W. E. JOHNS

BIGGLES BRÁNÍ POUŠŤ

TOUŽIMSKÝ & MORAVEC

PRAHA

1995

Věnováno

Všem začínajícím pilotům ve vzdušných leteckých silách,

ze kterých hezká řádka ve velmi krátké době ponese

Bigglesovu tradici stejně tak, jako ji ctí i současní letci z

Bitvy o Británii a všichni ostatní bojující i v tom

nejposlednějším koutečku světa.

Kapitán W. E. Johns

UPOZORNĚNÍ PRO ČTENÁŘE.

Název nakladatelství „Toužimský & Moravec“

je tvořen jmény Roman Toužimský a Michal Moravec.

Praha, leden 1995

W. E. Johns © GP (Publications) Limited, 1995

Jacket illustration Zdeněk Burian, Petr Barč

© Zdeněk Burian – dědicové, 1995

Illustrations © Petr Barč, 1995

Translation © Milan Hausner, 1995

ISBN 80 – 85773 – 32 – 5

KAPITOLA PRVNÍ

SETKÁNÍ V POUŠTI

Nad

obzorem

se

objevila

sluneční

koule

připomínající tavící se kovový kotouč. Zvedl se vítr a

během chvilky začalo i letadlo stoupat a klesat jako loď

uprostřed smrtelného víru. Obloha už připomínala

vyleštěnou ocel, zatímco poušť rozpálené zlato. Ticho

úchvatného rána rušil pouze hluk leteckých motorů.

Biggles roztržitě položil ruku na páčku vysílačky, ale

najednou si uvědomil, že přece sám vydal rozkaz

rádiového ticha. Raději stáhl ruku zpět. Podíval se do

4

zrcátka, aby se ujistil, zda se všechny stroje drží ve

formaci.

Houpání letadel se ještě prohloubilo, jakmile slunce

vystoupilo výš na nebeskou dráhu a začalo bombardovat

rozžhavenými šípy vyprahlou změť písku a skal. Dole

ležel jen písek a zase jen písek. Biggles teď kontroloval

palubní desku mnohem častěji. Na jeho čele se zračilo

naprosté soustředění, protože oáza už ležela na dohled.

Zatím viděl malé tečky na obzoru, ale věděl, že za

chvilku přerostou v malý ostrůvek palem připomínající

korálový útes v tropickém moři. Rukou uchopil páku

ovládající škrtící klapky a když vyzývavý řev motoru

poklesl na klidnější a hluboké vrčení, nasál do

vycvičeného nosu zdejší atmosféru. Během okamžiku

všech šest strojů začalo kroužit nad šelestícími palmami.

Začali se řadit jeden za druhým a chystali se na přistání.

Piloti už dole rozeznávali asi půl tuctu mužů v khaki

šortkách a v košilích se širokými tropickými helmami.

Biggles přistál jako první a začal k nim pomalu

rolovat. Pak ho následovaly ostatní stroje a dlouho

netrvalo, než všechny zajely do úzkého průseku mezi

stromy.

Rychle vyskočil z kabiny, protáhl si pokroucené údy

a oslovil muže, který mu s úsměvem salutoval. I poslední

laik by na první pohled poznal, že ti dva mají k sobě

neomezenou důvěru. Podobný vztah mezi vojenskými a

civilními zaměstnanci britských vojenských sil je něčím

naprosto neobvyklým. Ale vzájemná důvěra těchto mužů

už dávno přerostla ve hluboké přátelství. Členové

ostatních evropských národů by sotva dokázali pochopit,

že na něm nic nemění ani striktní dodržování vojenské

disciplíny. Však také Bigglesovým zbrojířem nebyl nikdo

5

jiný než N.C.O.1 seržant Smythe, který s ním prožil

leccos dobrého i zlého ještě v civilu, natož pak v

uniformě.

„Všechno v pořádku, seržante?“ dožadoval se

Biggles jeho odpovědi.

„Samozřejmě, pane.“

„Už byly doručeny veškeré zásoby?“

„Ano, pane. Poručík Mackail přivezl všechny ty

krámy ve Whitleyi2 a už zase odletěl zpět do Kargy.

Vzkazuje vám, že všechno klape jako na drátku. Čeká

tam na vaše příkazy, pane.“

Biggles přikývl. „Dobře. Ihned zamaskujte všechny

stroje. Přikryjte motory a rozviňte maskovací sítě. A snad

se tu najde pár chlápků, co nám vyčistí kola. Samozřejmě

předpokládám, že všichni chápou, že bez mého souhlasu

nikdo nesmí z oázy ani na krok.“

„Jasně, pane. Však jsem se jim už dost napovídal,

jaké je to ztratit se v dunách.“

„Přesně tak. Navíc si nemůžeme dovolit, aby tu

kolem zůstávaly zbytečné stopy! A trochu kafe by

nebylo?“

„Ale pane, je samozřejmé, že se už vaří a šálky jsou

na stole v jídelně. Stan jsme rozložili kousek od pramene

skoro uprostřed oázy. Je to sice kousek cesty, ale litovat

určitě nebudete.“

„Vzal jste s sebou zase svého hocha?“

1 N.C.O. je označení civilního zaměstnance, který většinou

získal hodnost četaře nebo svobodníka (Sergeant nebo Corporal)

2 Armstrong-Whitworth „Whitley“ je koncepčně starší britský

dvoumotorový bombardér

6

„Že se ptáte pane. Je tady. Dokáže spravit každé

rádio a konec konců potřebujeme někoho, kdo bude

sloužit ve dne i v noci a poslouchat, co se v povětří děje.“

„A co palivo? Benzín?“

„Jako obvykle zde máme čtyřgalonové sudy.

Nezakopali jsme je na jednom místě, ale všude tady

okolo. To víte, čert nikdy nespí. Jsou rozmístěny po celé

oáze.“

„To vypadá na dobrou práci, seržante. Promluvíme

si ještě později.“

Když Smythe odešel, Biggles se otočil k čekajícím

pěti důstojníkům. „Pánové, čeká na nás snídaně,“ navrhl

vesele. „Potom si povíme, s kým tu máme co do činění.“

V jídelně, které se obvykle říkalo „Chlívek“, sáhl po

cigaretě a zatímco si dopřával doušků kávy, znovu si

vybavoval své přátele.

Tak předně tu měl poručíka Algy Laceye a s ním

Gingera Hebblethwaita a lorda Bertieho Lissieho. Dále

zde byl Tug Carrington a Tex O’Hara. Na všechny se

mohl spolehnout, vždyť se znali už od Bitvy o Anglii,

anebo ještě mnohem déle.

„Tak dobře, kluci,“ oslovil je nakonec. „Pojďme

rovnou k jádru věci. Vůbec nepochybuji, že jste se celou

cestu zajímali, kam nás sem čerti nesou a proč se musíme

pálit pod rozžhaveným sluncem zrovna v místě, kde lišky

dávají dobrou noc. Pánové, gratuluji vám, že vás ani

nenapadlo zeptat se mě na něco podobného v průběhu

letu. Rozkaz byl jednoznačný. Měl jsem přísný zákaz

podat vám jakékoli informace, dokud nepřistaneme v

oáze Salima. Víte co znamená Salima? Je to zvláštní druh

místního zelí. A teď už vám mohu říct, kde se to zelí

nachází. Naše oáza leží na spojnici mezi Súdánem, Libyí

7

a Francouzskou rovníkovou Afrikou.3 Biggles si lokl

kávy.

„Jak všichni víte,“ pokračoval. „V těchto místech je

docela slušný provoz. Mnoho našich lidí se musí dostat

ze západního pobřeží Afriky na Střední východ. My tu

jsme, protože cesta po zemi je obtížná. Tahle oáza je totiž

křižovatkou, kde se protínají jednotlivé trasy mezi

východním a západním pobřežím. Tudy prolétávají

důležité zásoby, naléhavé zprávy, ba i vládní úředníci,

vyslaní z našeho parlamentu na východní bojiště. A že se

zde můžeme nadát i nejvyšších pánů generálů, je

nasnadě. Vzduchem je to určitě rychlejší než po moři a až

donedávna i mnohem bezpečnější. Celý let představuje

více než dva tisíce mil, což ovšem znamená, že se na

letadla musí montovat přídavné palivové nádrže, aby to

piloti zvládli na jeden zátah. Pánové, právě sedíme někde

uprostřed trasy, odkud je na oba konce cesty stejně

daleko, asi tisíc mil! Ze začátku to všechno klapalo, ale

poslední dobou se zřítilo podezřele mnoho strojů. Mizejí

někde cestou a nikdo nemá nejmenší ponětí, co se to s

nimi děje.“ Biggles si zapálil další cigaretu.

„Našim úkolem bude odhalit příčinu ztrát. Nejsme tu

proto, abychom jen našli nebo posbírali trosky a ostatky

padlých. Musíme najít klíč k celé záhadě. Kdyby se tady

ztratily dva letouny, dalo by se snad věřit, že pilot ztratil

kurz, či že ho donutily někde přistát povětrnostní

podmínky. Jenže během posledních měsíců se ztratilo

sedm strojů. Ano, pánové, sedm! A hlavní štáb odmítá

vysvětlení, a podle mě naprosto správně, že ztráty jsou

jen přímým důsledkem rizika, které pilot při každém

vzletu podstupuje. Na štábu si myslí, a já s nimi zcela

3 nyní Čad

8

souhlasím, že v některé oáze sedí na prameni hnědá žába.

Nepřátelská okřídlená žába, která naše kamarády nutí

přistát a má i kulomety. Konec konců na tom není nic

divného. Proč bychom měli předpokládat, že budeme

provozovat tak významnou leteckou linku, aniž by o ní

měl náš nepřítel ponětí? Považoval bych to, pánové, za

lehkomyslnost, pokud by to přímo nebyla trestuhodná

nedbalost. Je jen přirozené, že nepřítel udělá všechno

proto, aby naše letouny nedoletěly. Zatím o tom sice

nemáme důkaz, ale troufám si říci, že ta možnost je více

než pravděpodobná. A mám pro to lepší slovo. Je jistá!“

Algy to jako obvykle nevydržel.

„Počkej. Naši kluci se ztrácejí cestou, ale ani

německé letouny sem nemohou doletět z okupovaných

letišť na severu Afriky. Je to příliš daleko.“

„Přesně tak,“ pokyvoval Biggles. „Uhodil jsi hřebík

na hlavičku. Podle mého názoru Skopčáci nebo Italové

dali dohromady zvláštní oddíl, který se skrývá někde v

blízkosti linky. Mají jen jediný rozkaz: zničit ve vzduchu

každý spojenecký letoun. Pánové, náš úkol je prostý.

Musíme zaručit, aby naše letadla doletěla. Jestli nám tu

někde za humny sedí nepřítel, pak ho musíme vymazat z

oblohy. Nejdříve ho ovšem musíme najít. Budou asi

nemile překvapeni, že máme v rukávu ještě nějaké

trumfy a že si budeme hrát na schovávanou stejně jako

oni. Naší podstatnou výhodou je moment překvapení.

Předpokládám, že jsou tu někde blízko. Zatím neví, že

jsme tady a strašně mi záleží na tom, aby se to

nedověděli. Proto jsem vydal přísný rozkaz nepoužívat

rádio. I stěny mají uši, a o dunách to platí zrovna tak.

Stačí jedno slovo, které nepřítel zachytí, a můžeme naší

hru na schovávanou zabalit. Nebude už pro ně problém

9

nás lokalizovat. Tak tohle jsou hlavní rysy našeho plánu,

ale přesto vás musím upozornit na několik detailů.“

Biggles vstal a šel si nalít další šálek kávy.

„Tady v oáze jsme utopeni pod nekonečně modrou

oblohou,“ pokračoval pak, „a mám povolení, zvolit

libovolné prostředky, odpovídající situaci. Označili nás

za jednotku na vlastní noze. Zbytek letky přistál v Karze,

to je ta oáza blíže pramenů Nilu. Ti budou naší záložní

sílou a samozřejmě budou také zajišťovat spojení s

velitelstvím vzdušných sil na Středním východě. Je nás

tady šest, a to je víc než dost. V Karze máme několik

záložních strojů a jsou tam sklady i náhradní díly.

Whitley byl přestaven na nákladní letoun a máme tu i

Defiant.4 Podle mě se dvoumístný letoun může hodit, i

když zatím nevím přesně k čemu. Pánové, ti nahoře mi

nechali volnou ruku takže ho tu teď máme. Angus

Mackail velí oddílu v Karze a jsou tam s ním Taffy

Hughes, náš oblíbený „Vztekloun“ Ferris, a také Henry

Harcourt. Já tu mám seržanta Smythea a ten při výběru

mechaniků nenechal nic náhodě. Máme tu tedy skupinku

zpropadeně zručných chlapů. Jeho syn, kaprál Roy

Smythe si vedl náramně v bitvě nad Baltikem a teď bude

sedět u rádia ve dne v noci. Jenže stejně může jenom

poslouchat.“

Biggles dopil kávu.

„Jednu věc si teď zapište za uši.“ Biggles zvýšil

hlas. „Jsme uprostřed pouště. Na to nikdy nezapomeňte!

Kdo se ztratí, zažije neuvěřitelná muka. Slunce je tu

nejhorší nepřítel. Je horší než škorpion nebo jedovatý

pouštní pavouk. Slunce vám vysuší tělo rychle. Dokud je

4 Defiant – britská dvoumístná stíhačka se zadní střeleckou věží

se čtyřmi kulomety.

10

co pít, dá se úbytek vlhkosti vyrovnávat. Ale jak dopijete

poslední kapku, máte brzy sucho v hrdle a pak už to trvá

jen krátce. Čtyřiadvacet hodin na otevřené poušti se

možná dá bez pití vydržet. Spíše ale ne! A zemřít žízní

mi nepřipadá jako zrovna nejlepší způsob, jak vystoupit

na nebesa. Proto jsem dal do každého letounu umístit

krabici poslední záchrany, obsahující jídlo, vodu a tablety

proti žízni. Člověk nikdy neví. Může se vám hodit, když

budete nuceni přistát. Svou polní láhev budete vždy s

sebou nosit na opasku. Neodkládat ji! Je to rozkaz!

Pokud by někoho napadlo, že můj rozkaz nechá plavat,

tak vězte, že v tomto případě doplavete velmi rychle. V

slunečním žáru ztratíte veškeré síly a budete se třást jako

osikové listy. Nechci slyšet ani slovo o tom, že bych vás

nevaroval. Věřte tomu nebo ne, ale ztratit se uprostřed

hor písku, je ta nejsnadnější věc na světě. Najít oázu,

abyste si svlažili vyprahlé rty nebo si pohověli pod

palmovými listy, se vám uprostřed dun jen tak nepodaří.

Navíc otisky bot a vyjeté koleje by tu působily jako

ideální reklama hlásající nepříteli, že jsme se tu usadili.

Když nás najdou, přijdou brzo na návštěvu. A láhev s

vínem ani koláč nám nepřivezou, to spíš tříštivé bomby.

Dále. Všichni budete vytrvale nosit sluneční přílby a

budete se držet ve stínu. Když vystavíte vybledlou

britskou kůži na sluníčku, pěkně vás to připálí a vysuší.

Začnou vás pálit oči a začnete ztrácet hlavu. Bude vám

připadat, že se zblázníte. A pak je tu ještě jedna místní

legrace. Říká se jí haboob, což znamená písečnou bouři.

Algy s Gingerem už dobře vědí, co ten větřík znamená,

oni totiž pod africkým sluncem strávili nejednu noc. Vy

ostatní ale nemáte ani nejmenší tušení, co všechno tady

budeme muset překonat. Chci se proto jen ujistit, že

11

nemíníte moje rozkazy přehlížet. Pánové, to je vše. Chce

se někdo na něco zeptat?“

„Ty můj starý harcovníku, já se tě snad na něco

zeptat můžu,“ zašklebil se Bertie.

„Jasně.“

„Když připustím, že naši němečtí kamarádi poletují

jako bodavý hmyz kolem trasy, rád bych věděl, co tě

vede k tomu, žes vybral právě tuhle oblast? Však víš, co

tím míním.“

„Ano. Kdyby Skopčáci operovali někde u výchozích

bodů trasy, někdo by je brzy objevil. Podle mého názoru

mají tábor někde uprostřed cesty. Důvodem k tomu ani

tak není nehostinnost a vřelost téhle pouště, ale spíš to, že

tohle je asi jediné místo, kterého mohli dosáhnout z jejich

pozic v severní Africe. Z Libye, kde se Němci zabydleli,

se to sem s určitými potížemi dá zvládnout.“

„Jo tak… jasně… jak jinak,“ zabručel Bertie. „To se

mi zase vydařila idiotská otázka! Promiň.“

„Nic se neděje,“ řekl klidně Biggles. „Pánové,

skončili jsme. Máte osobní volno, ale buďte připraveni,

že rozkaz ke startu může přijít každým okamžikem. Až

zachytíme kódované vysílání, že odstartoval další letoun

ze západního pobřeží do Egypta nebo obráceně, náš úkol

začíná. Zatím se pánové omezíme jen na průzkum okolí.

Snažte se zapamatovat všechny orientační body, jestli tu

vůbec nějaké najdeme. Jeden tu ale bezpochyby bude.

Stará pouštní stezka, kterou kdysi putovaly karavany

otroků, se vine jen kousek kolem oázy. Nic se ale

nemění, v poušti můžete létat jen podle kompasu. Zatím

budeme pátrat po ztracených letounech. Zajímají nás tedy

všechny vraky strojů mezi dunami.“

12

„Hele, šéfe, a co Arabové?“ vyštěkl Tex. „Máme se

jim vyhýbat? A když už na ně narazíme, na čí straně

jsou?“

„Abych řekl pravdu, nejsem si jistý,“ zapochyboval

Biggles.

„Pouští putují kočovní Tuaregové, to jsou ti nomádi,

co nosí bílý šátek. Jestli se jim nebudete líbit, Bůh vás

opatruj. Vyhneme se jim obloukem a budeme doufat, že

udělají přesně totéž. Jedině takhle to může fungovat.

Slyšeli jste to? Co to bylo?“

Muži vyskočili a nastražili uši. Ve velitelském stanu

zavládlo hrobové ticho. Brzy bylo jasné, že se blíží jakési

letadlo.

„Nehýbejte se,“ vykřikl Biggles a sám vyrazil k

otevřenému stanovému cípu. Vyhlédl ven. Chvíli

pozoroval oblohu. Potom řev motorů poklesl na mírné

bručení a za chvíli utichl úplně. Všichni piloti Bigglesovy

letky speciálního určení se na něj zahleděli s očekáváním.

Jeho tvář ale byla zachmuřená.

„A je to jasné! Víme, jak si stojíme,“ řekl tiše. „Byl

to Messerschmitt 109. Křižoval nad pouští. Odhaduji to

na obvyklý průzkum. Nemá cenu ztrácet čas, stejně si nás

brzo najde. Teď si ale nemyslím, že by cokoliv spatřil.

Jinak by šel dolů a začal by okukovat. Jsem docela rád,

že k tomu došlo tak brzo. Aspoň víme, že musíme být

náležitě opatrní. Pokud se někdo z vás bude jen tak

povalovat pod palmami, je to začátek našeho konce.“

Odmlčel se.

„Dřív nebo později ale stejně rozeznají při

pravidelné hlídce pod palmami naše stroje,“ ozval se

Ginger. „Nebo někoho z nás potkají ve vzduchu.“

13

„Určitě,“ připustil Biggles. „Jenže kroužící letadlo

ještě neukazuje cestu k místu, kde jsme se zakopali.

Nesedíme ale v jediné oáze v okolí. Nechce to teď nic

jiného, než se řádně porozhlédnout po krajině, abychom

věděli, kam jsme to vůbec složili svoje kosti.“

14

KAPITOLA DRUHÁ

POUŠTNÍ HLÍDKA

„Chlívkem“ voněl ranní čaj, když

Biggles

seznamoval své muže s prvním operačním úkolem.

„Zatím jsme nezachytili žádnou depeši, takže dneska

se na lince nic dít nebude,“ začal. „Máme tedy příležitost

dostat se k průzkumu. Zatím neočekávám, že by nám v

něm někdo chtěl bránit. Pokud bychom na nějakého

kamaráda s křížem na křídle narazili, bude to jen náhoda.

Proto jsem se rozhodl, že průzkum neproběhne ve

formaci. Provedeme leteckou obhlídku oblasti v doletu

našich letounů. Prakticky to znamená prozkoumat území

o poloměru pár set mil. Ale protože linka vede ze západu

na východ, prosím vás, abyste právě na těchto světových

stranách dávali bedlivý pozor. Hledejte koleje v písku

nebo stopy po maskování Také všechno, co by mohlo

ukazovat, že se tam zřítilo nějaké letadlo. Ty Algy s

Carringtonem prozkoumáte východní část. Zaujměte s

oběma

letouny

takové

postavení,

abyste

mohli

přehlédnout co nejširší rozlohu. Rádiové spojení je přísně

zakázáno. Tentokrát vám ale povoluji v případě potřeby

vyslat nouzové signály. Bertie, ty poletíš do severní

oblasti. Znám tě, tak tentokrát se, prosím pěkně, vyhni

všem malérům. Někde tam leží dvě oázy, ale raději je

vynech. Ano? Rozhodně nepotřebujeme, aby nás tu

někdo viděl. A informace se i v písku šíří rychlostí

blesku.“

15

Biggles se na slovutného lorda přísně podíval a

chvíli si ho zkoumavě měřil. Bertie mlčky kývl a velitel

se odvrátil.

„Texi, ty zamíříš jižním směrem,“ pokračoval.

„Nemusíš ale zaletět příliš hluboko do pouště. Ginger

poletí se mnou na západ. Všichni se budeme držet

dostatečně vysoko. V místním průzračném vzduchu je

vidět strašně daleko.“ Očima zhodnotil připravenost své

letky.

„Když všechno půjde hladce, sejdeme se tady asi tak

za dvě hodiny a porovnáme výsledky. Otázky, pánové?“

Nikdo nic nenamítal a během pár minut natočili

motory. Šest stíhacích letounů pomalu rolovalo na start

do otevřené pouště. Algyho následoval Tug Carrington.

První vystoupali nad oázu a zmizeli na sluncem zalité

obloze. Bertie si ještě ověřil kompas a odletěl na sever,

Tex pro změnu na jih.

Biggles ještě chvilku rozmlouval se seržantem

Smythem, který připravil jeho letoun.

„Nezapomeňte zakrýt veškeré stopy našeho odletu,“

ukázal mu na rozrytý písek a pak se obrátil k Gingerovi.

„Jdeme na to. Dávej pozor na orientační body. Takže

přímo na západ a poletíme blízko sebe. Pokud uvidíš

něco podezřelého, přileť na dohled a zamávej křídly. Pak

se na to poletíme podívat spolu. Budeme se držet na

dohled. Souhlasíš?“

Ve chvilce se oba Spitfiry odlepily od země,

zanechávajíce za sebou opuštěný ostrůvek zelených

palem. V patnácti tisících Biggles vyrovnal stoupání,

zamával křídly a změnil kurz o několik stupňů jižněji.

Ginger letěl severněji a teprve, když druhý letoun na jeho

předním skle představoval malou tečku, změnil kurz

16

přímo na západ. Přiškrtil motor, nabral nejvhodnější

výšku pro průzkum a začal sledovat terén.

Zatím pod ním ležel jen a jen nekonečný písek,

obzor neměl konce. Písek a písek rozhodně neposkytoval

jeho očím žádný důvod k obveselení. Nezpozoroval tu

ani útvary, které by ho mohly navádět. Neviděl prostě

nic, co by narušovalo ustavičnou jednotvárnost žlutého

písku vyjma několika šedivých balvanů či chumáčů

velbloudí srsti. Nad celým územím se vznášelo ovzduší

opuštěnosti, zmaru a prokletí. Bílé sluneční paprsky na

ocelově modré obloze způsobovaly průzračné zrcadlení

vzduchu a jeho mírné chvění. Gingerův letoun reagoval a

pohupoval křídly jakoby protestoval proti mrtvému

vzhledu kraje…

Letěl sám nad podobným územím prvně a ani po

několika chvílích letu se nedokázal ubránit depresivním

pocitům. Připadal si tu osaměle, jakoby se pohyboval v

záhrobí. Jen přítomnost druhého stroje ho vracela do

skutečnosti. Nasadil si tmavé brýle, aby aspoň trochu

ulevil pálícím očím a začal pečlivě sledovat pouštní

povrch. Teď už to byla jen běžná rutina. Neviděl nic, až

najednou se objevila jakási podivná brázda. Od jižního

obzoru se na sever táhla vyšlapaná stezka. Okolo ní

spatřil bílé útvary, o jejichž původu se mohl jen

domýšlet. Pochopil to správně. Ty zářivě bílé hromádky

vysušené a vybělené větrem a slunečním žárem

jednoznačně dokazovaly, k čemu tenhle průchod mezi

dunami sloužil.

Ginger zíral na podivnou změť zvířecích a snad i

lidských kostí. Ty velké určitě patřily uhynulým

velbloudům. Pověstná starověká otrokářská stezka,

kterou procházelo nespočet karavan! „Dobrotivý Bože,“

17

ulevil si zrzavý pilot nahlas. Objevil první orientační bod

a věděl, že si ho musí zapsat hluboko do paměti.

Písek navátý v dunách mu připomínal žlutavou

mořskou hladinu s dlouhými, táhlými vlnami, která se

však boží prozřetelností během okamžiku proměnila v

led. A pak uviděl další hromadu kostí. Jenže tohle nebyly

hnáty poházené při stezce. Zde ležela přímo osada kostí,

rozhozená po velké ploše. Muselo to být místo, kde

unavení poutníci sešli z cesty a kde se naplnil jejich osud.

Nebo jim ze světa pomohli nelítostní Tuaregové, na

jejichž tvářích se nepohne ani sval? Asi ano. A i kdyby,

tak pod bílou látkou to jejich oběť stejně neuvidí. Pro

pilota však podobné místo tady na Sahaře představovalo

jeden z velmi podstatných orientačních bodů. Nic jiného

tu prostě nebylo. Ginger zkontroloval čas, aby se ujistil,

jak daleko od oázy leží oblast, kterou kdysi procházel

smrtonoš s bílým závojem.

Očima pak zabloudil v otevřeném prostoru před

sebou a hledal Bigglesovo letadlo. Bylo tam. Gingerovi

se ulevilo.

Krajina se trochu změnila a pod letadlem se

neočekávaně objevovaly jednotlivé shluky kamenů, mezi

kterými bylo možno spatřit velké kusy velbloudí srsti.

Gingera napadlo, že i tady, uprostřed nehostinné pustiny,

se musí v určité hloubce nacházet vodní prameny. Jinak

by tu po zvířatech nebyla ani stopa.

Ale to už mu Bigglesův stroj přeletěl před nosem a

zakýval křídly, aby mu naznačil, že je čas návratu.

Celou cestu zpět letěli vedle sebe. Biggles si však

stejně neodpustil kratičké výlety na všechny světové

strany. Tenhle hlídkový let nebyl pro Gingera jen jedním

z těch naprosto nudných obyčejných letů. Poušť na něj

18

zapůsobila. Přistáli a zarolovali pod stromy, kde už stroje

stály na stojánce, zatímco piloti líně usrkávali čaj v

pohodlném chlívku.

Biggles nejdříve oslovil Algyho.

„Viděls něco?“ otázal se prostě.

„Nic zvláštního.“

„A ty, Bertie?“

„Písek, prosím pěkně. Toho je tu dost. Vy jste ho

neviděli?“ laškoval anglický šlechtic. „Kupy písku. Plné

náklaďáky!“ I Tex a Tug jen vrtěli hlavou.

Biggles se zamyšleně podrbal na bradě. „My našli

zdejší pověstnou stezku otroků,“ řekl pomalu. „A já si

bláhově myslel, že najdeme aspoň jednu mašinu,

abychom mohli stanovit příčinu, proč nedoletěla.

Musíme ještě prohledat velmi rozlehlé území, legrace to

nebude. Zítra zkusíme severovýchod a severozápad, třeba

tam něco najdeme. Pokud se vrátíme i zítra s prázdnou,

budu muset připustit, že jsem se zmýlil. A to já nerad.

Hledat letadlo v zalesněné oblasti by ale bylo ještě horší.

To bych raději přeházel celou kupku sena a tu jehlu bych

našel snáz. Ale tady bychom letadlo stojící mezi dunami

museli najít docela snadno. Je to velmi podivná

záležitost. Pokud nepřistáli, tak kde, hrome, jsou? Proč

uhnuli z kurzu? Určitě ale nepřistáli v oblasti, kterou

jsme dneska pročesali křížem krážem.“

„Mohli ztratit kurz úplně,“ navrhoval možné řešení

Algy.

„Jeden pilot by se mohl splést, tomu bych ještě věřil.

Ale aby stejnou chybu udělalo sedm letců, to si ze mě asi

děláš blázny. K čemu bychom měli naše výcviková

střediska?“ odsekl nepřiměřeně ostře Biggles.

19

„Budou v jedné z těch oblastí, které nás čekají zítra,“

uklidňoval stoupající napětí Ginger.

„Jestli tam budou, tak mi to už do sebe nezapadá

vůbec,“ vrtěl hlavou Biggles. „Pak mi budeš muset

odpovědět na otázku, proč sedm letadel opustí kurz

prakticky na stejném místě. Neříkej mi, že sem hlavní

štáb poslal piloty, kteří to neumí s kompasem a neudrží

letoun v kurzu. Navíc vím, že mezi nimi byl také Fred

Gillson. A to je pan pilot. Létal na britských

zaoceánských letech a jak mu to šlo. Ba ne, má to háček.

Zatím mě nic nenapadá, ale kluci, stejně na to přijdeme.

Teď je ale už večeře na stole. Co kdybychom zkusili

noční průzkumný let?“

U vchodu do stanu stál Smythe. Biggles si ho přísně

změřil. „Seržante, co se děje?“

„Právě jsme dekódovali depeši, pane,“ informoval

ho stručně a podával mu list papíru. Biggles ho rychle

přelétl očima.

„Dobrá,“ řekl. „Letoun Dragon5 GB ZXL odlétl ze

Západního pobřeží do Egypta dnes ráno v sedm. Musí se

tu objevit každou chvilku. Na palubě je generál

Demaurice, který má převzít velení nad perutí

Svobodných Francouzů. Pokud letadlo nedoletí, máme se

na co těšit. Musíme ihned připravit jeho slavnostní

uvítání. Pánové, stejný směr jako ráno. Poletíte ale s

větším rozestupem. Držte se udaného kurzu a mějte

vzdušný koridor na dohled. Algy s Bertiem tady

zůstanou. Jakmile uslyšíte, že se Dragon blíží, bez ohledu

na to, zda budeme zpátky nebo ne, doprovodíte generálův

5 De Havilland Dragon (Drak) – dopravní

dvoumotorový dvojplošník

20

stroj co nejdál na východ. Hlídejte si ale palivo. Seržante,

vy zůstanete u rádia a v případě, že by přišla další depeše,

okamžitě se hlaste.“

Během několika minut dvě stíhačky nabraly výšku a

držely naprosto stejný kurz jako ráno. Ginger se lehce

uhnul na sever, zatímco Biggles se odklonil na jih. Oba

zkušení letci tak dostali možnost kontrolovat vzdušný

prostor kousek mimo koridor. Vždyť i Dragon mohl

lehce změnit letovou hladinu.

Biggles pátral očima po obloze, zda nespatří

přilétající dvojplošník, ale viděl před sebou jen Gingerův

stroj. A najednou tam nebyl ani on. Nijak se tím

neznepokojoval, vždyť právě zrcadlící se horký vzduch

omezuje viditelnost.

Bigglesova nervozita však stoupala každou minutou.

Kde jen mohou být? Znovu v duchu násobil letové

koordináty, vzal v úvahu počasí i možné zdržení. Nic

naplat, spočítal to dobře. Už tu dávno měl být!

Uběhla hodina a velitel jednotky ztratil pochybnosti.

Zase se muselo něco stát. Buď okřídleného Draka

přehlédl sám ve slunečním oparu, nebo prostě vůbec

nedoletěl do oblasti, kde hlídkoval. První vysvětlení se

mu zhola nelíbilo. Uvidíme, co tomu řekne Ginger, třeba

ho už zachytil, pomyslel si. Otočil letoun a začal pro

změnu pátrat po Gingerově Spitfiru. Jenže ten tu taky

nebyl…

Jeden pohled na ukazatel paliva a Biggles věděl, že

musí na základnu. Při návratu soustředěně kontroloval

písečné přesypy a ojedinělé skalní útvary a náhle si s

hrůzou uvědomil, že tyhle skalní ostrohy tu předtím

nebyly. Cožpak je přehlédl při první hlídce? Jak se to

mohlo stát? A zrovna jemu! Ověřil si kurz a ujistil se, že

21

letí správně. Krátký výpočet a bylo mu jasné, že jeho

odchylka není větší než dvě míle. A to tady nad

jednolitou a jednotvárnou krajinou nepředstavovalo nic

podstatného.

Zmatek nad zmatek, pomyslel si a začal hledat

alespoň nějaká východiska. Bylo to jasné, chybělo jen

pár kousků skládačky. Kompas? Ne, ten je v pořádku.

Před letem ho přece znovu pečlivě vyzkoušel a střelka

ukazovala, kam měla. A teď najednou letí nad skalními

útvary, nad oblastí, kterou jaktěživ neviděl! Odpověd na

své pochyby nenacházel.

Slunce mu při orientaci příliš nepomáhalo, protože

stálo přímo v Okrouhlíku. Nezbývalo než vystoupat výše

a najít orientační body z prvního letu.

Podle svého nejlepšího přesvědčení se snažil držet

původní kurz, který se přece nemohl příliš lišit od

správné cesty do oázy. Hodil nevraživý pohled na střelku

kompasu, ale řídil se svým rozumem. Ve dvaceti tisíci

stopách s velkou úlevou spatřil daleko před sebou ono

pohřebiště. Jak se mohl tak odchýlit od původního kurzu,

naprosto nechápal. Cesta vedla od severu na jih. Když ji

přeletí v pravém úhlu, bude přinejmenším mířit na

východ. A někde tam leží jejich tajná operační základna.

Jeho jasnozřivá úvaha a přesné navedení letadla

způsobilo, že asi za půl hodinu spatřil vytouženou oázu.

Když vyskakoval z kabiny, rozkřičel se na Algyho.

Všichni se k němu rozběhli.

„Viděls ten stroj?“ zeptal se Biggles suše.

„Celou dobu pozorujeme oblohu a nikde ani stopa

po letounu. A navíc jsme ani nic neslyšeli.“

22

Biggles si svlažil vyprahlé rty. „A co Ginger? Kde

se fláká? To už uvnitř popíjí kávu, zatímco vy se tu

smažíte na slunci?“

„Počkej…“ znejistěl Algy. „Vždyť jste letěli spolu.

Ginger tu není!“

Biggles zamrkal. „Začíná to být náramně vážné,“

zavrčel. „V mé nádrži zbývá už jen pár litrů. Jestli se ten

hoch neobjeví během několika minut, bude muset k zemi.

Dojde mu šťáva.“

„Co se mohlo stát? Snad ho zase nenapadlo dělat

nějaké skopičiny?“ neudržel se Tex.

„Možná že vím, co se mu mohlo přihodit,“ pomalu a

zadumaně prohodil Biggles. „Jdeme do stínu a tam si o

tom promluvíme. Seržante, zkontrolujte kompas a dejte si

záležet. Očekávám vaší zprávu ve stanu!“ Tentokrát to

zaznělo jako ostrý rozkaz.

„Dneska

se

mi

stalo

něco

prazvláštního,“

vysvětloval Biggles, když už zase seděli v jídelně.

„Ztratil jsem kurz, i když kompas ukazoval správný

směr. Najednou jsem byl někde jinde. Zaletěl jsem si

hezkých pár mil na sever. Kompas se asi zbláznil.“

„Že by i na střelku působilo sluníčko? Jestli víš, co

tím chci říct?“ neodpustil si Bertie.

Právě v tu chvíli vklouzl do stanu Smythe. „Pane,

slyšel jsem poznámku sira Bertieho, ale bohužel nemohu

souhlasit. Kompas je v naprostém pořádku.“

„Jste si jistý?“ pochybovačně pronesl Biggles a

kroutil hlavou.

„Naprosto, pane. Zkontroloval jsem to osobně.“

Biggles se na něj zadíval s výrazem naprostého

nepochopení. A pak se mu v očích rozhořely ohníčky,

zvěstující, že možná kápl na jádro věci.

23

„Vždyť je to tak jednoduché, pánové,“ skoro

vykřikl. „Co může odklonit střelku? Magnetické pole!

Dávno znám důkazy, že to funguje, četl jsem o tom. Naši

němečtí přítelíčkové vyslali do vzduchu silný magnetický

výboj, protože na trase zrovna letěl Dragon. Pilot

sledoval kompas, ten ukazoval chybně a není se co divit,

že ztratil kurz. Vsadil bych se, že jsme přišli na kloub

celé záhadě. Stejným způsobem zmizelo všech sedm. Já i

Ginger jsme zrovna byli ve vzduchu, když vyslali výboj.

A i my oba dva jsme letěli kdoví kam. Vypnuli zdroj a

kompas nám zase běhá jako nejlepší švýcarské hodinky.“

„To by ale znamenalo, že vypnuli paprsek až po

nehodě našeho okřídleného Dráčka,“ shrnoval s

vytřeštěnýma očima Algy.

Biggles se zhluboka nadechl. „Máš asi pravdu. Ale

to by na tom nebylo to nejhorší. Jestliže se totiž tímto

způsobem dá kompas zmást, máme před sebou další

komplikaci, se kterou se budeme muset nějak vyrovnat.“

„Co tím myslíš?“ vydechl Algy a v jeho hlase

zaznělo nepochopení.

„Mysli! Za úsvitu se v průběhu letu nic nestalo.

Kompasy nebyly rušeny. Pak odstartoval Havilland ze

Západního pobřeží. A krátce nato se objevily magnetické

poruchy. Na to aby šlo o náhodu, to proběhlo jak po

másle. Me 109 je už dávno z hlídky doma. Oni vědí kdy

a kde se objeví naše letouny! Pánové, jejich špión s

vysílačkou sedí někde na trase. A vůbec nemusí být

přímo na letištích. Jedna nula pro Skopčáky. Může totiž

dřepět kdekoli pod vzdušným koridorem. Jsem si už

naprosto jistý, kterým směrem zmizeli piloti v našich

uniformách. Dá se to odhadnout podle odchylky na

kompasu. A přesně tam najdeme i Gingera. Jenže zrzci

24

mají chytrou hlavu, a tak doufám, že hochovi to došlo a

máme ho tu cobydup.“ Podíval se na hodinky a zavrtěl

hlavou.

„Mohl také přistát, jestliže se mu něco zdálo

podezřelé, ale já bych na to příliš nevsázel. Nelíbí se mi

to. Mám ale hlad jako vlk, tak si něco zakousnu a poletím

ho hledat.“

„Sám?“ řekl udiveně Algy.

Jasně,“ klidně odvětil jejich velitel. „Nechce se mi

riskovat ztráty více letounů a lidí. Nevíme nic jistého a

jen těžko se dá odhadovat, co mě tam může potkat.

Někdo se tu musí o všechno postarat, kdybych se

nevrátil. A to zas nelze docela vyloučit.“

„A proč bych nemohl letět místo tebe?“

„Ne!“ Tón, jakým Biggles na Algyho vyštěkl,

vylučoval každý odpor. „Já jsem už na své kůži pocítil

ten zblázněný kompas. Ty ne.“

„Máme tě hledat, když se do určité doby nevrátíš?“

Biggles se zamyslel. „Řekl bych, že Ginger vězí v

oblasti ležící na severozápad ve vzdálenosti od sta do

dvou set mil. Musím letět na západ, nalézt starou

karavanní stezku a teprve poté zatočit na sever. Přesně

tudy! Pak pod sebou spatřím malé skalní město. Nestačil

jsem odhadnout, jak je to daleko. Ale něco mi říká, že

přesně tam bych Gingera mohl najít. Když se nevrátím za

dvě hodiny, pak vězte, že jsem tam přistál. Stejně mi

však dejte čas do rozbřesku. Pátrání by jinak nemělo

smysl, neboť taky můžu přistát dobrovolně. Znáte mě,

ne?“ Jeho ústa se roztáhla do širokého úsměvu.

„Třeba tam někde bude sedět Ginger s hlavou v

dlaních,“ snažil se zlehčit jejich obavy. „Třeba tam někde

bude i Dragon. Potřebuji mít naprostou jistotu, že se zřítil

25

předtím, než vyhlásím oficiální pátrací akci.“ Biggles se

otočil k Smythemu, který tu poslušně čekal na další

příkazy. „Řekněte místnímu sluhovi, že umřeme hlady,

když nebude oběd na stole do dvou minut. Pánové, děkuji

vám.“

Dvakrát moc se nenajedli. Málo naplat, byla válka.

Ale kus pořádného hovězího, sušenky, broskve z

konzervy a káva jim na chvíli daly zapomenout na

nastávající bezesné noci. Pak se opět probírali všemi

možnými pohledy na celou záhadu, jenže žádný kouzelný

dědeček jim neprozradil, kde leží klíč k tajemné

komnatě. Pořád ještě věřili, že se Ginger objeví. Konečně

se Biggles zvedl, zamával svým kamarádům a

podřízeným zároveň, sedl si do kabiny velitelského stroje

a během několika minut zmizel za obzorem. Zvolna

pohasínající sluneční kotouč osvětloval ocasní plochy

jeho Spitfiru.

Nad už známou hromadou kostí, Biggles prudce

zatočil na sever. Oblast byla podstatně rozsáhlejší, než

předpokládal. Pár skalních bloků pomalu přešlo k

mnohem

výraznějším

tvarům.

Zubaté

ostrohy

nehostinných balvanů se zde vznešeně tyčily proti

zešedlé obloze. A všude mezi nimi ležely závěje

navátého písku. Do ohniska Bigglesova zájmu se dostaly

právě tyto průrvy, neboť velmi dobře věděl, že hromada

písku dokáže za čas vlivem povětrnostních podmínek

ztvrdnout jako beton. Bez problémů pak dokáže unést i

těžké technické zařízení. Jinde však tekutý písek zase

může nalíčit smrtící past pro člověka, zvíře, natož pak

pro letadlo. Vítr je mocný přírodní živel a jen na něm a

na vodě záleží, jak je zformován zemský povrch. Pod

Bigglesovou stíhačkou prostě ležela bezútěšná, opuštěná

26

a zákeřná oblast, kterou si jen těžko někdo dovede

představit. Biggles snížil výšku a zahájil pečlivou

prohlídku přírodních úkazů.

Letěl nad úzkou průrvou, jejíž vyprahlé stěny

šplhaly na zdejší poměry do mimořádné výšky. A náhle

si Biggles připadal jako Alenka v říši divů. Pod ním, v

pískovcové rokli stál Spitfire na první pohled naprosto

nepoškozený. Nikde v okolí nebylo ani živáčka. Letoun

působil opuštěně, a pokud v tomhle kraji vůbec kdy bylo

živo, této rokle se to nedotklo. Vrtule stroje se netočila a

kabina zela prázdnotou…

Biggles byl ohromen. Pátral po letadle a

předpokládal,

že

nějaké

najde.

Jenomže

tohle?

Nepřekvapilo by ho, kdyby našel zhroucený a přelomený

trup a ulomenou vrtuli. Neudivila by ho ani přítomnost

Gingera hlasitě nadávajícího na hroznou smůlu. Ale jeho

stroji nikdo nezkřivil ani jeden plechový plát. Kde ten

Ginger je, když je letoun v naprostém pořádku? I písečné

podloží představuje dostatečně tvrdou plochu, neboť kola

vyryla jen velmi mělkou brázdu. Tak co tady ten zrzek

zrzavá vyvádí, zlobil se a strachoval současně.

Biggles, s hrůzostrašnou představou tekutého písku,

nešel hned na přistání. Několikrát zakroužil nad

odstaveným letadlem ve výšce okolo osmdesáti yardů.

Chtěl se utvrdit, že ho nešálí oči, když rozpoznává

neporušený podvozek. Až pak nasadil na přistání a stroj

se klidně zastavil vedle opuštěného letounu.

Vyskočil ze stíhačky a rozběhl se ke kabině. Ucítil

mrazení v zádech a sevřel se mu žaludek. Obával se, zda

tam nespatří zhrouceného Gingera. Mohl ležet na podlaze

s nějakým vážným zraněním, říkal si. Spěchal, ale kokpit

byl skutečně prázdný. Neměl nejmenší představu, co se

27

tu odehrálo. Očima bloudil po kabině i po nejbližším

okolí opuštěného letadla. Nenašel jediný průstřel, nenašel

nic, co by jeho ryšavého přítele mohlo donutit k

nebezpečnému přistání. I nádrž zůstala z části plná.

Biggles dokonce zkusil nahodit i motor, a ten ihned

naskočil. Vypnul ho, vylezl ven a rozhlédl se po

vyprahlém okolí. „Gingere,“ zařval. „Sakra, kde jsi?“

Odpovědí mu bylo jen a jen ticho. Bigglese napadlo,

že někde poblíž mlčky přechází stará dáma s kosou.

Zaplavila ho vlna beznaděje a trudnomyslnosti.

„Gingere…“ zavolal znovu, ale hlas mu selhal.

28

KAPITOLA TŘETÍ

CO SE STALO GINGEROVI

Ginger křižoval nad pouští a stejně tak jako Biggles

upřeně sledoval oblohu. Ten Dragon se musí objevit! Ani

Ginger neměl nejmenší důvod předpokládat, že by se

jeho kompas zbláznil. Pak se podíval na hodinky v

palubní desce a zarazilo ho, že krajina pod ním vypadá

úplně jinak než včera. Pocítil první záchvěv podezření a

začalo mu vrtat hlavou, co to má znamenat. Znovu se

zadíval dolů, ale hromádky kostí tam neviděl. Protřel si

oči. Byl to jediný orientační bod a teď jakoby mu ho

místní proradní kočovníci ukradli…

„Nesmysl,“ zahučel Ginger.

Znovu si protřel zrak, ale ani po Arabech, ani po

vybělených lebkách a klíčních kostech nebylo dole ani

památky. Navíc, celý terén se nějak změnil a vůbec

nepřipomínal poušť, nad kterou letěl za ranního

rozbřesku. Někde musí být chyba! Kde jsou ty kosti,

zuřivě uvažoval. V průzračném vzduchu měl dobrý

rozhled, ale široko daleko nespatřil nic, co by mu

připomínalo ostatky zemřelých otroků a tažných zvířat.

Podíval se na hodinky na zápěstí a v okamžiku si

ověřil, že ukazují na chlup stejný čas jako ty na palubní

desce. Tady chyba nebyla a on se cítil ještě zmatenější.

Letím stejným kurzem, od startu uběhl stejný čas

jako dnes ráno a ty kosti tu pořád nejsou a nejsou,

žalostně v duchu zabědoval.

Sestoupil na pět tisíc stop, aby si Saharu pozorně

prohlédl. Tady tudy karavany určitě neprošly, řekl si pro

29

sebe a utvrdil se v přesvědčení, že tenhle kus divočiny

ještě nikdy neviděl. Bylo tady příliš mnoho balvanů i

skalních ostrohů. Technika je sice dobrá věc, ale

nemůžeš se na ní vždy spolehnout, kroutil hlavou. Už

věděl, že střelka kompasu ho vypekla.

Podíval se doleva, Bigglesův stroj tam nebyl.

Oslnily ho ale sluneční paprsky a chvíli nic neviděl.

Dusný vzduch a rozpálená kabina rozhodně nepřidaly k

jeho dobré náladě. Nebyl nijak vyplašen, ale přesto teď

dával větší pozor na okolí. Pozorně prohlížel skály dole

vpravo. Něco tam bylo…

A potom se ten záblesk opakoval. Natáhl si sluneční

brýle a sledoval chvějící se paprsek vycházející odkudsi

ze skal. V poušti jsou podobné záblesky neobvyklé a

mohou je způsobit jen tři zdroje. Voda, naleštěný kov

nebo sklo.

Ginger zauvažoval, oč šlo v tomto případě. Voda to

určitě nebyla, to by tady musely růst palmy, nebo alespoň

žlutá tráva. Kov to bude jen těžko, protože by to pak

musela být nějaká zbraň. Že by Arab nesoucí svoji

ručnici? Ne, to by záblesk nevydržel tak dlouho. Muselo

to být sklo!

Ginger viděl hodně roztříštěných skel, od nichž se

odrážely sluneční paprsky, oslňující oči. Vzpomněl si,

jak jim Biggles kdysi vyprávěl malou příhodu z Egypta,

kdy byl zcela oslněn neznámým zdrojem světla. Pak se

ukázalo, že je to odraz slunečních paprsků od prázdných

láhví, odhozených v poušti věčně žíznivými turisty.

Nebyl by to zrzavý Angličan, aby ho zvědavost

nepřinutila záhadu prozkoumat. Uvědomil si, že ho

možná Biggles ztratí z dohledu, ale předpokládal, že se

brzo vrátí na svůj kurz. Každopádně věřil, že vrátit se

30

zpátky nebude problém a že musí zjistit, co to bliká.

Sklonil nos letadla, ubral plyn a začal v kruzích klesat na

nejnižší možnou výšku letu.

Chtěl se opravdu jen podívat, ale stejně tak jako

Biggles o pár hodin později, nevěřil svým očím. Mezi

strmými skalními stěnami stálo letadlo. Měl pravdu.

Paprsky slunce se odrážely od roztříštěného čelního skla.

Nikde se nic nepohnulo.

Ginger naletěl na cíl několikrát, protože ho

pochopitelně zajímaly identifikační znaky. Trup i křídla

byly však tak poničené, že nerozpoznal ani výsostné

znaky stroje. Nedokázal si ani uvědomit, o který typ

letounu jde. Jediné, co rozluštil, bylo velké „Gé“, které

dokazovalo, že letadlo muselo patřit nějaké britské civilní

letecké společnosti. Určitě to byl jeden z pohřešovaných

dvojplošníků, na které se Biggles přímo třásl! Najednou

zbledl, neboť si uvědomil, že přesně takhle by mohl

dopadnout stroj, na který tak netrpělivě čekali. Co když

je to právě tenhle Havilland? Mohou tam být lidé?

Přežili?

V hlavě měl zmatek, nevěděl co dál. Dává mu jeho

objev dostatečné oprávnění k rádiové relaci? Určitě ne,

Biggles by se zbláznil. Vždyť přísně nařídil, že rádiové

spojení mohou použít jen v případě nejvyššího ohrožení.

Může pro Bigglese doletět?

I kdyby ho ve vzduchu objevil, jak mu gesty

vysvětlí, co našel? A Biggles se už určitě vrátil na

základnu a trvalo by věčnost, než sem znovu doletí.

Ginger přesto vyletěl nahoru nad otevřenou poušť, opsal

na jižním obzoru kruh, pak si ale uvědomil, že může

ztratit přehled a že také vrak letounu už podruhé nemusí

31

nalézt. Už ani teď nebude jednoduché se vrátit, neboť

všechny ty skály a balvany vypadají stejně.

Otočil stíhačku a vracel se ke zřícenému stroji.

Dokázal si docela dobře představit, jak k tomu došlo.

Hned vedle skalního výběžku se nacházela docela rovná

písečná planina. Vyjeté koleje dokazovaly, že se pilot

snažil přistát právě tady. Nedokázal ale včas letadlo

zastavit a narazil do skalního masivu. Kdyby tenhle

kousek písku byl jen o píd větší, tak bych to risknul taky,

pomyslel si. Jenže když to nezvládlo ani líné transportní

letadlo, jak by asi dopadl rychlý Spitfire? Gingerovi

došlo, že jen ohrožení života mohlo být příčinou, proč se

pilot druhého letounu rozhodl přistát právě zde.

Představa krvácejícího pilota a umírajících cestujících

zastínila jeho veškeré obavy.

Kdyby odletěl a něco neudělal, byl by zbabělec a

nemohl by do smrti spát. Bez ohledu na následky musí

dolů, přesvědčit se, že v letadle opravdu nikdo není.

Vystoupal o pár desítek stop, začal kroužit a po

krátkém úporném hledání našel, co hledal. Nedaleko se

nacházela dlouhá a široká písečná plocha mezi dvěma

skalními hřebeny. Nebylo to sice přesně to, co si

představoval, ale betonovou přistávací dráhu tu stejně

nenajde. Byla to dost dlouhá plocha s možná postačující

šířkou, na jejímž obvodu se válely hromady štěrku.

Zkontroloval vítr a oddechl si. Panovalo naprosté

bezvětří a on má celou dlouhou a docela bezpečnou

přistávací dráhu jen pro sebe. Nejvíce se obával, aby se

až po nos nezahrabal do sypkého písku. Jen těžko by se z

toho dostával.

32

„Ze vzduchu to nezjistím a tak to prostě zkusím,“

řekl tiše Ginger a ušklíbl se. „Jakpak to udělal ten

nešťastný civilista, když dopadl tak bídně?“

Ještě jednou mrkl na písek přistávací dráhy, vypnul

motor a klouzal dolů. Byl si přesně vědom toho, co

riskuje, ale stejně tak byl přesvědčen, že za těchto

okolností nemůže a nesmí udělat nic jiného.

Naprosto soustředěně začal svůj nebezpečný sestup.

Ještě se naposledy nadechl a skoro zavřel oči. Než se

podvozek poprvé dotkl země, vyschlo mu v ústech a

když už kola klouzala po písku, zhluboka si oddechl.

Jeho Spitfire spokojeně jel po tvrdém, písečném dně

průrvy. Pak se zastavil. K nejbližším balvanům chybělo

hezkých pár metrů.

Rudovlasý pilot vypnul motor a seskočil na zem.

Chvíli se protahoval, aby narovnal pokroucené končetiny

a souběžně obhlížel okolí. Můj Bože, tady je parno, byla

první myšlenka, která ho napadla. Přistál přímo v peci.

Vzduch, písek a snad i skály nasákly žárem afrického

slunce.

„Ten rámus tady mi taky moc nevyhovuje,“ řekl

polohlasem, ale uprostřed absolutního ticha zazněl jeho

hlas jak trouba bojovníka před Jerichem. „Nevěděl jsem,

jak silný mám hlas,“ špitl. „To je o ušní bubínky!“

V téhle rokli odmítl žít i poslední pavouk. Ginger

nenašel ani stéblo nejobyčejnější trávy. Ale velbloudi tu

někdy byli, pomyslel si, když spatřil pro něj už

neodmyslitelnou součást zdejší krajiny, pár hrstí

velbloudích chlupů.

I nejklidnější chlap by se v tom míru zbláznil,

proběhlo mu hlavou. Odhodil leteckou blůzu, protože v

33

tom horku se v ní nedalo vydržet. Vyrazil a přidal do

kroku.

Po hezkých pár metrech se zastavil. Kde má polní

láhev? Nechal ji ležet v kabině.

Biggles by mi dal, kousl se do rtů, jenomže vracet se

už nechtěl, vrak i vlastní stroj měl v dohledu a stejně

počítal, že v pár minutách bude zase ve vzduchu. Co by

se mohlo stát? Ani Biggles nemůže předvídat všechno,

usmál se a docela rozmyslně porušil první přikázání

pouštního desatera.

Blížil se k poničenému trupu letadla s obavami. Už

rozpoznával imatrikulační znaky G-VDH na trupu stroje

Rapid. Tohle letadlo vyrobili jako jednu z verzí ve stejné

továrně jako Dragona. De Havilland se snažil vyrábět

hezkých pár typů dopravních dvojplošníků. Avšak náraz

do skalní stěny musel být příšerný, když se odlomila

horní křídla a utrhla se přední část trupu.

Kabina byla prázdná, Ginger si mohl na chvilku

oddechnout. Bohužel ne nadlouho. Vedle letounu si

všiml tří navršených náspů písku. Určitě to byly hroby.

Kdo ale odpočíval pod uměle vytvořenými mohylami,

pochopitelně nevěděl. Nedalo se tady nic zjistit, smutně

si uvědomil hříšník, který porušil Bigglesův příkaz.

Neviděl ani žádná zavazadla. Vlezl znovu do kabiny a

probíral se přihrádkami. Palubní deník nebyl na svém

místě. A pak už chyběl jen jeden pohled k tomu, aby

Ginger pochopil, proč dopravní letadlo skončilo v

písečných dunách.

Celý nos letadla a celý trup byl rozstřílen jako

řešeto. Ginger zaťal zuby, neboť si uvědomil, že někdo to

naprosto neozbrojené civilní letadlo docela sprostě

sestřelil.

34

Vedle letounu si všiml tu navršených násypů písku…

35

Ale co tu vůbec ten aeroplán dělal, vždyť jsou

hezkých pár mil mimo koridor, ozvala se další neodbytná

myšlenka.

Prohlédl si průstřely a pochopil, že strůjcem

tragického konce je nepřátelský stíhací letoun. Kde jsou

ale všichni cestující? Pochovali mrtvé a vyrazili na

beznadějný pochod k výspám civilizace? Kdo to ví?

Jen písek mu mohl přinést vysvětlení. Při práci na

mohylách někdo použil polní lopatku a ta do běžného

vybavení vojenského letadla nepatřila. Kde se tedy vzala

na palubě obyčejného dopravního letounu? Otisky nohou

sice nenašel, ale řešení přišlo samo o sobě. Podvozek

nějakého dopravního prostředku je vryl do měkkého

písku. Blízko skalní stěny bezpochyby určitou dobu stálo

jiné letadlo. Podle směru kolejí Ginger pochopil, že se

pravděpodobně o něco později vzneslo a zmizelo

směrem, kterým původně přiletělo. Na sever.

Jednotlivé kousky skládačky vytvořily celý obraz

tragické příhody uprostřed pouště. Nepřítel z naprosto

nepochopitelného důvodu sestřelil civilní letadlo. Střelec

informoval základnu a dostal příkaz, ověřit konečné

výsledky. Určitě jásal! Tři cestující zemřeli na vyprahlém

saharském písku.

„Aspoň že je pochovali, syčáci,“ odplivl si Ginger.

Ostatní muži z paluby Rapidu byli donuceni poslouchat

příkazy vrahů, z nichž se stali věznitelé. Gingerovi tohle

úplně stačilo. Čím dříve se to dozvědí ostatní, tím lépe.

Naposledy se ohlédl, otřel si upocený obličej a vydal se

zpět ke Spitfiru.

V polovině cesty uslyšel známé hučení leteckého

motoru. Zarazil se. Cizí letadlo se nezadržitelně blížilo a

to ho přimělo, aby zmáčkl svůj vnitřní plynový pedál až k

36

podlaze. Rozběhl se s větrem o závod. Biggles to být

nemohl, což celou záležitost komplikovalo. Každopádně

tady je provoz jako na Piccadilly, nelibě zkonstatoval.

Těch motorů je tu nějak moc. Sevřel okoralé rty a

pozorně se zaposlouchal do nových zvuků, které zazněly

nad skalami. Nebylo to nic jiného než opakované

smrtonosné dávky palubních kulometů…

Hodil sebou na zem a snažil se krýt. Rozhodně se

nechtěl stát cílem nějakého německého zlotřilce. Až pak

si uvědomil směšnost svého počínání. Před očima mu

pomalu vyvstal obraz majestátního dvouplošného

Dragona. Letěl nízko na plný plyn a měnil kurz. Pilot se

bezpochyby snažil vyhnout opakované palbě. A to už

Ginger spatřil tři stíhačky dštící za jeho kormidlem

smrtonosný oheň. Hákové kříže na trupech mohli Němci

klidně nechat doma. Stejně bylo jasné, kdo se usadil v

kabině pronásledovatelů. A nemohl ani přehlédnout jemu

důvěrně známé lahodné tvary Messerschmittů.

Věděl, že se musí dostat ke svému letounu co

nejdříve, ale už to nestihl. Nad ním zuřil nelítostný boj,

který se přenesl až za boční sráz. Letouny už vidět

nemohl, a také rachocení kulometů ubralo na síle.

I když nespatřil konec bojové operace, vnímal jej

všemi smysly. Britský pilot se v beznadějné situaci

pokusil o nouzové přistání, aby zachránil posádku. Nic

rozumnějšího ani udělat nemohl.

A pak se ze směru, kam zmizely všechny letouny na

obloze, ozval zvuk, na který Ginger nezapomene až do

smrti.

Zazněla

rána

jasně

dokazující,

že

se

pronásledované letadlo při dopadu na zem rozlomilo.

Určitě to nebylo blíže než čtyři míle. Pak vnímal bzukot

37

německých vážek nad troskami Dragonu. A pak, během

několika minut, zavládlo nad pouští hrobové ticho.

Ginger stál před vážným rozhodnutím vrátit se na

základnu, nebo se snažit pomoci nevinným obětem.

Závěr byl jednoznačný a nesprávný. Pošetile a neuváženě

porušil druhý bod pouštního desatera.

Bigglesův oddaný přítel vstoupil do vyprahlého

skalního bludiště, z jehož vysokých skalních stěn sálalo

neskutečné horko. Ginger si pomyslel, že se zadusí.

Vyšplhal na první vrchol a před sebou uviděl další

sálající skalní hřeben. Vrak tu nebyl, za to na vlastní kůži

ucítil přímé sluneční paprsky. Bez váhání se opět spustil

dolů. Pryč ze slunce do stínů vládnoucích mezi skalami.

Zastavil se a došlo mu, jaké bláhovosti se dopustil.

Cítil se vyčerpaný a nemohlo za to jen horko a

nedostatek vody.

„Hrome…“ zavrčel. Je toho nějak moc!“

Ovšem… člověk má i nervy a city. Rozhodně měl

dodržet Bigglesův první rozkaz a nenechávat láhev v

kabině! Vyschlé rty a vyprahlé hrdlo vyžadovaly alespoň

kapku vody, ale kde ji vzít? Neviděl Dragon a neviděl ani

Spitfira, ztrácel se uprostřed skal. Pouze si domýšlel, že

když přeleze jeden skalní hřeben, že se nic nestane, že

žízeň zvládne.

Důvěra ho opouštěla a raději vyrazil zpět.

Najednou stál tváří v tvář podivnému seskupení

balvanů a hryzání svědomí zesílilo, neboť si uvědomil, že

jeho úkol vůbec není tak lehký, jak předpokládal. Tuto

skálu nikdy neviděl. Rozhlédl se a sevřelo se mu srdce.

Nepoznával to tu. Jeho letoun je určitě za tamhletou

skálou. Musí tam být! Bez rozmyšlení přidal do kroku a

38

porušil další přikázání pouštního desatera. Nepodíval se

na hodinky a ztratil pojem o čase.

Zase se spletl. Zastavil se a zuřivě zatěkal očima po

seskupení kamenů. Nic a zase nic! Hlavou mu běžely

útržkovité vzpomínky na velitelovo varování. Ne

nadarmo jim říkal, že se „rozklepou jako osiky“. Vždyť

jeho příkazy vycházely z tisícileté zkušenosti pouštních

kočovníků.

Rozhodl se, že vyleze na nejvyšší místní vyvýšeninu

a odtud snad bez potíží najde obě letadla. Drápal se po

horkém kameni vrcholku jako mravenec.

Nahoře se vyčerpaně postavil a pátral po obzoru.

Obestřela ho hrůza. Měl spálené dlaně od žhnoucích

skalních stěn a teď užasle zíral do bezbřehých skal a

oceánu písku. Nikde ani stopa po letadlech, po lidech, po

životě…

I dobře vycvičeného vojáka může zachvátit panika.

Ginger se teď nacházel v situaci, kdy zmatek a

malomyslnost přináší smrt. Připadalo mu, že necítí nohy.

Rád by si svlažil rty slinami, ale ani ty nepřicházely.

Slezl dolů a rozběhl se k dalšímu vrcholku, který podle

něj musel být o něco vyšší. Zase udýchané šplhání na

vrchol, aby tam zjistil, že zírá do nekončících skal a moře

písku. Obraz byl přesně stejný jako předtím.

Sešplhal dolů a vyrazil k dalšímu skalnímu útvaru.

Na zemi spatřil své vlastní šlépěje v písku. Oddechl si,

neboť předpokládal, že jej dovedou zpět k letadlu. Jenže

stopy na skále zmizely a jeho už ani nenapadlo znovu

šplhat nahoru. Vláčel se v kruhu a nenacházel cestu ze

skalního bludiště.

Zastavil se a nadechl se spalujícího vzduchu. Musí

nějak přinutit mozek k práci na plné obrátky.

39

Teprve teď si hořce uvědomil, že se choval jako

naparující se výrostek. Každý jeho krok byla nadutost,

kterou vyzýval matku přírodu na souboj. Hrobové ticho

znovu zaútočilo na Gingerovy ušní bubínky. Jeden

padající oblázek tu hřmotil jako obrovská alpská lavina.

Propadl se do nekonečné pasti, jejíž dno tvořil písek a

zase jen písek, stěnami byly skály a zase jen skály,

stropem byla ocelová modrošedá obloha. A čas mizel v

nenávratnu. Jediné, po čem neskutečně toužil, bylo jeho

letadlo a voda v láhvi.

Každý krok, každé šplhání na vrcholek mu

způsobovalo muka.

Ty příšerně vysoké skály byly příliš nízké, aby mu

pomohly najít správnou cestu. Jeho osamělost uprostřed

samoty v něm vyvolala drásavou potřebu slyšet lidský

hlas. Už se ani nedokázal podívat na oblohu, protože mu

představovala dvířka do žhnoucí pece. Vzal hlavu, která

mu začala třeštit, do dlaní. Už se ani nepotil, protože žár

z něj vymačkal i poslední zbytek vlhkosti. Ano, Biggles

měl pravdu. Svoje tělo teď vnímal jako osikový list.

Kdyby nevál vítr, nechvěl by se tolik…

Když si uvědomil, že chodí v kruzích, zaplavila ho

beznaděj.

Cítil popáleniny na kůži a připadal si, jakoby slezl z

horké pánve. Zkoženěl mu jazyk a mezi zuby cítil písek.

Pak se skály okolo něj začaly naklánět a pomalu se k

němu rozběhly. A zase jen písek a písek a Ginger se

propadal do bílého závoje. Ten začal měnit barvu a

pomalu oranžověl. Nějak mu to bylo jedno. Bylo mu už

jedno skoro všechno.

„Vodu!“ zaskřehotal Ginger.

40

Přesto pokračoval v chůzi a skály se na něj šklebily

děsivými obličeji pravěkých příšer. Řval, aby zahnal

děsivé stíny, ale pravěcí ještěři se mu nepřestávali

vysmívat. Na jednom z nich seděl sám velký Biggles.

Když se k němu rozběhl, byla to zase jen jiná skála. Pak

spatřil blankytně modrou vodu s jakýmisi bílými

skvrnami. Hladina byla tak blankytně modrá, že ho skoro

oslňovala.

Radostně vykřikoval a rozběhl se ke své spáse. Jenže

jeho mozek už vytvářel přeludy. Samozřejmě tam nic

takového nebylo. Rozesmál se, ale již to nebyl řehot

drsného, zkušeného válečníka, ale děsivý smích

pouštního ztroskotance. Vždyť je úplně jedno, kudy se

vydá! Všechny cesty vedou k prokletí. A ti ještěři se mu

ještě smějí! Doběhl k nim a začal je mlátit pěstmi. Ucítil,

že krvácí, ale bolest nepřicházela…

Obloha se zbarvila do krvava, vlastně všechno

zaplavila nidá záře. Naplnila jeho myšlenky. Myslel

červeně. Mohl se tomu jen smát…

Tentokrát to však už nebylo bláznivé chechtání

ztraceného robinzona. Bylo to jen kuňkání starého, k

smrti unaveného žabáka.

41

KAPITOLA ČTVRTÁ

NOČNÍ STÍNY

Když Ginger přišel k vědomí, zdálo se mu, že pije.

Připadalo mu, že si svěží chladivou vodou svlažuje

okoralé rty a omývá popálenou tvář. Věděl však, že jsou

to jen představy, které vykouzlil jeho přehřátý mozek.

Přesto ale cítil úlevu. Hlavně aby to slunce už přestalo!

Otevřel oči a s obrovským úžasem hleděl do tváře svého

velitele.

„Lež klidně,“ pronesl Biggles a sklonil se k němu.

„Objevil ses v pravý čas,“ zachrčel Ginger.

„A ty, chlape jeden, jsi měl větší štěstí, než si

zasloužíš,“ na Bigglesově tváři se zračil soucit. „Mám

takový divný dojem, že jsem vydal jasný a přísný rozkaz,

aby všichni vojáci bez ohledu na hodnost, s sebou nosili

polní láhev. Nepamatuješ se?“ pokračoval, a rysy mu

ztvrdly.

Jeho proslov vbodával do Gingerova mozku ledové

rampouchy a silně tím přispíval k ochlazení jeho

organismu.

„Po návratu dostaneš čtyři dny natvrdo za

neuposlechnutí rozkazu. Jestli se teď ale dokážeš rychleji

pohnout, udělej to. Měli bychom odtud z té žhnoucí

popelnice co nejrychleji vypadnout. Stejně než se

dostaneme domů, bude už po večeři a na tebe nic

nezbyde!“

Ginger se vyškrábal na nohy a vrávoral. „Promiňte,

pane,“ řekl kajícně. „Byla by ještě troška vody?“

42

„Dostals co proto,“ odvětil Biggles smutně. „Proč jsi

tady vůbec přistál?“

„Uviděl jsem zřícené letadlo a chtěl jsem se

přesvědčit, jestli někdo zůstal naživu.“

„Vrak?“ vydechl Biggles. „Kde je?“

Ginger pokrčil zoufale rameny. „Nevím, ale daleko

to být nemůže. Víš, kde jsem přistál?“

„Přistál jsem vedle tebe. Kroužil jsem nahoře a tvoje

letadlo dole mi připadalo trochu opuštěné,“ pronesl už s

lepší náladou Biggles.

„Tak to asi proto, že jsi neviděl ten vrak. Leží někde

za hřebenem… je to Rapid. Zahlédl jsem jakési odrazy

světla od roztříštěného předního skla. Pak už to šlo ráz na

ráz. Stejně ale jsem nedokázal udržet kurz,“ vysvětloval

uklidněný podřízený, vědomý si toho, že na ty čtyři dny v

rozpáleném stanu pod palmami teď Biggles možná

zapomene.

„Z ničeho tě neobviňuji,“ pokračoval přísný velitel.

„Stalo se mi totéž. Střelky našich kompasů byly

ovlivněny magnetickým polem. My se k tomu namotali

náhodou, ten výboj byl určen pro Dragon.“

„Dobrotivý

Bože!

Málem

jsem

zapomněl,“

omlouval svou roztržitost Ginger. „De Havilland tady

taky proletěl, než ho tři Me 109 poslaly k zemi. Letěly

přímo nade mnou, ale měly moc svých starostí na to, aby

mě piloti viděli. A to je hlavní příčina mého zhroucení.

Uslyšel jsem, jak Dragon vrazil do skály a místo toho,

abych mazal ke Spitfiru, vylezl jsem na kopec a vydal se

jim na pomoc. Nikde jsem je ale nenašel a ztratil jsem i

svoje letadýlko.“

Biggles ho pozorně poslouchal, protože už rozuměl

motivům jeho bezhlavého počínání. Neřekl ani slovo.

43

„Když si to všechno dáme dohromady,“ řekl

konečně, „tak dojdeme k těmto závěrům. Nepřítel nám

oběma vyřadil kompasy z provozu. Když jsem tě nenašel

ani doma na základně, začal jsem tě hledat. Pak jsem

uviděl tvojí stíhačku, ale tys v ní nebyl. Začal jsem mít

starosti, když jsem zaslechl tvůj šílený smích a řvaní…“

„Ty jsi mě slyšel…u mého Spitfira?“

„Jasně.“

Ginger tomu nechtěl uvěřit. „To ale znamená, že oba

letouny jsou tu někde blízko?“

„Nemohl jsem vědět, kam ses poděl,“ odpověděl

Biggles. „Stojíme tam za tou skálou nalevo a není to

odtud dál než sto yardů.“

„Umíš si to vůbec představit,“ začal se Ginger opět

litovat. „Leknout žízní jen sto yardů od polní láhve?“

„Přesně tak,“ ledově prohodil Biggles. „Takhle to

chodí a nemůžeš říct, že jsem tě nevaroval. Ale už je

načase se vrátit.“ Zvedl hlavu k obloze. „Díkybohu, že už

brzo zapadne slunce. Praží přeci jen o trochu míň.“

Slunce rychle mizelo v krvavém oparu a jeho

pohasínající světlo zaplavovalo celou krajinu. Byl právě

nejvyšší čas se vydat k letounům a podívat se, kde leží

Rapid, než temnota převezme svou vládu nad zdejší

divočinou. Sluneční žár sice polevil, ale parno pořád

dusilo oba piloty. Každé zrnko písku a každý balvan teď

začal vyzařovat horko, které se v nich nastřádalo za celý

den.

Biggles se opřel o trup svého letounu a zapálil si

cigaretu.

„V téhle tmě se mi zrovna dvakrát startovat nechce,“

prohodil k Gingerovi. „Navíc, když se nemůžeme

stoprocentně spolehnout na ten zatracený kompas, je

44

noční let přinejmenším riskantní. Nikam stejně

nechvátáme. Měsíc vyjde asi za hodinu, a tak bychom

mohli počkat. Kterým směrem zmizel Dragon nebo spíš

odkud, předpokládáš, že se ozvaly zvuky té nehody?

Máme tady co na práci, nemyslíš?“

„Máš pravdu,“ pronesl Ginger. „Přímo tamhle.“

Ukázal k ostře ohraničené pahorkatině, která se teď

vyjímala na pozadí rudé oblohy. „Nemůžu přísahat, ale

asi tamodtud. Jenže jak to bylo daleko, to na mně nechtěj

vědět. Tady zdání klame. Pět mil? Víc určitě ne! Tebe

napadlo, že bychom šli…“

„Já jen tak uvažuji,“ šklebil se Biggles. „Nechce se

ti?“

„Ani za všechny krásy světa,“ rozčílil se ryšavý

letec. „Já už jsem si svoje prožil. Alláh právě přiléval olej

na pánvičku, když jsi mě našel. A teď bys mu zase chtěl

přihrát anglickou pečínku?“

„V noci je to méně nebezpečné. Můžeme se

orientovat podle hvězd. Počkej! Co je zase tohle?“

Oba dva upřeli zrak směrem k pahorkatině, kterou

Biggles navrhl jako možný cíl jejich noční pěší túry.

Přímo nad ní se vznášel zářivý paprsek neznámého

původu. Připomínal ukazovátko, pomalu se pohybující

po obloze.

„Světlomet,“ prohlásil bystrozraký Ginger.

„Jestli je to reflektor, tak je, u všech dasů, pěkně

daleko,“ hodnotil jeho postřeh Biggles. „Ať je to, co je

to, má to vespod kola a může se to hýbat. Podívej se na

základnu. Pohybuje se. No jasně, teď se to zastavilo. Už

vím, co to je. Světlomet na korbě auta!“

„Auta?“ nevěřícně pronesl Ginger. „Auto…tady…v

poušti?“

45

„Vždyť jsi říkal, že u Rapidu jsou otisky nějakých

pneumatik. Bylo to určitě letadlo? Naši to nejsou, musí to

tedy být ti druzí. Ti, kteří sestřelili Rapid, informovali

svou základnu. A právě teď se děje totéž. Vůz míří přímo

k vraku Dragonu. Bezpochyby se bude snažit dostat se k

němu co nejblíže. Posádka zbytek cesty v nejhorším

dojde. Konečně máme příležitost zjistit něco přesnějšího.

Rozhodně si nenechám takovou příležitost ujít. Naše

holčičky jsou tady pěkně v teplíčku, nikdo je tu nenajde.

Řidič toho vozu má svých starostí dost a rozhodně se

nevydá sem. Každopádně, tohle riziko za to stojí.“

S Gingerem a jeho polní láhví přes rameno, se

Biggles ihned vydal za zdrojem záření, kterým nemohlo

být nic jiného než auto vezoucí světlomet. O hodnou

chvíli později se dívali přímo dolů na neznámé zařízení.

„V těchto oblastech neoperují žádné britské

jednotky, takže ten, kdo tu slídí s tím světlem, s námi

moc kamarádit nebude,“ odhadl situaci Biggles.

„Jak to může být daleko?“

„Těžko říct, protože nedokážeme ani odhadnout, jak

je ten paprsek silný. Proč míří nahoru, napadá tě něco?

Určitě nepátrá po letadlech.“

„Může to být signál, ukazovatel směru.“

„Dobře! Ale že by nepřátelská letadla operovala

celou noc právě tady? To se mi nezdá,“ pousmál se

Biggles. „Ježíšku, to jsem ale blázen, v tomhle horku se

mi vypařilo nejmíň tisíc mozkových buněk. Ten paprsek

je opravdu ukazatel směru! Ale patří zvláštnímu oddílu v

poušti, který hledá trup Dragona. To bude správné řešení

tohoto rébusu! Jdeme blíž, možná že se ještě něco

dovíme, ale mluv tiše a snaž se nedělat kravál.

46

Vstupujeme do zóny bezprostředního ohrožení a zvuk se

pouští nese široko daleko.“

Vylezli na hřeben, který před pár hodinami Gingera

tak potrápil. Vyšplhali se i na druhý vršek za ním a před

sebou spatřili strmý sráz na další otevřenou písečnou

planinu posetou občasnými balvany. V klamajícím světle

reflektoru málem udělali osudovou chybu a překročili

okraj strže. V poslední chvíli si však uvědomili, že její

stěny jsou tak příkré, že stačil jeden krok a Prorok by jim

požehnal.

Šli po hřebenu a hledali snadnější sestup. Celý

ostroh by se dal nejspíše popsat jako nízký útes s

kolmými stěnami, který neměl konce. Gingerovi se zase

vrátilo jeho furiantství a na jednom místě chtěl sestoupit,

ale Biggles ho zadržel.

„Tohle riskovat nebudu,“ řekl tiše. „Pískovci se nedá

příliš věřit. Snadno se ho kus utrhne a poletíme dolů se

zlámanými kostmi. Být blíže základny, nic bych

nenamítal. Ale tady má jakékoliv zranění, jako třeba

vymknutý kotník, smrtelné důsledky. K letadlům už je to

pěkných pár mil. Za chvilku vyjde měsíc a třeba nám

pomůže najít vhodný sestup.“ To už Biggles ležel na

plochém vrcholku skaliska, snažil se maskovat a

dalekohledem pozoroval zdroj světla.

Ginger ho následoval. Paprsek vycházel za třetím

hřebenem zhruba ve vzdálenosti dvanácti mil. Bigglesův

společník se snažil do své fotografické paměti uložit

obrysy skalisek, které by jim mohly pomoci při pozdější

orientaci. Uprostřed prvního hřebene leželo seskupení

balvanů připomínající žabáka, o kousek dál navršené

oblázky zase vyvolávaly dojem katedrály. Její věže už

ležely blízko místa, odkud na oblohu šplhal paprsek.

47

Ginger na to upozornil Bigglese, který souhlasil, ale

připomněl mu, že zdroj se stále pohybuje.

Nad obzorem už stál měsíc v úplňku a vrhal na

divočinu záplavu světlemodrého světla. Noviny se sice

číst nedaly, ale rozpoznávat určité předměty před sebou

šlo bez větších potíží. Ve dne je to tu k usmažení se,

pomyslel si Biggles, ale v noci by se z toho člověk

pomátl na rozumu během pár hodin.

Už se chtěli zvednout, když zaslechli slabé zavrzání

jakoby na sebe narážely dva kameny. Za normálních

okolností by zvuk přeslechli, a ani teď nemohli určit,

odkud pochází.

Biggles chytil Gingera za paži. „Ani hnout!“

zašeptal.

Ginger ležel bez pohybu na hraně útesu jako kočka a

pozorně studoval nižší terasu skaliska vpravo od nich.

Upřeně se zahleděl na skalní formace a civěl na ně tak

dlouho, až kameny dostaly nějaký tvar. To nebývá za

situace, kdy jsou nervy napjaty k prasknutí, docela

normální.

„Třeba to byl šakal,“ zašeptal Bigglesovi do ucha.

Ten zavrtěl hlavou. „V takovéhle pouštní pustině

nežije ani suchomilný šváb.“

Znovu se ozvalo neznámé zavrnění a Biggles

zasyčel druhé varování.

A Ginger si s hrůzou uvědomil, že stíny, které

považoval za obrysy skalisek, se pohnuly. Už rozeznával

jejich obrysy docela zřetelně. Z terasy vyrazila skupina

mužů s velbloudy. Tři byli osedláni a zbytek mužů

pochodoval mezi nimi. Vpředu celého procesí šli další

dva velbloudi s jezdci na hřbetech. O kus vedle se tiše

pohybovala skupinka čtyř záložních zvířat.

48

Na skalním pozadí se odrážely jejich stíny a

dodávaly

jim

vzhled

obrovských

hrůzostrašných

pouštních duchů. Bezpochyby mířili ke zdroji světla.

Ginger doslova ztuhl, když se ozval hrdelní lilas

jednoho z předjezdců, neboť nechtěl věřit svým uším, jak

byla výprava blízko. Co ho však šokovalo mnohem více

než vlastní lilas, byla řeč, kterou uslyšel. Celou dobu

myslel na ony hrozivé Tuaregy, ale teď slyšel jadrnou

němčinu, kterou by spíše očekával všude jinde než

uprostřed noci na odlehlém saharském skalisku, kde

podle Bigglese nežijí ani švábi.

„Říkal jsem těm bláznům, aby létali o kus dál. Příště

bychom taky mohli sestřelit je. Jsou to opravdoví šílenci.

Jen díky vám, Pallini, že tak dobře znáte tuhle díru, to

zatím zvládáme,“ promluvil muž v čele pouštní karavany.

„Ano, kapitáne von Zoytone,“ ozvala se německá

odpověď. „Je to ale opravdu dlouhá cesta. Ten sestřelený

letoun ležel nedaleko. Znám sice každý centimetr téhle

pouště, ale nezaškodí, když nám posvítí na cestu domů.

Pak jde všechno snadněji.“

Oba dva jezdci měli na sobě uniformu, ale rozlišit

výložky se Gingerovi nepodařilo. Neustále je sledoval a v

uších mu zněla jejich slova.

Právě v tom okamžiku se v jeho zorném poli

objevila druhá část karavany. Čtyři velbloudi měli přes

sebe nataženy maskovací přehozy. Koukaly jim jen

nozdry a oči. Vysoko u sedlové brašny byla zavěšena

pouzdra na ručnice. Čtyři muži ve stejnokroji se sandály

na nohou doprovázeli skupinku pěti vlekoucích se mužů.

Čtyři z nich vyhlíželi jako civilisté, zatímco ten poslední

byl podsaditý muž s rovnou černou bradkou. Ginger

konečně zahlédl zlaté stužky na rukávech a ramenech

49

jeho důstojnické uniformy. Během několika minut se celá

karavana opět propadla do zapomnění a nebylo po ní

vidu a slechu.

Biggles se nejdříve nedokázal ani pohnout, natož

něco říci.

Když o chvilku později přece jen promluvil, jeho

šepotu se prakticky nedalo rozumět.

„Opravdu zajímavé,“ zamumlal. „Víme toho právě

dost.“

„Co si myslíš, že to znamená?“ zeptal se Ginger a

snažil se ztišit hlas.

„Ti dva vpředu byli Němec s Italem. Ital se jmenuje

Pallini, je podle všeho místní znalec. Bošové si ho najali,

protože se tu vyzná. Jméno jeho společníka von Zoytona

mi připomíná jednoho chlápka, se kterým jsem měl co do

činění v západní poušti. Stejný muž to sice být nemusí,

ale dost bych se divil, kdyby to nebyl on. Tenkrát se o

něm říkalo, že je pilotní hvězda v kabině Messerschmittu.

Patřil do letky, které se říkalo Jagdtaffel. Sestávala z

dvanácti stíhaček a byli to sakramentsky dobří honící psi,

kterým málokdo unikl. On sám se naučil spoustu triků a

protože štěstěna přeje odvážným, má na svém kontě

neobvyklý počet vítězství. Musí to být on! Je to opravdu

voják schopný všeho. Se svými podřízenými může

dokázat přerušit tenhle náš životodárný koridor na

východ. Ti ostatní v jeho skupině byli patrně Tuaregové,

kteří střeží zajatce z paluby Dragonu. Vedou je do

zajateckého tábora. Ten paprsek jim slouží jako maják.“

„Jseš si opravdu tak jistý?“ zeptal se Ginger

zvědavě.

„Naprosto,“ břitce odvětil jeho velitel. „Muž s

bradkou je generál Demaurice. Od vidění ho sice

50

neznám, ale těch pár fotografií, co jsem si prohlížel, asi

nelhalo.“

„Je to důležitý chlap?“

„Je. Patří k hlavnímu štábu a má přístup k

nejtajnějším dokumentům. Němci si na něj už dlouho

brousí zuby.“

„Že bychom se zase pokusili o záchrannou akci?

Překvapení by bylo na naší straně. Vždyť nemají ani

páru, že jsme tady,“ neodpustil si obvyklé poznámky

oživlý Ginger, už zřetelně zotavený z prohřešků proti

zákonům pouště. „Promyslíme to,“ řekl Biggles. Jenže

teď ani není vhodná doba, ani tu nemáme nejvhodnější

místo pro rychlý přepad. V první řadě jsou čtyřicet stop

pod námi. To bys na ně chtěl skočit přímo dolů? K čemu

by ti pak byly pochroumané nožičky?

A když připustím, že bychom je dokázali osvobodit,

co bychom s nimi asi mohli dělat? Do Spitfirů pět lidí

nenaložíš a do Salimy bys nedošel ani ty.“

„Mohli bychom zavolat na pomoc ten nákladní

bombardér?“ nedal se blouznící, ale šlechetný Ginger.

„Než by sem doletěl, tak nás Messerschmitty

rozsekají na maděru. Nechci, aby sis myslel, že tvůj

návrh zamítám, jen ti říkám, že všechno chce svůj čas.

Podívej, nejsme na tom zase tak špatně. Předně, víme,

kde je nepřítel a víme, že tu má někde leteckou základnu.

Dostali sice ještě jeden náš letoun, ale teď už dokážeme

zabránit dalším ztrátám. Prakticky to také znamená, že

nám všem zbývá jenom ten nejjednodušší způsob

orientace ve vzduchu. Pozemské orientační body! A ty

musíme najít a naučit se je jako malou násobilku.“

„Jak je možné, že Me 109 létají, jako by se

nechumelilo?“

51

Biggles se na chvilku zamyslel. „Na to se dá najít

několik odpovědí,“ připustil. „Mají speciálně odstíněné

kompasy, nebo jsou ve vzduchu pouze, když je zdroj

magnetického pole vypnutý. Cílem celého vysílání je

vychýlit naše letadla z kurzu a dostat je do oblasti doletu

jejich letadel. A znají to tu dobře, když jezdí k

sestřeleným se svým pozemním personálem. Pamatuj si,

že o víc jim nejde. A Hunové jsou šetrní. Benzínu mají

málo a taky není zadarmo!“

„Proč tam tedy vůbec jezdí?“

„Hledají tam poštovní pytle ve kterých může být

ledacos zajímavého.“

„Jasně, na tohle jsem zase zapomněl.“ Ginger se

narovnal. „Takže asi to nejlepší, co teď můžeme udělat,

je vrátit se domů a hledat orientační body.“

„Ne tak rychle,“ zastavil ho Biggles. „Startovat

stejně nemůžeme, zcela určitě by slyšeli řev našich

motorů. Nesmějí vědět vůbec nic. Ke strojům se ale vrátit

můžeme.“

Biggles celou cestu zpátky rozlišoval různá skaliska

a bezpečně dovedl Gingera ke stíhačkám. Stály tu vedle

sebe jako zamilovaný párek, který bezhlavě sešel z cesty

a neví kudy se vrátit domů. Biggles klidně zalezl pod trup

a celou hodinku odpočíval a přemýšlel o nastávajících

hodinách na prohřátém písku. Teprve poté se vyšplhal do

kokpitu. Před jeho letkou ležel nesnadný úkol.

„Už musejí být daleko,“ zavolal na Gingera přes

okénko. „Jedeme domů.“ Nastartovali motory.

Let do oázy proběhl bez nejmenších potíží.

„Díkybohu, že jste zpátky,“ oddechl si Algy.

„Kdyby naše ztráty pokračovaly tímhle tempem, tak jsem

52

se zítra večer mohl natáhnout pod palmami a klidně spát.

Neměl bych čím válčit.“

V jeho slovech však zněla úleva. „Co se stalo?“

„Sedni si a já ti to povím,“ zklidňoval ho Biggles.

Ve stručnosti jim pak všem popsal průběh hodin, kdy byl

Ginger pohřešován.

„Nádhera!“ plivl si Tug Carrington do dlaní.

Poskočil si na jedné noze jakoby chtěl dupnout na

nepřítele. „Když teď víme, kde jsou, tak to bude hračka.

Jdeme a trochu si zastřílíme.“

„Tugu, jsi hodný kluk, ale myslíš moc přímočaře,“

převzal Biggles roli muže s chladnou hlavou. „Pokud víš,

i já jsem pro jednoduchá řešení. Máme tu ale celou řadu

vážných otázek, které nemohu přehlížet. Zatím jsme ani

přesně nezjistili, kde je německá základna. Můžeš si být

zpropadeně jistý, že má skvělou ochranu, takže nás uvidí

dříve než my je. Náš nepromyšlený pokus o útok

nepřinese nic užitečného. Pro změnu bychom si s nimi

vyměnili úlohy. Oni budou lovci a my jen ta liška. Až

zaútočíme, tak si musíme být zcela jistí výsledkem. Náš

zásah musí být naprosto přesný a překvapivý. Jestliže je

tu opravdu von Zoyton a jeho letka, tak nám rozhodně

před naše hlavně sami nevletí. V Libyi se před nimi

klepal každý spojenecký letec. Pánové, jediné co nám

zbývá, chytit je na udičku.“ Biggles se usmál na Algyho.

„Docela by mě zajímalo, zda by sedli na lep jedné

obehrané písničce?“

„Jaképak?“ dožadoval se Algy odpovědi. „Těch

šlágrů bych znal hned několik. Tak mě nenapínej!“

„Návnada.“

„To je hned ta první. Kdo zahraje nastraženou

kozu?“

53

„Náš starý dobrý Whitley.“

„To si opravdu myslíš, že von Zoyton je hlupák.

Tohle nespolkne.“

„Nemyslím, že bychom našeho dědouška nalakovali

válečnou barvou. Naopak! Hezky ho umyjeme,

odstraníme veškerá označení a dáme mu jiná, mnohem

hezčí. Civilní dopravní letoun zase tak špatné vnadidlo

nebude,“ usmíval se pod neexistující vousy Biggles.

„Pokusíme se. V nejhorším to nevyjde. Uvědomte si, že

Bošové zatím neví o naší přítomnosti v poušti. Bertie, ty

ses tu celý den povaloval. Cítíš se na to, zahrát si na

kočku a myš?“

Bertie sklonil oči a jako obvykle, když se po něm

chtělo něco obtížného, zuřivě leštil svůj monokl. „Jak

pravíš, můj veliteli. Půjdu do každé darebačinky, jejímž

výsledkem bude zpráskání Von… Kristepane, kdoví jak

se jmenuje?“ Vychrlil ze sebe. „Von Zujkuň, Von

Zaj…?“

„Stačí,“

přerušil

Bertieho

krasořeč

Biggles.

„Poslouchej. Pojedeš do Kargy a s Angusem probereš,

jak si tu stojíme. Pomůžeš místním chlapcům, abyste z

Whitleye udělali civilní letoun, jak se patří. Za rozbřesku

odstartuješ. Polož se na výšku deset tisíc a leť rovnou do

oblasti ohrožení.“

,Hele, šéfe, zbraně nebudou?“ protestoval Bertie.

„To mi nedáte ani pistolku?“

„Můžeš si na palubu napěchovat kulometů, co ti

hrdlo ráčí,“ souhlasil Biggles. „Angus by ti dal i pár

střelců. Ale nebuď blázen, rozhodně nechci, abys bojoval

zrovna ty. To nech na nás. My budeme o patro výš čekat

na Me 109. Angus nás vyrozumí depeší, že už jsi na

cestě. Von Zoyton se o tvém startu dozví od svého

54

zpravodaje a nebude dlouho trvat, a budeš mít hejno

luňáků za kormidlem. Chápeš?“

„Absolutně, šéfe, absolutně jistě,“ zabručel Bertie.

„Zase bude zábava k popukání. Kluci, mějte se. A

uvidíme se nahoře. Doufám, že bude pěkné počasí. Nerad

moknu.“

Celá Bigglesova letka sledovala jeho odlet se

zatajeným dechem. Věděli, že se mohou na sebe

navzájem spolehnout. A to bylo teď pro všechny

nejdůležitější.

Je nejvyšší čas zalehnout, pánové,“ prohlásil

Biggles. „A bude mezi vámi spát i Ginger. Ruším jeho

trest, protože on měl dnes perný den a zítra budeme mít

ještě pernější…“

55

KAPITOLA PÁTÁ

NÁVNADA

Obloha začala měnit barvu a z růžového oparu se

rozvinula do azurové záplavy. Listy v korunách palem se

za úsvitu jen lehce pohupovaly v závanech větříku.

Seržant Smythe hlásil Bigglesovi, že je všechno hotovo.

Ostatní seděli v chlívku a polykali snídani.

„Pane,“ vrátil se Smythe. „Přišla depeše z Kargy.

Britský letoun G-UROK odstartoval.“

„Dobrá. Hlídejte rádio a čekejte na další pokyny.“

Zbrojíř a mechanik zároveň mu zasalutoval a odešel.

„Tak, kluci,“ oslovil letku velitel a klidně si zapálil

cigaretu. „Teď nemusíme nikam spěchat. Přeci jen to

chvilku potrvá, než se Bertie dostane do oblasti doletu

nepřátelských letadel. Ještě jednou si to všechno ve

stručnosti projdeme. Nemůžeme si dovolit ani nejmenší

chybičku. Jak to všechno bude probíhat, teď také závisí

na počtu letadel, které může kapitán von Zoyton použít.

O tom, že se Whitleye pokusí zastavit, ale nepochybuji.

Jestliže to zas budou jen tři stroje, jak viděl Ginger při

jejich lovu na Draka, tak to bude pro nás docela

přijatelný poměr.“ Usmál se, uhasil cigaretu, ale hned si

zapálil další.

„Jedno obyčejné civilní letadlo je malý předkrm pro

tři dobře ozbrojené stíhačky,“ pokračoval. „My našeho

stařečka v barvách civilních kolegů uvítáme asi padesát

mil východně odsud. Já, Ginger a Tug vystoupáme do

postavení ve dvaceti tisících. Algy a Tex se usadí v

pětadvaceti tisících ještě nad námi o kus severněji.

56

Všichni se budeme držet Whitleye na dohled. A až se

Hunové zvednou ze země, dostanou společnost. Úkol je

jasný, ani jeden jejich letoun se nesmí vrátit na zem s

vysunutým podvozkem. Obávám se, že si teď hraji na

špatného proroka, ale tak snadné to zase nebude. Pokud

se to povede, máme stále všechna esa v rukávu a von

Zoyton se bude muset s novou situací vyrovnat.

Přinejmenším se bude muset smířit s nepěkným osudem

svých letadel. Jestliže se ale někdo z nich dostane z naší

pasti, bude to už znamenat otevřenou válku nad pouští.

Bude mu totiž jasné, že i Britové sem poslali svůj

zvláštní oddíl.“ Odmlčel se a další cigareta skončila v

popelníku.

„Ze své vlastní zkušenosti vím,“ pokračoval, „že

jejich Messerschmitty se nebudou věnovat ničemu

jinému než sestřelu dopravního letadla. Budou ho čekat a

dostanou ho jako na talíři. Dlouho se jim tu nikdo

nestavěl na odpor, tak proč by měli předpokládat, že

tentokrát tomu bude jinak. Kdyby se nám na první zátah

podařilo poslat dolů, řekněme dva z nich, bude to

obrovský úspěch. Až souboj skončí, tak se jim při

návratu či útěku postaví do cesty Algy a Tex. Všechno

závisí na dobrém načasování akce a na tom, abychom

všichni byli na místě včas. Startujeme za půl hodiny.

První jde Algy a Tex!“

Biggles dopil kávu. Jejich okřídlení andílci s

kulomety nabitými střelivem a s plnými nádržemi, už na

piloty netrpělivě čekali pod uvolněnými maskovacími

sítěmi.

Motory se rozeřvaly, vrtule zavířily a vznesl se

prach.

57

První dva Spitfiry vyrolovaly na otevřenou plochu.

O něco později startovaly další tři letouny. Biggles ve

formaci zaujal vedoucí postavení a namířil nos stroje

směrem, kterým odlétly Spitfiry Algyho a Texe.

Zatím letěli zcela volně a měli ještě možnost si

uvědomit, že proklatá poušť pod nimi se pranic od

včerejška nezměnila.

Za půl hodiny zahlédli Whitleye a samozřejmě

přizpůsobili let jeho rychlosti. Stali se neviditelným

doprovodem, ale vzdálenost mezi nimi se zkracovala.

Biggles dokončil půlkruh a zpomalil. Padací dvířka do

smrtelné pasti se otevřela.

Oáza ležela kdesi na jihu a nic se zatím nedělo.

Gingera napadlo, zda se jejich plán nehroutí. Jestli se

mají útočné Messerschmitty objevit, pak to musí být

právě teď! To už přelétávali skalní městečko a všichni

britští piloti ucítili mrazení v zádech. Byl tu jasný důkaz,

že jejich kompasy byly opět vychýleny rušivým

magnetickým polem. Zároveň to ale bylo i potvrzení, jak

spolehlivě jsou Hunové informováni o příletu britského

dopravního letadla.

Biggles věděl přesně, z kterého směru přijde útok,

pokud ovšem vůbec přijde. Jeho oči pronikaly bílým

slunečním žárem, který se odrážel od tmavých skal a

zlatého písku. V jeho zorničkách se zablýskalo. Zase měl

pravdu. K letící návnadě se přibližovaly tři tečky.

Okřídlený hmyz se snažil co nejrychleji nabrat větší

výšku a Biggles už rozpoznával, že nejde o nevinné

mouchy.

Ne,

ne,

letěli

tam

sršni!

Pověstné

Messerschmitty 109 zatím letěly níže, než kdyby je vedli

zkušení a opatrní piloti. Biggles správně předpokládal, že

jejich sebedůvěra přerostla v naprosté pohrdání

58

soupeřem. Whitley byl skutečně příliš snadné sousto a

německým pilotům se už sbíhaly sliny na čerstvou

lahůdku.

Velitel zvláštní mise britského královského letectva

je pečlivě sledoval a jen lehce měnil kurz, aby Němcům

splýval s ohněm slunce. Uletěli ještě míli, než mávl

rukou na Gingera s Tugem. Oba společníci zaujali místa

po jeho bocích, stiskli plynový pedál až k podlaze,

sklonili nosy stíhaček a za řevu silných motorů se

střemhlav vrhli na nepřítele.

Tři Me 109 letěly společně a Bigglesovi to

připomínalo situaci, kdy vlastní útok povede pouze

jediný letoun, zatímco druzí jako hlídací psi budou

střežit, aby se prchající kořist nevysmekla. Útok přijde na

břicho letounu, pomyslel si muž v kabině Spitfiru. První

německý stíhač se už prudce spouštěl strmým obloukem

dolů. Biggles svraštil čelo, neboť věděl, že oběť je zatím

mimo dostřel jeho palubních kulometů. Všechno teď

záviselo na Bertiem.

Celý přepad však dopadl zcela jinak, než si Biggles s

hrůzou představoval, ale také jinak, než si nadšeně vysnil

německý pilot. Whitley, který si po nebi dosud plaval

jako lenivá kachna, se náhle v ostrém úhlu postavil na

ocas. Ze tří střeleckých věží vyrazily zápalné střely

plněné fosforem, a jejich let končil v trupu německé

stíhačky. Během chvilky se útočící letadlo topilo v ohni a

začalo po obloze kličkovat jako opařená kočka. Zcela

neočekávaná hravá mrštnost starého neohrabaného

letadla Bigglese opravdu potěšila. Pilot s čistě vycíděným

sklem monoklu si nevedl špatně!

Úsměv v Bigglesově tváři však velice rychle povadl.

Situace vyžadovala úplné soustředění a byla příliš vážná

59

na to, aby si mohl dovolit ztrácet čas. Oba zbývající

Messerschmitty se rozhodly zaútočit bočně na Bertieho

letoun a Biggles náhle nedokázal sledovat očima pohyb

všech čtyř strojů. Ginger s Tugem si s jedním Němcem

poradí. Sám si vybral stodevítku letící vpředu, která se

chystala zaútočit první, a zdálo se, že hodně zuřivě. Když

se na ni Biggles vrhne střemhlav, německý pilot bude

muset zvolit úhybný manévr, který z něj udělá snadný cíl.

Když si Bigglese nevšimne, bude mít mnohem větší

smůlu. Letecké souboje nemají žádná pravidla a Biggles

se rozhodl výhody výšky využít.

Přiblížil se na dostřel a když si byl jistý, že se

nemine, zaměřil Messerschmitta do červeného kříže

hledáčku a zmáčkl spoušť. Byla to jen krátká dávka, ale

úplně stačila.

S jistotou se dá pochybovat, zda pilot v kabině

stodevítky vůbec pochopil, co způsobilo neodvratný

konec jeho účasti v bojích. Od trupu jeho letadla odlétaly

celé

kusy

plátování.

Stroj

se

řítil

k

zemi

nekontrolovatelnou vývrtkou a pak se utrhlo celé křídlo.

Trup se svisle otáčel okolo zbylého křídla, než jako

torpédo vyryl hluboký kráter do písku. Bylo jasné, že

pilot zemřel při výbuchu, vypnout motor nestačil a

vyskočit také ne.

Celá akce rozhodně trvala kratší dobu, než za jakou

ji lze popsat. Proběhla jako blesk, ale když se protivník

řítil k zemi, Biggles se už letmo mrkl kolem a na oblohu

nad sebou. Neustálá kontrola vzdušného prostora je

základním pravidlem každého vzdušného souboje

vedeného moderními smrtonosnými zbraněmi. Situace už

vypadala zcela jinak než na začátku.

60

Také druhý Messerschmitt hořel a padal k zemi.

Ginger i Tug hlídali jeho pád, a to byla veliká chyba.

Biggles pochopil, že oba zaútočili na stejný stroj. Třetí

německé letadlo, které utrpělo vážné škody z paluby

Bertieho stařečka, tím dostalo příležitost vymknout se ze

smrtícího sevření. Je samozřejmé, že jí bez váhání

využilo. Se skloněným nosem se letoun snažil zmizet na

severozápad.

Biggles se hořce usmál, když spatřil marnou

Bertieho snahu stíhačku pronásledovat. Byl to nerovný

závod staré neohrabané želvy a závodního chrta. Zrovna

tak si uvědomoval, že i jeho letoun je příliš daleko, aby

znovu dostal nepřátelský stroj do mířidel. Algy a Tex

konečně začali plnit úkol. Spatřil, jak se na Němce vrhli

jako křídlaté bomby. Měli obrovskou výhodu, že útočili z

velké výšky. Dvířka pasti spadla nadobro.

Celá operace vzala jiný konec. Pilot posledního,

těžce poškozeného Messerschmittu, který Bigglesovi

připadal jako zelenáč, ztratil hlavu. Určitě spatřil oba

Spitfiry, řítící se na něj jako přízraky z modré oblohy.

Zkusil otočit stroj, ale za jeho ocas se pověsili i útočníci.

Podle trhavých pohybů letounu bylo patrné, že pilot

váhá. Podobné chování obvykle mívá ponuré následky.

Algy vypálil z kulometů krátkou dávku. Předčasně! Byl

příliš daleko na to, aby byla úspěšná. Dodnes nikdo a ani

Algy nedokázal přesně říci, zda už jednou zasažený

letoun zasáhli podruhé. Jenže německý letec toho měl tak

jako tak dost. Neváhal ani vteřinu a vyskočil…

Chvilku se řítil k zemi jako kámen, než nad ním

rozkvetla kopule padáku. Kdesi vzadu obrovský oblak

písku pak prokázal, že jeho letoun ukončil své válečné

působení uprostřed opuštěné pouště. Pilot dopadl

61

nedaleko bez jakéhokoliv zranění. Očima vystrašeně

pátral na obloze po těch, kteří mu přivodili takovou

potupu a utrpení.

Biggles nad ním několikrát zakroužil, neboť

přemýšlel co dál. Jeho plán vyšel na jedničku, ale s

něčím podobným nemohl počítat. Bitva skončila a začaly

platit nepsané lidské zákony.

Nechat v poušti člověka, aby tam zemřel přehřátím a

žízní, to se neslučovalo s jeho svědomím. Byl si vědom,

že tak barbarsky by se zachovala jen hrstka těch

nejproradnějších mezi muži, kteří brázdí vzdušné oceány.

Navíc však musel počítat s druhou možností.

Nepříjemnou! Hunové sem vyšlou záchrannou výpravu a

pilot obšírně vylíčí von Zoytonovi, jak neslavně spočinuli

jeho letci na vyprahlé půdě uprostřed Afriky. Protože

bitva nebyla u konce, ale teprve začínala, Biggles věděl,

že tomu musí zabránit.

To už okolo něho kroužili ostatní, stařeček Whitley i

jeho moderní doprovod. Němec stál dole pod nimi, strach

ho přešel a zřejmě jim nadával. Dalo se tu přistát a vzít

ho na palubu a bombardér na to byl lépe vybaven. Bertie

by nemohl patřit k této skupině, aby nepochopil, co má

udělat. Jenže zatím mu to nedocházelo.

Biggles několikrát zakroužil nad místem přistání.

Podklad mu připadal dostatečně pevný, aby to vyšlo.

Poté přeletěl před Bertieho pilotní kabinou, aby se mu

mohl podívat do tváře.

Bertie na něj udiveně zíral přes svůj perfektně

nablýskaný monokl. Biggles pochopil, že ho něco

rozrušilo, ale teď vůbec nebylo důležité, co to bylo.

Místo uvažování Bertiemu rukou naznačil, co má udělat.

Ohnul palec směrem dolů. Ten prudký pohyb si přece

62

pan lord nemůže vyložit jinak, domníval se. Bertie

vyplázl jazyk, jakoby chtěl vyjádřit nelibost, ale přes

veškeré láteření pochopil a bezpečně přistál.

I Němec přesně pochopil, co se po něm žádá a

nastoupil do velkého stroje. Biggles zapochyboval, co by

následovalo, kdyby se jejich role obrátily.

Během dvou minut už Bertie se svým bombardérem

kroužil mezi věrným doprovodem. Biggles naposledy

zkontroloval bitevní pole, vraky sestřelených nepřátel a

spokojeně si oddechl. Žádná lidská pomoc už nezachrání

jejich piloty, možná snad ještě boží prozřetelnost. Otočil

svůj letoun a podle známých orientačních bodů zamířil

nad oázu. Kompasy byly pořád vyřazeny z činnosti.

Whitley nalétával na přistání poslední, takže když

roloval na stojánku, všichni ostatní už netrpělivě čekali

na Bertieho náklad. Stáli tu Biggles i Ginger, Algy i

ostatní, a vesele se bavili. Když se ale vysoukal z kabiny

Bertie, hořela jeho tvář rozhořčením. Za monoklem se

blýskalo a pilot se prudce rozkročil přímo proti

Bigglesovi.

„Pane,

protestuji,“

zařval.

„Absolutně

a

jednoznačně. Tohle nemůžete, propánakrále…“ ‘

„Copak?“ uklidňoval ho s úsměvem Biggles.

„To jak jsi pověsil na oprátku mého Skopčáka! Patřil

mně! Já ho chtěl dostat!“ zuřivě nadával.

„Ale vždyť jsi ho opravdu skoro dostal,“ ledově

pronesl jeho nadřízený a také kamarád.

„Slyšeli jste ho, chlapi? Já snad vzteky prasknu. Ten

letoun byl můj!“

„Svatá matko boží,“ přerušil ho Biggles. „Copak

záleží na tom, kdo ho dostal?“

63

Bertie měl oči navrch hlavy. „Ještě nikdy jsem

neslyšel, že bys takhle mluvil. Kristepane,“ řekl smutně.

„Copak nestačilo posadit mě do toho stěhováku s

nábytkem a vyloučit z té mely? Však víš, jak to myslím.

Nedals mi šanci, abych něco udělal. Já jsem mohl jen

čučet, jak posíláte dolů jednoho Huna za druhým. A když

jednoho trefím, tak ho pak někdo dodělá za mě. Kluci, to

vůbec nebylo fér! Že ne?“ Bertie očima bloudil o pomoc

mezi ostatními muži z letky.

„Copak na tom záleží, Bertie? Odvedls perfektní

práci,“ řekl Biggles smířlivě. „Neboj, já ti najdu nějakého

hezoučkého Huna, aby sis s ním mohl zahrát na honěnou.

Nebo spíš on si brzo najde tebe. Vylej na sebe vědro

studené vody a uleví se ti. Co mi ale povíš k tomu, že

jsem ti zakázal vzít sebou na tenhle zábavný výlet

všechny chlapy z Kargy?“

Bertie jen bezmocně pokrčil rameny. „Já jim

vysvětlil, co se chystá,“ řekl vznešeně, „a oni odmítli

slézt z korby toho náklaďáku. Nevzali mé rozkazy na

vědomí. Nedalo se jim prostě poručit, aby seskočili

zpátky mezi pár datlí, když se u nás budou sklízet

ananasy.“

„Angus nebyl oprávněn vydat takový rozkaz.“

„No, já mu to taky říkal,“ bezelstně prohlašoval

Bertie a koutkem oka sledoval Bigglese. „A víš, co mi

odpověděl? Že se střelci můžou hodit, kdyby se něco

semlelo a vy pořád seděli na zadku v oáze, nebo kdyby se

to náhodou otočilo. Prý jim ten výlet dá konečně

opravdovou příležitost vidět matičku poušť a všechno to,

co k ní patří. Však víš, co chci říct, ne?“

„Jo, vím přesně, co říkáš,“ neodpustil si Biggles, i

když mu dalo hroznou práci udržet zarputilý výraz. „No,

64

tak aspoň doufám, že se jim krajinka líbila. Za chvilku

bude oběd a pak se všichni vrátí s Whitleyem do Kargy.

Ty si tam vyzvedneš svého Spitfira!“

K tomu však už nedošlo. Stařičký bombardér se totiž

na bezmračném nebi objevil v akci ještě jednou, a

netrvalo to dlouho.

Biggles se otočil k vězni, který sledoval rozmíšku s

výrazem naprostého nepochopení. Bylo mu okolo

dvaceti, měl hnědožluté vlasy a modré oči. Byl by to kluk

k pomilování, kdyby se netvářil tak sveřepě a vzdorovitě.

Stejně však jeho chování působilo jako divadelní role.

„Mluvíte anglicky?“ otázal se ho Biggles přátelsky.

„Heil Hitler!“ zařval Němec a vztyčil pravici.

Biggles přitakal. „Tohle znám,“ řekl mírně. „Teď

bychom si to ale mohli odpustit.“

Němec ztuhl a vášnivě pronesl: „Jsem válečný

zajatec.“

„Něco takového,“ zabručel Ginger.

Biggles Němcovu hrubost přehlédl. „Chci slyšet

vaše čestné slovo. Když slíbíte, že se budete chovat

slušně, budeme vás považovat více za hosta, než za

zajatce.“

„Jsem válečný zajatec a vy musíte dodržovat

ženevské dohody,“ zazněla nadutá odpověď

„Poslyšte, co kdybyste se začal chovat jako člověk?“

navrhl mu Henry Hartcourt.

„Jinak mu jednu ubalím,“ vrčel Tug Carrington.

„Pánové, byli byste tak laskaví a nechali to na

mně?“ zpražil je ledovým hlasem Biggles a znovu se

obrátil k muži, postiženému drilem a hitlerovskou

výchovou.

65

„Před léty bylo nepsaným zákonem mezi všemi

letci, že pokud skončily naše střetnutí ve vzduchu, tak

jsme většinou nevyhledávali rozbroje na zemi. A to

platilo pro obě strany. Všechno pak jde mnohem

snadněji. Žádám vás o čestné slovo, že se k nám budete

chovat slušně, pokud s námi budete. Pak si zase dělejte,

co chcete. Je válka.“

„Teď se všechno změnilo,“ odvětil nepřátelsky

Němec.

„Máte bohužel pravdu. Být na vašem místě, tak bych

si moc nevyskakoval. Také my známe způsoby, jak vás k

poslušnosti donutit. To snad víte, ne? Jak se jmenujete?“

„Zjistěte si to!“ vyštěkl samolibý zajatec.

Bigglesovi ztvrdly rysy a přistoupil ke zpupnému

Hunovi: „Tak poslouchej, chlapečku,“ obořil se na něj.

„Nechci nic jiného, než k čemu mě opravňují válečná

pravidla a to také prosadím! Ještě trocha trpělivosti mi

zbývá! Tak tedy jméno!“ vyštěkl.

Němec zaváhal. Snad ho přesvědčilo právě zmizení

Bigglesovy zdvořilosti. Podíval se na britského pilota a

znejistěl.

„Henrich Hymann,“ zavrčel pak.

„Hodnost?“

„Poručík.“

„Děkuji vám. Pojďte si s námi něco zakousnout.“

66

KAPITOLA ŠESTÁ

BIGGLESŮV DALŠÍ ÚDER

Ani při večeři se však vyzývavé chování jejich

zajatce příliš nezměnilo, i když jim připadalo, že se smířil

se svým osudem. Několikrát na Bigglese podezřívavě

pohlédl, jakoby se domníval, že zdvořilost britského

důstojníka je jen trik.

Po večeři povstal, uklonil se a přísahal, že se

nepokusí o útěk, pokud bude tady v oáze.

„V pořádku,“ pronesl Biggles vyrovnaně. „Přijímám

a jen doufám, že čestné slovo je i u vás věcí osobní cti.

Můžete ho zrušit, ale předpokládám, že mi to řeknete

předem.“

Němec se znovu uklonil a neznatelně se usmál.

„Mohu se jít nadýchat čerstvého vzduchu?“

„Samozřejmě, ale zůstaňte uvnitř oázy.“ Biggles mu

od vchodu ukázal, v jaké oblasti se smí volně pohybovat.

Tex s obavami zamrkal. „Tomu chlápkovi nevěřím

ani slovo. Připomíná mi chřestýše. Ti taky útočí ze

zálohy,“ obrátil se k Tugovi a pokračoval ztišeným

hlasem. „V Texasu je hodně podobných zvířat. Zabít,

nebo strčit do pytle!“

„Tohle se nesmí generál dozvědět,“ zhrozil se

Ginger. „Biggles má jednu slabost. Hodnotí lidi podle

sebe. Já bych se zachoval jinak. Zatím to sice příliš škody

neudělalo, ale člověk nikdy neví. Stejně si myslím, že

přísahu neporuší ani německý důstojník.“

„Skopčák poruší všechno,“ vyštěkl Tex.

67

„Tomu našemu starouškovi pomalu měkne mozek,“

ostře vyjádřil nesouhlas Bertie. „Tentokrát, propánakrále,

zašel hodně daleko. I když ani já si neumím představit, že

ten krásnooký árijec poruší čestné slovo.“

„Neumíš?“ posmíval se Tug. „Já bych ho přikoval

někam ke skále a ještě bych ho hlídal. Ostatně oni by se

mnou neudělali nic jiného…“ Zvedl oči a spatřil, jak se

na něj Biggles pozorně dívá.

„Navrhuješ,“ pronesl chladným úředním hlasem,

„abychom stejně jako Němci porušovali mravní kodex

našeho chování?“

„No…já vlastně…Ne, pane!“

„Dobrá. Jsem rád,že jsem ti jen špatně rozuměl.

Mám svoje zkušenosti. Lež a přetvářka má vždycky

krátké nohy a to platí i pro Hymanna. Je důstojník a do

doby, než se opravdu projeví, se tak k němu budu chovat.

Můžeme ho poslat do Egypta. Pánové, připravte si letová

hlášení a sejdeme se v chlívku.“

Zatím mohl být s výsledky své mise naprosto

spokojen, ale co bude následovat, už tak jasné nebylo.

Tak jako vždycky sdělil ostatním své názory a požádal je

o vyjádření.

„Nejjednodušší a zcela přirozený krok je zahájit teď

průzkum a odhalit jejich základnu,“ připustil na

Gingerovu otázku.

„Měli bychom nalézt jejich doupě v poušti a

vybombardovat ho. Zničit! Podle mého názoru je to plán,

kterého by se držel každý rozumný voják, ale cosi mi

říká, že by to byla každopádně naše hrubá, skoro osudová

chyba. Úspěch podobné operace vyžaduje stoprocentní

výsledek, který nedokážeme zaručit. Když jejich

základnu nenajdeme a oni si najdou nás, a tomu pak

68

nezabráníme, budeme to my, kdo se bude zakopávat před

bombami. V každém případě by podobný postup vedl k

velké bitvě, v níž budou oběti na obou stranách. Pokud

nedokážeme omezit riziko ztrát na nezbytné minimum,

pak mě takové operace naprosto nevzrušují. I Hunové

tady uplatňují zákeřné a poněkud nezvyklé přístupy.

Jenže karty má i protivník a dnes ráno jsme do hry vložili

prvního žolíka. Nejen že Bošové ztratili tři letadla, ale

oni navíc ještě ani neví jak. A to je pro ně horší než

vědět, jaké utrpěli ztráty.“

„Tím chceš asi říci, že…“ vložil se do jeho proslovu

Algy, „že máš v rukávu další eso? Ven s ním!“

Biggles se usmál. „Dobrá,“ přiznal se. „Je to sice

tuze nebezpečný vtip, ale aspoň se Whitley znovu

provětrá.“

Bertie se na něj podíval a, jak jinak, zase začal leštit

monokl. „Já jen doufám, že tentokrát budeš tlačit ten

trakař, co jezdí na páru, sám… A doufám, že mi

rozumíš!“

Algy svraštil obočí. „Nepřítel se už jistě probudil.“

„Samozřejmě a na to právě spoléhám.“

„Museli zachytit naší depeši už ráno!“

„Naprosto správně. Pořád však nechápou, jak se

stalo, že vyslali tři stíhačky, aby sestřelily líného

dopravního cvalíka a přitom se ani jedna nevrátila.

Taková záhada se nedá rozřešit sezením doma za pecí.

Tak co jim zbývá? Měli by mě degradovat, pokud se v

tomhle mýlím. Kapitán von Zoyton se svým bodavým

rojem bude jako pilná včelka brousit okolo, dokud

nezjistí, jaké medové květinky mu v písku rozkvetly.“

„A znovu se vrhnou na „Whitleye.“

„Přesně tak.“

69

„Dáme mu zase doprovod?“

„Tentokrát ne.“

„Zbláznil ses?“

„Doufám že ne. Jakmile spatřím něco, co mi bude

připomínat černé kříže na křídlech, najdu si příhodné

místečko v poušti a přistanu tam. Snad se někde najde

kousek rovného a tvrdého terénu.“

„Pokračuj,“ pobídl ho Algy. „Co dál?“

„Až von Zoyton zjistí, že ten tlustý stroj přistál, bude

si chtít vybrat odměnu. A až dorazí, budeme na něj

čekat.“

„Čekat? Co to zase znamená?“

„No,

jednoduchou

věc.

Pár

úkrytů

s

Thompsonovými samopaly a přivítáme je jedna radost.

Uplatníme stejný postup jako použilo námořnictvo s Q-

loďmi. Pamatujete se?“ Obrátil se k mužům, ale všichni

krčili rameny.

„Námořníci vyslali na pohled poničené lodě do

nebezpečných vod, aby na sebe lákaly nepřítele. Když na

ně zaútočil, loď se mávnutím proutku změnila v plovoucí

pevnost s dělovými věžemi. A ty jako kyselina zničily

všechno, co se dostalo na dostřel. Někdo tu musí zůstat,

aby převzal velení a případně připravil záložní oddíl,

kdyby se něco nepovedlo.“

Na tvářích letců se objevily úsměvy.

„A co když von Zoyton nepřistane?“ řekl Ginger.

„Potom poletí na základnu a proberou podrobnosti

operace. Když se pak neobjeví letoun, objeví se jejich

vůz, aby naložil důležité cestující. A nám stačí čekat na

místě a rozuzlení přijde co nevidět. No a nakonec

bychom pro změnu mohli mít zajatce my a to auto by

také nebylo k zahození.“

70

„A potom?“ otázal se jindy tichý Henry Hartcourt.

„To by zatím stačilo,“ zarazil další diskusi Biggles.

„Je to jako v partii šachů. Náš další tah závisí na tom, co

udělá soupeř. A má spoustu možností, jakou odpověd

zvolit.“

„Kdy začneme?“ zvedal se Algy ze židle.

„Nechvátej tak,“ usmál se Biggles a podíval se na

hodinky. O něčem přemýšlel.

„Dneska jste si už užili svoje a musíte si odpočinout.

Pokud se na to budete cítit, zvládneme to zítra. Není kam

spěchat.“ Podíval se na své oddané kamarády, ale viděl

jen nespokojené tváře. „Na druhé straně, pokud máte

chuť znovu nastavit své krky,“ prohodil na půl úst, „já

vám bránit nemohu. Pokud chcete, odletíme už

odpoledne. Nejsme tady na výletě a naším prvořadým

úkolem je zajistit bezpečný letový provoz. Čím dříve, tím

lépe.“

Bertie vykřikoval, že už je načase, aby se do něčeho

sám zapojil. Prý bude mít aspoň míň času k přemýšlení,

co si dát k pití, protože se neskutečně potí. I ostatní přijali

poslední Bigglesův návrh s radostí.

„Tak dobře,“ odsouhlasil odlet Biggles. „Nikoho ale

nutit nebudu. Do Whitleye se vejde šest lidí se samopaly.

Musíme si s sebou vzít i osobní zbraně, protože se celá

operace může zvrtnout. Pilotovat budu já. To aby Bertie

nic nenamítal,“ zářivě se na pana lorda usmál. „O

ostatních rozhodne los. Algy, ty tu zůstaneš a přebíráš

velení. Měl bys někoho poslat do Kargy, aby dal

Angusovi vědět, že si chudák Whitley příliš neodpočine.

Do Kargy by se mohl vrátit, řekněme, k ránu. Tak tady

máme lístečky. Kdo mi půjčí čepici?“

71

Posádku odsouzenou k přistání v poušti tvořili:

Biggles jako velitel, lord Bertie, Tex, Tug, Taffy Hughes

a Ferocity Ferris. Ginger a Henry zůstanou s Algym v

oáze. Zrovna dvakrát je ta smůla netěšila, ale raději

neříkali nic.

Algy šel zařídit odeslání klamné depeše oznamující

Angusovi start dopravního letadla. Ostatní se šli připravit

a jejich první cesta vedla ke zbrojíři. Pečlivě si tam

vyzkoušeli závěry samopalů i promazání osobních

zbraní. Biggles pak sám starostlivě dohlížel na nakládání,

neboť nemohl připustit nějakou pošetilost. Pak se posadil

do kokpitu a čekal, až bude všechno připraveno. Nad

pouští se znovu otevřela bezedná rozžhavená propast, do

které se západním směrem propadl stařičký bombardér v

rouše beránčím.

Vyletěli.

Přelétl starou pouštní stezku a zatočil k seveni do

oblasti, kde Biggles našel Gingera. Někde tam musel

ležet nepřátelský tábor. Kompasu se věřit nedalo, a tak se

Biggles orientoval podle záchytných bodů. Jen občas se

podíval dolů, neboť jeho prvořadým zájmem byla obloha

okolo. Věděl dobře, že tento let nebude patřit k nedělním

procházkám a ani trochu nechtěl, aby ho nepřítel

zaskočil. Životy jeho spolubojovníků přímo závisely na

včasném zjištění nepřátelského letadla. Pokud se

stodevítka dostane na dostřel a on ji nespatří, Bůh jim

požehnej. Musejí přistát dříve, než stíhač zmáčkne

spoušť kulometů. Bertie seděl vedle něho a napjatě

pozoroval oblohu. Taffy se usadil v přední střelecké věži,

Tug v zadní. Byli připraveni podstoupit vzdušný souboj,

ale toužili se té, pro ně jednoznačně nevýhodné zábavě,

vyhnout.

72

Ke střetu nedošlo, neboť pilot velmi záhy spatřil tři

tečky, přibližující se v očekávaném směru. Němci ani

nepovažovali za nutné se skrývat a nejvyšší možnou

rychlostí se blížili k návnadě číslo dva.

„A máme je tady,“ oznámil klidně Biggles. „Dobře

se držte, musím trochu přidat.“

Nechtěl nasadit na přistání příliš brzo, aby nepřítele

nevyplašil, ale na druhé straně mu nevonělo stát se už ve

vzduchu cílem kulometů. Letěl ve střední výšce a v

okamžiku, kdy se stíhačky začaly přibližovat, prudce

vyklonil brzdící klapky. Němcům to muselo připadat, že

panikaří. Z jednoho palubního kulometu se ozvalo

zarachocení a na to Biggles přesně čekal. V té době měl

dávno vybranou plochu pro nouzové přistání, úzkou

písečnou průrvu mezi dvěma kamenitými srázy. V

okamžiku, když ho vypálené střely minuly jen o vlásek,

přiškrtil motor a prudce klesal. Během dvou minut

bezpečně seděli na písku a do konce rokle zbývalo ještě

hodně yardů. Spočítal si to dobře.

„Kryjte se, ale buďte připraveni,“ vykřikl.

Následovala nemilá chvilka očekávání útoku

nepřátelských letadel. Nikomu by se nelíbilo, sedět na

horkém písku naprosto bezmocný proti stíhačkám. I sám

Biggles si nervózně mnul bradu, protože dobře znal

záludnost německých pilotů. Všechny tři nepřátelské

stroje kroužily nad nimi, jakoby měly hlad. Jeden z pilotů

sestoupil na nižší výšku, zatímco ti druzí kroužili asi v

tisíci stopách.

Pak jim nízko letící stroj proletěl přímo nad hlavami

a Bigglesovi připadlo, že se mu naježily vlasy na hlavě.

Ano, pilot si připravoval kulomety k palbě. Trvalo to

mžik. Ale i celou věčnost, a on horečně přemýšlel, co

73

udělají. Jeho obavy ještě vzrostly, když uviděl, jak se ten

ohavný Messerschmitt chystá k novému letu střemhlav.

Rozhodnutí pilota nemohlo být ničím jiným než

předehrou opravdového smrtelného útoku na bezmocný

bombardér.

„Všichni ven!“ zařval Biggles. „Okamžitě! Skryjte

se mezi skalami! Bleskem!“

Věděl, že uposlechnou jeho rozkaz bez námitek, a

sám co nejrychleji vyskočil z letounu a odkutálel se za

nejbližší skalisko. Ostatní se už kryli v jeho těsné

blízkosti. Právě včas!

Messerschmitt sklonil modrý nos a vrhl se dolů.

Promluvily kulomety. Pro všechny to později byla

hrůzostrašná vzpomínka, jak střely a granáty drtily

letoun, zarývaly se do vystřikujícího písku, odrážely se

od skal a s hvízdáním poletovaly kolem. Znělo to

zlověstně a zaléhaly jim z toho uši. Unikli smrti jen o

vlas a zázrakem nikdo nebyl ani zraněn.

Znovu zařval motor nepřátelského letounu, který

ukončil další kolečko a poslední střemhlavý let. Whitley

se hroutil v ohni a britští piloti měli pocit, jakoby nepřítel

dostal jednoho z nich. Plameny rychle stravovaly celý

trup, jehož potah se vznítil a letoun se proměnil v hořící

peklo.

Biggles mlčel, nebylo co dodat. Nepřítel se zachoval

jinak, než předpokládal a ten omyl může mít smrtelné

důsledky pro ně pro všechny. Šťastný vítěz nad

bezbranným strojem ještě jednou zakroužil, aby

spokojeně obhlédl škody, které způsobil.

Naposledy zamával křídly a poté zmizel společně s

ostatními na severovýchodě.

74

Bertie už zase držel v ruce kapesník a zuřivě leštil

sklo svého monoklu.

„Syčák jeden,“ ulevil si. „Mám takový dojem, že

naše túra domů nám dá dost zabrat. Není-liž pravda?“

Biggles ho neposlouchal, neboť soustředěně

pozoroval nový stroj na obloze. Řítil se sem s otevřenými

klapkami a nebylo nutné dívat se dvakrát. Poznal Spitfira

a čerství zajatci pouštní strže začali vesele povykovat.

75

Letadlo se proměnilo v ohnivou pochodeň. Pak se

začalo otáčet…

76

Když však Biggles promluvil, měl hlas plný

nechápání. „Co tu ten Ginger dělá?“ vykřikl. „Co si to

ten potrhlý zmatkář u všech čertů dovoluje…?“ Ozvěna

jeho hlasu se odrazila mezi skalami a zazněla jako

varování. Muži ztichli a jejich veselí pohaslo.

Spitfire se neúprosně řítil k severozápadu. Podle

jeho letu ho musel někdo pronásledovat. Skutečně

vzápětí spatřili dva Messerschmitty. Byly sice ještě

daleko a schovávaly se ve slunci, ale blížily se. Jeden z

nich se téměř zastavil jako jestřáb před útokem a během

okamžiku se položil na křídlo a jako blesk se spustil

střemhlavým letem na britskou stíhačku. Když se snesl

na dostřel, ozvaly se Gingerovy i německé kulomety.

Obě letadla spojily ohnivé provazce…

O výsledku se nedalo pochybovat. Zasažený Spitfire

se postavil na ocas, střely pronikly křídly i trupem a

prorazily plátování. Letadlo se proměnilo v ohnivou

pochodeň. Pak se pomalu začalo otáčet kolem osy,

postavilo se na nos a jako v bolestné agónii se propadalo

na zem. Padalo jako kámen a náraz Gingerova letounu na

zem bylo slyšet široko daleko. Biggles s popelavou tváří

sledoval úděsné divadlo. Byla to smrtelná havárie.

Letoun se rozpadl na kousky. Bílé plameny vyšlehly k

obloze a nad krajinou se vznesl černý dým.

Pak zase zavládlo ticho, které narušoval jen hukot

motorů dvou letadel ve výšce a praskot plamenů dole.

Biggles se chvíli nedokázal ani pohnout, jakoby byl

ochromen celou tragédií. Najednou se obrátil k ostatním.

I jim zbělely tváře a muži zaťali zuby.

77

„Zůstaňte tady,“ řekl plochým hlasem Biggles.

„Nemohli jsme nic dělat.“

I když sám dobře věděl, že je všechno marné,

rozběhl se k hořícímu vraku. Natáhl před sebe ruce, aby

se chránil před zuřivými plameny. Dostal se k požáru až

na dvacet yardů. Blíž to nešlo. Začaly vybuchovat

nábojnice, ozývalo se praskání a kulky se odrážely od

okolních skalisek. S naprostou jistotou věděl, že nikdo

nemohl tuto výheň přežít a že chudák Ginger musí být

sežehnutý na popel. Pomalu se vydal zpět k starému

bombardéni. S hlavou v dlaních se posadil na obrovitý

valoun.

Dokázal ze sebe vypravit jen pokyn, aby zůstali v

zákrytu skal a nevystavovali se nebezpečí.

Vítězná modronosá stíhačka tu pořád kroužila, ale

strašnému konci letadla, které pilotoval Zrzek, věnovala

jen velmi málo pozornosti. Biggles uznal, že by se na

jeho místě choval stejně.

Z profesionálního hlediska byl sestřel Spitfira

dokonalá práce. Perfektně načasovaná a provedená

ukázka moderní letecké války. Nic už nemohlo vrátit

britského letce mezi živé, ale jeho velitel nedokázal

pochopit, proč se tu vůbec objevil.

Bertie

přerušil

jeho

malomyslné

myšlenky.

„Prokristapána,“ řekl. „Ten chlápek jde na přistání.“

Biggles zvedl oči k obloze. Byla to pravda. Pilot

německé stíhačky přiškrtil motor, vysunul podvozek a

pomalu klouzal do údolí, kde už odpočíval jejich

Whitley.

Unavený a psychicky vyčerpaný mistr lstí se na

ostatní bezduše usmál. „Stalo se přece jen to, co jsem

78

předpokládal,“ utrousil mezi zuby. „Jenže bohužel před

tím dokázal udělat dost škody. Zůstaňte tam, kde jste.“

Němec přistál jen kousek od hořících zbytků stroje.

Vyskočil z kabiny a po krátké obhlídce se vydal k místu,

kde seděl Biggles a kouřil cigaretu. Byl to vysoký,

energický mladík s fanatickým výrazem v očích. V ruce

držel revolver a blížil se k němu. Postava na kameni se

ani nepohnula a připomínala sochu. Zkamenělou figuru

neštěstí a smutku.

„Jste zajatec,“ oznámil nový návštěvník údolí

sedícímu muži s obvyklou německou nadřazeností.

Biggles byl vždycky jejich způsobem uvažování vyveden

z míry. Němec mluvil anglicky, ale se silným, cizím

přízvukem.

Biggles se nehodlal hádat. „Odložte zbraň, držte

hubu a posaďte se,“ pro změnu pronesl on. „Tentokrát

jste rozhodně prohrál víc, než jste získal. Pojďte všichni

ven,“ řekl unaveně.

Za jiných okolností by udivený výraz německého

letce vyvolal salvy smíchu mezi pěticí britských letců,

kteří ho obklopili.

„Co má tohle…znamenat?“ Hun vztekle zaskřípal

zuby.

„Pouze přivítací výbor, pane,“ uklidňoval ho

Biggles. Jmenuji se Bigglesworth. A vy?“

Srazil podpatky. „Kapitán Rudolf von Zoyton.“

Biggles pokýval hlavou. „Nejsem zrovna nadšen, že

vás poznávám,“ řekl bezbarvě. „Nemám zrovna náladu

na rozhovory a tak laskavě mlčte! Zvedá se mi z vás

žaludek.“

79

Biggles se otočil k Texovi. „Odeber mu pistoli a

hlídej ho. Jestli se o něco pokusí, máš povoleno mu hned

jednu vrazit. A pořádnou!“

„Pojď kousek stranou,“ obrátil se k Bertiemu.

„Musím s tebou mluvit.“

Když už je Němec nemohl slyšet, pokračoval.

„Dostali jsme se do hrozného maléru. Bez bombardéru se

jen těžko dostaneme zpět do oázy. Myslím ale, že naši

přítelíčkové sem pošlou auto. Až se tu objeví, musíme se

ho zmocnit. Jedna noc bez vody se však dá vydržet a

měli by se tu objevit nejpozději zítra v poledne. Jedna

cesta, jak se spojit s Algym, by tu přece byla. Ten

Messerschmitt! Letím domů a přivezu pár plechovek

vody. Ale když už jsme tak blízko, nemohu si odpustit

navštívit jejich polní letiště. Postarej se o ostatní. Vrátím

se co nevidět.“

A pak šlechtic s monoklem viděl, jak vždy

spolehlivý Biggles usedá do kabiny letounu se stříbřitě

modrou přídí.

80

KAPITOLA SEDMÁ

NEPŘÍJEMNOST V OÁZE

Algy, Ginger i Henry Hartcourt sledovali odlet

Whitleye, dokud nezmizel za obzorem. Pak se vrátili do

stínu palem. Měli před sebou jediný úkol: informovat

Anguse, že jeho vojáci jsou v pořádku a že budou v

Karze co nevidět. Někdo bude muset do Egypta doletět, a

protože Algy byl pověřen dočasným velením, musel to

být Ginger nebo Henry. Novopečený šéf letového

provozu to nechal na nich. Ať rozhodnou sami.

Letět chtěli oba, protože bloumat po oáze jim

připadalo jako strašně únavné. A tak znovu přišel ke

slovu los. Ginger přijal výsledek se zjevnou nechutí,

zatímco Henry s radostným výskotem nabral směr k

letadlům.

„Můžu si půjčit tvoje?“ houkl na Gingera přes

rameno. „Můj zůstal v Karze.“

„Jo,“ odsekl naštvaný Ginger, „ale jestli s ním něco

uděláš, tak si mě nepřej. Zub za zub.“ Raději se otočil a

šel najít Algyho.

Našel ho ležícího pod palmami. Na první pohled na

něm bylo patrné, že zvažuje složitý běh věcí příštích.

„Udělej si pohodlí,“ vyzval Gingera.

„Henry se právě chystá k odletu.“

Algy něco zavrčel, nijak zvlášť ho to nezajímalo.

„Kde máme Hymanna?“ zeptal se Ginger.

„Seděl dole u pramene,“ řekl suše Algy. „Seržant na

něj po očku kouká. Je to hrubián a já nemám náladu se s

ním bavit.“

81

Najednou se ozval hluk. Oba dva věděli, co

znamená. Někdo nahazoval motor.

„To bude Henry,“ zabručel Ginger. Jdu se tam

podívat a pak přijdu.“ Vstal a šel na letiště.

Když se před ním otevřela volná plocha, s nechutí

sledoval, co se chystá. Mechanik v kabině natáčel motor

a Henry si právě nasazoval sluneční brýle a helmu.

Seržant a jeho tým ověřovali veškeré funkce letounu.

Kousek odtud, pod palmami, seděl Němec. Náhle

vstal, strčil ruce do kapes a šel k letadlu. Byl k němu

mnohem blíže než Ginger, ale choval se naprosto

nezáludně, takže v Gingerovi nevzklíčilo ani zrnko

podezření. Německý pilot Hymann přece přísahal…

Další chvilka však proběhla bleskově. Jen mechanik

dokončil přípravu letounu, sestoupil na křídlo a lehce

seskočil na zem a Henry se chystal nahoru do kokpitu,

přiskočil k němu Hymann jako útočící tygr. Držel v ruce

těžký francouzák, ale ani ho nenapadlo něco utahovat.

Praštil zezadu mechanika do hlavy. Byl to neočekávaný

útok a podle toho také dopadl. Ginger stačil jen

vykřiknout varování, ale bylo pozdě. Mechanik ležel pod

křídlem v bezvědomí. To, oč se dál snažil zákeřný

útočník, bylo už úplně jasné. Vrhl se na Henryho se

zřejmou snahou dostat se místo něj do anglického

letounu.

Ginger se řítil dopředu, ale Henrymu už pomoci

nemohl. Němec měl vytrénovanou postavu a nedalo mu

žádnou práci vyznavače štěstěny přeprat. Klíč dopadl i na

jeho hlavu s takovou silou, že jen sluneční helma

Henryho zachránila od rozpolcení lebky. Nešťastník

opile zavrávoral a zhroutil se. Němec se jako kočka

vyhoupl do kabiny a přidal plyn. Spitfire přímo poskočil

82

proti běžícímu Gingerovi, který se musel vrhnout k zemi,

aby ho stroj nesrazil k zemi. Dokázal se zachytit hrany

levého křídla, ale to už se letoun řítil vpřed

nezadržitelnou rychlostí a křídlo Gingera tlouklo do

hrudi. Pokusil se vyškrábat nahoru, ale na naleštěné ploše

křídla se neměl čeho zachytit. Dopadl na záda. V té chvíli

už letadlo vyjíždělo na uměle vytyčenou rozjezdovou

dráhu.

Už jen kulomety mohly zabránit odletu ukradeného

letounu. Ginger se vyhrabal na kolena a spatřil, jak se

mechanici řítí na dráhu. I oni věděli, že jsou bezmocní.

Spitfire zmizel na obloze jako okřídlený šíp.

„Další Spitfire,“ řval rozzuřený

Ginger

na

mechaniky.

To už sem doběhl i Algy. „Co se to tu děje?“

Dožadoval se odpovědi.

„Uletěl nám ptáček. Hymann srazil k zemi

mechanika a zranil i Henryho. Postarej se o ně. Letím za

ním. Dostanu toho lotra, i kdybych za ním musel až do

pekla.“

Připravit další letoun však trvalo více než pět minut

a Ginger pochopitelně pěnil vzteky. Vytlačili letoun na

volnou plochu, pilot se vyhoupl nahoru a otevřel klapky.

Ukradený letoun však už vidět nebylo, i když Ginger

dobře věděl, kam zlodějský Němec míří.

Vařila se v něm krev, ale věděl, že se musí uklidnit.

Touha po pomstě byla druhořadou záležitostí, teď bylo

nezbytné Němci zabránit, aby se dostal na mateřskou

základnu. Podrobná zpráva německému veliteli o

Bigglesovi, o jeho letce a o jejich tajném letišti by s

naprostou určitostí znamenala osudovou katastrofu.

Bigglesův plán by dostal krutou ránu a život všech v oáze

83

by musel čelit smrtelnému nebezpečí. Platilo to nejen pro

posádku bombardéru, ale i pro civilní zaměstnance v

oáze.

Gingerův stroj brázdil oblohu a pilot doufal, že už

brzy spatří nenáviděného nepřítele. Pořád měl před očima

zákeřný úder francouzským klíčem do týla bezbranného

mechanika. A ten nacistický loupežník mu navíc ukradl

jeho Spitfira. Jeho vlastní letadlo! Gingerovi to jen

dodávalo další síly, když už začínal ztrácet naději.

Biggles udělal hrubou chybu, když se spolehl na

Němcovu přísahu. Ginger si smutně uvědomil, že pro

důstojníka to byla jen zástěrka k tomu, aby měl větší

volnost k útěku. Důvodů k pronásledování tedy bylo víc

než dost. Vnímal proto jen oblohu před sebou a kurz

kontroloval jen příležitostně.

Nemohl vědět, že i kdyby zdvojnásobil rychlost

stroje, nikdy by svoji kořist nedostihl. Němcovo tělo už

leželo pod doutnajícími troskami mezi skalními výběžky.

Ironie osudu a snad i Boží vůle způsobily, že ten, kdo

porušil čestné slovo zahynul v ohni kulometů svého

velitele. Ginger ale neobjevil ani hořící bombardér.

Později nedokázal pochopit, jak se stalo, že nespatřil

hořící trup Whitleye rozhozený po okolí.

Vysvětlení bylo prosté: po celou dobu zkoumal

očima oblohu a navíc letěl nízko. Jeho mozek se zaměřil

pouze na jeden cíl. Na ohavného Boše který je tak

převezl a na to, co může způsobit jeho hlášení. Ginger

nevnímal a nebral na vědomí, že se blíží k hranicím

doletu nepřátelských strojů. Za normálních okolností by i

ten největší pošetilec letoun otočil.

84

Dostal se až nad místa, kde nikdy předtím neletěl,

ale, div divoucí, rozpoznával zde dva významné

orientační body. Znal je!

Byly to skalní formace, které si uložil do paměti,

když spolu s Bigglesem pozorovali v noci světlomet,

skalního žabáka, čtyři věžičky a generála s velbloudy…

Stále pátral po své kořisti, když si uvědomil, že se

vznáší nad prvním z míst a v tom okamžiku vykřikl

vzrušením. Na obzoru spatřil malou skvrnu kroužící nad

místem, kterým nemohlo být nic jiného, než další oáza

podobná Salimě. Nejdříve se logicky domníval, že

konečně dohonil Spitfira, ale když se dostal na dohled,

pochopil svůj omyl. Narazil na Messerschmitt 109 s

modře nalakovanou přídí. Ginger zaťal zuby.

Cítil vnitřní potřebu někoho sestřelit a byl připraven

přijmout jiný, třeba i nerovný boj. Hymann zůstal v

nedohlednu, ale teď Ginger dostal jiný báječný cíl.

Bleskurychle zvažoval všechny možnosti, neboť nepřítel

se k němu blížil. Zatlačil páku, vytočil letoun na

maximální rychlost a zavěsil se za ocas stodevítky.

Pootočil letoun a postavil jej tak, že případný divák by

získal dojem, že se stroj převrhne. Pak vystřelil první

dávku.

Z nepochopitelných důvodů však Messerschmitt boj

nepřijal.

Aby se vyhnul kulometné střelbě, Němec obrátil

stroj a vzal do zaječích. Ten zbabělec utíká, problesklo

Gingerovi hlavou. Zavěsil se nad toho sketu a řítil se za

ním. Hlavně vychrlily další dávku ohně a sprška střel

pospíchala za prchajícím letounem. Tentokrát zasáhl

ocasní plochy. Dokonce i uprostřed bojové operace

Gingerovi pořád připadalo divné, že jeho soupeř se vůbec

85

nepokouší střelbu opětovat. Příležitostí si k tomu mohl

udělat dost, pomyslel si.

Upřímně řečeno na to kašlu, zahučel Ginger. Ocasní

plochy Messerschmittu už byly roztříštěny a nepřátelský

pilot ztratil možnost ovládat stroj. Nezadržitelně se

propadal do smrtící vývrtky. Gingera proto nepřekvapilo,

když pilot otevřel poklop kabiny a vyskočil do prostoru.

Pak se otevřel padák a ztlumil Němcův volný pád…

Ginger jej chvíli sledoval, ale pak upřel zraky na

krajinu pod sebou. Vůbec ho nepřekvapilo, když tam

spatřil čtyři další Messerschmitty bláznivě rolovat na

start. Pustit se do souboje s jedním nepřítelem byla

rovnocenná partie, ale pustit se sám do čtveřice

rozzlobených stíhačů, to už byl nerovný boj. Měl sotva

čas vzít nohy na ramena. Naposledy se rozhlédl a

zapátral po Spitfiru. Ten prokletý Hymann ho už dokázal

schovat někde pod sítěmi, ulevil si. Zamířil domů, nabral

dostatečnou výšku a naprosto bez obav přehlížel

nepřátelské letouny. Za pár minut je už nikde neviděl.

Podíval se dolů a sotva popadl dech. Dole uprostřed

údolí doutnaly dvě hromádky vzdáleně připomínající

zbytky letadel. Od většího vraku na něj mávalo šest

postaviček. Proboha, to musí být Biggles a naši kluci!

Najednou si uvědomil, že ten velký vrak je určitě

zbytkem Whitleye. Také si ale uvědomil, jak dostane od

Bigglese vynadáno za další hloupost a bláznivý kousek

přímo ohrožující jejich operaci. Co naplat, pomoct jim

ale musí. Rozhodl se přistát. Biggles se musí dovědět, že

mu německý kanárek uletěl z klece. Pomalu plachtil

dolů, až našel vhodné místo pro dokončení sestupu.

Vypnul motor, slezl na rozpálený písek a šel k nim.

86

„Co je s vámi, chlapi?“ hulákal. „Copak jsem

zjevení?“

Bertie ukázal na ohořelý trup Spitfiru. „Ale…starý

brachu, tamhle to je přece tvoje mašinka. My všichni

jsme si mysleli, žes tu ohořelou rachotinu pilotoval.“

Ginger konečně pochopil. „Dobrotivý Bože!“

vykřikl. „Jak se to stalo?“

Tug mu všechno vylíčil. Ukazoval palcem na příčinu

všech jejich starostí s vodou, pískem i žárem. O skálu se

opíral kapitán von Zoyton. „Může za to tenhle. Kdo byl

uvnitř? Henry?“ kousl se do rtů.

„Henry, ne,“ vydechl Ginger. „Seděl tam Hymann.

Porušil přísahu a štípl můj Spit. Takhle dopadl lhář. Ani

se nedivím, že jsem ho nedohnal. Biggles měl zase

pravdu. Jako vždycky. Jeho proradnost mu tak právě

pomohla na onen svět…“

Rozhlédl se. „Ale kde je Biggles? Kde zase lítá?“

„Půjčil si pro změnu stodevítku od pana Von a letěl

se podívat na přistávací dráhy k jeho kamarádům,“

vysvětloval Bigglesovu nepřítomnost Taffy a bodl

palcem k Němci.

Gingerův mozek zapracoval. Ukázal na trosky

bombardéru. „Tohle bude náš stařičký Whitley, ne?

Odpočívej v pokoji,“ rozloučil se s ním

„To víš,“ doplnil Bertie Gingerovy znalosti. „Von

Zoyton nám před přistáním udělal malou plamennou

přehlídku.“

„Ale počkej, to znamená že…když Tug říkal, že si

Biggles půjčil stodevítku… To byla jeho?“ Ginger kroutil

hlavou a znovu ukazoval na zajatce.

„Přesně tak, starý brachu,“ Tug se jen šklebil. „Vzal

si Zoytonova draka s tím, že mu ho ráno vrátí.“

87

Gingerovi se drobet rozklepala kolena. Přejel si

špičkou jazyka po okoralých rtech a najednou nemohl

mluvit.

„Nebyl to… náhodou… Messerschmitt s modře

natřenou přídí?“

„Jasně, že jo,“ srdečně souhlasil Tug. „Vždyť ta

barva mu jde k očím. Když se na něj podíváš, na parádu

si docela potrpí, ne? Hele, co se děje?“ Kývl hlavou k

německému letci.

Ginger sevřel hlavu do dlaní. „Nebesa, zachraňte

mě,“ zašeptal s úzkostí v hlase. Já ho totiž právě

sestřelil!“

Muži zvedli hlavy a s úžasem Heděli na neštěstí

ryšavého pilota. Zavládlo ticho jak uprostřed pouště.

„Kde se to stalo?“ promluvil Bertie, a v jeho hlase

bylo všechno, jen ne veselí.

Ginger polkl. „Přímo nad jejich polním letištěm,“

sykl přes rty. „Už chápu, proč se vůbec nebránil!“

Vzadu se blonďatý kapitán von Zoyton, nedbale

opřený o skálu štiplavě a zlomyslně řehtal.

88

KAPITOLA OSMÁ

HAZARDNÍ PODNIK

Smutný Ginger Němcův smích úplně přehlížel.

Události toho odpoledne mu už dávno přerostly přes

hlavu a jediné co cítil, byla naprostá bezmocnost.

Nejenže Biggles upadl do zajetí, ze kterého hned tak

neuteče, ale celý jejich oddíl tu teď vysuší slunce a

sežerou supi. Se základnou se mohli spojit jen díky jeho

stroji. Jedno jediné letadlo pro všechny Bigglesovy

přátele, to byla druhá rána, kterou jim Alláh nadělil

během jediného dne. Zvažoval všechny možnosti: mohl

by postupně převážet jednoho po druhém. Nebylo by ale

lepší, kdyby se dali na pochod a on by je zásoboval ze

vzduchu jídlem a pitím?

Slunce jim úlohu rozhodně neusnadňovalo, i když už

viselo nad obzorem. Otupující žár z průběhu dne dlouho

nepoleví a bude jim připadat, že ohnivá koule nepřestává

pálit, ani když zmizí za obzorem. Potom, po jeho západu,

se sice rychle setmí, ale horko nepoleví. I malé kameny v

poušti začnou za soumraku růst. Kolem nicotných

postaviček mužů se rozprostřou fantastické rozložité

tvary, které jen umocní hrůzu a děs uvnitř vyprahlého

mozku…

Ginger seděl v ústraní s Bertiem a odhadovali

možnosti. Biggles tu nebyl a vzhledem k vojenské

hodnosti převzal velení předsunuté jednotky Bertie.

„Pěkně

se

nám

to

vybarvilo,“

hudroval.

„Propánakrále! Když vyrazíme po svých, seberou nás

Němci. Jestli tady zůstaneme, do rána jsou z nás

89

rampouchy. Propánakrále, to je paráda. Ten šeredný

náfuka von Zoyton nám připravil pěkné nepříjemnosti.

„Rozhodnout se pro správný pokrm při podobném

jídelníčku to zrovna není moje silná stránka.“

Nad skalami se náhle rozlehl podivný, ale povědomý

zvuk. Byl to rachot převodovky spalovacího motoru.

„Copak je zas tohle?“ zavrtěl hlavou znechucený

lord.

Ginger si uvědomil, co se děje. „To je přece ten vůz.

No tak! To auto, co jezdí pro vězně k vrakům letadel!“

„Můj ty světe! Úplně se mi to ztratilo z hlavy,“

připustil Bertie. „Propánakrále! To je od nich opravdu

hrozně moc milé. Domů se radši povezu, než někde

zapadat po kolena do písku. Ten vůz bude náš!“

„Hlavně musíme někam uklidit von Zoytona,“ řekl

moudře Ginger. „Je chápavý! Ví dobře, co jim chystáme

a mohl by je varovat.“

To už Ginger šplhal na nejbližší výčnělek, aby se

rozhlédl. Za chvilku byl zpátky a netvářil se právě

přívětivě. „Tak tohle půjde těžko. Je to pancéřované

vozidlo.“

„Opravdu? Hm!“ zamyslel se neznepokojený Bertie

a začal rozdělovat příkazy.

„Texi, kamaráde, máš na starosti našeho známého.

Ukliď ho někam stranou a kdyby začal zlobit, ubal mu

jednu na žaludek. Veškeré mravní zákony přestávají

platit. Ostatní zůstanou za skalami! Pánové, za chvilku je

máme na krku. Hodně štěstí.“

Bertie si sedl na Bigglesovo místečko vysezené na

valounu a věnoval se leštění skla.

Obrněnec zatím poskakoval po nerovném povrchu.

Čelní střílna sledovala okolní terén, ačkoli vozidlo

90

připomínalo spíše stroj bez posádky. Stroj, který ví, že se

na něj chystá léčka. Posádku ovšem měl a ta nyní

obhlížela krajinu. Nic však nenasvědčovalo tomu, že by

znala osud kapitána z modrošedého Messerschmittu, jenž

ztratil své postavení a teď dokonce seděl v jeskyni na

bobku a ani nedutal. Ohořelý trup sestřeleného

bombardéru je asi přesvědčil, že velkoněmecká říše tu

dosáhla dalšího vítězství a muži zřejmě slevili ze své

opatrnosti. Průzor se teď zaměřil jenom na trosky

Whitleye.

„Ani hnout, dokud nezvednu ruku. Pak to spustíme,“

zašeptal

Bertie. „Musíme předejít zbytečné střelbě, už beztak

tu je moc horko.“

Obrněnec náhle stočil hlaveň děla k balvanu, na

kterém seděl sklíčený Bertie. Z věže na něj něco zavolali,

ale lord předstíral, že nerozumí ani slovo německy.

Vzápětí se otevřely boční dveře vozu a vystoupili tři

muži v propocených uniformách. Unaveně si otírali

mokrá čela.

Bertie se smutně došoural k obrněnci a jakoby

náhodou nahlédl dovnitř. V kabině seděl jediný muž,

řidič, opírající se o volant. Kýval na Bertieho, aby

nastoupil. Celá osádka se chovala přesně tak, jak pouštní

ztroskotanci předpokládali. Zhroucená posádka letounu

se přece nepostaví na odpor po zuby ozbrojenému oddílu.

Právě proto se utahaní Němci příliš nezatěžovali

přemýšlením. Vyhráli a přišli uklidit. K ostatním se

přidal i řidič.

Krátký pohyb Bertieho ruky a nad skalisky se

objevily hlavně pistolí i samopalů. Muži z vozidla se

91

nezmohli na nic. Jen tupě sledovali podivné uvítání a

během chvíle byli beze zbraní.

„Pánové, my se sice omlouváme, ale co se dá dělat,

jste naši zajatci,“ pronesl Bertie zdvořile a pozorně si

prohlížel Němce průzračným sklem svého monoklu.

Začali si mezi sebou něco šeptat, ale na odhodlání k

odporu to rozhodně nevypadalo.

Stačilo pár otázek a Bertiemu bylo jasno, kdo to

přijel. Řidič, mechanik, zdravotník a průvodce. Tím

nebyl nikdo jiný než jim už dobře známý pan Pallini.

Bertie společně s Gingerem a Taffym odváděli

zajatce ke skleslému kapitánovi.

„Začíná to tu opravdu houstnout,“ řekl Bertie. „Rád

bych věděl co dál. Zůstaneme tu přes noc? Za pět minut

je tma jak v ranci. A já jsem tak nerozhodný! Co mám,

propánakrále, dělat? Postavte mě na hřiště a řekněte mi

kterou jamku zahrát. Dokážu to i z nejnemožnějšího

úhlu. Ale velet lidem a organizovat je, to po mně nikdo

chtít nemůže!“

„Kolik se nás vejde dovnitř?“ zeptal se Ginger.

Bertie to netušil, ale Taffy si věděl rady hned.

„Osm nebo devět, když budeme jako sardinky,“

shrnul své propočty.

„Můj ty Bože…Bože,“ utápěl se v žalmech Bertie.

„To je nesmírně nepříjemné. Je nás tu jedenáct. Menší

rybičkou už být nemůžu.“

„Stejně nesmíme odjet bez Bigglese,“ upozornil ho

Ginger. „Musíme se nějak pokusit dostat ho ven.“

„Jasně, absolutně,“ horlivě kýval Bertie. „Ale jak?“

„Biggles by věděl jak na to,“ zamyslel se Ginger. „A

i my na to přijdeme!“

Biggles jim prostě strašně chyběl.

92

„Počkej chvíli,“ požádal Ginger Bertieho, aby trochu

umlčel Bertieho stesky. „Možná, že vím jak na to. Máme

tu přece hrst rukojmích. Musíme se přezbrojit. Algy se

stejně musí dozvědět, co se stalo. Jestli není Henry vážně

zraněn, tak by nám s Algym mohli trochu pomoct. A

budeme tu mít už dvě letadla. Vztekloun poletí domů. Já

se mezitím pokusím s obrněncem vysvobodit Bigglese.“

„Vždyť nevíme, kde mají tábor,“ namítl Taffy.

„Budeme sledovat stopy auta. Nebude těžké je

najít.“

Za deset minut se zrodil Gingerův plán, který byl

založen na lehkomyslnosti, pro Gingera příznačné.

Ferocity poletí do oázy a zde zbyde pět mužů. Dva budou

hlídat zajatce, kteří se v průběhu noci bezpochyby o něco

pokusí. Tři muži vytvoří přepadové komando, které se

pokusí zachránit Bigglese. Ginger a urozený Bertie v

něm nemohou chybět, a vezmou s sebou ještě Taffyho.

Podle kolejí dojedou co nejblíže k táboru, který nemůže

ležet dále než třicet mil. Budou se krýt, aby zůstali

nepoznáni. Jeden z nich počká za volantem, zatímco dva

další prozkoumají okolí. Další postup bude záležet na

situaci.

Neměli nejmenší představu, jak vypadá německé

polní letiště, ale nemělo smysl se dál zabývat

podrobnostmi.

„Kluci, podle mého názoru, tohle není žádný plán,“

bouřil se ještě Bertie.

„Co se ti zase nelíbí?“

„Tohle není plán! Je to příliš jednoduché, aby…

Však víte, jak to myslím.“

„Jeho kouzlo spočívá právě v jednoduchosti,“

ohrazoval se Ginger. „I mnohem pečlivěji připravovaný

93

postup se mnohokrát zhroutil. Tohle Biggles tvrdí

vždycky. Když zalezeme na kutě, tak nedosáhneme

vůbec nic. Jestliže se ho pokusíme zachránit, každopádně

uděláme krok k tomu, jak se odtud dostat. A Biggles

poletí s námi, pokud už nesedí v letadle do Německa.“

„Zase má pravdu,“ vrčel Bertie. „Ryšavec jeden.

Kdo z nás si sedne na kozlík?“

„Já budu řídit,“ ozval se okamžitě Taffy. Já už

jednou řídil i tank!“

„Já si to pamatuju,“ pronesl hořce Ginger. „Neříkali

ti náhodou ještě ve staré dobré Anglii: „Pozor, jede

havárka?“ Takže dávej pozor na náš autokar, protože,

když ho rozsekáš, nové blatníky tu nedostaneme.“

Taffy na něj nevraživě zamrkal, ale slíbil, že bude

opatrný. Tři zachránci nastoupili do obměnce, Ginger

nesl Tommy gun.6 Z plechovky až po okraj naplněné

vodou, se trochu občerstvili, aby její zbytek posloužil

opuštěným vyhnancům přes dlouhou noc. Motor

okamžitě naskočil a vozidlo se tiše vracelo po vlastních

stopách přes poušť utápějící se ve světle hvězd.

Párkrát museli zastavit, aby obhlédli terén před

sebou. Zároveň bylo třeba pečlivě kontrolovat polohu,

aby se jim náhodou nestalo, že vjedou přímo do jámy

lvové. Ginger vyrazil na výzvědy a vrátil se se zajímavou

novinkou. Asi o půl míle se pahorkatina propadala do

velkého zlomu, na jehož dně ležela oáza. Pokračovali

tedy pár set yardů a odstavili vůz do úzké prolákliny.

Vypadala na dobrou skrýš a její druhé ústí mířilo přímo k

oáze. Ginger se nad tím zamyslel. Ale pak mávl rukou.

6 Tommy gun – přezdívka britského samopalu Sten

gun.

94

Při krátké válečné poradě dohodli, že za volantem

zůstane skvělý řidič Taffy, zatímco Ginger s Bertiem si

vezmou Tommy gun a pokusí se zjistit, kde leží

Bigglesova šatlava. Plán byl až neuvěřitelně prostý.

Zjistit kde se nachází přítel, jehož Ginger mistrovsky

sestřelil, dát místním Náckům co proto, vyzvednout si

Bigglese a rychle do vozu. Cestou zpátky sebrat

trosečníky z Whitleye a pak hurá do Salimy.

„Jdu první,“ rozhodl Ginger. „Mám více zkušeností

než ty. A vím, jak obelstít stráže.“

„Jsi excelentní borec,“ řekl tiše Bertie.

Ginger se zbraní v ruce tedy vyrazil první.

Viditelnost byla sice dobrá, ale ticho rušené jeho kroky,

zvětšovalo možnost, že si ho brzy všimnou hlídky. Někde

tam musely být. Naštěstí se bez potíží dostal až na okraj

skalisek, kde před sebou spatřil obrysy palem, lemujících

oázu. Přímo před nimi však ležel jiný tábor. Stáli tam

velbloudi uvázaní u kamenného koryta a z nízkých

černých stanů se ozývala vzrušená arabština.

„Máme štěstí. Němci nikde nepostavili hlídky, ale já

zas docela zapomněl na ty Tuaregy.“

„I kdybych to měl vzít přes Londýn, dal bych teď

přednost malé odbočce,“ navrhl Bertie, plížící se za ním.

„To by ale znamenalo vydat se otevřenou planinu, a

to se mi nechce,“ rázně rozhodl Ginger, který ač

podřízený, měl v podobných situacích více zkušeností.

A už se jako kočka plížil nízkým podrostem. Dostal

se brzy k velbloudům, kteří měli přikrývky proti nočnímu

chladu

a

spokojeně

přežvykovali.

Jejich

čelisti

poskakovaly doleva a zase zpátky. Zvědavě si

návštěvníka prohlíželi velkýma, hedvábnýma očima, ale

vůbec nebyli poplašeni. Za nimi viděl sedla přehozená

95

přes ohradu a také pár nočních kalábijí, jaké používají

kočovníci při dlouhém putování. Gingera napadlo se do

jedné nasoukat. Byla tak dlouhá, že její konce téměř tahal

po zemi. Přestrojení se tak stalo jednou z podstatných

podmínek jejich plánu, i když zpočátku nevěděl, jak se k

němu dostane. Ginger bleskově strhl i druhou a přinesl ji

Bertiemu. Ten si ručně tkanou látku prohlížel s

obrovskou nedůvěrou. Nic jiného však nemohl udělat, a

tak si ji i lord převlékl přes urozenou hlavu.

„Jde se do oázy,“ pronesl Ginger a zvedl palec.

Sestup dolů byl mnohem snazší, než předpokládali.

Tady se snad vůbec nedržely hlídky, anebo vojáci spali

pod vlivem pálenky. Později Ginger připustil, že myslel

na německé vojáky, neboť místní domobrana alkohol

nepila vůbec. To už stáli na vyšlapané suché trávě, a

nebyli schopni určit, kde leží tábor. Ginger chytil

Bertieho za paži a ukázal.

Kousek před sebou spatřil blikající světla. Obrysy to

byly sice nezřetelné, ale že je to letadlo poznali i poslepu.

Nebýt zkušeností ze Salimy, asi by si těžko domysleli, co

mají před sebou. Díky jim však rozeznali, že kousek

napravo od siluety letounu leží velký stan, z něhož se

ozývá jakýsi hlahol. Vlevo leželo stanové městečko.

Biggles bude pravděpodobně v jednom ze stanů,

pomyslel si Ginger. Němci si tu určitě nepostavili zděnou

budovu.

Dosud neviděli ani živáčka, a to jim připadalo

přinejmenším podivné. V tu chvíli se nadzvedla plachta

velkého stanu a do tmy vyklouzla skupina Arabů. Jeden z

nich, podle oblečení a rázného chování jejich vůdce, se

bavil s uniformovaným důstojníkem. Ten mu popřál

“Alláhem požehnanou cestu“ a vracel se ke stanovému

96

městečku, zatímco Arab dohnal své společníky. Ginger

byl příliš daleko, aby něco slyšel. Nedokázal ani

rozeznat, zda ten muž je Ital nebo Němec.

97

...do tmy vyklouzla skupina Arabů...

98

Obrátil se k Bertiemu. „Počkej tady,“ zašeptal. „Jdu si

poslechnout, co se tam děje. Schovej se tamhle v křoví a

ani se nehni. Chci vědět, kde sedíš.“

„Jak se vám líbí,“ skoro zanotoval ze Shakespeara

Bertie. „Budu tam sedět jak cvičená křepelka a čekat na

zapísknutí.“

Ginger se pomalu plížil ke stanům. Stáhl se mu

žaludek, protože uprostřed vojenského ležení by

předpokládal hluk, ale všude byl naprostý klid. Vzadu za

stany se něco tyčilo proti obloze. Dosud nikdy takové

zařízení neviděl a rozhodl se, že je prozkoumá. Průčelí

lehké montované stavby bylo přikryto palmovými listy.

Sám objekt byl dobře třicet stop vysoký a vypadal jako

otevřená stodola. Dovnitř Ginger neviděl, ale na každém

rohu stála hlídka s puškou. Konečně se mu splnilo přání.

Nebyl sám. Na druhé straně z přítomnosti vojáků neměl

opravdovou radost.

A potom najednou pochopil, k čemu ten primitivní

objekt asi slouží. Drželi v něm vězně! Vzápětí mu došlo,

že tam jistě budou cestující z letadel, které němečtí piráti

sestřelili či přinutili přistát. Pokud jich bude moc,

vyvstával před ním nový problém. Jak je odtud dostat?

Ne! Zachránit je nepřichází v úvahu. Musí najít Bigglese

a pak se uvidí! Jak ale zjistí, kde ho Němci drží, neměl

ani tušení.

Opatrně se přiblížil k zadní stěně budovy a zaplavila

ho vlna zklamání. Doufal, že najde nějakou prasklinu, ale

zadní stěna byla sroubena z palmových kmenů velmi

dovedně. Vydlabat v ní díru by i s dobrým nástrojem

vzbudilo samotného Proroka. Musí to zkusit zepředu, což

znamenalo přemoci hlídku!

99

Ležel za budovou a přemýšlel jak na to, když náhle

nastala situace, kterou mu snad opravdu výše zmíněný

pán nebes seslal v pravou chvíli. Členy hlídky neviděl,

ale najednou uslyšel, jak se dva začali bavit jen několik

kroků od něho. Bylo jasné, že muž na vzdálenějším konci

už nevydržel samotu a šel na kus řeči se svým kolegou.

Konec průchodu zůstal bez kontroly.

Ginger si klekl na kolena, když ho zastavila slova

prvního muže. Ginger sice německy dobře neuměl, ale

těch jeho pár slovíček bohatě stačilo, aby pochopil smysl.

„Kam zmizel pan kapitán Zoyton je opravdová

záhada,“ pronesl německý voják.

„Přesně tak,“ přitakal druhý.

„Nechápu to.“

„Nikdo to nechápe,“ zněla odpověď „Všichni to

viděli zcela jasně. I já osobně ho viděl padat a přísahal

bych, že dopadl kousek od kraje oázy. Všichni si to

mysleli. Rozběhl jsem se, ale nikdo tam nebyl. Arabové

prošmejdili kolem dokola celou oázu. Teď prý dávají

dohromady pouštní oddíl, aby se po něm podívali.“

„Proč by se vracel mezi duny?“

„Nevím, ale kam by se jinam poděl? Možná že byl

zraněn a možná i ztratil orientaci, když se zřítil na zem.

Místo toho aby šel domů, zamířil zase do pouště.

Sluníčko? Otřes mozku? Co já vím?“

„Snad,“ souhlasně kývl druhý hlídkující muž. „Je to

ale strašně zvláštní věc. Důstojníci ho ještě pořad

hledají.“

Rozhovor Gingerovi osvětlil situaci mnohem lépe,

než když by všechno viděl na vlastní oči. Nebylo složité

pochopit, co následovalo po jeho zuřivém útoku na

nepřátelskou stíhačku. Málem by se proklel, že ho ta

100

jednoduchá možnost nenapadla. Němci spatřili klesající

stříbřitě modrý letoun, ale nevěděli, kdo ho pilotuje.

Přirozeně předpokládali, že jejich von Zoyton. Snažili se

mu pomoci, ale nenašli ho. Na šňůrách padáku mezi

palmy totiž nespadl modrooký kapitán, ale Biggles

osobně. Jako vždy se dokázal rychle postavit na nohy a

najít si bezpečný úkryt, než hlídací psi dorazili k

polámaným korunám stromů. Biggles by se zajetí bránil

zuby, nehty. A ti nevědomí Němci pořád hledali své

pilotní eso, co tak miluje ohňostroj na palubě bezmocně

odpočívajícího letadla.

Ginger udělal obrat o stoosmdesát stupňů, jeho plán

byl vzhůru nohama. Předtím měl aspoň nějakou

představu, kde Bigglese najde, ale teď, když se jeho přítel

někde skrývá jako jezevec v noře, jako naschvál

zapomněl svého jezevčíka v Anglii.

První nápad všechno vzdát a nechat Bigglese, aby si

poradil sám, ihned zamítl. Další dva Britové uprostřed

německého ležení mu vlastně úlohu ještě zkomplikovali.

Ginger dostal další nápad. Hlídka přece opustila své

stanoviště a nebude těžké proniknout do chatrče a zjistit,

koho tam vězní. Biggles by takové novinky jistě ocenil.

Pomalu se sunul podél zadní stěny a za sebou nechal

výhled do otevřené pouště přes písečné vlny. Nevšiml si,

že z první duny ho někdo pozoruje.

Jakási temná postava se oddělila od měkkého

podkladu, a vzápětí Ginger polykal písek a měl přes

hlavu přetaženou kalábiji. Když ucítil na svém hrdle nůž,

pomalu se loučil se životem. Najednou sevření povolilo a

on se napůl zmatený a napůl třesoucí se strachem posadil.

Nechtěl věřit svým očím, když ve tmě rozeznal tvář

101

přítele, kterého svým vlastním přičiněním dostal do téhle

šlamastiky.

„Dobrotivé nebe,“ vydechl.

V Bigglesových očích se zračil údiv, na něj až

neobvyklý. Měl pocit, že se setkal s Gingerovým

přízrakem…

„Gingere!“ vykoktal tiše. „Jsi to opravdu ty? To tě

už nechtěli ani v nebi?“

„Já vím, co si myslíš. Ale v tom letadle jsem neseděl

já. Pilotoval ho ten blonďatý německý poručík.“

Biggles si včas uvědomil, že kolem nich procházejí

německé hlídky a varovně zvedl prst. Vždyť mohly

zaslechnout ten rámus a přijít se přesvědčit, co se tu děje.

„Jeden za všechny?“ zeptal se vesele Ginger a zkusil

to povědět německy.

„Všichni za jednoho,“ dokončil jeho myšlenku

Biggles. „Jsi tu právě včas!“ Víc si říkat nemuseli.

Následovalo krátké prasknutí a po něm přidušené

heknutí, jak Bigglesova pěst přistála na bradě strážného.

Němcova puška se zaryla do písku a voják se zhroutil

vedle ní.

„Dej mi ten hadr,“ ukazoval Biggles na kalábiji.

„Musíme ho trochu uklidnit, než začne kvičet.“

„Pozor! Tamhle je druhá hlídka.“

„Určitě se sem co nevidět vypraví,“ souhlasil

Biggles.

Pozorně utahoval uzly na pruzích látky, kterou

získali z arabského oblečení. Hlídka ležela na zemi jako

ve svěrací kazajce s roubíkem v ústech.

„Kam jsi zalezl poté, co jsem tě sestřelil?“ zeptal se

Ginger.

102

„Tak to ty sis mě vybral za cíl!“ pronesl studeně

Biggles. „Tak to kvůli tobě jsem provětral koruny

zdejších palem! No, je to za námi, a teď tu máme spoustu

práce. Povím ti později, kde jsem se schovával. Jak ses

ale ty dostal až sem?“

„Sebrali jsme Němcům auto. Čeká v rokli a o něco

blíž na mě čeká urozený lord Lissie.“

„Prima! Už jsem mohl být za horami, ale pořád mi

to nedalo, abych se nepokusil zachránit generála

Demaurice. Hodnou chvíli jsem ležel a čekal na

příležitost a ty mi tu teď uděláš takovou paseku. Kdy už

se budeš chovat jako opravdový voják?“ uculoval se

Biggles. „Kde je Bertie?“

„Tamhle v křoví.“

„A to vozidlo?“

„V jedné průrvě za oázou. Taffy se drží volantu a

netrpělivě hladí startér.“

„Výborně! Počkej tady, jdu pro generála!“ Biggles

zmizel v temnotě.

Úzkost znovu zaplavila Gingerovy vnitřnosti.

Jednou nebo dvakrát něco tiše zašumělo uvnitř chatrče,

ale poplach nikdo nevyhlásil. To už ale uviděl vracejícího

se Bigglese. Nebyl sám. Vedle něj tiše našlapoval

francouzský generál.

„K zajatcům se nechovají podle válečných zákonů,“

zlobil se Biggles. „Ostatní musí počkat, vrátíme se pro

všechny.“

„Kolik je tam zajatců?“ zeptal se Ginger.

„Čtrnáct. Musel jsem jim všem vysvětlovat, že se

pro ně co nevidět vrátíme.“

Vstoupili do křoví, a Bertie málem dostal psotník.

103

„Co mám propánakrále říci, ty naše dobrá stará

vojno? Jsi excelentní! Paráda! Gratuluji…“

„Nech si to na potom!“ usadil ho Biggles, který teď

měl rozhodně jiné starosti než poslouchat chvalozpěvy.

„Gingere, co nejrychleji k autu!“

„Kolečka nám do sebe zapadají, propánakrále!“

liboval si Bertie, když uviděli vozidlo spokojeně

odpočívající u skalní stěny.

Od tábora beduínů se ozvalo zapráskání bičem a

hlasité výkřiky.

„Moc mluvíš, chlapče,“ snažil se Biggles přinutit

Bertieho ke klidu. „Buď zjistili, že jim chybí generál,

nebo vybalili strážného z těch cárů.“

Když Taffy spatřil Bigglese, rozzářil se jako

sluníčko. Chtěl něco říci, ale unavený velitel ho umlčel.

„Jedeme!“ přikázal. „Natoč to a šlápni na to! Nechce

se mi přešlapovat ve vosím hnízdě.“

Kdesi za nimi zaburácel letecký motor. Rozběhlo se

pátrání a bylo jasné, že útěk čtveřice nebude jednoduchou

záležitostí.

104

KAPITOLA DEVÁTÁ

ODVÁŽNÝ PŘECHOD

Vozidlo divoce drkotalo po výmolech – znovu po

stopě svých vlastních kolejí. Od kol odletovaly mraky

písku. Ginger zatínal zuby, když si vzpomněl na Taffyho

skvělou pověst řidiče, který vrazí i do tříkolky uprostřed

prázdné silnice. Všude kolem se povalovaly menší i

obrovité valouny a narazit do některého z nich by při

řidičově zběsilém úprku nebylo vůbec nic nemožného.

Biggles Gingerovi na jeho tázavý pohled doporučil, aby

se raději držel a nic neříkal. Taffyho by zbytečně

rozptýlili a do čeho by naboural potom, se dalo jen těžko

předpokládat.

„Čím dřív budeme u ostatních, tím líp,“ řekl Biggles.

„Za chvíli začnou za námi hromy a blesky. Každá vteřina

má cenu života.“

„Bouřka? Jaká bouřka, vždyť svítí hvězdičky?“

kroutil se Bertie.

„Jen počkej, jestli nás stodevítky najdou. Nestačíš se

pak divit!“ vysvětlil mu Biggles svoji poznámku.

„Slyšels motory? Určitě neletí na vyhlídkový let nad

palmami. Máme je nad sebou co nevidět.“

„Nemáme rozsvícená světla,“ podotkl Ginger.

„Na tom nezáleží,“ vysvětloval Biggles. „Najít nás

asi nemůžou, pokud pojedeme v proláklině. Naneštěstí je

úplněk a brzy se vyřítíme na otevřenou planinu. Viděls

už někdy černého pavouka na úplně bílé zdi? Ještě jsem

vám neřekl tu nejhorší novinku. Mají tam i jiná letadla

než

stodevítky.

Co

takhle

stíhací

bombardér

105

Messerschmitt 110? Až nás tenhle holoubek najde,

nebudeme se stačit divit.“

„Tak já se lezu podívat, co se na obloze děje,“

prohodil Ginger a už se protahoval otvorem do střední

věže. Jeho hlava a ramena vykoukla ven.

Obloha nad ním vytvářela čarokrásnou přírodní

kulisu jejich cesty za svobodou. Zářící hvězdy visely z

tmavě fialového stropu a mezi nimi se vznášel bílý

měsíční kotouč. Žádné nepřátelské letadlo nebylo v

dohledu.

Vnímal

jen

pravidelný

zvuk

motoru

pancéřového vozidla. Pak uslyšel docela jiný řev a

vzhlédl vzhůru. Údivem nestačil zavřít pusu. Přímo nad

ním se pomalu zjevovaly obrysy okřídleného válce. Až

příliš dobře věděl, co krouží na nebesích. Sklonil hlavu

do vozu a zařval: „Vpravo nad námi je střemhlavý

bombardér.“

Shodou okolností se vozidlo právě pohybovalo po

rovném písečném podkladu připomínajícím vyschlé

koryto řeky. Hned, jak se Ginger objevil uvnitř, chytil se

Taffy volantu a prudce jím smýkl. Muži vevnitř do sebe

narazili. Přišel druhý obrat, smyk do protisměru. Motor

zavyl a zaznělo to jakoby vybuchly granáty. Výbuchy se

však ozvaly až o chvilinku později.

„Mám zastavit, abychom se někde skryli?“ řval

Taffy.

„Ne…

jeď

dál!“

přikázal

hlasitě

Biggles.

„Pohybující se cíl bude hůř zasahovat. Tohle vozítko je

naše jediná šance a nemůžeme si dovolit ji propást.

Směřuj k místu schůzky, ale musíš přesně plnit mé

rozkazy. Až vykřiknu teď, stočíš volant, co to dá!“

To už k obloze koukala Bigglesova hlava.

Messerschmitt 110, přesně jak předpokládal, letěl

106

poměrně nízko a připravoval se na strmý sestup. Pilot

sledoval vůz pod sebou, mírně ho přeletěl, sklonil příď a

vrhl se na kličkující oběť. Biggles čekal, až se otevřou

poklopy u bombometčíka. Stalo se a na obrněnce se

snášely tři jeho svěřenkyně. „Teď!“

Prudký pohyb volantem a auto se málem rozbilo o

nejbližší obrovský balvan. Biggles se praštil o hranu

věže. Znovu se vyklonil a čekal na exploze.

Tři silné výbuchy se slily v jeden a pohodily

vozidlem jako s párátkem. Uprostřed dunění výbuchů

začaly do pevných, oplechovaných boků bubnovat

kameny a písek. „Kolik podobných dárků má ještě ten

holoubek na palubě, táži se?“ zařval Bertie. „Dělají

ohavný rámus a málem by mi vypadl monokl! Nelíbí se

mi to!“

„Dám ti vědět,“ smál se Biggles. „Drž si to sklo

dobře!“

Přečkali ještě dva střemhlavé útoky, při nichž pumy

vždy minuly potrhle se pohybující cíl. Pilot nedokázal

měnit kurz stejně pohotově jako „Bourák“ Taffy.

„Myslím, že už to skončilo,“ hlasitě si oddechl

Biggles, když spatřil odlétající stroj. Leč přicházelo

druhé kolo.

Na scénu přilétávaly dvě stodevítky a tentokrát ke

slovu přišly jejich kulomety.

„Pokračuj!“ volal Biggles na Taffyho. „Jde ti to

skvěle, ujeli jsme už skoro půl cesty. Bombardér se určitě

vrací domů pro další zdravotní mazání. Skoro jsme to už

zvládli. Ale tamhle máme další návštěvu. Jsou tady!“

Poslední slova už Biggles řval a schovával hlavu uvnitř

vozu. Bylo slyšet břinknutí kovu o kov, jak za ním

zaklapl poklop.

107

Další zběsilou jízdu vozu pak doprovázelo dobře

známé bubnování kulek do plátování boků. Střílnou

náhle prolétl zápalný granát a dohoříval na druhé straně.

V té chvíli měl generál naštěstí sehnutou hlavu a jen o

vlásek unikl jisté smrti. Tiše se usmíval.

„Tohle se nedá dlouho vydržet,“ vzdychl Ginger.

„Kličkuj dál!“ radil Biggles řidiči. „Ale drž hlavní

směr! Možná, že těm nahoře trochu přistřihnu křídla, aby

nebyli tak dotěrní.“ O střílnu opřel Tommy gun právě v

okamžiku,

když

na

obrněnce

nalétával

druhý

Messerschmitt.

Samopal není ideální zbraň pro podobné účely,

neboť ho nelze upevnit a z pohybujícího se vozu se nedá

střílet přesně. Tentokrát však dlouhá dávka zasáhla bok

letounu a vyplašila pilota. Změnil kurz. Odlétající

nábojruce vyrývaly do písku malé krátery. Pilot si v

kabině uvědomil, že jeho kořist může ještě kousat a

hledal bezpečnější způsob náletu.

„Co naše rande pod hvězdami,“ zeptal se Ginger

Bigglese v poskakujícím voze. „Texe s Tuggem tam

nechat nemůžeme.“

„A proč bychom je tam měli nechať“ nechápal

Biggles. „Co s vězni?“

„Rozhodneme na místě.“ To už Biggles seděl vedle

Taffyho.

„Jeď tam! K těm skalám! Možná, že se tam na chvíli

ztratíme. A taky doufám, že by už toho měli mít dost.

Munice v letadlech musí jednou dojít.“

Příjezd obrněnce k ohořelým troskám jakoby byl

načasován na chvíli klidu, těsně před příletem dalších

německých letounů. Dalo by se říci, že Němci měli

přestávku.

108

Biggles vyskočil z vozidla a šel k Texovi s Tuggem,

které hluk střelby nevzrušil. Vždyť utichla. Tug choval

samopal na kolenou, Tex měl pistoli za opaskem. Hlídali

zajatce v poklidu. Bylo vidět jako za dne, protože měsíc

zaléval údolí mléčně bílým světlem. Bertie, Ginger,

Taffy i generál vystoupili a protahovali se před

obrněncem.

„Jsem rád, že tě vidím, Bigglesi,“ usmál se Tug.

Bigglese zajímalo, zda je všechno v pořádku a když

mu řekli, že ano, oddechl si.

Jeho úlevný vzdech přerušil řev motorů. Protože to

nemohly být britské letouny, bylo nasnadě, že se opět

blíží neodbytný nepřítel. Uvidí vozidlo a ohořelé vraky a

znovu začne peklo, pomyslel si Biggles. Byl ještě čas se

skrýt za skalisky, ale nebylo jednoduché se postarat o

zajatce. Dopravní prostředek však byl důležitější,

znamenal život! Zbývaly už jen vteřinky.

„Rozběhněte se! Kryjte se!“ volal Biggles naléhavě.

„Pryč od vozu! Generále, rychle! Tam mezi skály! Pryč!“

Messerschmitty se nezadržitelně blížily. „Co s

těmihle?“ ukázal Tex na vězně.

„Vezmi je s sebou,“ zarazil se v běhu Biggles.

„Pomohu ti.“

Snadné to nebylo, neboť na jejich tábor se už snášel

déšť kulek. Písek a odštěpky skal poletovaly vzduchem.

„K zemi! Kryjte se!“ zařval Biggles a mrskl sebou

za balvan.

Vzduchem se rozlehlo pronikavé zasvištění bomby.

Oslnivý záblesk i ohromující rána zvedla sloup prachu a

černého dýmu. Všude vládl zmatek a chaos, udržet

pořádek bylo beznadějné. Ginger se vyřítil od malého

seskupení kamenů a hnal se do tábora. Pozdě! Ve voze už

109

seděl německý řidič. Gingerovi šlo o vozidlo, zajatci ho

teď nezajímali. Jenomže kolem třaskaly výbuchy dalších

bomb, zaléhaly z toho bubínky. Na pozadí řevu leteckých

motorů zaslechl Ginger praskající salvy z palubních

kulometů. Tři Messerschmitty dštily oheň na vozidlo.

Celé místo se proměnilo v ohnivé peklo. Kde jsou ostatní

muži, odvážný Ginger nevěděl, ale cítil hrůzu z toho, že

přežít tento útok bez ztrát na životech je téměř nemožné.

Během dalších vteřin však rachot motorů přerostl v

dunivý hlas hromu. Nad táborem se sešlo šest letounů.

Ale tohle už nebyly jen Messerschmitty. Jeden Spitfire,

druhý, a tam je ještě třetí… zazněl štěkot britských

kulometů.

„Kluci ze Salimy jsou tady!“zaječel Ginger.

S obrovským ulehčením sledoval nenadálý vzdušný

ohňostroj. Spitfiry získaly malou výhodu. Objevili se

překvapivě a Němci navíc museli vystřílet spoustu

munice na pozemní cíle. Jeden letoun se řítil v

plamenech k zemi, ale zda to byl Spit nebo stodevítka,

nedokázal Ginger odhadnout. Náraz stroje na skalní

ostroh vytvořil přímo filmovou tečku za děsivou

epizodou. Byl konec boje. Zvuk motorů pomalu

pohasínal.

Nad obzorem se pomalu zmenšovaly tři tečky.

Gingera napadlo, že tuhle scénu si vymyslel sám vládce

pekel. Spitfiry zatím obhlížely škody v údolí. Byly

všechny tři! Sláva! Nikdo jiný než Algy s chlapci to

nemohl být. Přilétli skutečně v poslední chvíli a všichni

tu melu přežili.

„Letí domů,“ pronesl Ginger smutně a ukázal

nahoru.

110

„Noční přistání by bylo příliš riskantní,“ odvětil

Biggles a vzal ho okolo ramen. „Hrome! To byla

návštěva jak se patří. Díky Bohu, že to tak skončilo! Kde

jsou všichni?“

„Hej! Kde jste kdo?“ zatleskal rukama. „Vylezte!“

Temné postavičky se pomalu zdvíhaly v okolí

bitevního pole. I oblaka písku se pomalu ukládala tam,

kam patřila. Noc v poušti mohla pokračovat klidně.

„Propánakrále, kluci,“ ozval se ztrápený hlas

Bertieho. „Neviděl někdo ten můj zatracený monokl? Já

ho snad ztratil!“

„No tak, šlechtici,“ neodpustil si Biggles poznámku.

„Musíš se kouknout jedním okem na druhé. Máš ho

tam!“

„To jsem ale ňouma. Tohle bych si nikdy

nepomyslel,“ vrtěl hlavou lord a šťastně sáhl po sklíčku.

„Stárnu, pánové.“

Taffy kulhal. Zasáhla ho kulka, ale bylo to jen

škrábnutí. Aspoň to říkal.

Pak se objevil generál Demaurice. Pečlivě oklepával

písek z uniformy a tiše Němcům nadával. Přišel o svou

brigadýrku.

Vedle vozidla leželo na zemi tělo zkroucené do

podivné polohy. Poznali německého řidiče. Zemřel na

místě s čistým průstřelem hlavy.

Pak se připotácel Tug. Zasáhl ho odražený kámen a

na chvíli ho zbavil vědomí. Už se ale zmátořil.

„Zajatci jsou pryč!“ hlásil Tex. „Nestačil jsem na

to.“

„Jeden je tady,“ ukázal Biggles na mrtvého. „Kde

jsou ostatní nevíš? Jakpak to?“

111

„Nemám nejmenší tušení,“ připustil Tex. „Když

vybuchla první puma, oslepil mě písek. Pak už jsem je

neviděl.“

„Škoda, přeškoda,“ řekl Biggles. „Rád bych si

popovídal s von Zoytonem. Využil příležitost a upaloval

jako zajíc. Bál jsem se, aby všechno nebylo ještě horší.

To spadlé letadlo v poušti je další Messerschmitt. Jak

vypadá vozidlo? Dá se v něm ještě popojet?“

Puma automobil přímo nezasáhla, měl jen prohnuté

plátování. Bylo až neuvěřitelné, že si obrněnec trůnil

uprostřed čtyř kráterů a nic vážnějšího se mu nestalo, i

když se nachýlil na jednu stranu. Když si Bigglesovi

chlapci dají záležet, plechy se vyklepají. Plátování sice

neslo stopy po granátech, ale žádný katastrofální zásah

nenašli. Zatím ovšem netušili, jak je na tom motor.

„Díku Bohu, že jsme v tom nezůstali,“ ulevil si

Biggles. „Záleží na motoru. Taffy, koukni na to! Jestli

naskočí, máme vyhráno. Domů je to kus cesty.“

Motor, jak jinak, naskočil.

„Výborně, začneme přemýšlet, jak se dostaneme

domů,“ oznámil Biggles. „Za rozbřesku se tu stodevítky

určitě zase objeví. Když zjistí, že se auto vypařilo, bude

zle, protože pochopí, že vůz máme my. Proti tomu nic

nezmůžeme.“

„Neměli bychom se podívat po von Zoytonovi?“

navrhoval Ginger.

„Nemůžeme se zdržovat. Stejně bychom ho ve tmě

těžko našli. Když budou mít štěstí, budou ráno doma.“

připustil Biggles.

Taffy za volantem a ostatní ve voze se pomalu

hotovili na nejhezčí část pouštní výpravy. Pojedou do

Salimy.

112

„Tenhle jeho plán měl zase trhlinky,“ láteřil Bertie.

„Myslíš tím můj plán?“ kabonil se Biggles.

„Podívej, Bertie. Olíznu šlehačku z dortu, když se nám

něco podaří, nevidím tedy důvod, abyste mi nevyčinili,

když něco zkazím. Plány občas nevyjdou, to je to.

Kdybych se nikdy nemýlil, to bych nebyl vůbec člověk.

To bych byl kouzelník! Pak by Britové nemuseli mít

celou armádu a já bych tuhle válku vyhrál sám!“

Skončil s úvahou a pokračoval věcněji: „Mohlo to s

námi dopadnout hůř. Co kdyby ten Hymann dotlačil

ukradenou káru až do jejich stodoly? Mimochodem,

Gingere, jak se to stalo?“

Účastník příběhu s francouzským klíčem vyprávěl,

jak Němec využil Bigglesovy víry v čest všech letců

světa.

„Daleko se s tím nápadem stejně nedostal,“ podotkl

Biggles, když vypravování skončilo. „Líp by udělal,

kdyby se držel toho, co odpřísáhl.“

„Pověz nám teď, co bylo s tebou, když jsem tě poslal

přímo doprostřed německého letiště?“ zadíval se po očku

na Bigglese Ginger. Měl obavy, zda jeho otázka není

příliš dotěrná. „Mám určitou představu podle rozhovoru

hlídky, ale to víš, s tebou si nikdo jen tak snadno

neporadí,“ vtíral se.

„No tak Bigglesi, ven s tím!“ naléhal Tex.

„Moc vám toho neřeknu,“ ušklíbl se Biggles. Pak se

rozesmál. „Když vám to řeknu, nebudete věřit a ještě se

budete za břicho popadat. Když jsem uslyšel motory

Gingerova Spitfira, hrozně jsem si oddechl a letěl mu

naproti. Jasně, že jsem nevěděl, že je v kabině zrovna on.

Chtěl jsem se prostě pozdravit s někým od našich. Jenže

jsem zapomněl, v čem sedím! Dokážete to vůbec

113

pochopit? Já ne! Letěl jsem k němu jakoby to byl

vyhlídkový let a já seděl ve vlastním Spitfiru. Když se

Ginger začal připravovat k boji, hrozně jsem se divil, co

ten blázen dělá. Opravdu jsem si myslel, že se na mne

zavěsil nějaký Boš. Až potom jsem si uvědomil, že sedím

ve stodevítce a hrůzou se mi rozklepala kolena. Měli

byste vidět, jak jsem se tvářil! Střílet jsem nechtěl, utéci

už taky nešlo. Celou dobu jsem přemýšlel, jak mu dát

vědět, co jsem zač. To už mi ale hořelo letadlo a já to

musel zabalit. Když jsem se snášel dolů, došlo mi, že

Bošové možná udělají stejnou chybu jako já. Musí přece

předpokládat, že se jim na hlavy snáší jejich eso, kapitán

von Zoyton.“

„Já bych jim tu chybu nevyčítal,“ pobaveně kývl

Ginger.

„Takže už jenom stručně,“ změřil si ho pohledem

Biggles. „Předtím než jsem dopadl, rozhodl jsem se, že

se schovám, když bude kde. Počkám do tmy a pak se

nějak dostanu domů. Třeba jim ukradnu další

Messerschmitt, nebo se přikrčím pod nohy nějakého

velblouda. Ty jsem viděl postávat na okrajích oázy. K

tomu ale nedošlo. Můj padák uvízl v koruně palem. Byly

tam tak husté, že na zem spadlo jen pár listů. Oáza se

jmenuje Vádí Umbo a je pověstná tím, že tam rostou

palmy až sedmdesát stop vysoké. Zůstal jsem viset v

koruně. Pak jsem viděl, co by mě potkalo, kdybych

dopadl až dolů. Rozcupovali by mě na kousky. Nějak se

mi podařilo padák smotat, a tak, když přijeli Němci, už

jsem byl uvelebený na vysoké větvi a pozoroval cvrkot.

Připadal jsem si jako housenka na kapustě. Snědl jsem

pár datlí. Tak čerstvé datle jako já, jste ještě neochutnali.

114

Němce přestalo hledání bavit docela brzo a já pak slezl

dolů.“

„Ani se nedivím, že nepochopili,“ moudře

pokyvoval hlavou Ginger, „co se stalo s prohnaným

pilotem bez letadla.“

„Jo. Museli být z toho trochu nervózní. Spadl jsem z

nebe, ale na zem jsem nedopadl. Večer jsem se vydal do

tábora, což vůbec nebylo složité. Vždyť jim přece chyběl

chudák pan kapitán a tomu přece musí všichni pomoct.

Uvědomil jsem si, že budeme potřebovat znát přesnou

polohu tábora, rozmístění hlídek a všechno ostatní. A já

teď měl příležitost to zjistit. Vím přesně, jaké tam mají

letouny. Důležitým cílem bude hlavně pohyblivá

bezdrátová vysílačka. Shodou okolností tam je i náš

Rapid. Museli ho přinutit k přistání. Není poškozený. O

útěk jsem se nepokusil, protože jsem měl před sebou

spoustu úkolů. V první řadě se dostat ke generálovi a

nabídnout mu pomoc. Našel jsem vězeňskou boudu a pár

hodin za ní proležel. Čekal jsem na příležitost poradit si s

hlídkou, když se tam začal motat jeden Arab a málem mě

kopl do nosu. Plížil se okolo šatlavy a já vůbec nechápal,

oč mu jde. Ginger se vždycky objeví tam, kde nemá a

navíc se vždycky navleče do takových hadrů, až se

civilizovaný člověk diví.“

„Co jsem asi hledal?“ durdil se Ginger. „Vchod do

chatrče, abych pomohl generálovi.“

„Ano, ale místo toho jsi mi málem vykopl oko,“

nevinně se tvářil Biggles. To už se všichni muži smáli

jako blázni.

„Trochu jsme si zazápasili a já vyhrál. Olympijská

medaile by mě neminula. Přehrnul jsem Arabovi ty

smrduté hadry přes obličej, a najednou pode mnou ležel

115

nepěkný chlap v britské uniformě. Trochu jsem povolil, a

to už přede mnou seděl živý Ginger. Málem jsem omdlel,

když jsem poznal tu jeho ryšavou hlavičku. V duchy

nevěřím, ale právě tehdy jsem jednoho z nich přepral.

Nikdo by mě o něco dřív nepřesvědčil, že Ginger není

nebožtík! Kdo by si pomyslel, že mu někdo ukradne jeho

vlastní Spitfire? On si vůbec neumí dávat pozor na své

věci! Jenže na ducha či na mrtvolu byl až moc živý,

choval se rozumně a do kuropění bylo daleko.“

„Málem jsem se udusil v tvém náručí,“ hartusil se

smíchem Ginger. Chechtající se kamarádi smíchem

rozkolísali obrněné vozidlo, uhánějící k Salimě.

„Ani nevíš, jak málo scházelo,“ kývl hlavou Biggles.

„Byl jsem připraven udělat všechno, abych dosáhl cíle.

Nůž jsem měl v ruce, jen šmiknout.“ Obrátil se k

Taffymu. „Jak jsme na tom?“

„Docela dobře, už jsme ujeli větší část cesty.“

„Jedeme dál, bude už skoro úsvit. Budu…“ Odmlčel

se, protože kousek od jeho ucha se ranním a konečně

chladivým vzduchem neslo staccato rádiového vysílání.

Někdo si hrál s Morseovou abecedou. Biggles zapátral

očima po zdroji, pak přiskočil k panelu na palubní desce

a odtrhl dvířka.

„Vysílačka, u všech hromů,“ vykřikl. „Máme tady

přijímač i vysílač. Také mě mohlo napadnout, že tenhle

krám bude něco podobného mít.“ Vytáhl tužku ze

zápisníku a její hrot se míhal po papíru. Vysílání skončilo

a novopečený radista se žalostně ušklíbl nad nesmyslnou

zprávou, kterou právě dopsal.

„Je kódovaná,“ řekl kajícně. „Bez šifranta to

nezvládneme.“

116

„Nemáš ani představu, co by to mohlo znamenat?“

otázal se Ginger.

„Ani nejmenší. Možná to s námi vůbec nesouvisí.

Jedno je jisté. Tahle zpráva nebyla určena tomuto

vozidlu. Němci dobře vědí, že jsme se ho zmocnili. Jdu

se rozhlédnout.“ Vyškrabal se ke střílně.

117

KAPITOLA DESÁTÁ

PÍSEČNÁ BOUŘE

Vozidlo přejíždělo drobné hrboly jen lehce zvlněné

písečné krajiny, jejíž jednotvárnost občas narušovaly

vybělené kameny. Ohnivé paprsky milosrdného ranního

sluníčka začaly pronikat přes východní obzor. Díky nim

se v písku od skalních útvarů protáhly dlouhé stíny a

obloha i poušť se rozzářila barvou prýštící žilné krve.

Zavál vítr, nesoucí s sebou drobné, ostré částečky písku.

Jeho prudký závan náhle otřásl vozidlem a na

oblohu se místo vyjasňování vracel soumrak. Přicházel

velmi rychle. Biggles, který se s tím už setkal, poznal, že

se blíží obávaná bouře africké pouště – haboob. Vyhlédl

ven a když se jeho zpopelavělá tvář obrátila k ostatním,

pochopili, že se něco děje.

„Kolik máme vody?“ zeptal se Biggles.

Chvíle přehrabování ve vnitřnostech vozu.

„Žádnou,“ ohlásil Ginger.

„Tohle auto bez vody do pouště nevyjelo!“

„To sice ne,“ řekl Ginger. „Ale dostali ji kluci v

údolí, když jsme s Bertiem jeli na návštěvu do Vádí

Umbo. Uprostřed bombardování a toho všeho zmatku

jsme na ní úplně zapomněli. Promiň.“

„Litovat toho budeme všichni!“ řekl Biggles hořce.

„Blíží se haboob a udeří každou vteřinou. Taffy,

pokusíme se jet dopředu, jak to jen půjde dlouho.“

„Ty si myslíš, že nějaká bouřka může zastavit auto?“

užasle se ptal Tex. „Tomu nevěřím.“

118

„Brzo uvěříš,“ odvětil Biggles. „Štěstí, že je ráno,

bude to o něco chladnější. Najděte si nějaké hadry a

ovažte si obličej. Když nenajdete, roztrhejte košile. Ústa

a nos musíte mít pečlivě přikryté.“ Posadil se pak k rádiu

a položil ruku na klíč.

„Co to vyvádíš?“ překvapeně vyjekl Ginger.

„Vyšlu signál do Vádí Umbo!“

„Němcům?“

„Slyšels dobře!“

„Proboha, proč?“

„Nezapomeň, že jsme nechali v poušti naše vězně.“

„Ale oni nám utekli.“

„Možná, ale přesto jsme zodpovědní za jejich osud.

Sami se do oázy nedostanou a ani se o to nepokusí.

Budou potřebovat nějakou pomoc. Ve Vádí Umbo také

ještě nemusí vědět, že přichází bouře. Chci jim říct, aby

si vyzvedli nafoukaného von Zoytona a ty ostatní.“

„Proč se o ně staráš?“ zavrčel Tex.

„Protože je něco naprosto jiného sestřelit pilota v

leteckém souboji a nechat někoho na pospas písečné

bouři. Jen zbabělec by se takhle zachoval.“

„Spolehni se, že Němci by to udělali,“ odsekl Tex.

„Možná,“ připustil Biggles, „jenže já nejsem

nacista.“

Vyladil pásmo a pak už jeho ukazováček zkušeně

bubnoval do klíče.

Ostatní pozorně poslouchali odcházející Morseovy

značky a byli zvědavi, co vysílá.

„Velitelství RA.F. pro velícího důstojníka Luftwaffe

ve Vádí Umbo. Blíží se haboob. Čtyři uprchlí zajatci jsou

v poušti přibližně třicet mil na jihovýchod od vaší polohy.

119

Mezi zajatci i von Zoyton a Pallini. Potvrďte příjem.

Konec.“

Biggles se neznatelně usmíval. Netrvalo to dlouho.

Během minuty rádio odpípalo odpověď.

„Velící důstojník Luftwaffe, Libyjské pouštní síly pro

velení R.A.F. Potvrzuji příjem zprávy… potvrzuji příjem

zprávy. Konec.“

Bertie vypadal jakoby ho zpráva zranila. „Je to

hrubián bez vychování,“ ulevil si pak. „Ani špetka

solidnosti! Fuj!“

„To doma nenaučili von Zoytona ani zabučet?“

zavrčel Tex.

„Von Zoyton rozhodně u klíče neseděl,“ připomněl

Biggles. „Je pořád ještě v poušti. Taffy, jedeme! Za

chvíli začne mela, ze které bychom se vůbec nemuseli

dostat.“

„Ty kamaráde, vážně tvrdíš, že nějaký pouštní větřík

může zastavit takovou lokomotivu jako je tenhle

máslostroj?“ rýpavě se dotazoval Bertie.

„Přesně tak jsem to myslel, vtipálku,“ odpověděl

jedovatě Biggles. „I s kanystrem plným vody by nás to

pomučilo, ale bez vody budeme šťastní, když přežijeme.“

Usedl vedle řidiče a štěrbinou pozoroval oblohu.

Potemněla a během pár minut se automobil vřítil do

zuřivých poryvů větru, který vytrhával z pouště obrovské

masy písku. Všechno se dalo do pohybu, duny se

propadaly do země, aby vyrostly někde jinde. Písek

poletoval okolo vozu ve vysokých vlnách a automobil

jim náhle připadal jako kocábka na jejich vrcholku.

Vozidlo jen těžce poskakovalo dopředu. Písek byl všude.

120

Štěrbinami ho dovnitř vnikaly celé závěje a odrážely se

od stropu i stěn. Taffy se dávil a ještě s větší zuřivostí se

držel volantu. Pak vůz poposkočil několik metrů dopředu

a zastavil se.

„A je to!“ V Bigglesově hlase zazněla odevzdanost.

„Buď se proměníme v pahorek písku, nebo nás to do něj

odhodí.“

Muži s ovázanými tvářemi se na něj udiveně dívali.

Otevřená ústa znamenala hned plnou hrst písku až do plic

a proto všichni uvnitř oněměli. Ginger drtil písek mezi

zuby, také už měl své zkušenosti. Měli písek v očích i v

uších, lil se jim po krku jako pot. Ševelil mezi

jednotlivými pláty plechu. Nedalo se dýchat, do vozu

nepronikl ani závan životodárného kyslíku. V autě

zavládlo nesnesitelné horko. Ginger odněkud vytáhl

letecké brýle, navlékl si je a snažil se podívat štěrbinou

ven. To, co uviděl, mu vyrazilo dech.

Celá zem se zvedla a nahoře prosvítalo hnědé,

rozmazané a hrozivé slunce. Vichr děsivě hučel a točil se

v mohutných spirálách. Vytvářel hustý dým, jakoby se

démoni rodili kdesi uprostřed písečných sopek a slétali se

do pupku světa. Auto pomalu mizelo v navátém písku.

Duny vyrostly do obrovských výšek a laviny písku se

řítily dolu po jejich svazích. Nikde, doslova nikde

neviděl skutečnou zemi. Nastávající žár by musel udolat

každého živého tvorečka. Planeta se proměnila v žhnoucí

pec, která vyprahlou poušť proměnila v tekuté a sypající

se peklo.

Ginger se raději otočil. Pálily ho oči, kůži na tvářích

měl rozedřenou a štípalo ho v nose. Pak přestal vidět. Oči

mu vyschly a nesnesitelně pálily. Nedokázal zvednout

víčka.

121

„Zasype nás to,“ kuckal. „Jsme už pomalu

zasypaní.“

„Toho jsem se bál nejvíc ze všeho,“ zasípal tiše

Biggles sevřenými rty přes kapesník, kterým si chránil

nos, ústa a oči. „Zrovna tak nás to zasype i zevnitř.“

„Co se s tím dá dělat?“

„Nic. Máme štěstí, že dveře nejsou na návětrné

straně. Až bouře pomine, snad je dokážeme otevřít. Na

druhé straně budou tisíce tun písku!“

„Potřebuji se napít,“ bědoval Tex. „Zkoženěl mi

jazyk.“

„Buď zticha,“ okřikl ho Biggles. „Jestli budeš

myslet na pití, zblázníš se.“

Další desítky minut jim připadaly jako věčnost.

Biggles pečlivě hlídal hodinky. Po dvou hodinách začal

vítr ochabovat. „Je pryč,“ oddechl si nahlas.

Až za další celou hodinu se pokusili otevřít dveře,

ale stejně to nešlo bez těžkostí. Bohužel jim byl jasný

jejich osud. Vůz je dál neodveze, zbývají jim jen nohy.

Auto bylo doslova zavaleno až po střechu. Bez lopat by

ho nevyhrabali ani do skonání světa. Vzduchem pořád

ještě poletoval písek, ale byly to už poslední obláčky.

Jestliže se parno uvnitř nedalo vydržet, venku bylo přímo

k zalknutí. Všichni drželi jazyk za zuby a žízní trpěl i

vždycky veselý Bertie. Dokonce už ani nečistil uprášený

monokl. Zapomněl na něj…

„Neměli bychom vyrazit?“ navrhl Tex.

Biggles mlčel a o něčem usilovně přemýšlel. Celá

tvář pouště se změnila, nevěděli, kde jsou. K oáze sice

nemohlo být daleko, ale nedokázali odhadnout směr.

Zůstat u vozu se rovnalo jisté smrti, stejně tak jako

vyrazit po svých. Bez vody zajdou jako bídní psi. Přeci

122

jen ale bude lepší, když se postaví smrti tváří v tvář jako

bojovníci. Ve chvíli, kdy chtěl Biggles vydat pokyn k

pochodu, rozezvučelo se rádio.

Klíč vyklepal zprávu. Všichni teď doslova větrem

ošlehaní muži s napětím poslouchali. Biggles přistoupil

ke klíči.

„Je to anglicky,“ řekl, když uslyšel první slovo. „Je

to pro nás.“

„Kapitán von Zoyton, oáza Vádí Umba pro velitele

letky Bigglesworthe v obrněném vozidle Luftwaffe Z

4421. Jestliže potřebujete vodu, najdete ji v kanystru v

zadní části vozu.

Kohoutek je pod lékárničkou. Hrozně se těším, až

vás sestřelím. Konec.“

Biggles se tam rozběhl a odtrhl sedadlo pod

lékárničkou. Opravdu tam našel malý kovový kohoutek,

otočil jím a ucítil tekoucí vodu. „Nelhal,“ oznámil

ostatním. „Naplňte vodou všechny prázdné nádoby.

Napijte se, ale nepřežeňte to.“

Posadil se k vysílačce a pro změnu on vyťukal svoji

zprávičku.

„Velitel letky Bigglesutorth ve voze Luftwaffe Z 4421

pro kapitána von Zoytona. Zpráva doručena. Připravte si

nářadí. Brzo se vám ozveme. Konec.“

Obrátil se k ostatním, kteří přestali pít. „Občas se

dobrý skutek vyplatí,“ řekl Biggles. „Když někomu

podáš pomocnou ruku, může ti to vrátit. Bez tohoto

kanystru

bychom

patrně

všichni

brzy

pomřeli.

123

Kdybychom nezachránili von Zoytona, on by nepomohl

nám. Vytáhli ho z pouště na poslední chvíli. V oáze se

dověděl, že jsme jeho lidem udali jeho pozici a on udělal

vlastně totéž. Když hodíš do vody kůrku, občas můžeš

vylovit celý bochník. Naplňte ty lahve a vyrážíme.“

Hrstka mužů s dostatečnou zásobou vody a žaludky

plnými životodárné tekutiny se vydala na pochod

spálenou pustinou. Pořád trpěli krutá muka od

poletujícího písku. A náhle se jako zázrakem vyjasnilo a

slunci už nic nebránilo vysílat žhavé paprsky až k nim.

Písek se ve chvíli změnil v roztavené železo, na kterém

jen stěží udrželi nohu. Ploužili se beze slova, neboť je

pořád strašila myšlenka, že jen pár doušků vody je dělilo

od nebeské dálnice namířené přímo k Alláhovi.

Na mnoha místech, kde vítr navršil fantastické duny,

se poušť zcela změnila. Jinde vítr odkryl tvrdé, kamenité

podloží. Museli překonat i pás vulkanické škváry, která

jim praskala pod nohama. Obklopoval je štiplavý zápach

prachu.

Ušli hezkých pár mil, když se i Biggles začal

domnívat, že jsou u cíle. Nad hlavami uslyšeli hukot

leteckého motoru. Zvedli hlavy, ale dlouho nic neviděli.

„Z téhle strany se mohou objevit jen stodevítky,“

smutně připustil Biggles. „Už nás zase hledají.“

Ze severozápadu se blížilo letadlo, ale nedalo se

zatím rozpoznat, o který typ jde. Letělo v obrovské výšce

kousek vpravo od nich.

„Zvláštní, že nás nevidí,“ poznamenal Ginger.

„Možná že ve vzduchu pořád víří písek,“ vysvětloval

Biggles. „V tom případě nás vidět prostě nemůže.“

„Jestli ale uvidí Salimu, hned se dozví, kam

patříme.“

124

„To už vědí stejně,“ odsekl Biggles. „Oáza je

zakreslena na mapě. Němci si domysleli, že naše

základna musí ležet někde tady. Moc jiných možností tu

není. A Salima je hezký kousek světa.“ Podíval se

nahoru. „Teď to vypadá, že sem letí celá letka.“

Chvíli v tichosti poslouchali bzučení letounů ve

velké výšce.

„Řekl bych, že ten první letoun prováděl průzkum,

zatímco tihle mají jiné poslání,“ zahořekoval Ginger.

„Máš bohužel pravdu.“

„Tak je sestřelíme.“ řekl Tex.

„Propánakrále,“ zahučel Bertie.

„Je v tom i jiný problém,“ usmál se Biggles.

„Nemůžeme. Ve Vádí Umbo je příliš mnoho britských

zajatců a nemůžeme odepsat naše vlastní lidi.“

Z velké dálky se ozvalo rachocení kulometů, občas

podtržené výbuchem granátu.

„Tak teď nám bourají Salimu. Třeba je ale Algy

viděl včas a letěl jim naproti,“ pronesl Biggles. Vykročil

vpřed, s očima stále upřenýma k obloze.

„Tamhle

někoho

sestřelili…podívej!“

vykřikl

Ginger a ukazoval na černý kouř za letounem rovnoběžně

se snášejícím nad poušť.

Biggles mlčel. Ostatní se vláčeli za ním. Obrys

letounu zmizel za obzorem. Novopečení beduíni se blížili

ke své oáze s obrovským strachem, zda tam najdou

alespoň něco ze svojí minulosti…

125

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

NOVINKY ZE SALIMY

O půl hodiny později, oslepeni od prudce zářícího

slunce, vstoupili do oázy. Biggles se jako obvykle

nemýlil. Nepřítel našel jejich tábor a zaútočil všemi

prostředky!

Nejdříve se napili a omyli spálené tváře chladivou

vodou z místního pramene. Pak se sesedli okolo velkého

stolu ve štábním stanu. Natáhli unavené končetiny v

příjemném stínu a Algy líčil, co se v Salimě přihodilo.

Na jeho tváři bylo jasně patrné, jakou má radost, že jsou

všichni zpátky. Oni sami ještě cítili noční bitvu v

kostech, ale Algy dostal přednost. Německá operace nad

Salimou však navzdory jejich očekávání nedopadla pro

základnu katastrofálně.

Algy se snažil odstartovat k vraku hned za

rozbřesku, neboť zcela přirozeně chtěl opuštěnému

oddílu pomoci. Když Henry se Vzteklounem právě

rolovali na start, převzala vládu nad pouští bouřka.

Všechna snaha se obrátila vniveč. Starty byly zcela

vyloučeny a bylo potřeba rukou všech, aby parkující

letadla ochránili před zničením. Jakmile se vyčistil

vzduch, všichni tři piloti, Algy, Ferocity a Henry, který

byl zraněn jen lehce, vytlačili stroje a chtěli se pokusit o

průzkum. V kabinách měli záložní padáky a bedny

naplněné jídlem a kanystry s vodou. Poznali na vlastní

kůži, co dokáže zuřící písek a správně pochopili, že

vozidlo nějaký čas patřící blonďákovi v německé

uniformě, uvízlo v navátém písku.

126

Henry právě zavřel kabinu, když nad jeho hlavou

zakroužil první Messerschmitt. Slyšet ho nebylo, neboť

právě natáčeli vlastní stroje. Pilot průzkumného letadla

odeslal radiový signál, takže německá letka pátrající po

uprchlících dostala přesnou polohu Salimy.

Před Angličany stála jiná lopota. Algy se o

nepřátelské depeši dozvěděl prakticky okamžitě, protože

kaprál Roy Smythe seděl právě u stanice. Když se

zbrojířův syn vřítil do stanu a oznámil Algymu čilou

komunikaci v éteru, byla celá situace jasná. Stačilo se

podívat na oblohu. Všechno šlo ráz na ráz.

Messerschmitty zaútočily na oázu snad ze všech směrů.

Algy napočítal šest nájezdníků. Protože motory jejich

Spitů byly zahřáty na provozní teplotu, rozhodli se, že

přijmou výzvu k leteckému souboji. To už skloněné nosy

německých strojů šířily svými kulomety hrůzu mezi

pozemní osádkou, hledající ochranu v písku pod

palmami.

Algy odstartoval první a zavěsil se za Me 109,

kterého se štěstím poslal k zemi. I Ferocity sestřelil jeden

stroj a oba piloti pravděpodobně zahynuli v plamenech.

Henry zasáhl třetího Messerschmitta, ale jeho pilot

dokázal včas vyskočit. Jenže i Spitfiry stojící pod

palmami utrpěly vážné škody. Jen díky neúnavné práci

Smythea a jeho chlapců se dařilo dát stroje do

přijatelného stavu. Němci bohužel zcela zničili pozemní

sklady. Znovu se ukázala nepostradatelnost seržanta

Smythea. Zakopané sudy s benzínem zůstaly jako

zázrakem bez zásahu.

Biggles a jeho kočovníci napjatě vyslechli

vyprávění, aby nakonec sám velitel řekl: „Mohlo to být

mnohem horší, Algy. Jak koukám, tak ses s těmi hochy

127

docela dobře vyrovnal. Šlo zřejmě o nové piloty, kteří se

moc nevyznají. Von Zoyton se však brzy pokusí dodělat,

co začali. Pořád je nám něco dlužen a ani já se mu

nelíbím. Nesmíme ale pustit ze zřetele, že moje malá

soukromá válka s panem kapitánem je ve srovnání s

naším posláním zajistit bezpečnost letecké linky jen

vedlejší záležitostí. Co náš letecký park?“

„No, moc dobře na tom nejsme,“ drbal se za uchem

Algy. „Zrovna teď nám zbyly pouze tři Spitfiry, a to jsme

jich měli šest! Bertieho stíhačka je pořád v Karze a dva

letouny jsme ztratili při bojových operacích. Whitley už

také sní věčný sen mezi dunami.

V Karze zbyly čtyři Spity a Defiant. Asi by se nám

tady docela hodily.“

„Ano. Ale jak je sem dostaneme? Stroje samy

nepřiletí! V Karze zůstal pouze Angus a tady nemáme

jediný dopravní prostředek, abych tam mohl poslat naše

kluky. Angus sem musí přiletět s Defiantem a vrátit se

zpátky. To se ale nezvládne během jediného dne,“

zamyslel se Biggles.

„A nadto! Když zrovna teď odstartuje nějaký náš

letoun,“ pokračoval Biggles, „a my o něj přijdeme,

nebudu se moci generálovi podívat do očí. Ty pány

nahoře nezajímají naše legrácky s jedním německým

leteckým esem. Zajímá je jen jediná věc: aby letouny

proletěly a aby nestoupaly ztráty na letadlech a lidských

životech. Magnetický zdroj v rukou nepřítele přitom

pořád může rušit naše kompasy. Jestli tomu neučiníme

přítrž, letadla budou padat dál.“

„Každý z nás tří by přece mohl vzít jednoho z hochů

do Kargy. Spitfire to zvládne,“ navrhl Ginger.

128

„A tohle Bohem zapomenuté místo dostane

nebeskou návštěvu, a my budeme Messerschmittům

mávat.“ zavrčel Biggles. „To by se kapitán divil, až sem

přiletí – a že to bude brzo, na to bych vsadil krk – a

nenasel tu ani jedno letadlo bránící základnu. To prostě

nejde. Navíc se generál Demaurice musí v nejkratší době

dostat do Egypta.“

Generál, který až do tohoto okamžiku nepronesl ani

jednu větu, se vložil do rozhovoru: „Proč nemůžete

odeslat rádiovou depeši? Stroje i posily by vám určitě

poslali!“

„Možná,“ souhlasil Biggles. „Děkuji, pane generále

za návrh. Ale já tak postupovat nemohu. Převeleli sem

včetně mě dost mužů i techniky, kterou jsem si sám

vybral. Posily nechci. Chci tu práci dokončit, nebo ať mě

nejvyšší štáb zbaví hodnosti. V Karze odpočívá náš

dvoumístný letoun. Pošlu pro něj a pilot vás odveze k

nejbližší dopravní tepně, odkud se bez potíží dostanete do

Káhiry. Budu vám zavázán, když tam doručíte naší poštu,

pane.“

„Jsem ve vašich rukou,“ odvětil generál.

„Děkuji vám.“ Biggles se otočil k Smytheovi, který

čekal na rozkazy. „Dodržovat rádiový klid už teď nemá

cenu. Stejně vědí, kde jsme se zakopali. Odešlete depeši,

aby sem Mackail přiletěl s Defiantem.“

„Rozkaz, pane,“ zasalutoval seržant a zmizel.

„Spíš bychom potřebovali našeho Rapida, kterého

von Zoyton každé ráno poplácává po kormidle,“

poznamenal Ginger zasněně.

Biggles vyskočil a hvízdl. „Můj ty světe! To je ale

nápad!“ řekl. „Jen se divím, že…“

129

Zvedl obočí a v duchu probíral všechny možnosti.

„Pánové, pro tuto chvíli je to všechno. Rozchod!

Navrhuji vám, abyste si odpočali. Bertie, Taffy, Texi,

převezmete první službu, kdyby se něco dělo! Můžete

spát, ale zůstaňte u strojů v bojové pohotovosti. Za dvě

hodiny vás vystřídám.“

Algy s Gingerem se ale k odchodu neměli. „Měli

byste se vyspat, povídám,“ řekl Biggles a lišácky se

usmíval. „Třeba vás budu v noci potřebovat.“

„Zase ty tvoje nápady?“ dráždil ho Algy.

Do stanu vstoupil radista s páskou papíru.

„Zpráva z Egypta! Právě jsem to dešifroval. Za

rozbřesku startuje další důležitý letoun ze Západního

pobřeží, pane.“

Biggles zhluboka vzdychl. „Plán se zhroutil jako

domeček z karet,“ zavrčel. „Musím něco vymyslet do

zítřejšího rána. Jestli ranní letadlo nedoletí, bude to pro

mě ostuda a po návratu domů začnu pěstovat zeleninu.“

„Třeba se Němci o tom startu nic nedozvědí,“

uklidňoval ho Ginger. „Vždyť jsou to kódované depeše.

Pochybuji, že rozluští kód ze dne na den.“

„Musím předpokládat, že průběh německé operace

se nebude lišit od minulých,“ odmítl Gingera Biggles.

„Jejich velitel má dobré prameny.“

„Chceš říct, že u nás mají tajného agenta?“

„Přesně tak.“

„Nedal by se odhalit?“

„To není naše věc a určitě mu už jsou v patách.

Může to však trvat týdny. To mě teď netíží. Já musím

řešit věci hned! Jděte se vyspat. Než si sám zdřímnu, chci

si něco zaznamenat. Seržante, vzbuďte mě, až se objeví

Defiant!“ Biggles všem pokynul, aby milostivě vypadli a

130

dal se do zuřivého čmárání po papíře. Když k němu

seržant po čtyřech hodinách vstoupil, slyšel, jak

nezlomný velitel a bojovník hlučně chrápe.

Poručík Angus Mackail zaroloval s letounem na

stojánku a vyskočil do písku. Vzápětí stál před

Bigglesem, který si ospale mnul oči.

„Netrvalo ti to nějak dlouho?“ zavrčel.

„Pozemní služba si dala záležet, aby se mě co

nejrychleji zbavila,“ vysvětloval Angus. „Skoro mě

vyhodili. Co se tady vůbec děje? Kde jsou všichni?“

„Spí,“ odpověděl Biggles. „Sedíme tu na vroucím

kotli a někdo v pekle pořád přikládá polínka. To je ale na

dlouhé povídání… později! Všechno se proti nám spiklo.

Ztratili jsme Whitleye. Máš v Karze všechny čtyři

Spitfiry?“

„No to mám, ale…“

„Potřebuji je tady, a mám pro tebe ještě jiný úkol.

Máme tu jednoho generála, který spěchá do Egypta. Vádí

Haifa je nejbližší oáza, odkud se lze domluvit se

spojovou jednotkou. Tam mu zařídí dopravu do Káhiry.

Dovezeš ho tam a obratem se vrátíš. Obratem, slyšíš! Je

to dobrých pět set mil, takže dohromady to máme přes

tisíc. Do západu slunce bys mohl být zpátky. Bude to pro

tebe honička, ale…“

„Žádný problém, šéfe,“ přerušil ho Angus, „to se

zvládne. Dejte sem toho generála a já mizím. Konečně se

něco bude dít! Já se tam už zoufale nudil ve vlastní

šťávě,“ dodal.

„Neboj, hochu. Tady si užiješ zábavy, že se budeš

popadat za břicho. V Karze jsou všichni v pořádku?“

„Jistě! Proč by nebyli? Velí jim teď seržant.“

„Dobrá, jdu pro generála,“ řekl Biggles.

131

Vzbudil generála a dal mu obálku, označenou

„Přísně tajné.“ Byla určena Velitelství britských

vzdušných sil na Středním východě. Motor Defianta

naskočil a protože pilot pospíchal, stroj s dřímajícím

generálem brzy zmizel na východním nebi.

Hluk motoru vzbudil i ostatní. Biggles ukázal na

Algyho a Gingera, aby ho doprovodili do chlívku.

„Dnes v noci je nejvyšší čas zničit německou

rušičku, hoši,“ začal bez otálení. „Jinak se nám nikdy

nepodaří splnit úkol. Musí to být hned, ráno sem míří

další letoun. Dokud střelky na kompasu poskakují jako

tanečnice na bále, letí další a další naše letadla do

záhuby. I kdyby je Němci nesestřelili, dojde jim benzín a

poušť dokončí, co Bošové začali.“

„Viděls tam někde generátor?“ zeptal se Algy.

„Viděl! Je to mobilní zařízení. Dva náklaďáky stály

vedle sebe s anténou mezi dvěma ohnutými palmami.

Bohužel, jsou zaparkované těsně vedle chatrče s vězni.

Rozstřílet se to zařízení nedá, mohli bychom zabít

nevinné lidi. Je to zase práce pro přepadový oddíl.“

„Jinak řečeno, vydáme se znovu do Vádí Umbo a

vyhodíme čarokrásný palmový háj do vzduchu?“ přerušil

ho Ginger.

„Zase jsi uhodil hřebík na hlavičku. Dvě mouchy

zabijeme jednou ránou. Vlastně tři! Vyhodíme do povětří

jejich rušičku, osvobodíme zajatce a sebereme zlodějům,

co ukradli – našeho Rapida. Na jednu akci je toho až

dost, a proto se nesmíme dopustit žádné chyby. Potřebuji

vaší pomoc. Znáte mě a já zase vím, co mohu čekat od

vás. Sám nedokážu umístit trhavinu a zároveň zajistit to

ostatní. Všichni budeme muset přiložit ruku k dílu.

132

Budeme také potřebovat Defiant. Angus právě letí s

generálem do Vádí

Haifa, ale doufám, že se vrátí do večera. Je to naše

nejriskantnější akce v celé téhle válce…,“ zadíval se do

očí svých přátel.

„Musíme to udělat, pánové! Nemůžeme jen čekat, až

sem zas přiletí von Zoyton, aby nás vybombardoval. Ten

ješitný Němec si musí připadat jako hlupák. Ukradli jsme

mu generála přímo před očima a snížili slávu jeho Me

109. A navíc mě znáte. Podle mě je nejlepší obranou

útok. Vždyť já se vlastně bránit neumím. Ani v šachách!“

Biggles vstal. „Pojďme se najíst. Musíme si ještě

trochu oddechnout. Dnes v noci se moc nevyspíme.“

133

KAPITOLA DVANÁCTÁ

NEPŘÍTEL VRACÍ ÚDER

Biggles cítil zvláštní nepokoj jako každý velitel

vědomý si skutečnosti, že v okolí číhá silné nepřátelské

uskupení. Příliš si neodpočinul. Celé odpoledne obcházel

oázu a s obavami vzhlížel k obzoru nad severozápadem.

Obával se, že von Zoyton využije převahy počtu svých

letadel a nasadí i lehký bombardér. Jistě si dokázal

spočítat, že Britové nemohou dělat nic jiného než trpně

čekat.

Von Zoyton byl zkušený voják vyznávající ofenzívu

jako jediný prostředek přinášející ovoce úspěchu. Celá

německá škola vždy stavěla na ofenzívě. Útočit znovu,

než se nepřítel vylíže ze svých ran. Bigglese teď donutil

k obraně a jemu se to ani trochu nelíbilo. Mohl jen

doufat, že Němci nezaútočí dříve, než se jeho jednotka

posílí.

Zkušený britský pilot si byl vědom i toho, že von

Zoyton zná přesně polohu jejich letiště a že bude chvátat,

aby vymazal britskou základnu ze zemského povrchu.

Zvlášť si dělal zálusk na skalp samotného Bigglese.

Zabránit mu v operaci by znamenalo dočasně vyřadit

německou jednotku z boje a zaměstnat je něčím jiným. K

tomu mu právě mohl posloužit hlášený odlet dalšího

dopravního letadla ve směru na Káhiru.

Biggles chtěl nejdříve depeší požádat o odložení

letu, ale pak si to rozmyslel. Znamenalo by to přiznání

slabosti, nebo spíš vlastní neschopnosti! Von Zoyton se

určitě domníval, že letoun prolétající nebezpečnou oblastí

134

budou doprovázet stíhačky. A kdyby je udržel na zemi,

bude blízko konečného vítězství.

Za normálních okolností by Biggles nařídil přímý

útok na nepřátelské pozice navzdory velmi omezeným

silám, které měl. Vzhledem k vysokému počtu zajatců v

německém ležení by však tento pokus byl jen mrháním

lidskými životy.

Neztrácel tedy čas a celou dobu dohlížel, aby se

všichni muži zapojili do přípravných prací ještě předtím,

než zplna udeří sluneční žár. Vojáci kopali zákopy a

vršili ochranné zátarasy. Tři stíhačky představovaly jen

chabou obranu proti očekávanému leteckému útoku. A

třímístný stíhací bombardér Messerschmitt 110 G – 1

Bigglese z nepřátelského seskupení strašil nejvíce. Ještě

že má von Zoyton pouze jeden takový letoun! Najít oázu

pro zkušeného pilota byla jenom otázka minut. Biggles

nechtěl riskovat ztráty, takže jediné, co jeho stíhačům

zbývalo, bylo kroužit kolem bombardéru jako vosy a

nutit ho ke změně směru. To by mohlo vést k tomu, že

bomby nenajdou svůj cíl. Biggles tušil, kdy může

nevítanou návštěvu očekávat… pokud se vůbec objeví.

„Nemyslím si, že na nás zaútočí uprostřed denního

vedra,“ vysvětloval Smytheovi, když dokončovali

poslední prohlídku „To by se v těch svých létajících

rakvích pěkně propekli. Von Zoyton není hlupák.

Naopak! Je prohnaný jako liška a určitě nestojí o žádné

vlastní ztráty. Rozhodně nepřipustí možnost nouzového

přistání svého pilota na časně odpoledním pouštním

roštu. Mohl by mu tam zemřít dříve, než si ho stačí

vyzvednout. Západ slunce mu vytvoří přímo ideální

jeviště. I jeho nejhloupější pilot by se měl dokázat v

podvečerním ochlazení nějak doškobrtat do Vádí Umbo.

135

Zkuste píšťalku a zapískejte. Bude to signál pro posádku,

aby se rychle stáhla do krytů. Nic jiného teď nemůžeme

dělat. Jasné?“

„Ano, pane.“

„Lord Lissie a O’Harra půjdou se mnou nahoru.“

„Rozkaz, pane.“

Biggles si zapálil cigaretu a znovu se vydal na

severní stranu oázy. Na západě se už horké slunce kulilo

za obzor jako velký dětský míč. Začal už vážně uvažovat,

že von Zoyton útok odložil. Už aby byl Angus zpátky!

Defiant tu chyběl.

Leč jeho zbožné přání nebylo vyslyšeno a původní

odhad podložený důkladnou znalostí vojenské taktiky ho

nezklamal. Měl vycvičené uši, takže postřehl zvuky na

obloze, pro sluch nezkušeného nerozeznatelný. Vykřikl

první varování, zadíval se na oblohu a přestože nic

neviděl, vrhl se k letadlu.

Odpolední siestu prořízl ostrý svist píšťalky.

Bertie a Tex už také zavírali poklopy. Letové

přípravy proběhly rychlostí blesku. „Hlídejte mi záda,“

vykřikl, když se soukal do padákových popruhů. „Jestli

sem poslali ten bombardér, jdu si pro něj.“

Přes křídlo se vyšvihl do kabiny, nahodil motor a

vytočil stroj na otevřenou planinu. Spitfire se vznesl do

vzduchu jako torpédo a když prudce šplhal do výšky,

stočil se poněkud na severozápad. Pohled do zrcátka mu

dodal sebedůvěru. Oba další letouny stoupaly těsně za

ním.

Plně se zaměřil na oblohu, kde hledal nepřítele. V

osmi tisíci stopách zahlédl dvě stodevítky. Letěly spolu a

na první pohled se zdály být snadnou kořistí. Až příliš

snadnou! Biggles však dobře odhadoval Zoytonova

136

kouzla. Měl pro taková lišáctví cvičený nos. Zvedl hlavu

a zapátral očima výš a ještě výš. Ovšem! Nemýlil se. V

deseti tisících uviděl další čtyři německá letadla, hlídající

ta dvě spodní, určená za obětní beránky.

„Je jich šest,“ zadumal se. „Víc než dost. To už ale

von Zoytonovi moc strojů nezbylo.“

Jenže jeho ostříží smysly zatím nebyly úplně

uspokojeny. Kde je bombardér? Musí tu být, podobnou

příležitost by si kapitán nedal ujít. Jedna bomba natropí

více škody, než celá letka stíhaček dohromady. Kde je?

Věděl, že souboj je nevyhnutelný a připravil se na

střelbu. Najednou si s hrůzou uvědomil, že zapomněl na

vzdušný prostor dole pod sebou. Stočil tam zrak a uviděl

jen poušť. Potom však zabloudil očima hlouběji a mýlit

se nemohl. Spatřil zlověstný obrys Messerschmittu 110.

Byl tady! Taktizování jako vždycky, pomyslel si. Šest

stíhaček odpoutá pozornost, zatímco ničivou práci

odvede bombardér. Tak proto se na mne stodevítky zatím

nevrhly, uvědomil si Biggles. Nepochyboval už, že o

něm dobře vědí. Chtějí ho odlákat od bojiště nad oázou.

Otočil se zády k nepřátelským stíhačkám a na plný

plyn se hnal k bombardéru. Jeho cíl plul pod ním. Sklonil

nos stroje a vrhl se dolů střemhlavým letem. Němec už

byl příliš vpředu a Biggles si byl jistý, že mu nezabrání v

odhození prvních pum. Přesto předpokládal, že pilota

stodesítky trochu vyvede z míry. Mrkl dozadu a bylo

jasné, kolik uhodilo. Všech šest Messerschmittu, jejichž

lest prohlédl, se na něj řítilo z oblak. Čtyři stroje z horní

formace padaly téměř kolmo dolů. Bertie a Tex zaujali

boční bojová postavení.

Biggles jen velmi nerad nechával své přátele bez

podpory, ale jinak to nešlo. Zničení bombardéru bylo

137

prvořadým úkolem a on měl teď obrovskou šanci, jaká se

ve střetnutí naskytne jen jednou. Když se mu útok

nepovede, německé pumy spadnou, o něco rozšíří poušť

a kdo ví, co z oázy zbyde. Zaťal zuby a rty se mu

protáhly do úzké čárky. Očima visel na nepříteli. Sklonil

ještě více příd a řítil se na něj téměř kolmo. Větší

přetížení by nevydržel ani on ani Spitfire. Pilot Me-110

klidně vykonával svou práci a o útočícím Bigglesovi

nevěděl.

Je možné, že si nebezpečí poprvé uvědomil, až když

se ve střelecké věži probudil střelec a rozezněl se

kulomet. Zápalné střely se oddělily od ústí hlavní a

přerušované čáry zamířily ke Spitfiru. Jejich směr

naštěstí nebyl přesný a palba šla do prázdna. Biggles

přišlápl pravou nohou pedál a natočil stroj ještě dál od

spršky kulek. Německý střelec zaklel a až nyní muž v

kabině Messerschmittu pochopil, že se na něj řítí smrt

podobná meteoru…

Bombardér s trhnutím změnil kurz a odhodil pumy,

aby se zvýšila jeho manévrovací schopnost. Bomby

vybuchovaly před oázou, ani jediná nedopadla na

drahocennou přistávací plochu.

Biggles už věděl, co potřeboval. Zadní střelec byl

zelenáč, který nedokázal ochránit záď palebnou

přehradou. I chování pilota dokazovalo, že si není jistý,

jak reagovat. Vypálil na Němce krátkou dávku, jejímž

cílem ani tak nebylo letoun zasáhnout, jako spíše

zachrastit zbraněmi a vylekat pilota.

Němec se zachoval přesně tak, jak Biggles

předpokládal. Byl si skoro jistý, co udělá. V pilotovi v

kabině Meserchmittu se probudil pud sebezáchovy.

Rychle se rozhodl nechat cíl cílem a snažil se schovat

138

pod ochranná křídla svých menších stíhacích bratříčků.

Podle křivky jeho letu bylo nasnadě, že ztratil klid, který

letec potřebuje, aby navedl stroj nad cíl. Biggles se letmo

podíval do zrcátka, aby odhadl, co se děje vzadu. Bertie s

Texem se honili po obloze s trojicí Messerschmittů. Další

dvojice Me-109 se zavěsila za Bigglesův stroj, aby

podpořila bombardér. Byl nejvyšší čas ukončit útok na

nebezpečného soupeře a vyřadit jej z boje.

Messerschmitt 110 prudce nabíral výšku v touze

přiblížit se ke svým ochranným andělům. Odkryl celý

trup letadla, takže snazší cíl už Biggles mít nemohl. Byla

to hrubá chyba, která vyloudila na tváři britského letce

úsměv. Tvrdý úsměv, který nevěstil nic dobrého. To už

bezpečně věděl, jaký bude konec. Kulomety při

vyrovnání střemhlavého letu nemohl použít, přetížení mu

zabraňovalo přesně vidět a mířit. Když ale letoun

vyrovnal, spatřil před sebou pomalu plovoucí bombardér,

připomínající línou rybu, která už vzdala souboj s udicí.

Chladnokrevně nepřítele zaměřil, vteřinu počkal, až se

dostal na bezpečný dostřel a vypálil dlouhou dávku.

Messerschmitt 110 byl zasažen krupobitím střel a

jeho poloha vylučovala, aby jeho střelci palbu opětovali.

Odstředivá síla při prudkém stoupání ztížila posádce

bombardéru možnost obrany. Biggles si byl vědom svojí

příležitosti a uchopil ji za pačesy. V mířidlech se znovu

objevil štíhlý trup bombardéru od kabiny až ke

kormidlům a Biggles nepřetržitě mačkal spoušť.

Křečovité škubání letounu dokazovalo, že střelba byla

účinná. Pak zasáhl pilota. Ještě chvíli visel bombardér ve

vzduchu a kymácel se jako opilý námořník. Z levého

motoru vyšlehly první plameny, letoun se naklonil

dopředu a překotil se do vývrtky… Byl nejvyšší čas.

139

Biggles musel opustit umírající stroj, aby čelil třem

stíhačkám. Koutkem oka je pozoroval po celý čas, kdy

útočil na bombardér. Vzadu se jakýsi stroj řítil k zemi a

za sebou nechával sloup dýmu a hořící části trupu. Další

letoun se rychle snažil někam zmizet. Všiml si, že jeden

Spitfire stále bojuje, ale kde je druhý, nedokázal

posoudit. Tři Me-109 letící vedle sebe zahájily útok na

jeho boky. Byly už od něho vzdáleny sotva pět set stop.

Prudce stočil letoun a otočil se k nim čelem. Vypálil ze

všech kulometů a bojující letouny se opět spojily

ohnivými čarami. Také německé zbraně se v té chvíli

křečovitě trhaly, jakoby se zalykaly zlobou.

Biggles si uvědomil, že mu střely trhají křídlo. S

prstem na spoušti se snažil udržet letoun v klidu. Namířil

nos své stíhačky na jednoho z nepřátel, i když věděl, že

srážka může být neodvratná. V žádném případě však

nehodlal otočit svůj stroj a pokusit se zmizet. Čelní útok

vždy vyžadoval velkou odvahu, zatímco útěk se

považoval za zbabělost. První zákon vzdušných soubojů,

který beze zbytku vyznával již od začátku letecké války,

by se dal vyjádřit velmi prostě: „Nikdy zpět!“

V poslední vteřině mu Messerschmitt uhnul z letové

dráhy. Biggles zareagoval rychlostí blesku. Vybral si

prostřední letoun a přilepil se mu na ocas. Pálil krátké

dávky po celou dobu, dokud měl před sebou tmavé

obrysy letounu. Křečovitě pak přitáhl páku a zvedl stroj.

Právě včas. Vražedné střely ze zbraní jiného Němce

proletěly přesně tam, kde se Biggles před chvílí díval

přímo do tváře smrti a kde sám rozséval smrtonosné

olovo…

140

Nejdůležitější podmínkou úspěšného souboje je

neustále zůstat ve střehu. Biggles se snažil mít oči všude,

ale teď nevěděl, kam se dřív podívat.

Jeden Messerschmitt se Spitfirem v závěsu se hnal k

severu. Dvě jiné stodevítky pro změnu mířily k němu,

což se statečnému lovci bombardérů vůbec nelíbilo.

Pořád se nehodlal smířit s představou, že by se měl

bránit. Zaútočil ihned na stroj pod sebou. Vrhl se tam

jako jestřáb ve snaze zastrašit Němce a dostat ho do

nezáviděníhodné pozice dříve, než se zmůže na úhybný

manévr. Biggles věděl, že tomu dole se už řádně ztenčily

zásoby munice. Povedlo se. Pilot Messerschmittu

přitlačil letadlo do střemhlavého letu a ve snaze uniknout

Bigglesovým kulometům se jeho stroj dostal do

strašlivého přemetu. Jeho záměrem nebylo nic jiného,

než se pro změnu zavěsit za ocas Bigglesovi. To počínání

bylo však už předem odsouzeno k nezdaru. Biggles ho do

přemetu následoval, ale na vrcholu si vmáčkl páku až do

žaludku, takže z kružnice se najednou stal ovál.

Messerschmitt dokončil obrátku a ocitl se přímo pod

ním. Biggles postavil letoun na nos a ve svislé poloze

zmáčkl spoušť. Nepřátelský letoun sám vletěl do

vražedného deště kulek.

Vítěz neměl čas hodnotit úspěch mistrovského

kousku, neboť v okamžiku, kdy jeho kulomety zmlkly,

uslyšel, jak do trupu jeho Spitfiru narážejí střely.

Nezbývalo nic jiného, než se odklidit. Rychle zatěkal

očima, aby našel horlivce, který se ho snaží sprovodit ze

světa a koutkem oka ještě zahlédl, jak se útočník rozpadá

na kousky. Střepiny letounu jen o vlásek minuly další

Me-109. Biggles vnímal scénu jako zpomalený film.

Nedokázal pochopit, proč pilot stroje, padajícího do

141

zapomnění jako kometa, nepoužil padák. Nepochopil ani

to, proč se stíhač, který měl jeho vlastní stroj v miřidlech

náhle rozsypal. Stačil však krátký pohled k nebesům.

Vznášel se tam Defiant, jehož zadní střelec zuřivě pátral

po obloze po další oběti. Angus dorazil v pravý čas!

Biggles úlevně vydechl a rozhlédl se. Bylo po bitvě.

Jeden Spitfire právě klouzal k letišti a dva malé body na

obzoru

unikaly

z

dosahu

britských

letadel.

Messerschmitty na útěku! Nad oázou kroužil jen on a

Defiant. Po krátké úvaze nasadil na přistání a bez

problémů se octl na pevné zemi. Byl přímo posedlý se

dovědět, jak se jim to vůbec mohlo podařit, vždyť i on

sám byl jen ve vleku událostí. To už roloval pod palmy i

Defiant.

Tex se objevil na okraji oázy a pajdal na nohu. Po

tváři mu tekla krev a vrchní část kombinézy měl

potrhanou. Zato pusu měl roztaženou od ucha k uchu.

„Dostali co proto!“ řval nadšeně. „Nandali jsme to

těm zakopaným pouštním krtkům! Byla to ale

přehlídka!“

„Jsi v pořádku?“ řekl Biggles ostře.

„Jasně, že jsem,“ odvětil srdečně Tex. „Víceméně.

Přišel jsem jen o malou porci kůže. Tuhle a tuhle,“ dodal.

„A letoun?“

Tex ukázal na ohořelý trup, ležící kousek za

hranicemi oázy. Pokroucený ocas Spitfiru se tyčil k nebi.

„Holubička bohužel dolétala. Jednoho jsem dostal,

ale jeho parťák do mne nastřílel asi deset liber olova,

takže mi upadlo křídlo,“ řekl Tex už mnohem smutněji.

Bertie právě roloval pod palmy a jeho blýskavý

monokl byl zaměřen na Texe. Sledoval jeho smutek,

142

který byl srovnatelný se starostí o onemocnělého člena

rodiny.

„Měl ses dívat, kam letíš, kamaráde! Ty ani nevíš, že

mi tvá kachna, když se tak nepořádně snažila přistát,

málem oškubala všechny vlasy,“ křičel Bertie, sotva

otevřel kabinu, na smutného pilota zbaveného křídel.

Tex jen mávl rukou. Smích ho přešel.

Okolo Defiantu stála skupinka a Biggles se k ní

rozběhl. Už předem pochopil, že tam všechno v pořádku

nebude. Muži z posádky opatrně vynášeli z letounu

střelce. Pečlivě ho uložili na písek a hlavu mu podložili

padákem.

Biggles se podíval do střelcovy tváře. Útlý mladík

měl dětský obličej, který Biggles nikdy předtím neviděl.

Blůza zkrvavená na prsou a popelavá barva pleti

dokreslovala chmurnou, osudovou scénu. Právě se nad

ním skláněl Angus.

143

Muži z posádky opatrně vynášeli z letounu střelce.

Pečlivě ho uložili na písek…

144

Biggles poklekl vedle ležícího a přes rameno se

podíval na Anguse. „Kdo je to?“

„Jeden mládenec z Vádí Haifa,“ řekl Angus

zlomeným hlasem. „Myslel jsem, že bude lepší vzít si na

palubu střelce, kdybych cestou vletěl do nějakého

maléru. Teď bych si za to…“

„Už mu nepomůžeš,“ tiše ho uklidňoval Biggles.

„Není důvod, aby ses z něčeho obviňoval. Je válka.

Hnusná válka.“

Sklonil tvář k postřelenému mladíkovi. Jeho šedivé

oči se Bigglesovi jakoby omlouvaly.

„Promiňte, pane,“ ozvalo se sotva znatelné zašeptání

ze sinalých rtů.

„Proboha proč?“ vyhrkl Biggles.

„Že jsem vám… způsobil nepříjemnosti.“

„Nelamte si s tím hlavu,“ řekl Biggles a dokázal se

usmát. Podobný obrázek zažil mnohokrát a nemělo cenu,

aby se klamal sám před sebou. Věděl, že osud statečného

hocha z Vádí Haifa se během několika minut naplní.

Nedalo se vůbec nic dělat. Na této zemi už chlapci

nemohl pomoci nikdo…

„Jednoho z nich jsem dostal,“ zašeptal umírající

střelec. Neznatelně se mu pohnuly koutky úst. „Vystřelil

první, ale já ho… dostal.“

„Ano, sestřelil jste ho,“ souhlasně přikývl Biggles,

který o výsledku souboje už věděl od Anguse. „Bylo to

skvělé!“ Ostatní mlčky a bez dechu sledovali smutné

loučení.

„Na mě je to dobrý…výkon,“ zašeptal letec. „Kéž

bych se mohl dovědět, jak dopadneme. Já se vždycky

chtěl… dostat do vaší letky…pane!“

145

„Patříš k nám,“ pokusil se o další úsměv Biggles, ale

kolem úst mu zaškubalo.

„Mám spíš dojem, že patřím tam… nahoru… pane.“

„Tam vyletíme všichni,“ řekl smutně Biggles. „Je

jen věcí času, kdy to bude, hochu. Někdo občas musí na

průzkum…“

„Máte pravdu…pane.“

Zapadající

slunce

zaplavilo

oázu

vysokými

zlatavými vlnami světla. Palmy v jeho svitu natahovaly

své stíny připomínající paže. Mládenec se snažil ještě

něco říct, ale to už jeho mysl rychle usínala, v očích hasly

jiskřivé plaménky a pak mu hlava klesla na Bigglesovu

paži.

Jemně ho položil na padák a zatlačil mu oči.

„Neměl jsem toho kluka tahat do toho pitomého

aeroplánu!“ vyhrkl Angus.

„Zapomeň na to,“ řekl Biggles tiše. „Střílí se tu a

není tu mateřská školka. Dneska měl smůlu ten hoch,

zítra třeba já… nebo taky ty. Vždyť to dobře víš. Ani on

se nelitoval. A já jen doufám, že to už nepotká nikoho z

nás.“ Obrátil se k seržantovi.

„Dobrá,“ pronesl vyrovnaným hlasem. „Postarejte se

o něj. Večer ho pohřbíme se všemi poctami.

Mimochodem, jak dopadl německý bombardér?“

„Tvrdě, pane. Na plný plyn se naboural do země.

Nikdo to nemohl přežít.“

Biggles pokývl hlavou. „Je přece jen mnohem

příjemnější postarat se o oběti nepřítele. Pohřbíme je

společně. Svolejte všechny důstojníky do štábu! Musíme

si udělat poradu. I vaše účast je naléhavá!“

V

nastávajícím

dusném

soumraku

Biggles,

následován všemi důstojníky, vešel do stanu.

146

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

BIGGLES DÁVÁ ŠACH

Nejdříve promluvil Tex. „A jakpak dopadl von

Zoyton? Náš přítel!“ zajímal se. „Dostali jsme ho?“

„Ne,“ odvětil Biggles prostě.

„Jak to víš?“

„Velice bych se divil, kdyby se té dnešní operace

osobně zúčastnil. Znám do podrobností jeho taktiku, ale

dnešní útok tomu naprosto neodpovídal. Brzo se ostatně

ukáže, že nahoře nebyl, protože nebude trvat dlouho a

přijde pokračování. Ví bohužel až moc dobře, kolik

letadel jsme ztratili.“

„Jak může vědět, že si nemáme do čeho sednout?“

chtěl hned vědět Bertie.

„Jako že jedna a jedna jsou dvě!“ odpověděl mu

břitce Biggles. „Vylétly pouze tři naše stroje proti sedmi

německým. Umí počítat do tří a není blázen. Docela

snadno si spočítá, že kdybychom měli víc strojů, tak byly

všechny ve vzduchu.“

„Jasně…

absolutně,

přesně…

na

to

jsem

nepomyslel,“ bručel Bertie. „Ještě že tu je tvoje hlava,

aby přemýšlela,“ šklebil se omluvně na velitele.

Biggles se posadil do plátěné židle. „Sedněte si. Je

tady spousta věcí, o kterých se musíme poradit. Pořád

nechápu, proč dnešní bitva vyzněla v náš prospěch. Přišli

jsme, pokud vím, o jednoho Spitfira a ty druhé dva

potřebují pořádnou opravu. Ten můj aspoň ano, má ocas

jako řešeto. Naštěstí ani Bošům moc strojů nezůstalo. A

doufám, že jim nezbyde nic, až padne kosa na kámen.“

147

Podrobná hlášení, včetně Smytheovy zprávy o

technickém stavu letadel, prokazovala, že souboj vyzněl

pro anglické letce a že utrpěli relativně nízké ztráty. O

život přišel pouze střelec z paluby Defiantu. Tex utrpěl

lehké zranění. Měl štěstí. Granát explodoval v jeho

kabině, ale způsobil mu jen tržnou ránu na tváři. Druhý

úraz si způsobil při dopadu na zem. Natažený sval

spravilo pevné obinadlo. Přišli však o jeho Spitfira.

Zbývající stíhačky už budou brzy v bojové pohotovosti,

protože poškození začali mechanici opravovat okamžitě

po přistání.

Zničili německý stíhací bombardér, jehož posádka

zahynula v plamenech. Tři Messerschmitty sestřelili

určitě a jejich dva piloti nedokázali včas vyskočit ze

strojů. Jeden z nich to dokázal, ale neotevřel se mu

padák. Bertieho oběť, další stodevítka, byla poškozena,

ale dalo se předpokládat, že se jí podařilo doletět na

základnu. Bertie nemohl dokončit svou práci, došla mu

totiž munice. Zbývající dvě německé stíhačky ze

vzdušného bojiště utekly. Pokud se tedy von Zoyton

soubojů zúčastnil, musel pilotovat jednu z nich. Mezi

mrtvými nebyl a Bigglese to přesvědčilo, že se útoku

nezúčastnil.

„Když to shrneme,“ pokračoval, „zbývají nám dvě

stíhačky a Defiant! Žalostně málo! Von Zoyton utrpěl

značné ztráty, ale protože do celé operace vyslal mnohem

víc letadel, naše síly se vyrovnaly. On ale může požádat

o další posily a nebude ani okamžik váhat. Ten von… je

ješitný až za hrob a my mu museli pěkně hnout žlučí.

Nepřipustí, že jsme lepší než on. Musí něco udělat!

Nedokáže podávat hlášení o vlastním debaklu.“

148

„Co s tím ale uděláme my?“ zeptal se Algy. „Dvě

stíhačky a nákladák nejsou zrovna velké útočné letecké

síly.“

„To opravdu nejsou. Potřebujeme všechny čtyři

Spitfiry z Kargy, ale pořád nevím, jak je sem dostanu.“

„Doletí pro ně Defiant, nás vezme s sebou a…“

„To sice ano,“ přerušil ho Biggles, „jenže já

potřebuji Defiant na něco jiného. I kdybychom tu měli

celou letku, stejně nezabráníme Němcům zapnout rušení

magnetického pole a odchýlit ranní linku z kurzu. Už

před německým útokem jsem sesmolil plán a nevidím

důvod, abych se od něj odchyloval.“ Zapálil si cigárem.

„Prvním cílem je bezpochyby zničení německých

rušiček a zdrojů elektřiny. Když se nám to podaří, nejen

že přestanou střelky kompasů dělat z našich letců

hlupáky, ale umlčíme i veškeré von Zoytonovy

radiostanice. A když to dokážeme, hned se tam pokusíme

přejít k dalšímu cíli. Už jsem vám říkal, že Němci mají k

dispozici našeho netknutého Rapida. Pokusím se získat

náš majetek zpátky a přitom jim ještě seberu všechny

vězně. Získáme tím další dvě výhody: Opatříme si

dopravní prostředek, který tak zoufale potřebujeme a

zároveň si už brzy budeme moci otevřít nad Vádí Umbo

střelnici. Spolu se stíhačkami z Kargy už budeme mít

dost letadel, abychom plně zajistili bezpečný provoz v

koridoru a občas si odskočili nad jejich oázu. Ale

nezapomínejte na jednu věc! Von Zoyton už dobře ví,

kde se nacházíme a s kým má tu čest. Salima může být

vším možným, ale určitě ne klidným lázeňským místem.

Promiňte mi, že jsem se tak rozpovídal, ale potřebuji se

ujistit, že všichni víte, jak si věci stojí. Cíle jsou

149

stanoveny a nezbývá nám, než jen zvolit odpovídající

prostředky.“

„A ty, propánakrále, nemáme,“ řekl Bertie.

„Proč nemůžeme Němce přepadnout ze vzduchu,

jsem už vyložil. Z toho vyplývá, Bertie, že je to opět úkol

pro pozemní operaci! Navrhuji, abych se provedení ujal

sám. Proč? Protože vím, kde jsou zaparkovány vozy s

generátorem. Seznámím vás s jednotlivými kroky.

Jestliže se vám bude zdát, že můj plán má slabiny, tak mě

přerušte!“ Bystře pozoroval unavené a tiše naslouchající

harcovníky.

„Operační čas se začne odpočítávat od půlnoci,“

pokračoval, když mlčeli. „V jedenáct odletí Algy s

Defiantem k místu, kde u Vádí Umbo seskočíme. Pak se

vrátí na základnu. Přesně ve dvanáct zaútočí Tug a Bertie

ze vzduchu na letiště, ale budou se držet stranou od

jižního cípu oázy. Pokusí se tam vyvolat pořádný zmatek,

uprostřed kterého proklouzneme do oázy. Já se postarám

o nákladáky a Ginger zatím zjistí, co se dá udělat s

Rapidem. Když se to povede, odvedu zajatce z vězení.

Zkusíme dostat všechny na palubu a pak už to bude na

Gingerovi. Až oba Spitfiry zjistí, že jsme ve vzduchu,

zajistí nám doprovod.“ Nadechl se, a hned pokračoval.

„Rapid přistane a vyloží nás tady v Salimě. Doplní

palivo a okamžitě odstartuje se čtyřmi piloty do Kargy. K

ránu tu chci mít celou armádu. Pokusil jsem se vám

nastínit celou operaci, ale má samozřejmě slabá místa.

Jestli se Gingerovi nepodaří vniknout do Rapida, tak se

jen těžko dostaneme zpátky. Jiné řešení jsem ale nenašel.

Přistání uprostřed pouště s Defiantem a ještě v noci by

bylo příliš riskantní. Němci si tam sice vyčistili docela

150

pěknou přistávací dráhu, ale tu, jak zajisté chápete, jen

těžko budeme moci využít. Otázky?“

„A co my tady?“ křičel uražený Taffy. „To my se tu

máme flákat?“

„Angus se operace zúčastnit nemůže. Právě přiletěl z

Egypta a někdo tady musí zůstat a převzít velení. Konec

konců musí být utahaný jako kůň. Tex s poraněnou

hlavou a pajdavou nohou také letět nemůže. Není v

nejlepší kondici!“

„Pořád jsem tu já, tuhle Vztekloun a Henry?“ nedal

se Taffy. „To opravdu nemáš pro nás něco užitečného na

práci?“

„Budete ve skupině letící do Kargy, která sem

přiveze nové stíhačky,“ řekl Biggles.

„Tam budeme muset stejně,“ odsekl Taffy. „Já přece

myslel na nějakou pořádnou práci.“

„Tak dobře, něco byste přece jen udělat mohli,“

usoudil Biggles. „Dojdete k obrněnci a vykopete ho.

Když to nesvedete aspoň se pěkně projdete. Měsíček vám

bude svítit na cestu a nemusíte se bát sovího houkání.

Pokuste se také najít vhodné místo k nouzovému přistání,

kdybychom to náhodou potřebovali. Pokud půjdeme

pěšky, docela by se hodil i tajný sklad s něčím k

zakousnutí. Dejte se do toho! O půlnoci můžete být

hotovi.“

„Takže se máme potulovat po krajině a běhat s

lopatami kolem toho německého kočáru?“ zlobil se

Taffy.

„Letadlo vám nedám,“ klidně mu odpověděl

Biggles. „Žádné už nemám. Mimochodem, kdo vám dal

rozkaz, abyste sem vůbec z Kargy vyrazili? Pokud vím,

151

nechali jste všechno na letišti a nacpali se do prvního

startujícího náklaďáku jenom proto, abyste se nenudili!“

Domluvil a smířlivě se usmál.

„Dobrá, dobrá, pane,“ pronesl trpce Taffy. „Vyhrál

jste! Henry, kde jsi sakra? Jdeme! Vztekloune!

Vypadneme. Však se ten kus plechu ze Zoytonova parku

k něčemu hodit bude!“

„Jestli tu budeme mít všechny Spitfiry už ráno, tak

von Zoytonovi pocucháme nervy po snídani. Dostane z

toho žaludeční vředy spíš, než když tu budeme plakat nad

dvěma

pomlácenými

letadly,“

prohlásil

Biggles.

„Seřidme si hodinky a proberme jednotlivé detaily.

Podobné operace jako ta dnešní vyžadují přesné

načasování.“

Čas běžel s větrem a závod. Nejprve pohřbili

všechny padlé v odpolední bitvě. Večeře pak proběhla v

zamyšlené atmosféře. Před desátou se všechno uklidnilo,

neboť se schylovalo k jedné z nejnebezpečnějších

Bigglesových operací.

Trojice kopáčů už dávno kousek od oázy

přehazovala lopatami hromady písku a Taffy si

pochvaloval, že na ně škodolibě neciví mechanici, kteří

neustále něco vylepšovali na zbývajících dvou Spitfirech.

Těsně před jedenáctou byl Defiant připraven k

odletu. Na cestu mu svítil velký africký měsíční kotouč,

připomínající vyleštěný stříbrný talíř na bezmračné

obloze. Sovy tu skutečně nelétaly a vrcholky palem stály

strnule v naprostém bezvětří.

„Mám dojem, že to bude těžká partie,“ prohodil

Biggles k Gingerovi, když spolu kráčeli k letounu.

„Nějak to dopadne,“ moudře ho povzbuzoval

Ginger.

152

„Až seskočíme, musíme se co nejdříve sejít

dohromady,“ upozorňoval Biggles. „Neměli bychom

dopadnout daleko od sebe.“

„Letové podmínky?“ zeptal se Algy.

„Dvacet tisíc stop. Pak vypni motor a klouzej nad

místo, které ti označím. Měl bys nás odvézt co nejblíž,

ale Němci nás nesmí slyšet. Až vyskočíme, plachti dál a

nahoď motory až budeš mimo doslech.“

Algy přikývl. „O.K. Jasně. Ještě vám zamávám.“

Biggles odhodil cigaretu a zašlápl nedokouřený

zbytek do písku. Podíval se na hodinky. „Jde se na to!“

Algy se vyšplhal na pilotní sedadlo. Biggles s

Gingerem ho následovali a uvelebili se v zadní střelecké

věži. Kulomet Smythe odstranil, jinak by se tam nevešli.

Motor se probudil k životu a hluk vystřídal ticho

noci. Od kol se zvedl oblak písku. Letoun rychle

zvyšoval rychlost. Pak se Defiant vznesl k obloze jako

posvátný pták a postupně, bez námahy nabíral výšku.

Písek se pod strojem lehce třpytil v odlesku hvězd a

měsíčního svitu. V patnácti tisících stopách letoun

prolétal průzračnou mléčnou mlhou a letcům se zdálo, že

místo pouště, tam leží a uplývá bezbarvý a mrtvý povrch

měsíce.

Ginger si vzpomněl, jak jednou prohlížel fotografie

zemského souputníka pořízené teleskopem. Měsíční

moře mu připomínalo pavouky sedící na pavučinách. Ani

tady nedokázal rozpoznat jakékoli detaily. Jediným

orientačním bodem jim byla už dobře známá starověká

pouštní stezka ne nepodobná železniční trati. Jediná jizva

na jinak jednolité tváři pouště se ztrácela v mlhavém

obzoni kdesi na severu. A nos letounu stále mířil ke

153

chvějícím se hvězdám, jimiž na šarlatové obloze otřásali

pohádkoví skřítci.

„Vyrovnej výšku a vypni motor!“ ozval se Biggles.

„Vidím před námi Vádí Umbo. Ještě pět minut.“

Bzučení motoru utichlo. Křídla letounu tiše, skoro

neslyšně svištěla vzduchem. Jedině pták na obloze po

sobě nenechává stopy a připomíná tím rybu, která totéž

dokáže v hlubokých vodách. Biggles bez jakéhokoli

pohybu sledoval krajinu pod sebou. Pak se otočil k

Gingerovi.

„Jdeme!“ přikázal. „Dej mi tři vteřiny. Pak se dole

snadno najdeme.“ Rozloučili se s Algym.

Ginger se vyklonil z letounu a spatřil Bigglese

letícího volným pádem. Dopočítal do tří a skokem do

prázdna následoval svého velitele. Seskok nebyla pro něj

žádná novinka a tak, jakmile se otevřel padák, pozorně

sledoval muchomůrku pod sebou. Rozevřela se asi třista

yardů pod ním a asi čtvrt míle za vzdalujícím se letadlem.

Klidně se držel popruhů a čekal, až ho jeho padák jemně

uloží do prádlového písku.

Stále vládlo bezvětří, takže letěl téměř svisle. Necítil

strach z hloubky a pádu. Připadal si jako pták nesoucí se

volným prostorem. Vlastně necítil nic vyjma osamocení,

vždyť tu uprostřed pouště a šelestícího vzduchu byl

široko daleko sám a sám. To už ale vnímal pod sebou

detaily povrchu a na jakékoli pocity zapomněl. Oáza,

připomínající mlhavou skvrnu, ležela asi tři míle pod

jeho nohama.

Najednou mu připadalo, že se zřítil a že si rozbije

hlavu. To už klečel na kolenou a oklepával se z písku.

Moc nechybělo a jedna noha by si pád odnesla. Kousek

od něj vyčníval z písku obrovský balvan. Přesto přistál

154

tak, jak si ještě ve vzduchu vysnil. Nikdy předtím nebyl

doskok tak plynulý a klidný jako tentokrát. Hedvábí

padáku se zlehka sneslo vedle něj na povrch jako chmýří

pampelišky. Během chvilky sbalil látku do balíku.

Postavil se a zahleděl se směrem jejich pochodu. To se už

k němu blížila povědomá postava.

„Co uděláme s padáky?“ zeptal se Ginger. „Tahat je

s sebou nemůžeme, překážely by.“

„Musíme je tu někde rychle schovat,“ řekl tiše

Biggles. Došel k balvanu, který jim mohl přivodit

nesnáze. „Pojď sem! Zahrabeme je pod písek, ale až je

pořádně sbalíme. Jednou je třeba vyzvedneme a dají se

zase použít.“ Odložil balík, poklekl a začal vyhrabávat

jámu. Za deset minut odpočívaly nepotřebné padáky pod

vrstvou písku. Biggles se zvedl. V ruce držel malý

balíček.

„Máme ještě spoustu času,“ prohlásil tiše, „ale

musíme si dávat pozor. Doufám, že už všichni spí. Jestli

se nám ovšem někdo připlete do cesty, nemáme na

vybranou.“ Významně se na Gingera podíval. „Máš

pistoli?“

„Vzal jsem si radši dvě! Abych byl úplně v

bezpečí.“

Biggles se usmál. „To nebyla hloupá myšlenka. Ale

stejně bych byl radši, abychom je nemuseli použít. Teď

ale dost řečí. Nemluv, pokud se nedostaneme do

bezprostředního nebezpečí. Je až neuvěřitelné, jak daleko

je uprostřed noční pouště slyšet tiché zašeptání.“

Vylovil kapesní kompas a určil polohu. Zvolna pak

kráčeli v těsné blízkosti skalisek připomínajících krunýř

na hřbetu obrovské želvy.

155

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

HRA S OTEVŘENÝM OHNĚM

Kráčeli už skoro půlhodinu a stále nebyli u oázy.

Biggles zvažoval každý krok a obezřetně naslouchal

všem nezvyklým zvukům. Několikrát vystoupil na

vyvýšeninu, rozhlížel se po okolí a dával si bedlivý

pozor, aby nikdo nemohl vidět jeho. Ginger neříkal nic,

protože konec konců nebylo co. Konečně se Biggles

ozval sám.

„K okraji oázy zbývá třista yardů,“ zašeptal.

„Velbloudi jsou uvázáni tamhle nalevo. Rozpoznávám

tam nějaký pohyb, ale možná, že právě teď je příležitost

nepozorovaně se přiblížit. Čas máme dobrý.“

„Kolik je?“

„Za deset dvanáct.“

Pokračovali v postupu a stále věnovali pozornost

každému zašustění. Před nimi se otevřela skalní puklina a

dolehly sem zvuky z německého ležení. Ani jim

nepřipadlo divné, že i o půlnoci tam probíhá čilý ruch.

„To nám jen pomůže,“ řekl Biggles. „Počkáme tu,

než jim Spitfiry zahrajou po našem.“

Ginger si sedl na bobek. „Zatím nám to docela

vychází,“ poznamenal.

„Nikdy nevíš,“ pokrčil Biggles rameny. „Výsledek

podobného výletu jako je ten náš, vždycky dost závisí na

náhodě. Ale ta přeje odvážným. Jenže ani tak nemůžeš

odhadnout úplně všechno a znát veškeré podrobnosti.

Vždycky je to risk.“ Podíval se na Gingera a šeptem

pokračoval.

156

„Řekl bych, že dobré velení nesestává jen ze dřepění

na zadku na štábu a z kreslení plánů. Jde především o to,

aby se operační plány daly rychle upravit podle všech

náhodných překážek. Zatím nám to vychází. A jestli se

objeví nějaké maléry, a ty přijdou, nějak je zvládneme.

Když ne, snad nám bude přát štěstí!“ Podíval se na

hodinky. „Ještě pár minut.“

Čekali. Skutečně to netrvalo dlouho.

„A máme tady naše kluky,“ vzrušeně zasyčel

Ginger, když k nim nočním vzduchem dolehlo vzdálené

hučení motorů.

Biggles se zaposlouchal, a zavrtěl hlavou. „Ba ne,

tohle nejsou Spitfiry. Něco sem letí, ale blíží se odjinud.“

Pro změnu se odmlčel Ginger. Zahleděl se k severní

obloze, odkud se podle jeho názoru blížila letadla.

„Měl jsi pravdu,“ zašeptal pak. „Nejsou dvě. Je jich

víc.“

„Víc než dvě?“ zavrčel Biggles. „Je jich aspoň

deset! A neslyším zvuk našich motorů, soudil bych na

Junkersy. Letí sem! Nemohli jsme si vybrat lepší dobu

pro naší návštěvu.“

Ginger se podíval na Bigglese. Ještě nikdy předtím

tak rychle nezmalomyslněl jako tentokrát. Podrbal se na

hlavě. „Koukám, že všechny cesty vedou na letiště,“řekl

Biggles. „Musíme zjistit, co se to chystá. Potřebujeme

zničit generátor a mně bude úplně jedno, kdyby sem

převeleli celou Luftwaffe.

„Jdeme tam!“

Chvíli šli a chvíli běželi. Nikdo si jich nevšiml.

Všude zněl vzrušený hovor. Slyšeli, jak někdo vykřikuje

rozkazy. To už nad letištní plochou přešlo bzučení

motorů v hromový řev. Oba výsadkáři už ani nemuseli

157

mluvit šeptem. Na ploše letiště se rozsvítila přistávací

světla a po nebi zapátral světlomet.

Biggles vběhl mezi palmy na okraji oázy a zaváhal.

Cloumala s nim netrpělivost, jak toužil zničit německé

automobily, ale zároveň ho zajímalo dění na přistávací

dráze. Podíval se znovu na hodinky.

„Čtyři minuty,“ sykl. „Nejdříve bychom měli zjistit,

proč sem ten létající konvoj přistává.“

Prodrali se hustým palmovým porostem, až se

dostali na místo, z něhož se jim otevřel báječný výhled na

letiště. Právě přistával veliký letoun.

„Pro rány boží,“ vydechl Biggles. „To je starý

dopravní Junkers, který používala dopravní společnost

Lufthansa na trati Berlín-Croydon. Co to…?“ Slova mu

zmrzla na rtech, když si uvědomil, že přistávají další tři

letadla stejného typu. Do vzduchu se zvedal písek,

zvířený vrtulemi. Letadlo zarolovalo na pevnější

podklad, otevřely se boční dveře a vypochodovalo asi

dvacet vojáků. Také u ostatních strojů se rozvíraly dveře

a vytékal z nich nepřetržitý proud dalších mužů ve

zbrani.

„Záškodnické výsadkové komando,“ cedil mezi

zuby Biggles, který na první pohled poznal jejich

uniformy.

„Co tady v poušti, kde lišky dávají dobrou noc,

chtějí dělat s parašutisty?“ kroutil hlavou Ginger.

„Tebe to nenapadá?“ žasl Biggles. „Podceňuješ se,

hochu. A taky mně, Algyho a ostatní naše mládence!“

„Ty myslíš…Salima?“

„Co jiného? Vidíš před sebou hrdou odpověd von

Zoytona za zneuctění jeho kapitánské výsosti. Přivezli je

sem od břehů severní Afriky.“

158

Velké letouny brázdily letiště jako okřídlení ještěři.

Jen o kousek minuly dva britské záškodníky, a mizely

mezi palmami. „Co teď?“ otázal se bezradný Ginger.

Když se zastavil poslední stroj, začali se k němu

sbíhat muži ve stejnokrojích. Vykládali vícehlavňové

protiletecké kulomety a kanóny.

„Tyhle hračky nám připravili jako překvapení od

svatého Mikuláše,“ řekl hořce Biggles. „Jen kdybych teď

byl nahoře a měl plné zásobníky!“

„Kde je Bertie a Tug? Mají cíl jak na dlani!“

Biggles se podíval na hodinky. „Mají zpoždění,“

smutně vzdychl.

„Už zajíždí poslední stroj a obsluha brzo zhasne

přistávací světla. Skončilo to.“

„Hoši si poradí, nemůžou už být daleko.“

„Snad, ale bohužel nevědí nic o seskupení

nepřátelských posil. No, mají konec konců své rozkazy,“

ohrnul zklamaně rty Biggles. „Podobné nepředvídatelné

okolnosti mě svádějí k tomu, abych se vzdal původního

plánu,“ zavrčel. „My ale přece musíme pokračovat…“

zarazil se.

„Koukej! Už jsou tady!“ zajásal. „Dají jim zabrat a

uvidíš ten tanec. Pořád máme ještě šanci. Tudy!“

Za hukotu motorů, zamířil Biggles přímo do středu

oázy. Všude polehávali vojáci, bylo jich pochopitelně

mnohem více než minule. Zatím vetřelce nezpozorovali.

Ještě pár kroků a vstoupili na vymýcenou planinu.

Právě v té chvíli nad severním okrajem oázy propukla

ohnivá bouře. Ginger nejdříve užasle pohlédl na vřavu,

která vznikla mezi Němci, ale pak se málem rozesmál.

Vojáčci poletovali jako pominutí. Vytí motorů Spitfirů

zesílilo, oba útočící stroje se zjevovaly jako řvoucí

159

duchové. Zasypaly sprškou granátů a střel oázu a k nebi

se zvedly hlavně všech střelných zbraní, které měli

obránci napadené oázy po ruce. Vojáci stříleli z pušek,

samopalů i pistolí, velitelé řvali rozkazy a všude to

vypadalo tak, jakoby na ležení zaútočil celý roj. I některé

z rychlopalných kanónů začaly chrlit oheň a síru.

„Panečku!“ odplivl si Biggles. „To je dobrá práce!“

Chytil Gingera za paži a ukázal dopředu. „Koukej!

Tamhle stojí Rapid. Je to na tobě. Připrav ho na start, ale

nenahazuj motory!“

Jako pilná včelka dolétl Ginger k letadlu a zmizel

uvnitř. Biggles s revolverem v jedné ruce a s balíčkem v

druhé přeběhl mýtinu směrem, kde při minulé návštěvě

zahlédl zaparkovaná auta. Stála tam pořád. Zaslechl i

hučení běžícího dynama…

Před ním se objevil muž s napřaženou puškou s

nasazeným bodákem. Biggles nevěděl, zda je to strážný,

nebo jen prostý, zapomenutý voják. Zatím ho Němec

neviděl, ale naneštěstí právě v té chvíli nad ním proletěla

ukázkovou parabolou světlice, která zaplavila celou

scénu jasným, žlutým světlem. Biggles by mladičkého

vojáka rád nechal na pokoji, protože ho zajímalo jedině

to, jak vyřadí rušičku z provozu, ale muž v uniformě si už

podivného hosta všiml.

„Wie gehts da,“ zařval a cvakla pojistka pušky.

Biggles bleskem popadl jeho zbraň za hlaveň a v

poslední chvíli ji odrazil stranou. Náboj vybuchl, málem

ho oslepil, ale střela šla do vzduchu. Voják zaútočil

bodákem a Bigglesův revolver štěkl. Muž vyhodil ruce

do výšky a padl dopředu, jako by skákal do plaveckého

bazénu. Biggles se ustaraně rozhlédl, zda výstřely

nevzbudily pozornost. Zadní dveře jednoho vozu se

160

pootevřely a ven se vyklonil další německý voják.

Rozcuchaný, ještě si ani nestačil zapnout knoflíky na

blůze, ale v ruce třímal hrozivě vyhlížející pistoli. Byl to

určitě radista.

Tentokrát se věci nedařily, jak Biggles doufal, ale

neměl čas o tom přemýšlet. Muž cosi vykřikl a bez

výstrahy dvakrát vystřelil. Jeho soupeř hned střelbu

opětoval a mířil přesněji. Radista se zapotácel a vypadl z

vozu na písek. Úspěšný britský pistolník mu už

nevěnoval pozornost a vyskočil do radiovozu. Nikdo jiný

tam nebyl.

Vnitřek vozu ho vůbec nepřekvapil. Našel tu úplné

vysílací studio. Rozbalil balíček, o němž se Ginger celou

dobu domníval, že to je nálož či plastická trhavina. Nic

takového však nebylo v Salimě k dosažení. Biggles se

spokojil s obyčejnou plechovkou s benzínem.

Odtrhl víko a vychrstl obsah nádoby na stěny a na

podlahu. Benzín pronikavě začpěl. Došel ke dveřím,

protože rozhodně nehodlal uvnitř uhořet, až škrtne.

Druhý vůz parkoval v těsném sousedství, a tak nebylo

pochyb, že se oheň na něj rozšíří. Přesto vychrstl zbytek

benzínu i na druhý nákladák a pak už opsala vzduchem

oblouk hořící zápalka. Dopadla a modré jazyky zasyčely.

První vozidlo se rázem octlo v plamenech a s hlučným

bafnutím se vznítil i benzín na druhém vozidle. Bleskově

se šířící požár začal tavit elektroizolace. Biggles

odskočil, aby z bezpečné vzdálenosti posoudil, jak se

osvědčil jako žhář. Stačil jeden pohled a už se hnal k

místnímu vězení. Co se dělo na letišti se nemohl ani

domýšlet.

Když se přiblížil k chatrči, kde drželi vězně, stal se

svědkem zvláštních událostí. Zajatci nedokázali potlačit

161

svou zvědavost a snažili se vykukovat ven. Hlídky tu sice

stály, ale měly příliš mnoho starostí s přelety Spitfirů.

Zajatci nebyli spoutáni. Muži na stráži jim sice hrozili

zbraněmi a cosi křičeli, ale nikdo to moc nebral na

vědomí. Biggles dorazil k vězení právě v okamžiku, kdy

ozbrojení muži přece prosadili svou a zajatci se stahovali

hlouběji do nevlídného přístřešku. Zdálo se, jakoby

jakýmsi šestým smyslem vycítili, že se tu objeví jednotka

osvoboditelů…

Jeden strážný spatřil Bigglese, zalícil pušku a něco

zavolal. Stiskl spoušť, ale kulka neškodně prolétla

kousek od Bigglesovy hlavy. Než voják mohl vypálit

podruhé, srazila ho střela z anglického revolveru.

Naštěstí se všude kolem střílelo jako u Verdunu a nikdo

další si nevšiml zdařilého diverzního útoku u šatlavy.

„Nemáme čas,“ vykřikl Biggles. „Rychle odtud. Za

mnou!“

„Můj ty smutku!“ ozvalo se z davu. „Není tohle sám

slavný Biggles?“

Pilot osvoboditel se zahleděl na mluvčího a poznal

Freda Gillsona. Byl to dálkový letec, o němž mluvil s

ostatními, než se otevřelo peklo nad oběma oázami.

Dobře se znali ještě z doby před válkou.

„Nazdar Frede,“ pozdravil ho, „přesně tebe budu co

nevidět potřebovat. Létal jsi s Rapidem?“

„Že váháš,“ odvětil šklebící se Fred. „Jednoho mi

sebrali, když jsem letěl sem.“

„Prima! Doufám, že s ním taky poletíš odtud. Máš

zpáteční lístek?“ ptal se Biggles. „Jdeme! Snaž se dostat

do kabiny co nejrychleji. Měl by tam už sedět kamarád,

ale člověk nikdy neví.“

162

Rozběhli se k Rapidu. Letoun sice neviděli, ale

hrdinný zachránce předpokládal, že ke stroji nemůže být

více než sto yardů.

Chvíli se zdálo, že všechno půjde bez potíží. Biggles

nemohl tušit, že letadlo stojí téměř přesně uprostřed

velikého kruhu, který rozvinuli výsadkáři, aby dokázali

účinně chránit letiště před útokem. Uprchlíci dobíhali k

letadlu v domnění, že se výsadkáři věnují jen letadlům

nahoře. Fred už byl uvnitř a ostatní právě otvírali zadní

dveře, když jejich spěch zaujal jednoho z obránců.

Sledoval to jako poutavý divadelní výstup. Měli štěstí v

neštěstí, protože německý voják byl v místě nováčkem a

chvíli nedokázal rozeznat, co se u Rapidu děje. Se

zájmem je pozoroval a nepřipadalo mu to vůbec divné.

Když si konečně uvědomil, že tu něco nehraje, udělal pár

kroků, aby se podíval zblízka. Přikryl si rukou ústa, na

vteřinu oněměl, ale pak se rozeřval na celé kolo.

„Dovnitř…rychle!“ vykřikl Biggles. „Zdržím je! Na

nic nečekejte! Start! Start!“

Sám se rozběhl proti vojákům a bez velkého míření

mačkal spoušť revolveru. Jeho bezmyšlenkovitá akce

měla jen jediný cíl. Poskytnout uprchlíkům čas. Povedlo

se! Němci zaskočení útokem šílence rozvinuli rojnici a

předváděli vzorné přískoky. Motory Rapidu se rozeřvaly,

letoun se hnul a během minuty ho už mohl zastavit leda

přesný zásah z děla. Přesně na tu chvíli Biggles čekal.

Vyskočil jako zajíc a jakýmsi zázrakem se zachytil

otevřených dveří kabiny. Střely bušily do křídel, ale nic

už nemohlo zabránit vězňům v odletu za svobodou.

Rapid se pootočil a Bigglese šlehl do očí vířící písek.

Oslepil ho. Bezděčně zvedl ruku, aby si ochránil tvář.

Třeskl další výstřel z pušky, ale ten už velitel letky

163

neslyšel. Vedle jeho hlavy něco vybuchlo a Bigglese

zaplavila oslňující vlna krvavého světla. Pomalu se

propadal do temnoty. Pustil se dveří, zřítil se do písku a

zůstal bezvládně ležet.

164

KAPITOLA PATNÁCTÁ

DVA OSAMĚLÍ V POUŠTI

Na palubě byl jediný muž, který zaznamenal, co se

stalo. Kdo jiný než Ginger! Vykláněl se ze dveří a snažil

se chytit přítele za rameno. Oblaka písku vytvořila

jakousi kouřovou clonu, takže sáhl do prázdna, ale ani

Němci si nevšimli, že mají oběť na dosah. Byla to další

dávka pověstné Bigglesovy štěstěny?

Ginger vyskočil a horečnatě přemýšlel, jak se s

ležícím Bigglesem dostane zpátky do letadla…

Poprvé se na palubu dostal úžasně snadno. Němci se

sice rojili všude okolo, ale jejich obraně chyběl řád, spíše

tu vládla panika, která se zmocnila jinak skvěle

vycvičené jednotky. Ginger zkontroloval palubní

přístroje, stav paliva a připravil letoun na rychlý start.

Trvalo mu to pár minut, ale nikdo mu nekladl žádné

překážky. Proč by se také Němci starali o dopravní

letadlo, když jim každou vteřinou hrozilo, že přijdou o

svá modrošedá bojová letadla. Potom se Ginger podíval

ven.

Nad oázou se šířila oranžová záře plamenů, v jejíchž

svitu mohl sledovat pohybující se stíny. Spokojeně

pokyvoval, neboť bylo jasné, že Biggles splnil úkol na

jedničku.

Pak si ale všiml, že výsadkové jednotky rozvinuly

kolem letiště rojnici. Viděl, jak se k Rapidu blíží malá

skupinka. Biggles splnil i druhý úkol. Vpředu běžely dvě

postavy.

165

Náhle se jedna z nich zastavila a rozběhla se

Němcům v ústrety. Zazněly výstřely z revolveru. Někdo

zatím skočil do kabiny. Ginger příchozího neznal, ale

muž se bleskově představil. Jsem Gillson,“ vydechl.

„Tohle je můj stroj a poletím já! Kam letíme?“

„Do Salimy… asi sto mil na jihovýchod. Uvidíte ji

bez problémů. Přehlédnout to nemůžete.“

„O.K. Dejte pozor na šéfa! Je ještě někde venku.“

Pohled bočním okénkem Gingerovi stačil, aby

pochopil, jak nevýhodné je Bigglesovo postavení. Ginger

vyrazil ke dveřím aby pomohl dovnitř osvobozeným

cestujícím na této civilní a vojenské lince zároveň.

Jediné, co mohl pro Bigglese udělat bylo, že na něj

rozčíleně řval, aby si pospíšil. Křičel jak pominutý a

připomínal průvodčího, který zmeškal odjezd a čeká ho

za to pokuta či vyhazov. Moc tím Bigglesovi nepomohl.

Vězně nemusel dvakrát vybízet. Soukali se na

palubu co nejrychleji. Ginger přesto na pár vteřin ztratil

Bigglese z očí. Uslyšel výstřel z pušky a dostal strach.

Vyklonil se a v oblaku prachu viděl běžícího Bigglese.

Kola britského dopravního letadla se pohnula.

Ginger stále doufal, že to Biggles dokáže. Uvažoval,

že se ho pokusí palbou krýt, ale na všechno bylo příliš

pozdě. Biggles se zhroutil do prachu přistávací plochy.

Stroj zvedal oblaka písku do tváří klejících německých

výsadkářů a Zrzek Bigglese neviděl, i když byl od něj jen

pár desítek yardů. Udělal tedy to, co by za této situace

podnikl jen málokdo. Vyskočil z letadla a rozběhl se tam,

kde Bigglese naposledy viděl. Našel ho. Nehybně ležel s

roztaženými pažemi.

Rád by ho dotáhl k letadlu, které trochu zpomalilo,

ale velmi záhy pochopil, že sám to nikdy nedokáže. Vléci

166

člověka, který ztratil vědomí, je něco jiného, než nést při

výcviku někoho, kdo bezvládnost jen předstírá. Zkusil to

ještě znovu. Chytil omdlelého Bigglese za límec a snažil

se s ním pohnout. Všude kolem vířil písek a Ginger nic,

vůbec nic neviděl. Volat o pomoc nemělo smysl, neboť

uprostřed všeobecného lomozu by ho z paluby stejně

nikdo nemohl slyšet. A i kdyby ano, stejně by to nestihl.

S hrůzou přestal vnímat řev motorů Rapidu, který už

nabral rychlost a zvedal za sebou mračna písku a prachu.

Musel si kleknout a zakrýt si oči před tím přívalem.

Jakmile to bylo jen trochu možné, postavil se na

nohy. Zůstali sami. Mozek se mu rozběhl na plné

obrátky. Biggles se ještě neprobral a řev motorů utichal,

zato všude okolo něj se ozývaly německé povely. Kruh

se stahoval…

Zcela bezmyšlenkovitě popadl Bigglese za límec

blůzy, aby ho odvlekl do hustého podrostu palem.

Dokázal to. Musel teď bleskem rozvážit jak bude v

záchraně pokračovat.

Hluk neutichl ani tady. Vnímal hasičskou sirénu i

povely k hašení. A nad tím vším se v korunách palem

vznášel měsíc, vrhající dolů podivné stíny.

Ginger si klekl vedle bezvědomého a snažil se najít

jeho zranění. Těžké to nebylo, Bigglesův obličej byl zalit

krví. Otřel ji kapesníkem a našel, co hledal. Širokou

tržnou ránu za pravým uchem. Střela sedřela Bigglesovi

kus kůže a vlasů. Stačilo málo a minula by ho, stejný

vlásek by však stačil, aby ho poslala za mladým střelcem

z Defiantu.

Ginger rozhodně nehodlal padnout do zajetí, ale

především musel zachránit Bigglese. Němci tu mají i

nemocnici. Vzdá se a požádá je o pomoc! Navlhčil

167

kapesník vodou z polní láhve a otřel Bigglesovi tvář a

sinalé rty.

K jeho obrovské radosti Biggles zachroptěl, něco

zabručel a otevřel oči. Gingerovi připadalo, že jsou

vyhaslé. Otíral tvář dál a s ulehčením pozoroval, jak se

zraněný probírá.

„Co se stalo?“ zašeptal pilot slabým hlasem.

„Strefili tě,“ odvětil tiše Ginger. „Jsme pořád ve

Vádí Umbo. Rapid už bude skoro doma, zato my jsme tu

zůstali.“

Biggles se namáhavě posadil a napil se z láhve.

Protíral si oči. „To jsme zas v pěkném průšvihu, co?“

řekl. „V hlavě se mi ozývá parní kladivo. Kde se tu

vzalo?“

„Přivedu doktora,“ navrhl Ginger.

„Ne!“ Přesvědčivost jeho hlasu Gingera znejistěla.

„Nedělej to! Tak špatně na tom zase nejsem. Je mi na

omdlení, ale to se spraví.

Chvíli počkej,“ dodal smířlivěji a nalil si vodu na

ruce, aby si znovu opláchl tvář. Ginger vytáhl z balíčku

obinadlo a obvázal Bigglesovi hlavu.

„Už je mi lépe,“ oznámil mu pilot. „Panečku! To

jsem měl namále. Kde přesně jsme?“

Ginger mu popsal jejich polohu.

„A kde jsou Němci?“

„Hasí, co jsi jim zapálil. Nechápu, proč nás

nehledají.“

„Možná o nás nevědí,“ zabručel Biggles. „Asi jim

připadá pochopitelnější, že už jsme doma.“

„Na to jsem nepomyslel.“

Biggles se pokusil postavit, ale pořád vrávoral.

Opřel se o kmen palmy. „Na to, abych to zabalil, mám

168

ještě moc síly,“ vyhlásil. „Zatím máme pořád šanci.

Musíme se dostat na tu stranu oázy, odkud jsme přišli.

Porost je tu dost hustý, aby nás nemohli vidět.“

„Jak na tebe koukám,“ povzbuzoval ho Ginger, „ty

zvládneš všechno. Chyť se mě okolo ramen. Budu tě

podpírat.“

Pomalu se blížili k vytouženému cípu oázy.

Bigglesovi se vracela síla. Přispěla k tomu bezesporu

jeho železná tělesná stavba a dlouhé hodiny tělocviku.

Když k tomu přidáme silnou vůli, bylo nasnadě, že brzy

bude v pořádku.

Hluk v oáze vystřídalo ticho. Nad místem, kde

dohořívaly náklaďáky, se sice stále linula ohnivá záře, ale

už jen občas spatřili pohybující se postavy. Konečně

stanuli na vytouženém místě. Biggles se posadil, aby si

odpočinul.

„Jak se cítíš?“

„Jde to,“ odvětil Biggles. „Mám sice pocit, že mi

praskne lebka, ale dá se to vydržet.“

„Co jim štípnout stodevítku?“ navrhl Ginger.

Biggles se smutně usmál. „Na to se, hochu, necítím.

Sedni si a zatím nech všechno osudu. Vyšlo nám to

docela dobře. Teď se jen nějak musíme dostat domů.“

Natáhli se a odpočívali. Pak sem z pouště zalehl

chrčivý výkřik. Biggles vzhlédl.

„Koho sem čerti nesou?“ zavrčel.

Ginger se přiblížil k otevřené planině a zahleděl se

do temné pustiny. V dálce spatřil pohybující se lidské

postavy, jednoho nebo dva velbloudy a potom stíny

dalších zvířat.

169

„Mám to,“ řekl. „Naše Spitfiry a celá ta mela

vyplašila stádo velbloudů. Jsou tu všude kolem a

Arabové mají co dělat, aby je sehnali do houfu.“

„Vážně?“ zajímal se Biggles. „V táboře Tuaregů jich

bylo velké stádo.“

„Páreček určitě.“

„Jsou tam nějací Arabové?“

Ginger se pečlivě rozhlížel. „Už je nevidím. Pár

zvířat asi uvázali a šli zase do pouště sehnat zbytek

stáda.“

Biggles se na Gingera podezřívavě podíval. „Poslyš,

hochu, už jsi někdy seděl na velbloudovi?“

„Ne, ještě ne,“ připustil Ginger. „Proč?“

„Protože,“ snažil se vtipkovat Biggles „zažiješ

opravdu černou hodinku. Spíš celý černý den.“

„Cože zažiju?“

„Pernou výuku jak se udržet mezi hrby.“

„Co pořád máš s těmi velbloudy?“ durdil se Ginger.

„Zvlášť dobrý vztah k nim nemám,“ řekl Biggles.

„A oni ke mně taky ne. Mívají špatnou náladu a smrdí.

Když je naštveš, plivnou ti do oka a hodí po tobě

rozžvýkaným žvancem. Nepřej si, aby ti foukli do

obličeje. Zalkneš se. I čarodějnice dá přednost pometlu,

než si vlézt na velblouda.“

„A proč mi to vůbec říkáš?“

„Protože se obávám toho, že jednoho velblouda

budeš muset zvládnout. Já vlastně taky.“

Biggles těžce vstal a zahleděl se k uvázaným

velbloudům. „Čistý vzduch,“ zašeptal. „Jdeme! Já sice ty

dvouhrbé příšery nemiluji, ale mají dlouhé nohy. Když

mi tu přistřihli křidélka, použiji jejich nohy. Na písku

budou lepší než moje.“

170

Našli pět uvázaných zvířat, z nichž tři byla osedlána.

Biggles k nim odvážně přikročil a jednoho z nich

odvázal.

„Brzo poznáš, že tohle sedlo je něco jako šibenice,“

řekl Gingerovi. „A pádem dolů se zase snadno láme vaz.

Nejdříve však musíme to zvířátko donutit, aby si kleklo.

Teprve potom se dostaneš nahoru.“

Podíval se na velblouda a pronesl arabsky „Ikh.“

Zvíře mu nevěnovalo nejmenší pozornost. „Ikh! Ikh!“

Stále nic.

„Snad proboha ta příšera nezapomněla, jak se to

dělá,“ bručel Biggles. „Aha, musím to zkusit s hrdelním

přízvukem,“ přesvědčoval sám sebe a z hrdla se mu

vydral děsivý zvuk.

Velbloud zasténal a sklonil hřbet.

„Musíš na ně laskavě,“ poučoval Gingera. „Nasedej.

Sedlo musí ležet na té houni. Opři se pravou nohou o ten

výstupek a přehoď levou. A je to. Drž se co nejpevněji!“

Otočil se k velbloudovi a z jeho hrdla se ozvalo zasyčení.

„Dhai!“

Ginger se bázlivě vyhrabal do sedla a křečovitě se

držel. Zemětřesení stejně nezabránil. Zvíře se při zvedání

snad zbláznilo. Vpředu se vztyčilo a ze hřbetu se stala

střecha skloněná na pětačtyřicet stupňů. Ginger se

naklonil dopředu, aby udržel rovnováhu, ale zvíře hodilo

zadkem, vstalo a jezdec mu ležel na krku. Podíval se dolů

a s hrůzou zjistil, že se houpe vysoko nad zemí.

Mezitím Biggles umluvil druhého velblouda a

vzápětí zvířata kráčela vedle sebe. „Drž se otěže!“ radil

Biggles. „Je tam jen jedna. Jinak nedělej nic! Velbloud se

řídí poplácáním po krku a pobídnutím ve slabinách.

171

Neboj se, tvá příšerka půjde za tou mojí… Yahh!“

dodal hrdelním hlasem.

172

Našli pět uvázaných zvířat… a Biggles jedno z nich

odvázal.

173

Ginger si připadal jak v malém člunu na vysoké

přílivové vlně. Přesně tak to Biggles říkal.

„Tohle dlouho nevydržím,“ bědoval. „Cítím

mořskou nemoc.“

„Zvládneš to,“ klidnil ho Biggles. „Teď to ještě nic

není, ale počkej, až přejdeme do cvalu. Když se pak

chytíš jeho krku, půjde ti to líp než na koni. Podívej! Ti

dva nás vidí.“

Pustinou se rozlehl varovný výkřik.

„Nevšímej si jich!“ přikázal Biggles.

Dva Arabové se rozběhli k napajedlu.

„Vědí o nás,“ řekl tiše Biggles. „Ti dva protivové si

už domysleli, čí zvířata sedláme. Seženou pomoc a

vyrazí za námi, nebo se do toho dají sami dva. Nezbude

než pobídnout tyhle bezelstné zvířecí duše, aby šláply do

pedálů.“

Bigglesův velbloud s hrůzostrašným frkáním přešel

do cvalu a Gingerovi připadalo, že nastává konec světa a

skály pukají. Křečovitě se chytil sedla. Když se však po

chvíli krok zvířete srovnal, tak hrozné to zase nebylo.

Nechtěl věřit svým očím, jak rychle prchá krajina

dozadu.

Přesto ze sebe nedokázal vypravit ani hlásku.

Nepřestával přemýšlet, jak ještě dlouho bude to mučení

trvat. Za nimi se ozývaly výkřiky. Biggles se ohlédl, ale

Ginger to neudělal, protože by zaručeně spadl.

„Jestli

nepřidáš

víc

plynu,

dostanou

nás,“

povzbuzoval Gingera. „Jezdit na velbloudu je pro ně

totéž jako pro nás padat po hlavě na nepřítele. Dokáží ze

svých zvířat vymačkat všechno.“

174

Řítili se údolím, kterým se dostali poprvé do

nebezpečné oblasti. Před nimi se otevřela rovná planina a

jak se to stalo, zapraskaly výstřely. Jedna z prvních kulek

vyryla důlek v zemi kousek před nimi.

„Už nás skoro mají,“ vykřikl Biggles. „Je jich hezká

řádka. K tamhletěm skálám! Jdeme do trysku. Buď si

zlomíme vaz sami, nebo nám ho zlomí šejkové za námi.“

Bigglesovo utrápené zvíře zoufale zasténalo a přešlo

do trysku. Ginger zavzdychal téměř stejně nahlas jako

velbloud, ale pak se úlevně rozesmál. Jeho zvíře

napodobilo kolegu, běželo tryskem a Ginger si náhle

připadal jako v kluzáku, kde byl jako doma. Nic s ním

neházelo.

„Jak daleko jedeme?“ křikl na Bigglese.

„Tak tři míle.“

Ginger si drze dovolil ohlédnout se a spatřil Araby,

jak bičují svá zvířata. Výstřely už přicházely pouze

ojediněle. Zauvažoval, co si počnou, až budou ve

skalách, ale napadl ho jedině přímý boj. Jestli je

Tuaregové dostihnou, na místě je zastřelí, pokud je

nenapadne něco horšího! Závod o skaliska byl závodem

na život a na smrt.

Když se tam dostali, měli náskok dobrých sto yardů.

Protože se velbloudi neumí pohybovat po kamenech,

vybral Biggles další otevřené údolí podobné tomu, kde

Ginger prvně přistal. Jeli dál a urazili pěkný kus cesty,

když

najednou

Gingerův

velbloud

podklouzl.

Zakymácení natolik překvapilo jezdce, že ztratil

rovnováhu. Chtěl se zachytit krku zvířete, ale ten se už

kýval jinde a Ginger letěl do měkkého písku. Pád zmírnil

postroj, ale i tak se Ginger odkutálel hezkých pár metrů

175

od zvířete. Nezranil se, ale s hrůzou pozoroval, jak se

ničím nerušený Biggles řítí kamsi do dáli…

„Hej! Bigglesi!“ zařval s hrůzou ve hlase.

Biggles ho buď neslyšel, nebo na jeho bídu nedbal.

Dusot pronásledovatelů při vjezdu do údolí donutil

Gingera ke spěchu. Rozběhl se vpřed s pistolí v ruce.

Arabové si už museli všimnout volně stojícího zvířete,

pohrdavě hledícího na odpadlého jezdce. Kdyby měl

Ginger víc času, pochopil by, proč se Arabové chovají k

velbloudům tak tvrdě.

Neměl čas. Opřel se o skálu a čekal na střet s

odjištěnou zbraní. Na útěk už nezbýval čas, ale byl

připraven způsobit pronásledovatelům co největší škodu

před tím, než jim padne do pařátů. Chápal, že celé hordě

dlouho neodolá. Podvědomě vnímal, že Biggles zvíře

otočil a žene se k němu. Připadalo mu, že jeho starší

přítel a nadřízený zbytečně hazarduje se svým životem.

Z bezpečného krytu v šeru skal zahájil palbu na

Tuaregy. Po každém výstřelu měnil postavení, ale

chování

zakuklenců

odpovídalo

jejich

divokým

povahám. Stříleli přímo Pánubohu do oken, a ačkoli

nevěděli, jak se zlodějům zvířat dostanou na kobylku,

postupovali neohroženě vpřed.

Biggles už seskočil a ve skrytu skal se snažil objevit

nejbezpečnější pozici. Zmizel v hlubokém stínu, ze

kterého Ginger jasně vnímal jeho slova.

„Můžeš se dostat nahoru na tu skálu?“

„Nemůžu, je to moc příkré.“

„Tak to nech na mně,“ zvolal Biggles. „Jestli

vyšplháme

nahoru,

nemohou

nás

se

zvířaty

pronásledovat. U mě to půjde. Zkus to, budu tě krýt.“

176

Ginger se rozběhl podél skal k místu, kde

předpokládal, že zvolil stanoviště Biggles. Arabové

zpozorovali přesun a zahájili zběsilou palbu. Srdce

prchajícího se sevřelo hrůzou z beznadějné situace. Hnal

se dopředu, jakoby mu v patách hořely pekelné ohně.

„Střílej Bigglesi!“ zaječel. „Zastav ty ďábly!“

Stačil se ohlédnout a spatřil, že ti čerti jsou opravdu

nebezpečně blízko. Otočil se jen na vteřinu, ale uvědomil

si, že pronásledovatelé ztratili tempo. S představou, že

Biggles je zarazil střelbou, divoce pelášil dál. V běhu

nepřestal mačkat spoušť, až ho cvaknutí prázdné komory

vyvedlo z omylu, že by se jim ubránil sám. Jenomže to se

už Tuaregové dostali ke svým zvířatům, zmocnili se jich

a vraceli se s velbloudy na otevřenou planinu. Nechápal

jejich chování, dokud jeho uši nezachytily drkotání

motorového vozidla po kamení. Dva silné reflektory

ozářily údolí a kulometná střelba následovala za světlem.

Střely drtily skálu, odrážely se a bzučely vzduchem.

Praštil sebou na zem.

Nečekaný vývoj věcí Gingera zaskočil. Obrněnec

Luftwaffe vtrhl do údolí a ze svých střílen ovládal i ta

nejtemnější zákoutí. Ryšavý uprchlík se hystericky

rozesmál. Vůz už stál a ven se soukala postava s

ovázanou tváří. Byl to Tex!

„Hej, Gingere, co to tu zase vyvádíš?“

Ginger nedbale zastrčil pistoli za opasek a došel k

vozu, ze kterého vylézali Taffy, Henry a Vztekloun.

Ze stínů se vynořil i Biggles. „Odkud jste se tu

vzali?“ ptal se potěšeně. „Texi, jak se vám tohle povedlo?

Já myslel, že jsi na seznamu nemocných a obtěžuješ

sestřičky.“

177

„Zle mi sice bylo,“ připustil Tex, „ale zase ne tak

moc. Hele, šéfe, co to máš s hlavou?“

„Nedával jsem si pozor,“ odsekl Biggles, „a strčil ji

do cesty kulce.“ Otočil se k Taffymu. „Tak se vám

povedlo vozidlo vykopat! Načasoval sis svůj příjezd

jedna radost. Díky. Měli jsme štěstí.“

„Štěstí?“ durdil se Taffy. „To určitě! Štěstí to

rozhodně nebylo, my vám přece jeli naproti!“

Biggles zamrkal. „Nedělej vtipy, věc je vážná.

Jakpak jste mohli vědět, že se dostaneme až sem?“

„Podívej, to máš tak,“ vysvětloval Taffy vědomý si

svého vítězství. „Když jsme ten krám vyhrabali, jeli jsme

do oázy tankovat a pak jsme si chtěli udělat výlet. Slyšeli

jsme oba Spity a pak i Rapida. Protože jsme se

domnívali, že všechno je O.K., na chvilku jsme zastavili

a dali si cigaretku. Vtom přišla zpráva od Algyho, který

už měl dávno nohy v teple. Řekl, nám, že Rapid přistál, a

vy dva nejste na palubě. Prý jste se včas nestihli nalodit.

Věděli jsme, že pokud vás nezajali, tak se ve Vádí Umbo

dlouho nezdržíte. Co tam? Algy tvrdil, že to zkusíte po

svých a požádal nás, abychom vás uvítali. Jeli jsme tak

rychle, že by nám Rapid nestačil. No a pak jsme si tu

trochu zastříleli. To je všechno.“

Biggles se usmál. „Hezky načasovaná a provedená

práce, Taffy. My sice pěšky jít nechtěli, ale zkoušeli jsme

to na hřbetě korábů pouště. Ginger pak dostal závrať a

nouzově přistál. Tuaregové nám byli v patách a chvilku

to opravdu vypadalo na havárii. Líp sis svůj příjezd

načasovat nemohl. Nesmíme se tu ale vybavovat. Každou

chvilku se zde mohou objevit stodevítky a mám dojem,

že brzy vzduch zhoustne i nad Salimou. Kolik je hodin?“

„Půl čtvrté.“

178

Biggles hvízdl. „Takhle pozdě? Nemáme času

nazbyt. Von Zoyton povolal výsadkáře. Jestli se hodlají

ubytovat u nás v Salimě, tak začnou jatka. Musíme

jednat! Budu informovat Algyho.“

„Nezapomeň, že tě uslyší tvůj kamarád Zoyton,“

připomněl Ferocity.

„To sotva,“ odvětil Biggles. „Z jeho elektronek

zbylo pár ohořelých drátů.“ Vlezl do vozu a sedl si k

vysílačce. Spojení se podařilo, a tak se osádka v oáze

dozvěděla, že Biggles má nakřápnutou hlavu, ale že oba

osamocení válečníci jsou v bezpečí. Biggles se naopak

přesvědčil, že Algy je muž na svém místě. Rapid už byl

natankován a startuje do Kargy. Algy, Angus, Bertie a

Tug poletí pro Spitfiry. Biggles měl vlastně štěstí, že je

ještě zastihl. Znovu by se měli setkat před rozbřeskem.

Biggles skončil vysílání a spokojeně vylezl ven.

„Pokud se neobjeví další překážky, máme ráno v

oáze šest Spitfirů a Defianta,“ ohlásil. „Von Zoyton stále

předpokládá, že máme jen dvě zubožené stíhačky, a to

mu může být osudné. Udeří hned ráno, protože se

domnívá,

že

nemáme

dost

hlavní

proti

jeho

Messerschmittům a Junkersům. Řekl bych, že jeho

zdvořilostní návštěvu můžeme očekávat v plné polní

hned za svítání. Kdybychom ale ráno ještě neměli

letouny, srovnají Salimu se zemí. Pánové, pozor na

zítřek! Takovou přehlídku letadel tenhle cíp Afriky ještě

neviděl a hned tak neuvidí. Jedeme domů!“

179

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

BITVA NAD SALIMOU

Dokodrcali se na základnu těsně před pátou. Biggles

celou cestu podřimoval a jeho ovázaná hlava se kývala v

rytmu nárazů vozu na pouštní pahrbky. Měsíc dávno

zapadl a celá pustina se ještě utápěla v hluboké tmě.

Seržant Smythe jim připravil ve stanu voňavou kávu a

sušenky. Posádce velel v tu dobu on sám, protože všichni

důstojníci seděli ve Spitfirech a vraceli se z Kargy.

Pobledlý Biggles se zarudlýma očima naprázdno polkl,

když spatřil všechny ty laskominy.

„Dobře poslouchejte!“ zahájil předběžnou poradu. „I

vy, seržante! Máte deset minut, abyste se umyli a učesali,

pak nás čeká rušný den. Von Zoyton dostal posily, má

výsadkáře a čtyři transportní Junkersy. Těch hrdlořezů je

asi šedesát, a to ani nemluvím o posilách jeho letky.

Uložil si jediný skromný cíl. Chce nás vyhladit.

Nepřivolal speciální jednotky pro nic za nic. Umím si

docela dobře představit, jak si svou operaci představuje.

Junkersy se pokusí přistát, nebo spíše shodí výsadek pod

palebnou clonou Messerschmittu. Tentokrát si už von

Zoyton nenechá tuhle radost ujít. Kdybychom měli dost

strojů, rozhodně bych na něj nečekal. Zaútočili bychom

na Vádí Umbo sami a dříve, než odstartují. Jenže pouhé

tři stroje a naprosto nechráněná základna takový postup

vylučují. Stále mám obavy, aby sem Spitfiry z Kargy

dolétly včas. Bude to v každém případě o vlas. Nejdříve

tu mohou být…“ chvíli v duchu počítal, „…okolo sedmé,

těsně po východu slunce. Němci zaútočí dřív než začne

180

slunce pražit, takže se může stát, že jim budeme čelit jen

s tím, co tu máme. Čím přiletí později, tím lépe pro nás.

Jádro naší obrany je ve zcela jednoduché myšlence.

Pokud se parašutisté dostanou na zem, pánové, máme do

konce války vystaráno! Jsou skvěle vybaveni. Mají

všechno. Granáty, plamenomety, samopaly a také

výtečný výcvik. My tu máme jen pár samopalů, nějaký

revolver a především nás je šestkrát méně! Proto musíme

za každou cenu výsadku zabránit a nedovolit Němcům

přistát! Až teď domluvím, pokusíme se tady se seržantem

vymyslet, co se dá udělat pro pozemní obranu. Obě

stíhačky i Defiant odstartují za úsvitu a budou čekat na

nepřítele ve vzduchu.“

„Ty sám chceš letět?“ ozval se Ginger.

„Pochopitelně,“ odsekl Biggles. „Ty si vezmeš

druhý stroj. Máš mě dokonale přečteného a už napřed víš,

co udělám. Taffy, tobě patří Defiant. Promiň Texi a i ty

Henry, ale vy dva se musíte postarat o spoustu věcí na

matičce zemi. Netvařte se jako mrtvoly. Jestliže se

německá noha dotkne země, nebudete vědět, kam dřív

skočit. Do startu nám zbývá patnáct minut. Běžte!

Zůstane tu Ginger, Taffy a Vztekloun.“

Muži se rozprchli a Biggles zahájil předletovou

přípravu. „Nebude to lehká záležitost, hoši,“ vysvětloval,

jakoby to někdo z nich očekával. „Samozřejmě si pro

Němce připravíme překvapení pod stromeček. Vlastně

pod palmu! Proto se musíme dostat co nejblíž k

nebesům! Messerschmitty poletí těsně nad Junkersy.

Zkusím na ně padnout jako poplašený orel a na pár

okamžiků je vyvedu z rovnováhy. Ale dlouho mi to

nevydrží. Oni se nedají. V těchhle soubojích rozhodují

vteřiny. Vrhnu se na Junkersy a vy se postaráte, abych

181

měl nad hlavou co nejčistší vzduch. Taffy, vzpomínáš na

Alberta Balla? Ne? To byl přece pilot, co ho zabili v

sedmnáctém a který sestřelil dobrých čtyřiačtyřicet Hunů.

Byl eso a dovedl taktiku souboje k úplné dokonalosti.

Většinou útočil přímo na střed formace a pálil hlava

nehlava. Dokázal tak nejen zničit hodně letadel, ale

hlavně splašil ostatní piloty v letce. Když se nám zdaří

německý útvar rozehnat, budou si muset navíc dávat

pozor, aby do sebe nenaráželi. Chtějí si z prostoru nad

Salimou udělat velkoměstskou promenádu a přijdou na

návštěvu v celém houfu. Uděláme jim proto zdejší

provoz ještě hustší! Gingere, vsázím na tebe.

Když jsi mi v německém táboře neuhlídal ucho,

ohlídej mi teď zadek! Pánové… za deset minut u

letadel.“

Biggles se rychle umyl a udělali mu i nový převaz.

Ožil, jakoby ho polili svěcenou vodou. Když vylezl ze

stanu, celá oáza sršela činorodostí. Seržant už rozdělil

zbraně a muži zaujali místa důležitá pro obranu. Oba

Spitfiry byly přímo napěchovány střelivem. Biggles

rychle obešel staré i nové okopy a vrátil se k pilotům.

Zapálil si poslední cigaretu a dlouze pozoroval východní

obzor.

Jakmile

spatřil

první

mihotavou

záři

nadcházejícího rozbřesku, odhodil špačka a zašlápl ho do

písku.

„Jdeme,“ vyzval spolubojovníky. „Jestli potrvá

dlouho, než se objeví, tak to bude zlé. Jsem ale

přesvědčen, že to začne co nevidět. Dneska zmizí jedno

letiště. Buď tohle naše, nebo to jejich. Držte se

pohromadě, dokud vám nevydám rozkaz rozptýlit se.“

Vystoupil do kokpitu a vrtule se roztočila. Všem

ostatním připadal jako socha nehnutě sedící v tiše

182

předoucím letounu. Pak hluk motoru zesílil, stroj se

vznesl do mléčného oparu a druzí dva piloti už na nic

nečekali.

Za ocasními plochami Spitfiru vycházelo slunce.

Lidem na zemi muselo připadat, že se oblohou pohybuje

oživlý plamenný jazyk mezi pohasínajícími hvězdami…

Biggles se pousmál.

Algy s letkou Spitfirů z Egypta je ještě dobrých sto

mil daleko, ale každou minutou zkracují vzdálenost o

dobrých pět mil. Zkontroloval výškoměr, aby se ujistil,

že již letí ve dvaceti tisících. Stoupání až k nebesům

pokračovalo. Salima se smrskla v malinký atol

zapomenutý v oceánu písku.

Biggles pečlivě prozkoumával oblohu. Černé

skvrnky nepřátelského roje by nepřehlédl, a zatím také

žádné nebezpečí neviděl. Vystoupal o dalších dva tisíce

stop. To už vdechoval kyslík. Bez něho by na pětadvaceti

tisíci stopách výšky začal ztrácet vědomí. Neustále pátral

po obloze. Ztuhly mu rysy, ve tváři se nepohnul jediný

sval. Připomínal stroj s živoucíma očima.

Dočkal se. Čtyři Junkersy pluly dole v hlubinách na

šesti tisících. S odstupem o pět tisíc výše a asi míli za

nimi je doprovázela eskorta čtyř stodevítek. Připomínaly

houf líných, číhajících žraloků. Kde je zbytek? Jasně!

Další tři letouny tvořily útočné seskupení nejméně o pět

tisíc výše. Biggles správně předpokládal, jakou formaci

nepřítel zaujme, a proto kroužil trochu severněji. Úspěch

operace teď závisel na jeho neviditelnosti, na překvapení,

které nepříteli chystá.

Když se nejvýše letící formace přiblížila, zamrazilo

ho. Objevil mezi nimi nový letoun a uvědomil si, že to

asi bude nejmodernější typ Messerschmittu 109 F. To

183

musí být letoun samotného pana kapitána, blesklo mu

hlavou. Jak ho sem von Zoyton dostal, Bigglese vůbec

nezajímalo a konec konců na tom nezáleželo. Okřídlený

posel smrti prostě míří k jeho chlapcům, aby je zabil, a to

on nesmí dovolit. Pokud navíc v kabině sedí německé

stíhací eso, pak právě tenhle letoun představuje

nejnebezpečnějšího protivníka.

Letadla se stále blížila a Biggles je pozorně

následoval.

Byl si jistý, že i Němci museli zpozorovat britská

letouny kroužící o devět tisíc nad nimi. Von Zoyton se

potom určitě pokusí vklínit mezi Junkersy a Spitfiry.

Možná však, že Němci, příliš zahleděni do snadného

vítězství, nevěnovali průzkumu okolního prostoru

náležitou pozornost. Biggles dokončil velký oblouk a

naletěl v odstupu dvou mil za německé stroje. Mírně

klesal, ale stále udržoval bezpečnou výšku. Zapnul si

popruhy a jazykem si navlhčil rty. Přišla jeho chvíle.

Ohlédl se a viděl Taffyho i Gingera. čekali na povely.

Kývl hlavou.

Sevřel rty a zatlačil páku vpřed. Letoun zanaříkal,

ale přesto zvyšoval náklon. Měl dostatečnou rychlost,

aby dosáhl cíle jako první! Čtyři Junkersy vypadaly z

obrovské výšky jako líné kobylky pasoucí se na

písečných pastvinách.

Stíhačka zvyšovala rychlost, až se to přestávalo líbit

i ručičce rychloměru. Řítila se téměř kolmo k zemi a

vzdálenost od vrchního seskupení německých strojů se

zmenšovala. Von Zoyton ji už mohl zahlédnou v zrcátku,

avšak jeho výkonná stodevítka F neudělala nic, co by

Bigglese upozornilo, že o něm nepřítel ví. A tak si

Biggles mohl stroj lajdáckého nepřítele prohlédnout

184

zblízka. Von Zoyton se držel svých zvyků i své ješitnosti

a nařídil, aby i novému letadlu nalakovali směrovky a

příď na modro.

Biggles zaváhal, zda má zmáčknout spoušť, ale

věděl, že taková lehkomyslnost by mohla zmařit hlavní

cíl – sestřelit Junkerse. To byly stroje, které mohly zničit

celou Salimu, zahubit vše živé a vzít jim šanci, aby oázu

znovu vyhrabali z popela. Jeho stíhačka prolétla mezi

třemi Messerschmitty jako blesk.

Dole se vznášela druhá formace. Biggles věděl, že se

von Zoyton za něj zavěsí, ale s určitou dávkou

sebevědomí byl přesvědčen, že se k němu nemůže

přiblížit dříve, než se on sám dostane k Junkersům. I

kdyby se na něj pověsily všechny tři stodevítky z horního

roje, musely by si dávat velký pozor, aby nedošlo ke

srážce se středním seskupením. Jejich početní převaha

náhle představovala nevýhodu.

Junkersy, jako ryby líně se převalující na tiché

hladině, představovaly snadný cíl. Řítil se z nebes jako

blesk provázen strašlivým hřmotem snad i posledního

nýtu v letadle. Kratičké ohlédnutí do zrcátka mu stačilo,

aby se škodolibě usmál. Nebe vzadu bylo poseto různými

letouny a všechny se řítily za jeho nezadržitelnou

kometou. Piloti Messerschmittu byli do té míry

překvapeni, že ztratili drahocenné vteřiny. První Junkers

se už rýsoval v jeho mířidlech. Na palbu však bylo ještě

příliš brzy a Spitfire neměl munici nazbyt, aby střílel

naslepo.

Teprve když se palebná vzdálenost zkrátila na

pouhých pětset yardů, zmáčkl spoušť a z jeho hlavní

vyšlehly plameny. Stroj jakoby se ulehčeně oklepal.

Jakoby mohl cítit, že se snižuje vnitřní váha letounu o

185

nadbytečné kovové válečky střel, které do letadla poctivě

naládoval Smythe. Biggles bez hnutí brvou pozoroval

střely drásající boky dopravního tlouštíka a kryty motorů.

Trup se začal bortit a odletovaly střepiny, jak střely

bubnovaly do plátování Junkerse. Spitfire proletěl

houšťím úlomků, když trup olízl první plamen. Vzápětí

se nepřátelský letoun utápěl v ohni.

Útočník na nic nečekal, vyrovnal příd Spitfiru a vrhl

se za Junkersem letícím na špici formace. Byl blízko a

kulomety se opět rozdrnčely a přinášely smrt. Biggles

viděl, jak se hákové kříže nakreslené na letounu mění v

rozmazané čmouhy, jak se druhý letoun naklání a v

nekontrolovatelné vývrtce se řítí k zemi.

Tentokrát Biggles odklonil stroj od kořisti až v

poslední chvíli. Byl tak blízko, že hrozila bezprostřední

srážka. Vtom ucítil, že i jeho letoun dostal první zásah.

Prudké stoupání ve spirále byla jediná možnost, jak

uniknout tentokrát sám. Pronásledovatele měl za zády.

Rychlý mžik do zrcátka mu ukázal celkový obraz

vzdušného prostoru za ním a prudký obrat stroje mu

umožnil, aby i on vypálil krátkou dávku. Neměla

úspěch…

Obraz, který se před ním otevřel, si umí představit

jen pilot stíhačky. Letadla ostře stoupala, aby se během

okamžiku propadala do střemhlavého letu, dělala svíčky

či se vzájemně vyhýbala velkými oblouky. Vypadalo to,

jakoby byla čas od času někam odmrštěna divokým

vzdušným vírem.

K zemi klesal hořící Messerschmitt. Defiant se s

jiným Me 109 dostal do střetu, z něhož mohl vyváznout

jen jeden, ale pak se letouny před Bigglesovýma očima

srazily…

186

V Defiantu Biggles vzápětí nikoho neviděl, zato

německý pilot se snažil za každou cenu uniknout ven.

Neměl štěstí. Zmocnil se ho závan větru, mrštil jím na

směrové kormidlo, a pak se bezduché tělo propadalo

volným prostorem. Uprostřed zuřící bitvy se však dvě

letadla chovala jako špičkové baletky o významné

premiéře. Byl to Bigglesův Spitfire a modronosý

Messerschmitt. Kapitán Zoyton se zřejmě pokoušel

odlákat soupeře k vzájemnému souboji, ale to právě

nechtěl Biggles dopustit. Neměl na Zoytona čas!

Několika prudkými výkruty se Messerschmittu zbavil.

Zbývající dva Junkersy mířily stále k oáze. Jejich odstup

se zvětšil a rychlejší z nich se již zřetelně připravoval k

vysazení parašutistů. Pilot druhého asi váhal, i když měl

cíl na dosah, neboť Salima ležela v dohledu. Řvoucí

motor

Spitfiru

donesl

Bigglese

nad

odvážného

německého pilota a transportní letoun se na vteřinu zjevil

před ústím jeho kulometů. Biggles zasypal pomalý

Junkers střelami, ale tentokrát chybil a zásahy nebyly

přesně. Naštěstí i to stačilo. Začalo se bortit levé křídlo

velkého stroje. Bigglesovi připadalo, že se zvedá, a pak

se obrovská nosná plocha začala prohýbat jako by byla z

papíru. Křídlo se odlomilo a stíhač musel upravit náklon,

neboť mu připadalo, že hrůzostrašně se vzpínající plocha

může zasáhnout jeho kabinu. Junkers se začal podélně

otáčet. Přesto se v poslední chvíli otevřely boční dveře a

několik mužů výsadkové jednotky stačilo vyskočit.

Většině z nich to však už nebylo dopřáno…

Biggles zapátral po posledním dopravním letadle.

Viselo přímo nad Salimou a všude pod ním se právě

otvíraly padáky plovoucí ve větru. Bylo pozdě! Jeden z

Junkersů splnil úkol a Biggles tomu nemohl zabránit.

187

Zbývala jen naděje, že muži dole si dokáží se speciálně

cvičenými vojáky poradit. Jistý si ale rozhodně nebyl.

Jeho obavy se však při dalším přeletu rozplynuly. Dole

spatřil ukořistěný obrněnec podobný velkému brouku, jak

obkružuje oázu a chystá se rozsévat smrt na místě kam

výsadek směřoval a kde doufal zaujmout bojové pozice.

Víc vědět nepotřeboval, mohl pokračoval v boji. V

hlavě mu nemilosrdně třeštilo a jen stěží překonával pocit

na zvracení. Jen silná vůle a psychická odolnost mu dnes

umožnily, aby si sedl do kabiny a pustil se do křížku s

nepřítelem. Bigglesova kondice byla přece jen ovlivněna

zraněním a únavou z probdělé noci. Sílil v něm pocit, že

omdlí. Vlastně až teď si uvědomil, že prodělal lehčí otřes

mozku.

Jenomže nepřicházelo v úvahu vyklidit bojiště a

nechat vítězství nepříteli. Rozhlédl se. Nebeský provoz

prořídl, přesto před sebou viděl tři stodevítky. Jedna se

právě snažila zmizet ve slunci, ale dvě ostatní se

nevzdávaly. Vrhly se na osamocený Spitfire jako hladoví

vlci. „Kde je Ginger?“

Dole rozeznal jeho stroj. Právě nouzově přistával a

letoun bez podvozku se chvíli smýkal pískem, pak se

postavil na nos a zaryl se do přesypu. Ginger mu už

nepomůže.

Biggles olízl okoralé rty. Hlava mu třeštila. Neměl

na vybranou. Bude bojovat, dokud má v zásobnících

střelivo. Cítil však, že to vydrží jen několik minut.

Nedokázal už logicky myslet a ani si nebyl schopen

představit, jaký úskok na něj stodevítky chystají.

Podvědomě vnímal, že i nepřítel už má dost a

rozhoduje se, zda pokračovat v boji. Zaťal zuby, zvýšil

188

otáčky motoru a pak, koutkem oka zaznamenal přílet čtyř

strojů. Byly tu! Nádhera! Teď se situace změní!

Messerschmitty však velkým obloukem opouštěly

prostor nad Salimou a vzduch ovládli čtyři harcovníci z

Kargy. Zbabělost německých pilotů nebyla zbabělostí.

Němci měli rozum.

Co to ale sakra ti naši dělají? Biggles žasl. Zdálo se

mu, že všichni kolem něj krouží jako komáři za letní

noci. Vnímal je nějak rozmazaně, jakoby fotograf neuměl

zaostřit. Celá obloha potemněla. Roztřásly se mu ruce a

obličej mu zalil studený pot.

„Můj bože!“ pomyslel si. „Omdlím.“ Snažil se

otevřít poklop kabiny, ale jen těžce překonával váhu

vlastního těla. Pustil páku a oběma rukama otevřel

kabinu. Nápor čerstvého vzduchu ho srazil do sedadla a

vlil do mozku okysličenou krev. Biggles, lapající po

dechu, vypnul motor a klouzal na přistání. Nejdříve chtěl

posadit stroj přímo pod sebe, ale pak si uvědomil, že by

musel do oázy kus pěšky…

Přistál jen po paměti, a pomalu vjížděl mezi stromy.

Nebýt šikovného mechanika, který se pověsil na křídlo

letounu, určitě by rozbil stroj o kmeny palem. Letadlo se

roztočilo a zvířilo oblaka písku, než se zastavilo. Bledý

seržant Smythe se snažil pomoci mu ven z kabiny.

„Jste v pořádku, pane?“

„Ano, už je mi dobře,“ zachraptěl. „Pít…pít!“

Seržant vykřikl a nějaký muž se rozběhl.

Biggles přiložil polní láhev k ústům a voda mu

stékala po bradě a promáčela jeho kombinézu.

„Vida,“ zalapal po dechu. „Už je to lepší. Teď mi

pomozte dolů, seržante. Nohy mě zrovna neunesou. Co

se tady dělo?“

189

„Nic zvláštního, pane. Jen jsme trochu pohovořili s

těmi pány s deštníčky.“ Mezi letci se parašutistům jinak

neřeklo.

Objevil se Tex a pomohl dovést Bigglese do stínu.

„Už je mi dobře,“ prohlásil letec o chvilku později.

„Jen si trochu odpočinu. Asi jsem přebral sluníčka.“

„Nesváděj to na slunce!“ odsekl Tex.,, Ty si spíš

myslíš, že přežiješ i když tě zasáhnou z kanónu!“

Biggles znovu žíznivě pil. „Kde je Ginger?“

„Je v pořádku,“ odvětil Tex. „Zbavil se všeho olova,

co měl v hlavních a letěl si pro nové. Jenže moc

pospíchal. Ani si nevšiml, že mu jaksi pošramotili spodek

a že nejde vysunout podvozek. Ale umí přistát i na

bříšku. Teď má oči od sazí a natržená ústa. Naposled, co

jsem ho viděl, se nakláněl k vědru s vodou, a strašně

nadával.“

„Taffy a Vztekloun?“

„Podívej, už se sem ženou.“

Biggles se zadíval na blížící se postavy. Oba muži

nesli pod pažemi smotané padáky. Taffy kulhal.

Vypadalo to, že si vjeli do vlasů a pokračují v tom.

„Podívej na ně, na blázny,“ řekl Biggles a usmál se.

„Texi, roztrhni je od sebe, nebo se nám opravdu

poperou.“

„Může za to on, trouba!“ vrčel Taffy. „Nevím, jak k

tomu přijdu…“

„K čemu?“ otázal se Biggles.

„Rozbil přece Defiant. Já chtěl dolů a on… ale

vůbec…“

„On chtěl jinam?“ přerušil ho Biggles.

„Jo,“ odplivl si zhrzený Tafly. „Je to trouba!“

190

„Ale předtím jsi vrazil do Messerschmitta? Víš to

vůbec? Staré přísloví o dvou kohoutech na jednom

smetišti platí i ve vzduchu,“ řekl Biggles. „Kde jsou

ostatní Spitfiry?“

„Zahánějí Huny do doupat,“ zavrčel už klidněji

Taffy.

Biggles překvapeně vzhlédl. „Co je zase tohle?“

Všichni se podívali k nebi, kde se ozýval hukot

leteckých motorů.

„To bude ten civilní letoun,“ prohlásil Tex.

„Ohlášené transportní letadlo, které letí z pobřeží.“

„Já na něj úplně zapomněl,“ pronesl unaveně

Biggles. „Teď už snad proletí bez potíží. A jestli ne,

tak…s tím stejně nic neudělám. Ještě nikdy v životě jsem

nebyl takhle na dně, pánové. Až se objeví Algy, vyřiďte

mu, aby ho doprovodil.“

Biggles se položil do měkkého podrostu, zavřel oči,

a než by řekl švec, usnul.

191

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

POSLEDNÍ KOLO

Když se Biggles vzbudil, slunce bylo zavěšeno nad

západním obzorem. Prospal celý den. Někdo mu dokonce

vstrčil pod hlavu polštář. Ginger si hověl vedle něho. O

kousek dál postával seržant a čekal, až velitel přijde k

sobě.

Vládlo tu až nepřirozené ticho. Biggles se podíval na

oblohu a rozlítil se. „Seržante, proč jste mě nechal spát

tak dlouho?“

„Rozkaz pana Laceye. Řekl, že se musíte vyspat.“

„Kde je?“

„Také odpočívá.“

„Dobrá. Všichni za deset minut na štábu.“

„Rozkaz, pane.“

Biggles dloubl do Gingera. „Spíme?“

Ginger si promnul oči a zamžoural. „Špatný

vtip,“zavrčel. „Co se zas děje?“

„Právě že nic. Není ti to divné?“ vnucoval se

Biggles. „Vstávej! Jdeme do stanu!“

„Jak se cítíš?“

„Na to, abych měl sílu znovu navštívit Vádí Umbo,

dobře. Vstávej,“ opakoval. „Pak můžeš spát třeba

navěky.“

Když Biggles vstoupil do stanu, všichni už seděli u

stolu. „Kdo dostal nápad, že si půjde uprostřed práce

zdřímnout?“ začal zhurta.

192

„Já to nebyl, ale myslel jsem, starý válečníku, že

máme rachotu za sebou,“ ozval se Bertie, hrající si s

monoklem.

„Vážně? Ty jsi sestřelil von Zoytona?“

„No… vlastně,“ zakoktal Bertie. „K tomu jsem už

nedospěl.“

„Co se s ním stalo?“

„Sehnal dohromady stádo oveček a odvedl je na

vydatnější pastviště… jestli víš, co tím myslím?“

„Projděme si fakta,“ otočil se Biggles k Algymu.

„Poslední věc, co si pamatuji, a moc toho v hlavě

nemám, byl přílet Spitfirů z Egypta. Vím, že zahnaly

zbývající Huny.“

„To souhlasí,“ potvrdil Algy. „Máš toho v hlavě víc,

než tušíš. Chvilku jsme si hráli na honící psy, ale protože

jsme nevěděli, co se zde děje, raději jsme se vrátili.“

„Utekli?“

„Ano. Šlo jim to docela dobře.“

Biggles se obrátil k Smytheovi. „Jak jsme na tom s

našimi letadly?“

„Pět Spitfirů, pane. I ten váš je už v pořádku. Ale dal

jste mu pěkně zabrat, pane.“

Biggles pokyvoval hlavou. „To by mohlo stačit.“

„Stačit na co?“ zeptal se Algy. „Na další výlet.“

„Kam tolik chvátáš?“

„Moji hoši vždycky dokončí, co začali. A teď tu spí

pod palmami, zatímco von Zoyton žhaví telefony a shání

piloty s novými stroji. Nehodlám nechat nepřítele, aby se

vylízal z ran. Buď ustup, nebo ho dodělej! Jinak ti

všechno vrátí i s úroky. Tak mě to učil první velitel a

podle mého je to nejlepší taktika. Nesmíme tu jen tak

nečinně zahálet, hoši! Letíme na Vádí Umbo, vyženeme

193

von Zoytona do pouště a vrátíme celou oázu poušti, aby

se v ní nějakou dobu nedalo bydlet. Dokud tam budou

Hunové zakopáni, jsou naše další lety pořád v

nebezpečí.“

„Jak chceš zničit oázu?“

„Odstavíme Němce od vody.“

„Kdy?“

„Ihned! Zničíme zbytek německých zbraní ať už na

zemi nebo ve vzduchu. To je jedno. Ať si vyberou, kde se

jim to bude víc líbit. Vy byste měli losovat, kdo si sedne

do ostatních čtyř stíhaček. Nehádejte se, nejde o výlet.

Von Zoyton dostal hezké rychlopalné kanóny. Celou

baterii. Druhý oddíl se vydá k oáze v obrněnci a ostatní

to tu dají do pořádku. Měli bychom se pohnout, chlapi.

Za chvíli je tma.“

Za dvacet minut mířila formace ve tvaru V k

severozápadu. Biggles, Bertie, Henry a Algy s

nepostradatelným Gingerem zaútočí ze vzduchu, ostatní z

pouště. Jen chudák Angus se postará o sklady v Salimě.

Tentokrát Biggles nezvolil let ve velké výšce. Neměl

důvod. Pět letounů, pohupujících se ve stoupajících

teplých proudech, se řítilo nad vyprahlou pustinou,

vybledlými skálami a chomáči velbloudí srsti. Biggles s

novým obvazem na hlavě a pevně odhodlaný dokončit

své poslání, vedl stroje přímo k Vádí Umbo. Letěli jako

šípy. Právě v okamžiku, kdy se slunce ukládalo ke

spánku za rozeklané vrcholky, hlavně jejich palubních

zbraní zahájily další kolo střetu s německou Luftwaffe

pod horkým africkým sluncem. Poslední kolo…?

Biggles si přesně pamatoval, kde nepřítel vymýtil

plochy pro jednotlivá stání strojů. Vůbec mu nezáleželo

na tom, v jak dobrém či špatném stavu najde von

194

Zoytonova letadla. Zda jsou připravena k boji, či zda

mechanici a piloti došli k závěru, že osud jejich tažení

skončil už nad Salimou a nemá smysl se snažit.

První střely dopadly na německé stroje a útoku se

zprvu nikdo nestavěl na odpor. Bigglese se zmocnil

záchvat bujarého veselí. Snad všichni němečtí výsadkáři

se šplhali do korun palem a snažili se zaujmout jakási

bojová postavení. Jednotlivců si ovšem Biggles nevšímal,

protože zahlédl stodevítku parkující kousek od hustého

porostu. Kolem stroje pobíhali mechanici a horečně něco

kutili. Od nádrže vedla hadice k podzemnímu depu.

Pochopil, kde najde další strategický cíl.

Zvedl stroj do svíčky, aby mohl zaútočit

střemhlavým

letem.

Už

po

prvním

útoku

se

Messerschmitt ocitl v plamenech a oheň olízl i stroj

stojící vedle. Mechanici se pokusili stíhačku odtlačit, ale

Biggles se dvakrát lehce dotkl spoušťě kulometů a muži

nechali letoun letounem a hledali úkryt.

Prvořadým cílem byly palivové nádrže. Při třetím

náletu se přesvědčil, že hadice, kterou viděl u prvního

stroje, byla ta pravá! Ohnivý pás rychle postupoval

oázou. Benzín hořel! Taktak stačil zvednout příď, aby

nenarazil do stromů.

Velmi podobný osud mohl potkat Salimu. Pět

nepřetržitě útočících letounů založilo nespočet požárů, a

stoupající dým zahaloval hnízdo výbojných záškodníků

dusivým závojem, kterým probleskovala žlutá zář. Hustý

mrak mastného kouře stoupal k nebi. Hořela všechna sila

a nad obydlím, které ještě včera sloužilo jako vězení,

třaskal ohňostroj. Vznítily se sklady, stany i vyschlá

tráva. Von Zoytonova pýcha hořela vysokými, čadivými

plameny…

195

Obávané německé rychlopalné kanóny nenacházely

cíl. Střely vybuchovaly v místech, která už útočící

Spitfiry opustily. Biggles věděl proč. Střelci pálili

naslepo, protože hustým dýmem neviděli večerní nebe.

Muži dole zmateně pobíhali. Všiml si jednoho, na němž

vzplály šaty. Strhl je a vrhl se na zem, aby je uhasil.

Tady se už víc udělat nedá, pomyslel si Biggles.

Křižoval nad oázou, když postřehl, jak se z dýmu vynořil

nákladní vůz, uhánějící k severu. Chvilkový poryv větm

odvál oblak dýmu a v šeru uviděl další odjíždějící

vozidla. Prchala beze světel! Začala evakuace!

Jediné, co ho neuspokojovalo, byla skutečnost, že

nikde neobjevil stodevítku F. Buď ji nepoznal mezi

zničenými stroji, nebo von Zoyton vzdal boj a unikl.

Dým nadnášený horkými vzdušnými proudy teď

stoupal rychle. Dole pod ním přes úzkou pěšinku přeběhl

šedý stín. Pak další. Nemýlil se, karavana velbloudů ve

spěchu opouštěla místo zmaru. Za ní pět dalších vozů.

Nejdříve je chtěl rozehnat, ale pak si uvědomil, že už

nemá munice nazbyt. Bojovat s prchajícími a zbytečně

zabíjet bezbranné, to nebylo nic pro Bigglese. Navíc se

ještě mohl dostat do opravdového souboje.

196

Křižoval nad oázou, když se z dýmu vynořil nákladní

vůz…

197

Otočil letoun a lenivě si prohlížel dokonané dílo.

Letmo, jen ze zvyku, pohlédl do zrcátka. Ihned pochopil,

jak podcenil nepřítele. Nohou dupl na pedál a rukou strhl

knipl, aby svůj letoun prudce stočil na stranu. Zápalné

střely minuly okraj křídla o pověstné centimetry. Stačilo

pět yardů a sprška střel by zničila kabinu Spitfira a zabila

pilota, který se chvíli opájel vítězstvím. Messerschmitt

109 F s modrým nosem byl zde a pálil jednu dávku za

druhou. Ostrý rachot kulometů přehlušil zvuk motoru.

Biggles ohrnul ret, což byl projev nespokojenosti sama

nad sebou. Proklel se za svou nedůslednost.

Jeho nevlídným sousedem nebyl nikdo jiný než

kapitán von Zoyton. Ústup Němců zaměstnal Bigglese

natolik, že zapomněl na stíhacího draka s modrým

čenichem a ostrými pařáty. Teď začínal opravdový

souboj. Souboj, který nemá pravidla a v němž je

dovoleno vše! I zákeřná rána ze zálohy světí výsledek.

Není tu gong, oznamující jednotlivá kola jako v ringu.

Nejsou tu světla, chybí diváci. Stejně by mnoho neviděli.

Smysl boje je jediný… zničit nepřítele! Jak, kde a kdy,

na tom už tolik nezáleží!

Messerschmitt právě šplhal svíčkou k nebi a chystal

se k dalšímu útoku. Biggles se úlevně usmál. Von Zoyton

právě promarnil svou největší výhodu: okamžik

překvapení. Ostatní Spitfiry nebyly nikde v dohledu a

pilot se s ulehčením usmál podruhé. Zjednodušovalo to

situaci. Nemusí létající stroje rozlišovat a nemusí si dávat

pozor, aby náhodou nevrazil do bojovného lorda či

ryšavého zmatkaře. Vzdušný prostor patřil jen jemu a

německému stíhacímu esu von Zoytonovi. Ani trochu

nepochyboval, že stejné pocity má i hvězda v německém

stroji, kterého napjatě sledoval.

198

Letěli ve stejné výšce, oba letouny se snažily

odklonit a přemetem se dostat za ocas toho druhého.

Biggles si byl dobře vědom, čeho je německý kaskadér

schopen, neboť za něj mluvily sestřelené stroje a salvy na

počest zesnulým. Byl velmi zvědav, jakou kartu vynese

tentokrát. Uvědomoval si, že má před sebou tuze

zdárného protivníka a že jen jeden vyvázne ze

smrtelného objetí. Každý chybný krok může znamenat

krok poslední. Ano, on ani Němec nebyli zrozeni k

porážkám. Během několika minut se bud jeho Spit či

nablýskaný

Messerschmitt

promění

v

hromadu

zmačkaného plechu doutnajícího v rozpáleném písku.

Oba letouny se držely v závěsu a kopírovaly své

obraty. Nepřestávaly stoupat k obloze, na níž

probleskovaly první hvězdy. Oba bojující piloti

odhadovali, co udělá protivník. Ani jeden již nemohl letět

rychleji a jediné, co se měnilo byla vzdálenost jejich

strojů od sebe. Stoupali ve veliké spirále a co kdo najde

na jejím konci, záviselo především na rychlosti a

obratnosti letounu. Stroj, který se dostane vpřed, sám

nastaví trup mířidlům nepřítele. Pokud von Zoyton zkusí

nějaký nový trik, bude to velmi brzy, uvědomil si

Biggles.

Letadla se točila v kruhu, jakoby visela na

neviditelném, vysoko zavěšeném čepu. Kruh se

zmenšoval. Motory vyly a poryvy větru narážely do trupů

ocelových ptáků. V Bigglesovi by se krve nedořezal.

Ztratil pojem o čase, prostom i hloubce pod sebou.

Očima neustále sledoval protivníka. Střílet by nemělo

smysl, neboť kormidlo von Zoytonova letounu se jen

občas mihlo v mířidlech, stejně tak jako jeho kormidlo

občas provokovalo Zoytona. Podvědomě vnímal, že i

199

německý pilot prožívá podobné pocity a prahne po

příležitosti poslat velitelský Spitfire k zemi. Za

rozpáleným plechem kabiny jakoby cítil upřené oči

světlovlasého kapitána.

Byl připraven na nějakou lest, ale nešlo mu do

hlavy, jak se chce Zoyton dostat z jedné strany kruhu

přímo na druhou. Byl připraven. První však vystřelil jeho

protivník a kulky začaly trhat boky Spitfira. V té chvíli si

Biggles uvědomil že boj asi prohrál.

Asi…? Ne! Biggles si byl jist. Prohrál! Nechápal jak

to Němec udělal, ale bylo to tu. Tento pocit představuje u

zkušeného pilota jeden z rozhodujících faktorů

ovlivňující misky vah. Jestli teď do Messerschmittu

narazí, alespoň půjdou dolů oba!

Vytočil motor na plné obrátky a napadlo ho, že by se

teď mohla urvat křídla. Zasmál se hloupému nápadu.

Udělal prudký obrat, při kterém ho odstředivá síla vtiskla

do sedadla a pak hleděl do protivníkova čelního skla.

Nalétával přímo na něj! Bigglesův palec zlomyslně

zaťukal na spoušť.

Stíhačky se řítily proti sobě na plné obrátky a

provazce střel spojovaly jejich dráhy. Stroje se k sobě

blížily úžasně rychle. Vzdálenost se zmenšila na sto

yardů, kdy už sotva co dokáže odvrátit srážku. Oba piloti

měli cíle přímo před sebou a snažili se toho využít.

Biggles vnímal, jak průbojné střely jeho kulometů

propalují modrošedý nos stodevítky, ze kterého

odlétávaly štěpiny. Podobně se však vedlo i jeho

vlastnímu letadlu. Kusy kovu bubnovaly do trupu i do

kabiny. Tříštilo se sklo a přístroje vybuchovaly. Praskl

kompas jehož obsah vystříkl Bigglesovi do obličeje.

200

Zalapal po dechu a vykřikl bolestí. Už jenom po paměti

letěl vpřed, vpřed a vpřed.

Spíše cítil než slyšel burácení motoru cizího letounu

a připravoval se na srážku. Na opuštění kabiny Spitfiru

bylo pozdě. Konečný náraz však nepřicházel…a nepřišel!

Když si konečně dokázal protřít a otevřít oči, řítil se

strmou vývrtkou k zemi. Konec byl blízko. Vztekle

odstrčil padák, který si zapomněl zapnout a prudce zvedl

nos letounu. Když pak shlédl dolů, Messerschmitt s

odlomeným křídlem právě dopadl na zem, kde se otevřel

písečný kráter.

Potom spatřil von Zoytona snášejícího se poblíž na

padáku. Zakroužil nad ním a viděl, jak se snaží vyprostit

se z popruhů. Pilot se podíval nahoru a pravicí vzdal

Bigglesovi poctu. Ten se opovržlivě ušklíbl nacistickému

pozdravu, sklonil nos stroje a prolétl Zoytonovi těsně nad

hlavou. Motor Spitfiru k Bigglesově radosti běžel jako

hodinky. Ledabyle kývl spadlé hvězdě na pozdrav.

Kolona brázdila poušť nepříliš daleko od místa

neslavného konce svého velitele. Biggles si oddechl,

protože by se nerad smiřoval s myšlenkou, že poražený

protivník zůstane v poušti bez naděje na záchranu.

Vystoupal nahoru, kde už na něj čekaly ostatní stíhačky.

Stroje se seřadily do formace a Biggles jako první zamířil

nad Salimu.

Když přistávali, vládla už noc. Unavený Biggles si s

úžasem

všiml

lehkého

stroje

typu

Lysander,

zaparkovaného pod palmami v koutě salimského letiště.

Přistál bez problémů a roloval k místu, kde stál

švihácky vystrojený voják s výložkami plukovníka

letectva. Biggles těžce vystoupil z nepěkně omlácené

201

stíhačky.

Plukovník

patřil

k

nejvyššímu

štábu

královských perutí na Středním východě.

„Dobrý večer, pane plukovníku,“ pozdravil Biggles.

„Dobrý večer, Bigglesworthe,“ zazněla odpověď.

„Právě jsem přiletěl. Nemohl jsem to vydržet. Musel

jsem vidět na vlastní oči, jak si tu vedete. Pobočník

generála je netrpělivý. Včera mu rozvědka sdělila, že

někde v této oblasti se usídlil von Zoyton a jeho stíhači.

Víte už o tom?“

„To zjistila rozvědka, pane?“ usmál se Biggles.

„Těm to ale trvalo. Právě se vracíme ze zdvořilostní

návštěvy a klidně si můžeme o Němcích povídat v

minulém čase. Před necelou hodinou stál von Zoyton po

kolena v písku kousek od Vádí Umbo. Vypadal, že brzy

praskne vzteky.“

V očích plukovníka se zračil nelíčený úžas. „ Chcete

mi tím říci… že jste měl tu čest se s nimi už setkat?“

Biggles se zašklebil. „Samozřejmě, pane. Ale spíše

jsme tu čest udělali my jemu…je to tak, kluci?“ Přejel

očima po malé skupince svých letců.

Plukovníkovi pomalu docházelo, že tu s ním Biggles

jaksi laškuje. V očích mu blýsklo. „A copak se tomu von

Zoytonovi tak hrozně nelíbilo?“

Biggles sáhl po cigaretě a zapálil si.

„Tak předně: Trochu jsme se s ním nepohodli a on

nenašel slušnou odpověď. Za další se mu nelíbil pěkný

ohňostroj nad základnou. Divili jsme se. Byl pěkný a

barevný. Nemyslím si, že tam von Zoyton bude chtít dál

bydlet. Jsem si naprosto jist, že je spousta lepších míst k

pobytu. I Němci to uznali a jejich síly se stahují na sever,

kde je chladněji a kde nebouchají ohňostroje. Vlastně by

nám měli být vděční. Vyřiďte těm nahoře, pane, že co se

202

týče nepřátelských letounů je koridor, kvůli kterému má

pobočník určitě žaludeční vředy, průzračně čistý. Je jako

horský pramen a těch je v Africe pramálo!“

„Skvělá práce.“

„Bylo nám také docela teplo a nemyslím zrovna

jenom na ten žlutý kotouč nahoře,“ dodal Biggles.

„A to jste nechal von Zoytona jen tak v poušti?“

„Jistě, pane.“

„Měl jste ho zastřelit!“

Biggles se zatvářil utrápeně. „To že jsem měl

udělat? No, vidíte, pane. Zrovna tohle mi nenapadlo.“

Plukovník se rozesmál. „Vy se nikdy nezměníte!

Něco vám k tomu ale říct musím. Máte šťastnou povahu,

Bigglesi.“

„Asi máte pravdu, pane,“ usmál se Biggles. „Ale co

nevidět, už smysl pro humor ztratím. Stačí, když si

vzpomenu na tuhle strašlivou polní kuchyni. Ted, když je

úkol splněn, vyřidte generálovi, že nás najde tam, kde je

tráva zelená a kde není ovoce a zelenina jenom z

plechovek.“

„Vůbec nepochybujte, že si vás tam opět brzo

najde,“ pronesl plukovník.

„Pane! V tom případě dovolte, abych vás pozval na

malou oslavu. Zpátky teď zrovna nic nejede a tak si

pojdte s námi něco zakousnout. Bude to z konzervy,“

ušklíbl se.

Plukovník se zadíval do umouněných, unavených a

opálených tváří Bigglesových chlapců.

„Potěšení bude na mojí straně,“ pronesl vesele.

203

OBSAH

1.

Setkání v poušti

2.

Pouštní hlídka

3.

Co se stalo Gingerovi

4.

Noční stíny

5.

Návnada

6.

Bigglesův další úder

7.

Nepříjemnost v oáze

8.

Hazardní podnik

9.

Odvážný přechod

10.

Písečná bouře

11.

Novinky ze Salimy

12.

Nepřítel vrací úder

13.

Biggles dává šach

14.

Hra s otevřeným ohněm

15.

Dva osamělí v poušti

16.

Bitva nad Salimou

17.

Poslední kolo

204

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES BRÁNÍ POUŠŤ

z angl. originálu Biggles Sweeps the Desert edice

Hrdinové vzdušných bitev 14

Obálka Petr Barč s použitím motivu

Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Petr Barč

Překlad Milan Hausner

Vydalo nakladatelství

Toužimský & Moravec

Minská 5, 101 00 Praha 10

jako svou 627. (57.) publikaci

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o.,

Český Těšín, Střelniční 54

ISBN 80 – 85773 – 32 – 5

205