlivých titulů je rozdílná, ale není

pochyb o tom, že kdo si létajícího hrdinu oblíbil, nedá si ujít žádné z

jeho dalších dobrodružství.

Svědčí o tom také údaje o vydávání Bigglesovek ve světě.

Čtěte!

Biggles vychází v Austrálii, Belgii, Brazílii, Britské Guyaně,

Dánsku, ve Finsku, Francii, v Holandsku, Chile, na Islandu, v Itálii,

Jižní Africe, Kanadě, Malajsii, dokonce i v Německu, ale i v Norsku,

na Novém Zélandě, v Portugalsku, ve Španělsku, Švédsku a Švýcar-

sku.

Patrně rekordní počet Bigglesovek vyšel ve Francii a ve Švéd-

sku. V obou zemích již vyšlo přes sedmdesát různých titulů! A dalo

by se i spočítat do kolika jazyků byla Bigglesova dobrodružství pře-

ložena. Pokud se dáte do počítání, měli byste vědět, že ve Švýcarsku

vychází Bigglesovky v jazyce německém…

A jak jsou překládány názvy knih?

BIGGLES LANŮM MODEM. Tak zní malajsky název knížky u

nás známé jako Biggles a zlaté dublony (Biggles flies West).

BENNI OG FEGALAR HANS není nic jiného než název Big-

glesovy letecké společnosti, jak vyšla na Islandu (Biggles and Com-

pany). Na tomto chladném ostrově ovšem neznají Bigglese, znají

pouze Benniho. Jde o výjimku – nikde jinde Bigglese nepřejmenova-

li.

BIGGLES VOA PARA AS ANTILHAS jsou potom opět Zlaté

dublony, tentokrát z Brazílie v jazyce portugalském.

- 148 -

LES BAL DES SPITFIRES, neboli Tanec Spitfirů vyšel ve

Francii. U nás knihu poznáte jako Biggles a bitva o Anglii (Spitfire

Parade).

Z výčtu je zřejmé, že Biggles si získal čtenáře v Evropě, Asii,

Americe, Africe i v Austrálii. Výjimku tvoří USA, kde zřejmě mají

dostatek vlastních hrdinů (a možná také kanadská vydání Bigglese) a

také ovšem země bývalého „Tábora socialismu a míru“. Zde anglic-

ký hrdina neuspěl, nebyl marxista. Díky nakladatelství T & M a čes-

kým překladatelům je čeština jediným slovanským jazykem, kterým

se Biggles a jeho přátelé naučili hovořit. Dosud to platí a polští, ruští,

chorvatští či jiní slovanští čtenáři neměli potěšení se s Bigglesem

setkat. Jistě stojí za zaznamenání, že velký, přímo světový zájem o

Bigglese vznikl až po roce 1945. První kniha o Bigglesovi (Návrat

velbloudích stíhaček) byla sice z angličtiny přeložena v Německu,

kde vyšla již v roce 1936, avšak daleko nejoblíbenějším byl Biggles

až do roku 1945 právě u nás! V bývalém Československu, do roku

1940 vyšlo plných třináct titulů. Nikde jinde, kromě Anglie, v té do-

bě Bigglese ani neznali…

Nebylo by spravedlivé vydávat Williama Earla Johnse za spiso-

vatele, který vytvořil jen hrdinu Bigglese a skupinku jeho přátel a

odpůrců. Anglický autor napsal ještě šedesát pět jiných knih. Dají se

rozdělit zhruba do čtyř skupin:

1. Do oblasti literatury faktu patří několik titulů, v nichž se autor

zabývá letectvím, leteckými hrdiny a také hledáním ztracených do-

kladů.

2. Do oblasti science fiction přísluší příběhy, jako jsou Neznámé

světy, Králové vesmíru, Návrat na Mars nebo Paprsky smrti z Ardil-

ly.

3. Série Worrals. Jde o jedenáct leteckých příběhů o Joan Wor-

ralsonové, které autor psal od roku 1940. Tehdy byl z míst blízkých

britské vládě požádán, aby podpořil nábor děvčat do WAAF – Po-

mocné ženské letecké služby.

4. Série Gimlet King a Commando. Těchto deset příběhů vznik-

lo podobně jako předchozí řada. Tentokrát šlo o získání zájemců o

službu v britské armádě z řad chlapců.

Podle ohlasu v zemích, kde Biggles slavil a dosud slaví veliké

úspěchy je však zjevné, že tato další autorova díla u čtenářů příliš

- 149 -

neuspěla. Několik titulů ze série Gimlet a Worrals vyšlo pouze ve

Francii a v Itálii.

Zůstaneme proto Bigglesovi věrni. Jen neradi bychom zklamali

své věrné čtenáře…

Biggles je prostě jen jeden. Nám, jeho čtenářům a obdivovate-

lům, ani příliš nevadí, že je schopen provádět hrdinské kousky v pa-

desáti či šedesáti letech stejně jako v době, kdy mu ještě nebylo dva-

cet.

A jeho bratranec Algy? Ginger a Lord Bertie? Také stárnou, ale

můžete se na jejich kousky dále těšit.

- 150 -