WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES NA

BORNEU

PŘÍBĚH BIGGLESOVY PERUTI

ZA DRUHÉ SVĚTOVÉ VÁLKY

1993

RIOSPORT-PRESS PRAHA

OBSAH

Pozvání k sebevraždě

Kukle a pikle

Ranní hlídka

Válečné bubny

Válka v džungli

Nevítaný cestující

Biggles slyší novinky

Události v Cotabatu

Návštěvníci v Lucky Strike

Fee Wong se vrací

Monsun

Hektická noc

Dobrodružství na řece

Další překvapení

Neštěstí v Lucky Strike

Gingerův návrat

Konec Yashnowady

W. E. Johns: BIGGLES NA BORNEU

Vydalo

nakladatelství

RIOPRESS

ve

spolupráci

s

nakladatelstvím Toužimský + Moravec jako svoji 53. publikaci

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Náklad 10.000 kusů

Vytiskly Brněnské papírny, Český Těšín

ISBN 80-85611-24-4

Kapitola první

POZVÁNÍ K SEBEVRAŽDĚ

„Dobrý den, Bigglesworthe. Jen pojďte dál!“

Bigglesův starý šéf, generál letectva Raymond z letecké

výzvědné služby, vstal s úsměvem od svého stolu, napřahuje

ruku, aby pozdravil velitele peruti, kapitána Jamese

Biggleswortha, lépe známého v britském královském letectvu

jako Biggles z Bigglesovy squadrony.

„Seznámím vás s kapitánem Rexem Larrymorem,“

pokračoval, představuje malého, bystrého, opáleného muže, na

němž nejvýraznější byly krátce ostříhané rudé vlasy a

pronikavé, téměř zářivě modré oči. Barva očí byla snad ještě víc

zdůrazňována barvou vlasů, avšak Biggles si pomyslil, že tak

výrazně modrých očí ještě nikdy nespatřil.

„Larrymore,“ pokračoval generál, „tohle je velitel letecké

peruti Bigglesworth, důstojník, o kterém jsem vám vyprávěl.

Dovede-li v letectvu nějaký muž odhadnout výhody a nevýhody

vašeho návrhu, pak je to jedině on. A prozradím vám, že

konečné rozhodnutí Letecké rady o tom, bude-li ten podnik

uskutečněn nebo ne, závisí úplně na jeho úsudku. Posaďte se,

Bigglesworthe, řeknu vám, oč jde. Zapálíte si cigaretu?“

„Děkuji.“ Biggles si zapálil cigaretu a přitáhl židli.

„Historie, zhruba, je taková,“ začal generál. „Kapitán

Larrymore přišel k nám s jakýmsi nápadem. Nápad to není

špatný, je však otázkou, zdali je uskutečnitelný – nuže, chci se

vás zeptat na vaše mínění. Měl bych vám ovšem hned říci. že

Larrymore byl v poslední válce pilotem: má dosud pilotní

licenci a ještě do nedávna byl majitelem lehkého letadla, takže z

technického hlediska se dokonale vyzná ve věci. o které hovoří.

Před několika lety si zřejmě řekl. že jediný zajímavý způsob

výdělku a žití je dělat něco neobvyklého. Stal se prospektorem

5

a specialisoval se na zlato a démanty. Brzy ovšem zjistil, že

všechny známé oblasti v dosahu civilisace jsou již důkladně

pročesané a tu se rozhodl, že půjde dobývat nových zemí.

Takový způsob práce bývá ovšem obvykle hodně zdlouhavý a

protože kapitán byl pilotem, je přirozené, že obrátil svou

pozornost k letadlům. Krátce řečeno, aby dosáhl míst, o nichž

se dosud soudilo, že jsou nepřístupná bělochům, rozhodl se užít

lehkého letadla. Za svůj cíl si vybral velký a divoký ostrov

Borneo. Poprosím nyní Larrymora, aby pokračoval ve

vyprávění.“ Generál se obrátil k rudovlasému návštěvníku:

„Prosím, pokračujte.“

Kapitán Larrymore, udusil svou cigaretu. „Zprvu jsem

neměl mnoho štěstí,“ pravil. „Nesnadné bylo. jak jistě uznáte,

najít vhodnou přistávací plochu. Nakonec jsem přece objevil

takovou, jež dokonale vyhovovala mým plánům. Byla v

horském kraji blízko Mount Mulu, který se zvedá do výše dvou

tisíc šesti set metrů. Mé letiště je poněkud níže, asi tisíc tři sta

metrů vysoko. Řeknu vám, že tohle místo by si každý nevybral.

Je obklíčeno stokilometrovým pásmem hustého pralesa,

opravdu nezkrocenou džunglí. Kromě toho vine se úpatím hor

padesátikilometrový pás bambusového močálu, kterým Ještě

nikdy nepronikl žádný běloch. Ostatně, pokud je mně známo,

ani se o to žádný nepokusil. Pochybuji, že by to bylo možné.

Zrovna tak. jako se ještě nikomu nepodařilo vniknout dovnitř,

tak se nikomu nepodařilo vyjít ven, takže hlavní mou starostí na

tom místě byla okolnost, že kdybych havaroval, například při

špatném přistání na letišti, zůstal bych tam nadobro a navždy.

Letiště – budeme tomu tak říkat – je podivné místo. Je

vysoko položeno a nalézá se proto až na okraji mechového

pralesa. Jak je vám snad známo, vyšplháte-li se na Borneu ven z

hlavní džungle, dostanete se k zajímavým mechovým pralesům

– mech, jak se domnívám, má původ ve vlhkosti a těžkých

deštích. Objevil jsem své letiště docela náhodou a řeknu vám,

jak se to stalo. Jednoho dne se mně porouchal motor. Již jsem

myslel, že jsem ztracen. Jediné místo, na němž pád nemusel

6

skončit absolutním zničením stroje a jež jsem si proto také

vyhlédl, jsem považoval za jezero. K mému údivu to vůbec

nebylo jezero. Kdysi jím asi bylo, jak myslím, ale voda zmizela,

zanechávajíc krátký modravý mech, jenž shora vypadá přesně

jako voda.“

„To je divné,“ vložil se do toho Biggles. „Proč neroste jiná

vegetace na tom zvláštním místě?“

„Protože tam prakticky není žádná půda. Byla patrně

spláchnuta vodou. Jste přímo na skalnatém dnu. Můžete spatřit

štěrbiny, jimiž voda kdysi v minulosti odtekla – následkem

nějaké vulkanické poruchy, jak se domnívám.“

Biggles přikývl. „Patrně. Pokračujte.“

„Nuže, dal jsem motor do pořádku a pak jsem se rozhlédl

kolem. Brzy jsem objevil, že jsem vlastně měl báječné štěstí.

Štěrbiny byly místy plny náplavu, jenž, jak jsem záhy zjistil,

byl démantonosným štěrkem. Odletěl jsem dolů do Brunei v

Saravaku a naložil jsem do letadla zásoby na celý měsíc. Pak

jsem se vrátil k svému vyschlému jezeru a pustil se do práce.“

„Na vlastní pěst?“ vyzvídal Biggles.

„Ano, naprosto sám. Dávám přednost samostatné práci.“

„Chápu.“

Kapitán Larrymore pokračoval:

„Mou první prací bylo upravit si opravdu bezpečnou

rozjezdovou dráhu. Jak byste očekával, bylo tam dosti balvanů

a kolem se povalovalo mnoho starých kmenů stromů. Nevím,

proč jsem nepomyslil na domorodce. Při svém prvním přistání

jsem po nich nespatřil ani stopy. Druhého dne jsem ovšem

zvedl oči a zjistil jsem, že jsem pozorován nejdivočejší tlupou

Punanů – tak se nazývá onen kmen – jakou byste si jen uměl

představit. Byl jsem kousek dál od svého stroje a už jsem si

pomyslel, že je po všem. V takovém případě může člověk

udělat jenom jednu věc. Bojovat s nimi jsem nemohl, proto

jsem klidně šel k těm divochům a zasalutoval. Byl to ošklivý

okamžik.“

Biggles se zašklebil. „Vsadím se, že byl.“

7

Kapitán Larrymore přikývl.

„Když se to stalo, měl jsem pekelné štěstí. Postřehl jsem,

že jeden z nich, velký chlapík, kterého jsem považoval za

náčelníka, má ruku ovázanou několika špinavými listy. Za

smrtelného ticha jsem mu obvaz rozvázal a podíval se na ránu.

Pane Bože! Něco takového jste ještě nespatřil. Kdosi mu vrazil

do ruky oštěp a rána byla teď plna hnisavé kaše. Neříkaje ani

slova, vytáhl jsem svou lékařskou skříňku, kterou vždycky

nosívám s sebou a ošetřil jsem náčelníkovi ránu. Nuže, a to

bylo to pravé. Moje hlava neputovala do kmenové sbírky. Ti

lidé nejsou lidojedy, jsou však lovci lebek ve velkém. U nich je

lov lebek národním sportem – je to na Borneu téměř něco

podobného jako u nás fotbal. Jejích oblíbenou zbraní je sumpit

– to je malajské slovo pro foukačku. Nosívají hezkou šňůru

otrávených šípů. Vyléčil jsem náčelníkovi ruku a stali jsme se

dobrými přáteli. Suba dokonce – tak se náčelník jmenuje –

nařídil svým hochům, aby mně pomohli, když jsem potřeboval

pomocníky. To bylo před dvěma lety. A nyní přejdu k věci.

V následujících dvou letech zařídil jsem tam malé, dobře

skryté letiště. Vystavěl jsem dům a hangár z mipasových palem

a celkem jsem je pohodlně zařídil. Byl jsem s Punany jedna

ruka – takhle.“ Kapitán Larrymore zkřížil prsty. „Znal jsem jich

většinu podle jmen. Je jich asi pět set a můžete si učinit dobrou

představu o tom, jak jsou divocí, když vám povím, že jsem byl

prvním – skutečně prvním bělochem, kterého kdy spatřili.“

„A byl jste při tom stále ještě na vlastní noze?“ přerušil ho

Biggles.

„Vsaďte svůj život, že jsem byl,“ prohlásil Larrymore.

„Prospektoři se nedělí o své tajemství s nikým. Našel jsem pár

hezkých démantů – chápejte, žádné velké, ale přece dost cenné:

a měl jsem naději, že jednoho dne učiním opravdový objev.

Musím vám však říci ještě něco jiného. Kdykoliv jsem zaletěl

do Brunei pro zásoby, přivezl jsem si zpět v plechovkách více

benzinu a oleje nežli jsem potřeboval a tímto způsobem jsem se

zajistil proti nepředvídaným náhodám. Takový byl stav věcí,

8

když na Dálném východě začala válka. Nedověděl jsem se

ovšem o japonském přistání na Borneu dříve, dokud jsem

nepodnikl jeden ze svých pravidelných letů do Brunei. Málem

že mne Japonci nechytili. Opravdu by se to bylo stalo, kdyby po

mně nebyli předčasně vystřelili, neboť jsem již přistával. Potom

jsem si uvědomil, co se stalo. A tu jsem se vrátil na své

soukromé letiště. Pověděl jsem o tom Subovi, ten však tím

nebyl nijak vzrušen. Nebylo příčiny, proč by měl být – vždy si

říkal, že je naprosto bezpečný před zásahem z vnějška. Nebyl

jsem si tím tak jist, proto jsem se zásobil až do únosnosti

benzinem a se svým pytlíkem démantů v kapse jsem odletěl do

Surabaje na Jávě. Postačil jsem se však ještě zásobit znovu

benzinem – také tam Japonci zrovna přistávali – a pak jsem

letěl do Austrálie. Tamodtud jsem se vrátil do Anglie. Přiletěl

jsem minulý týden.“

„Prožil jste vzrušující časy,“ zamumlal Biggles.

„Až přespříliš vzrušující,“ ujišťoval kapitán Larrymore.

„Ale musím skončit své vyprávění. Cestou domů jsem trošku

přemýšlel. Přirozeně jsem přemýšlel o tom, co se stalo, a tak se

zrodil můj nápad. Je to tohle. Uprostřed Bornea leží dobře

upravené letiště, o kterém Japonci vůbec nevědí. Britská

letadla, která by z něho operovala, mohla by Japoncům

důkladně zatopit. Nemyslím zrovna na sestřelování jejich

letadel, jako spíše na ostřelování japonských základen, přístavů

a dopravních cest. Nevěděli by vůbec, odkud letadla přilétají a

přitom hrstka schopných pilotů by mohla zasáhnout – z

blízkého letiště – všechna místa, která Japonci považují za

naprosto bezpečná. Chápete to?“

Biggles přikývl. „Pokračujte. Je to zajímavé.“

„To je asi vše. Podnik by samozřejmě vyžadoval trošku

organisace; kdyby se však peruť letadel, řízená piloty

schopnými využít příležitosti, mohla usadit v Lucky Strike – tak

nazývám své letiště – pak by se jistě stala trnem v boku

nepřítele. To je vše. Přišel jsem se do ministerstva pro letectví

9

zeptat, co říkají tomuhle nápadu. Poslali mne ke generálu

Raymondovi a ten řekl, že se vás zeptá na vaše mínění.“

Generál Raymond posunul krabici s cigaretami k

Bigglesovi. A na jeho tváři se objevil slabý úsměv, když se

otázal:

„Nuže co si myslíte, Bigglesworthe?“

„Ve skutečnosti míníte svou otázku tak, zda-li bych

nezaletěl s perutí na ono místo, že ano?“ odvětil pomalu

Biggles.

„Hm. Proč myslíte?“

„Inu, kdybyste se již nebyl pro ten podnik rozhodl, nebyl

byste pro mne poslal,“ odvětil suše Biggles.

Generál se usmíval. „Jste velmi chytrý, Bigglesworthe.

Nuže připouštím, že jste uhodl. Co tomu říkáte?“

Biggles se obrátil ke kapitánu Larrymorovi. „Neznám ty

vaše Punany, neovládám jejich řeč a neznám ani oblast, kde

vaše letiště leží. Kdybych tam šel, byl byste ochoten jít s sebou

a zařídit potřebné seznámení?“

„Vsaďte se, že ano,“ odpověděl obratem Larrymore. „To

byl můj nápad. Kdybyste tam šel na vlastní pěst, mohl byste

dostat nějaký otrávený šíp do krku nebo oštěp do zad. Já jsem

měl štěstí, ale za normálních okolností můj přítel Suba

návštěvníky nikterak nepovzbuzuje.“

„Nebude mít proti nám námitky?“

„Nikoliv, budu-li s vámi já. Učiní vše, co řeknu. Ze Suby a

jeho bojovníků se mohou stát všelijak užiteční spojenci. Tihle

domorodci jsou tam doma. Znají každý strom v pralese, každé

údolí, každou horu a každou lesní stezku. V džungli je to

ohromná výhoda. Japonci by tam neušli ani míli, i kdyby se o to

pokusili, aniž by je zpozorovali. Punanové jsou pravým lidem

džungle. Dovedou se pohybovat džunglí obdivuhodně tiše. Jsou

tišší nežli zvířata. Jsou imunní proti horečce. V zemi, o které

mluvím, má sto takových mužů větší cenu nežli pravidelný

oddíl tisíce vojáků.“

10

„Nemyslíte, že by nás Japonci zahlédli, kdyby nás

přelétávali?“

„Vyloučeno – jestliže bychom nenechali letadla na

otevřeném prostranství, což by bylo hloupé. Punanové jsou

experti – nechci říci v kamufláži, protože to je čistě odborný

termín, ale v ochranném barvení, což je u nich instinktivní jako

u některých zvířat: jejich vesnici byste nepoznal ani z výšky

dvaceti metrů. Postaví pro nás hangáry a chaty tak šikovně, že

je nebudete moci rozpoznat, i když budete vědět, že tam jsou.“

„Dobrá. To je jistě nanejvýš cenné. Vždyť všecko bude

záviset na tom, zda nebudeme zpozorováni. Jakou řečí hovoří

ten lid?“

„Mají svůj vlastní dialekt, ale je to většinou malajština.

Tím si nemusíte lámat hlavu. Budu vám dělat tlumočníka.“

Biggles se otočil ke generálovi. „Rád bych o tom přemýšlel

s mapou před sebou, sir. Pomohlo by mně, kdybych věděl, do

jaké míry jste ochoten tento podnik podepřít.“

„Poskytnu vám vše, co si budete přát.“

„Mám tohle prohlášení chápat doslovně?“

„Nuže – hm – ano.“

„Nechtěl bych mít o tom, sir, žádných pochybností.

Upřímně řečeno, takový plán seskoku doprostřed nepřátelských

armád a letišť vypadá jako pozvání k sebevraždě, třebaže

bychom mohli natropit pěkný kus zkázy, dříve než bychom byli

objeveni a vybombardováni. Je zřejmé, že úspěch bude záviset

z velké části na síle letadel, kterých by se použilo. Protože si asi

myslíte – a nikoliv bezdůvodně – že ta letadla už nikdy

nespatříte, říkám otevřeně, že se nedám odbýt několika

opotřebovanými stroji.“

Generál si zadumaně hladil bradu.

„To je samozřejmé.“

„Při organisaci výzbroje chci mít jistotu, že budu mít k

disposici bez jakéhokoliv handrkování nejenom letadla a

zařízení, jež budu považovat pro tuto práci za nejlepší, nýbrž že

budu moci počítat také s největší podporou. Je to operace zcela

11

neorthodoxní. Může mít úspěch jen při použití neobvyklých

method a nechtěl bych, aby mně ministerstvo letectví řeklo,

tohle udělat nesmíte! nebo, tohle nemůžeme udělat! Budu-li

tuto hru řídit, pak ji chci řídit svým způsobem tak, abych se

mohl rozhodnout pro taktiku jindy neobvyklou. Stručně řečeno,

sir, má-li se tento podnik uskutečnit, pak musí být vykonán

správně, jinak by to bylo zbytečné plýtvání časem, lidmi a

stroji.“

„S tím úplně souhlasím. To je fair. Ujmete-li se toho,

Bigglesworthi, dávám vám své slovo, že ve věci výzbroje a

vnější spolupráce budete mít naprosto volnou ruku.“ Biggles

přikývl.

„Výborně, sir. Budu o tom přemýšlet.“ Pak se obrátil ke

kapitánu Larrymorovi. „Kde bydlíte?“

„V hotelu Savoy.“

„Musíte se tam teď vrátit?“

„Ne.“

„Nechtěl byste tedy zajet ke mně na letiště? Pohovořili

bychom si spolu o celé věci. Při vypracovávání plánu budu

potřebovat všechny místní údaje, které mně povíte. Chtěl bych

vás také seznámit s mými hochy – chlapíky, kteří se zúčastní

podniku.“

„To mně dokonale vyhovuje,“ prohlásil kapitán Larrymore.

Generál se podíval na Bigglese. „Povíte o tom svým

druhům?“

Biggles na okamžik přemýšlel.

„Zatím ne. Budu je muset ovšem před startem do všeho

zasvětit, jednak proto, že se domnívám, že je to v podstatě hra

pro dobrovolníky, jednak proto, že se budou muset zvlášť

připravit pro tropické podnebí. Povím to ovšem ihned Laceyovi

– jak víte, je to můj nejstarší důstojník – protože má v těchto

věcech zrovna tolik zkušeností jako já a protože si jeho úsudku

vážím.“

„A kdy mohu očekávat vaši zprávu a rozhodnutí?“

12

„Myslím, že to budu moci zařídit zítra – nebo ještě dnes

večer, budete-li moci k nám přijet. Bylo by dobře, kdybyste

přišel a zúčastnil se diskuse. Ušetřilo by nám to mnoho

zbytečných procedur. Mohl byste nám aspoň přímo říci. zda-li

budeme nebo nebudeme moci udělat to či ono, nebo získat

takovou výzbroj, jakou uznám za potřebnou.“

„Myslím, že je to znamenitý nápad,“ řekl generál, vrhnuv

pohled do svého kalendária. „Jedete odtud přímo na letiště?“

„Ano. sir.“

„Dobrá, pojedu s vámi.“

13

Kapitola druhá

KUKLE A PIKLE

Po celou cestu na letiště Biggles mlčel a když potom po

obědě odvedl generála, kapitána Larrymora a velitele letky

nadporučíka Algy Laceye do své kanceláře, měl plán již zhruba

promyšlený. Seznámiv Algyho s návrhem, pokračoval:

„Je to, jak se zdá, práce pro malou, dobře sehranou a těžce

vybojovanou jednotku s velkým dopravním strojem, jímž by

byl udržován styk s vnějším světem a jenž by přinášel zásoby.

Všechna letadla by musela být rychlá, schopná velkého doletu a

střemhlavého letu.“

„K tomu by se hodily Beaufightery,“ zamumlal Algy.

„To je opravdu stroj, který jsem mínil,“ odvětil Biggles.

„Myslím, že tři stroje by postačily. K nim by bylo třeba šesti

důstojníků. Vedle nich bychom museli vzít ještě nějaké

záložníky.“

„Odpusťte, že vám skáči do řeči, ale já se již v tom dobře

nevyznám!“ přerušil ho kapitán Larrymore. „Jakého typu je

letadlo Beaufighter?“

Biggles odpověděl:

„Beaufighter je dvoumotorový, dvousedadlový stihač,

pravděpodobně nejlépe vyzbrojený stihač světa. Má čtyři děla

pod nosem a šest Browningových kulometů v křídlech. Další

kulomety jsou v zadní věži, která je otáčivá a umístěna za

pilotem. Beaufighter byl navržen tak, aby měl velkou údernou

sílu, velkou střemhlavou rychlost a aby unesl těžký náklad.

Čtyři nádrže na benzin pojmou dva tisíce pět set litrů, což dává

stroji dolet dva tisíce tři sta kilometrů. Má rychlost přes 530 km

v hodině. Dostup asi devět tisíc šest set metrů. Vstupuje se

otvorem v podlaze. V letadle je také zvláštní otvor pro seskok

14

padákem. Je to klidné letadlo a přistává lehce – má ovšem

vzdušné brzdy. Je dokonale vyzbrojeno pro práci, k níž bychom

je užili. Pilot je spojen interkomunikací se střelcem. Zadní kolo

je zatažitelné, právě tak jako podvozek.“

„To zní báječně,“ zamumlal Larrymore.

„Řekl bych, že je to ideální letadlo pro tenhle podnik,“

ujišťoval generál Raymond. „Dolet je důležitý. Mohli byste

udeřit nepřítele v Thai, Indočíně, v Malajsku, na Filipínách,

Sumatře a Jávě – takže, operujíce z nějaké centrální báse,

ovládli byste prakticky celou Holandskou Východní Indii.“

„A jaké dopravní letadlo?“

„Myslím, že by nám nejlépe vyhovoval Consolidated

Liberator,“ odpověděl Biggles. „Také tento stroj má vysokou

rychlost, daleký dolet a značnou únosnost. Při doletu čtyř tisíc

osmi set kilometrů udrželi bychom dotyk s Indií, Ceylonem

nebo Austrálií – Port Darwin v Austrálii by nám

pravděpodobně nejlépe vyhovoval.“

„Liberator je velké čtyřmotorové letadlo,“ poznamenal

generál. „Pamatujte si, že budete přistávat a odlétat s

improvisovaného letiště.“

„Má trojkolový podvozek, což mu umožňuje lehké

přistávání a silné Fowlerovy vzdušné brzdy je rychle zastavují,“

vysvětloval Biggles.

Generál přikývl. „To je pravda. Dobrá, řekněme tedy tři

Beaufightery a jednoho Liberátora.“

„Liberator stráví většinu svého času na cestách mezi

letištěm Lucky Strike a Austrálií,“ pokračoval Biggles. „Bude

nás muset zásobovat vším možným, benzinem, olejem a

potravinami a vedle toho nám bude sloužit jako těžký

bombardér.“ Biggles se obrátil ke kapitánu Larrymorovi. „Jak

mnoho benzinu máte uskladněno na letišti?“

„Domnívám se, že tam je asi čtyři tisíce čtyři sta litrů.“

„Obávám se, že takové množství nám nevystačí na dlouho.

Avšak Liberátor bude moci vždycky doplňovat svůj náklad

nějakými sudy benzinu. Unese tuším asi dva tisíce kilogramů.“

15

„Kdybyste měli málo paliv, pak bych vám možná mohl

nějaká dodat,“ poznamenal generál. „Vy ovšem nebudete užívat

radia?“

„Ne, nesmíme se odvážit takového risika – aspoň ne s

letiště. Jinak bude muset zprostředkovávat zprávy Liberátor.

Nic nám však, myslím, nezabrání, abychom neužívali radia ve

vzduchu.“

Generál se tvářil nejistě. „Liberátor bude pro vás životně

důležitý. Kdyby se mu jednoho dne nepodařilo proletět, octli

byste se v pěkné kaši.“

„Budeme se muset takového risika odvážit, můžeme je

však snížit na minimum tím, že budeme létat pokud možno jen

v noci.“ Biggles si zapálil cigaretu. „Nuže, sir, navrhuji toto:

jednotku s třemi Beaufightry, doplněnou Liberátorem. Bylo by

dobře, kdybychom měli v Darwinu jednoho Beaufightra v

záloze pro případ ztráty.“

Generál Raymond si udělal poznámku do svého zápisníku.

„Tohle se dá snadno zařídit. A nyní personál?“

„Budu potřebovat všechny své důstojníky. Šest pro

Beaufightry a dva pro Liberátora. Dva zbudou v záloze.

Nebude-li jich na ostrově zvlášť třeba, budou moci obsluhovat

děla Liberátoru. Šest skutečně schopných mechaniků vedených

Smythem, mým starým seržantem, postačí pro pozemní

obsluhu. Nevím, jak bychom se měli zajistit před nemocemi –

jistě jich bývá dost.“ Biggles se obrátil ke kapitánu

Larrymorovi. „Jak je tam rozšířena malarie?“

„Není to tak zlé,“ odpovídal Larrymore. „Jsme, jak víte, v

dosti vysoké poloze, málo moskytů se dostane nad tisíc metrů.

Přes to ovšem pravidelné užívání chininu neuškodí.“

„Ano. Je dobře, když na to myslíme napřed. Všechny tyto

podrobnosti budeme muset vyřídit ještě před startem.“

Generál se opřel v křesle. „Tím bychom měli všechno

vyřízeno. Kdy byste mohli odletět, Bigglesworthe?“

„Byl bych rád, sir, kdybyste mně poskytl týden času.“

„Kterou cestou poletíte?“

16

„Všechna čtyři letadla mohou letět společně. Liberator je

stejně rychlý – vlastně ještě o něco rychlejší než Beaufightery.

Mohli bychom překlenout cestu třemi skoky: Střední východ,

Indie nebo Cejlon a pak Borneo. Abychom se vyhnuli

nepříjemnostem nad Evropou, mohli bychom tuto část cesty

vykonat v noci.“

Generál vstal. „Dobrá. Budu jednat rychle v předpokladu,

že opustíte Anglii, řekněme ode dneška za týden, a to po

setmění?“

„Ano, sir.“

A tak se stalo, že se za čtrnáct dní nato, zrovna po úsvitu,

snášely přímo do srdce Bornea, okupovaného Japonci, čtyři

letouny. Let se podařil.

Všechna letadla byla zeleně natřena, poznávací značky

Beaufightrů se vinuly v podobě jedné, dvou a tří červených

pásek kolem jejich trupů. Posádky byly rozděleny takto: Ve

vedoucím stroji byl kapitán Biggles s podporučíkem Angusem

Mackailem u řídící páky, vybraným pilotem a střelcem. Ve

stroji s dvěma rudými páskami letěl nadporučík Algy Lacey a s

ním podporučík Tug Carrington. Třetí Beaufighter označený

třemi páskami byl řízen nadporučíkem lordem Bertie Lissiem a

v jeho střelecké věži seděl podporučík Tex O'Hara. Trochu

níže, pod ochrannou clonou Beaufighterů, letěl Liberator s

nadporučíkem Angusem Mackailem u řídící páky, vybraným

pro své znamenité navigátorské zkušenosti. V sedadle za ním

seděl kapitán Rex Larrymore, aby vedl stroj po dostihnutí

Bornea, zatím co místa u děl zaujímali zbývající příslušníci

Bigglesovy peruti, kteří se tolik osvědčili za bitvy o Britanii –

podporučíci Taffy Hughes, Ferocity Ferrys a Henry Harcourt,

vesměs osvědčení a spolehliví druhové. Vedle těchto vybraných

cestujících nesl Liberátor také letce, které si Biggles a seržant

Smyth vyvolili pro složité práce na letišti. Letadlo bylo

naloženo do únosnosti potravinami, nástroji, léčivy a jinými

potřebami.

17

Najednou, podle předem dohodnutého plánu, se Liberátor

rozehnal vpřed, a veden kapitánem Larrymorem razil si cestu

mezi horami, pokrytými džunglí, k něčemu, co vypadalo jako

jezero, co však ve skutečnosti bylo tajným letištěm kapitána

Larrymora.

Letadla přistávala jedno za druhým a dobíhala k užšímu

konci přistávací dráhy. Zde se motory zastavily, posádky

vystoupily a začaly protahovat své údy po dlouhém letu z Indie.

Ginger, stoje na koberci krátkého, modře zbarveného mechu,

pozoroval scénu. Nikde nebylo vidět ani živé duše. Všechno

bylo podivně tiché.

„Vaši přátelé, jak se zdá, odešli, Rexi,“ pravil Biggles

kapitánu Larrymorovi.

„Nevěřte tomu,“ zněla usměvavá odpověď. „Ručím za to,

že nás z těchto nevinně vypadajících palem pozoruje tisíc očí.

Dávejte pozor.“ Přiloživ ruce k ústům, vyrazil Rex pokřik, jenž

zněl jako „Ay-eesh, ay-eesh.“

Džungle okamžitě oživla. Zazněl divoký jekot a najednou

se z ní hrnulo několik set hnědých mužů tak divokého vzhledu,

že se Bertie začal stahovat k svému stroji.

„Poslyšte, staříku, mně se nelíbí pohledy vašich hochů,“

poznamenal nervosně. „Nevypadají nijak civilisovaně –

rozumíte-li, co tím míním?“

„Jejich pohledy jsou tak divoké, jako oni sami,“ odpověděl

Rex se smíchem. „Ale nemusíte se jich bát.“ Vykročil vpřed a v

další minutě svíral paže nejvelkolepjejšího divocha, jakého

Ginger kdy spatřil. Tyčil se do výše 190 cm a měl úměrně velké

ruce; svaly vynikaly pod pokožkou mohutného hnědého trupu –

pokud je bylo vidět, neboť trup byl pokryt zajímavou sbírkou

rozličných předmětů, počínaje zuby a drápy a konče prázdnými

krabicemi od nábojů a plechovými víčky. S jednoho ucha visel

divochovi báječný sloní špičák na způsob náušnice. Hlava byla

korunována vysokým kloboukem, ne nepodobným obrácené

pánvi, zdobeným nádherně zbarvenými péry, obratně do něj

vetknutými. Jeho lokte a zápěstí obepínaly kruhy měděného a

18

mosazného drátu. Jeho jedinou zbraní byl krátký malajský

sarong.

Rex ho přivedl k letcům.

„Představuji vám Sugu, mocného lovce,“ křičel.

Nastalo představování, při němž se Suba ukláněl s

divošskou důstojností.

„Měl byste mu raději říci, proč jsme sem přišli, Rexi,“

navrhoval Biggles.

Rex promlouval k náčelníkovi několik minut jeho vlastní

řečí. Když skončil, zvedl náčelník pravou ruku a pronesl jediné

slovo: „Tabek.“

„To znamená, že všechno je okay,“ vysvětloval Rex.

„Tabek je pozdrav, jehož se užívá jen mezi přáteli.“

„To je dobré,“ pravil Biggles. „Teď však bychom si měli

pospíšit pro případ, že by se nad námi objevilo nějaké japonské

letadlo.“

Po zbytek dne bylo pak letiště Lucky Strike dějištěm téměř

zuřivé činnosti. Rex rozdal nějaké dárky, což způsobilo, že se

divoši vrhli s plnou vervou do práce. Pět set párů rukou

budovalo rychle čtyři hangáry přímo na okraji mechového

pralesa Byly konstruovány z mohutných, dvanáctimetrových

vršků midasových palem, uspořádaných tak, že případný déšť

jimi vůbec nemohl proniknout. Pro důstojníky a letce byly

vystavěny obytné baráky a vedle nich vyrůstala skladiště, jež

pohlcovala zásoby stejně rychle, jak byly vykládány z letadel.

Biggles vybíral místa, na nichž měly být vztyčené budovy,

zatím co Rex trávil většinu dne rozhovorem s náčelníkem a jeho

staršími bojovníky, popisuje jim, jak nejlépe mohl, co se dělo

ve světě za druhé světové války, jak velký byl postup

japonských útočníků a jak britští generálové se svými letci

doufají zarazit jejich postup – s čímž vším Suba plně souhlasil.

Měl dostatek inteligence, aby poznal, že i do jeho odlehlého

ústraní by Japonci mohli jednoho dne vpadnout, kdyby jejich

dobyvačnosti nebyla učiněna přítrž.

19

Při západu slunce vykonal Biggles malou inspekční cestu.

Měl plné právo býti spokojen, neboť všechno bylo již pohodlně

uloženo na svém místě a nic neprozrazovalo, že se nějaká peruť

letadel usadila přímo v srdci země, okupované nepřítelem. Na

konec svolal všechno mužstvo a důstojníky do dlouhého

bungalowu, jenž měl sloužit za jídelnu a byl nyní osvětlen

velkou lampou, aby svým lidem podal výklad o situaci.

„Nuže,“ začal, „jsme na místě. Všichni víte, proč jsme sem

přišli. Ne proto, abychom se tu posadili a chránili sami sebe,

nýbrž abychom způsobili nepříteli co možno nejvíce

nepříjemností a škod. Nespoléhejte mnoho na skutečnost, že

jsme obklíčeni zdánlivě neprostupným pásem džungle;

pamatujte si vždycky, že kdyby se věci obrátily ke zlému, může

se tatáž džungle státi hrozbou, hradbou, která nás zde může

zadržet navždy, snad do konce našich životů. Přesné plnění

rozkazů zmenší risiko, jemuž se vydáváme. Důstojníci smějí

využívat příležitostí k boji jen s výjimkou, že je okolnosti

ospravedlní. Vzdušným soubojům se budou spíše vyhýbat, nežli

je vyhledávat, neboť úspěch této operace nebude souzen podle

počtu nepřátelských letadel, která sestřelíme, nýbrž podle škod,

jež způsobíme, aniž budeme mít vlastní ztráty. Nepřítel je v

takovém postavení, že může snadněji nahrazovat ztráty nežli

my. Doufám, že nebudeme mít ztrát. Udeřit a utéci – to musí

být našim heslem. Čím tvrději udeříme a čím rychleji potom

utečeme, tím pravděpodobněji jej budeme moci zasáhnout

jiného dne. Útokem na základny, v nichž se nepřítel cítí

naprosto bezpečným, budeme moci vyvolat u něho zmatek. Jak

dlouho zde zůstaneme, bude záviset do značné míry na

pozemním mužstvu. To musí neustále pracovat, neboť v tak

vlhkém ovzduší, jako je toto, látky rychle trouchnivějí a kovové

součásti rezavějí. Netropte si žerty z domorodců. Budou-li vám

některé jejich zvyky k smíchu, pamatujte si, že vaše zvyky jsou

jim stejně směšné. Nemůžeme zde potřebovat třenic.

Nepotloukejte se pralesem – je plný plíživých a šplhajících se

věcí, které koušou a zapáchají. Přední povinností každého je

20

držet se v pořádku a dbát o své zdraví. Nemáme s sebou lékaře,

takže ten, kdo onemocní, bude muset být dopraven do

Austrálie. Proti malarii se bude denně rozdávat chinin, který by

měl užívat každý z nás.

V kapse mám seznam míst, po jejichž prozkoumání touží

vrchní velitelství; budeme je muset fotografovat, což nebude asi

příliš vzrušující práce, ale tím nasbíráme důkladné informace o

rozložení nepřátelských sil, což může mít větší cenu, nežli si

mnohý z nás představuje. Jsme obklopeni tisíci ostrovů,

velkými i malými, ležícími v tropickém moři. Mezi těmi

ostrovy se pohybují nepřátelské transporty, nosiči letadel,

ponorky, vyloďovací bárky atd. Pokusíme se je vypátrat.

Pokusíme se je také zničit. Do práce se pustíme již zítra. Mr.

Mackail odletí s Liberátorem do Austrálie. Jeho úkolem bude

zásobovat nás potravinami, palivem, střelivem, bombami a

jinými zásobami. Toť vše. Radím každému, aby se dobře

vyspal. Má někdo nějaké dotazy?“

„Je dovoleno užívat miloučkého, stařičkého radia?“ tázal

se Bertie.

„To je otázka, na níž závisí naše bezpečnost,“ odpověděl

Biggles. „Rozhodně nesmíme vysílat z tohoto místa, nebo

odněkud zblízka; protože však nemůžeme létat aniž bychom

nebyli spatřeni, nepřítel brzy pozná, že se tady potloukáme,

takže není opravdu žádných příčin, abychom neužívali radia,

když nebude nebezpečí, že tím prozradíme svou základnu. Jistě

se dostaví chvíle, kdy naši letci budou chtít hovořit s posádkami

jiných strojů – nebo možná některý z vás se bude chtít

dorozumět se mnou. Z toho vyplývá: Nepoužívat nikdy radia,

kdybyste mohli tím prozradit tuto naši posici.“

„Co bude naším prvým úkolem?“ vyzvídal Ginger. „Dříve

nežli si lehnu, rád bych si prohlédl mapy, abych si vštípil do

hlavy hrubý obraz celé okolní oblasti.“

„Myslím, že se napřed trošku rozhlédneme po okolí,

abychom poznali, jak to tady vypadá,“ odvětil Biggles. „Vezmu

s sebou kameru. Zamíříme napřed na severovýchod. Až

21

dosáhneme pobřeží britského severního Bornea, pustíme se

podél pobřeží Saravaku k hlavnímu městu Kučingu. Možná, že

tam něco objevíme. Pak se vrátíme domů. Pro všechny piloty

platí: nevracet se nikdy přímo domů, zvláště kdybyste byli

pronásledováni. Toť vše. Všechna letadla opustí letiště hodinu

před svítáním.“

22

Kapitola třetí

RANNÍ HLÍDKA

Obloha byla ještě poseta zářivými hvězdami, když zrána

druhého dne Liberator vyrazil na svou dlouhou cestu do

Darwinu v Austrálii, nesa s sebou jako střelce Ferocity Ferrise a

Henry Harcourta. Tři Beaufightři vzlétli do vzduchu brzy po

něm, avšak zahnuli jinam, zanechávajíce Taffy Hughesa a

kapitána Larrymora na letišti.

Zatím co Biggles stoupal, hleděl Ginger se zvídavým

zájmem dolů na jednu z posledních zbylých tvrzí opravdu

panenské džungle. Táhla se na všechny strany a v dáli se

ztrácela v záhadných stínech. Mlha naplňovala údolí. Z ní

vyrůstal černý, srázný massiv Mount Lulu a jiných vysokých

vrcholů, bezejmenných neznámých, nevyznačených na mapách.

Letcům, pohybujícím se vzduchem v nejrychlejším a

nejdůmyslnějším dopravním prostředku, jaký lidský důvtip

dovedl sestrojit, nebylo snadné uvěřit, že několik tisíc metrů

níže, skrčeni ve svých doupatech, žijí někteří z nejdivočejších a

nejpodivnějších tvorů, zbylých na světě z dob před Adamem: že

prales, na který nyní hledí, je domovem velkého opa

nazývaného orangutan, slonů, trpasličích rhinocerosů, leopardů,

buvolů, ohromných pythonů, létajících veverek, kouzelných,

šupinatých monster zvaných pangolin, jedovatých stonožek a

milionů krvežíznivého hmyzu. V pralese kvetla také

nejpodivnější ze všech květin, rafflesia, s květy téměř tři metry

širokými, páchnoucími smrtí a hnilobou. Ginger se otřásl při

myšlence na nouzové přistání.

Stroje, letící ve volné formaci, hřměly osamělou oblohou,

stále stoupajíce, až asi po dvaceti minutách letu bylo vidět

daleko vpředu moře, zářící k hvězdám.

23

Dosáhnuv pobřeží, pustil se Biggles podél něho, zatím co

Ginger pozoroval moře a zemi, pátraje po stopách nepřátelské

okupace.

Po dlouhou dobu, zatím co tropické svítání propuklo

plamenem barvy nepochopitelné těm, kdož ji nikdy nespatřili,

neviděli nic – totiž žádných známek života nebo pohybu. Pak se

objevilo zvláštní, malé drama – třebaže zprvu to jako drama

nevypadalo. Moře bylo docela klidné. Na něm, jako jizvy, táhly

se dvě dlouhé čáry – stopy malých plavidel. Obě vedly týmž

směrem, jedna těsně za druhou. První plavidlo zdálo se být

malým, domorodým, snad rybářským člunem, poněkud větším

než plachetní džunka. Druhý člun, rychle jej dohánějící, byl

rovněž malý, neměl však plachty. Pěnivá brázda, kterou za

sebou zanechával, nasvědčovala, že loď je opatřena silným

motorem.

Zprvu Ginger pozoroval obě plavidla bez zvláštního zájmu,

ale pak uviděl něco, co vyvolalo jeho údiv. Ze zadního plavidla

vyšlehl plamen, za nímž následoval obláček kouře. Za minutu

či dvě nato vytryskl do vzduchu za plachetnicí sloup vody.

Ginger oslovil intercomem Bigglese:

„Podívej se dolů. Zdá se, že tam něco začíná.“

„Co se děje?“ tázal se Biggles.

„Motorka střílí na plachetku – podívej se, teď zas. Co tomu

říkáš?“

„Spustíme se dolů a prohlédneme si je blíže. Řeknu

ostatním strojům, aby chvíli kroužily.“

Nos Beaufightra zamířil střemhlav dolů.

Ginger pozoruje obě plavidla spatřil, jak se motorka náhle

otočila a hnala se k pobřeží.

„Aha!“ řekl. „Nerad nás vidí. Zdá se, že jsme přistihli

jednoho Japončíka při špinavé práci.“

Biggles neodpověděl. Snesl se několik set metrů nad

plachetku a pak nad ní začal kroužit. Bílé tváře hleděly vzhůru.

Paže mávaly a zdravily.

24

Bigglesův hlas, když promluvil ke Gingerovi, zněl

vzrušeně.

„Proboha. Jsou to běloši!“

Otočil stroj a hnal jej za motorkou, mířící nyní ke břehu.

Nebylo třeba ani japonské vlajky ve špici, aby poznali

národnost. Kulometná palba promluvila pak ještě jasnější řečí.

„Zdá se, že se s námi chtějí přít,“ zamumlal Biggles do

telefonu. „To se mně hodí.“ A při těchto slovech spustil plnou

palbu ze svých zbraní.

Motorka zdála se mizet pod sprškou palby. Biggles

udržoval palbu až byl od člunu jen sto metrů, a pak začal

nabírat výšku.

„To by mělo stačit,“ poznamenal. „Nesmíme plýtvat

municí.“

Nemýlil se v svém úsudku. Ve chvíli, kdy se Beaufighter

otočil, byla již motorka naplněna vodou a rychle se potápěla. V

další minutě zmizela pod hladinou klidného moře, zanechávajíc

na povrchu půl tuctu postaviček šplouchajících se v moři.

„Myslím, že zbytek práce musíme ponechat žralokům,“

pravil Biggles chmurně. „Nemůžeme bohužel provádět žádné

záchranné práce.“

„A co s lidmi v plachetní džunce?“ tázal se Ginger.

„Nic. Nemůžeme přistát na vodě. Jsou to asi uprchlíci z

Filipín. Nd těchto ostrovech jich bude patrně víc.“

„Pomyšlení, že je opustíme, je hrozné!“

„Vedlo by se jim hůř, kdybychom se nebyli objevili,“

odvětil Biggles. „Možná, že mají nějaký plán. Potopením

motorky, která je pronásledovala, poskytli jsme jim novou

možnost.“

Biggles se vrátil k malé plachetce a dvakrát ji obletěl.

Byli v ní tři lidé, poněvadž však, jak řekl, nemohl jim jinak

pomoci, vyšplhal se nahoru, kde kroužily oba Beaufightry a

pokračoval v letu.

Slunce již vystoupilo na obzor a země a moře se

odhalovaly zrakům v celé své primitivní osamělosti. Biggles

25

sledoval dále pobřeží, ubýhající nyní jihozápadním směrem. V

přístavě v Brunei bylo několik člunů, jež si Ginger pečlivě

prohlédl. Tři Beaufightři hřměli dál pod pronikavě modrou

oblohou, a uplynulo celých dvacet minut, nežli měl Ginger

příležitost znovu promluvit.

„Holahej!“ křičel. „Letadlo vpravo před námi, asi tisíc šest

set metrů níže. Vypadá jako Mitsubishi, ale nejsem si tím

docela jist.“

„Je to námořní Mitsubishi B-96, jednosedadlový stihač,“

mumlal Biggles. „Je to vodní letadlo, což znamená, že tady

kdesi nablízku musí být nějaký nosič letadel. Dívej se po něm.

Možná, že je v přístave v Kučingu. Zrovna se mu blížíme. Ach!

Japončík nás zpozoroval.“

Mitsubishi přiletěl trošku blíž, aby si je lépe prohlédl, pak

se náhle otočil a rychle se hnal pryč.

„Nerad nás vidí,“ zamumlal Ginger zklamaným hlasem.

„Nemůžeš mu to vyčítat,“ odvětil Biggles. „Ano, míří do

Kučingu. Zřejmě spěchá, aby pověděl svým lidem, že se tady

potulujeme. Rád bych jim o tom přinesl zprávu sám.“

Při těch slovech Biggles nasadil Beaufightra k šikménu

letu, nepříliš strmému, přece to však stačilo uvést ukazatele

rychlosti v kmitání. Kučing se objevil na vzdálené straně široké

zátoky.

„Tamhle je nosič letounů!“ vzkřikl náhle Ginger. „Kotví. U

sta hromů! Vidíš to, co já? Seřadil všechny stroje na palubě k

přehlídce – aspoň to tak vypadá.“

„Pokusíme se překazit tu jejich slavnost,“ řekl Biggles.

Potom promluvil radiem k ostatním. „Algy, napadni letiště a

per do něj ze všech sil. Bertie, drž se nablízku a dávej pozor.

Spočítej válečné lodi v přístavě a všecko co za něco stojí.

Pustíme se do toho!“

Biggles zamířil střemhlav dolů a Beaufighter se řítil k

japonskému nosiči letadel jako hrom.

Ginger už prodělal tolik leteckých bojů, že ho málokterá

událost vzrušila, ale pohled na nepřátelský nosič letounů se

26

čtyřiceti či padesáti letadly, parkujícími na jeho palubě, naplnil

ho divokým jásotem. Byl to druh terče, jaký touží najít každý

letec, jež však zřídka kdy nalézá. Že Japonci, cítící se zde v

bezpečí, jsou útokem úplně překvapeni, dokazovala skutečnost,

že třebaže Beaufighter byl nyní již jen tisíc šest set metrů

vysoko, nezazněla dosud protiletecká palba; a když pak střelba

začala, byla zmatená a divoká.

Proplétaje se a obraceje jako sluka, vrhal se Biggles na

velkou loď, ležící jako odpočívající velryba na průzračné

hladině přístavu. Řítil se dolů – dolů – dolů, a země a moře

zdály se mu plout jakýmsi magickým způsobem vstříc. Až když

ho dělila od hladiny jen vzdálenost několika set metrů, začal

letadlo vyrovnávat do přímé linie délky nosiče, a když se jeho

nos ocitl v úrovni paluby, vyšlehla jeho děla. Beaufighter se

chvěl pod odrazy svých čtyř děl a šesti kulometů, umístěných v

křídlech. Pruhy střel se táhly jako jiskry bílého ohně, a

plamenné míče, značící vypálené dělové náboje, následovaly za

nimi k cíli. Plný úder dotkl se těsně nakupených letadel na

jednom konci lodi a výsledek byl, jako by náhle zavál hurikán.

Zvednuv o zlomek výš nos letadla, vyryl Biggles létajícími

úlomky brázdu po celé délce lodi, a pak, převraceje se, naklonil

se tak příkře, že Ginger ve střelecké věži mohl spustit své

kulomety.

To byl okamžik, na který Ginger čekal a srdce mu

triumfálně bušilo, když jeho střely dokončovaly zkázu. V

několika místech vyšlehly plameny a kouř. Viděl, jak se oheň

rozlézá po palubě letadlové lodi a věděl, že zapálil nejméně

jeden tank benzinu. Muži pobíhali a skákali mezi plameny.

„Konec!“ zvolal Biggles a hnal se pryč clonou

protiletadlové palby, jež nyní špinila oblohu ošklivými, černými

chomáči.

„Pusť se do nich ještě jednou,“ žebronil Ginger.

„Ne, není třeba. Polovina letadel je již v plamenech a s

ostatními nikdy již nehnou.“ A Biggles se hnal z dosahu děl,

volaje na Algyho a Berta, aby ho následovali.

27

Pohlédnuv zpět, spatřil Ginger, jak s nosiče letounů stoupá

k nebi velký sloup černého dýmu. A nebylo to jediné místo, s

něhož se zvedal kouř. Kolem široké plochy na břehu, vypadající

jako letiště, hořela řada budov.

Bertie se připojil k Bigglesovi shora a Algy, s cárem

plátna, třepetajícím se na konci jeho křídla, se k nim přihnal

zdola.

„Tohle musím ofotografovat,“ řekl Biggles Gingerovi a

vyšplhav se do výše tří tisíc metrů, pořídil řadu snímků.

V té chvíli se objevilo ve vzduchu několik nepřátelských

letadel, a Biggles, usoudiv, že bude výhodnější zachovat

diskrétnost, zamířil na jih, unikaje snadno japonským strojům,

pokoušejícím se jen nesměle o pronásledování.

„Myslím, že na naši návštěvu tak brzy nezapomenou,“

pravil Biggles Gingerovi.

„I kdybychom již nic jiného nesvedli, myslím, že se naše

malá výprava vyplatila,“ poznamenal Ginger. „Zničili jsme

nebo poškodili nejméně dvacet či třicet strojů na nosiči. Budou

se zatraceně divit, odkud jsme přišli.“

„Chci, aby se divili a budu se snažit je v údivu udržovat,“

odvětil Biggles a zamířil přes džungli do vnitrozemí.

„Jedeme domů?“ vyzvídal Ginger.

„Ano. Vykonali jsme užitečný kus práce a nemá smysl to

přepínat. Algy má pochroumané křídlo. Bude líp, vrátíme-li se.“

Zpáteční cestou změnil Biggles několikrát kurs, aby zmátl

pozemní pozorovatele, neboť letět přímo znamenalo zanechat

za sebou pevnou stopu. Mlha, jak Ginger zpozoroval, zmizela v

údolí a vrchol Mount Lulu. užitečný ukazatel směru, tyčil se na

obzoru jako modrý zub.

O dvacet minut později, když spatřil letiště Lucky Strike,

dal Biggles rozkaz přistát jednotlivě, a Beaufightři jeden za

druhým klouzali ke svým hnízdům.

Algyho stroj, jak se ukázalo, nebyl nijak vážně

pochroumán a pozemní posádka se hned horlivě pustila do jeho

opravy.

28

„Jak jste se měli?“ tázal se Taffy.

„Pojď do jídelny, povím ti to,“ odvětil Biggles, podávaje

svou kameru seržantu Smythovi. „Sepište všichni své zprávy,

dokud máte ještě všecko čerstvě v paměti. Pak nám, myslím,

neuškodí pořádná snídaně.“

Celkový přehled raportů pak ukázal, že přepad byl

mnohem úspěšnější, než se Ginger domníval. Algy zapálil

několik letadel, stojících na letišti, a také hangáry. Ostřeloval i

cvičiště, na němž byl shromážděn větší počet japonských

vojáků. Bertie sestřelil jeden letoun, který měl tu smůlu, že se

objevil na scéně zrovna když byl útok v proudu. Jak o tom

vyprávěl: „Ten miloučký, stařičký pilot byl úplně vedle.

Vypadalo to, jako by si ani nemohl uvědomit, co se děje – víte,

co myslím? Pošetilec se dlouho nedivil. Vpálil jsem to do něj a

on spadl na nábřeží jako kámen.“

„Počítal někdo válečné lodi?“ tázal se Biggles.

„Zahlédl jsem dva torpedoborce, jeden dělový člun a dvě

dopravní lodi,“ pravil Bertie.

„To jsem si myslel,“ odvětil Biggles. „Snímky nám to

ostatně potvrdí. Nuže, vzhledem k tomu, že jsme se chtěli

jenom rozhlédnout po okolí, abychom se tu vyznali, udělali

jsme dobrý začátek. Dali jsme rozhodně Japoncům vědět, že

jsme tady. Nehledě ke zkáze, kterou jsme natropili, zmaří

možná náš náhlý příchod na místo tak vzdálené od britských

základen všechny nepřátelské výpočty. Japonský vrchní velitel

musí být hodně ustaraný z přemýšlení, zda-li a kdy se bude táž

věc opakovat.“

Rex Larrymore se zašklebil. „Kdy se to bude opakovat?“

„Doufám, že zítra,“ odvětil Biggles. „Je mně líto, že jsme

nemohli nic udělat pro ty chlapíky v plachetce.“

„To mně připomíná,“ přerušil ho Ginger, „myšlenku, která

mě napadla, když jsme letěli domů.“

„Pověz ji.“

„Napadlo mne, že je škoda, že jsme jim nemohli něco

shodit dolů – myslím zejména potraviny. Nemyslíš, že by bylo

29

dobře, kdybychom měli v každém letadle bedničku s železnou

zásobou, léčivy a podobnými věcmi? Kdyby pak jeden z nás

musel nouzově přistát, mohli by mu ostatní shodit své

bedničky, aby vydržel naživu, dokud by nebyl zachráněn.

Stejným způsobem bychom mohli pomoci nějakým cizincům,

kdybychom je někde zahlédli; musí tu být dost bělochů, kteří

uprchli nebo se pokoušejí Japoncům uprchnout.“

Biggles přikývl. „To je dobrý nápad,“ souhlasil. „Zařiď

to.“

30

Kapitola čtvrtá

VÁLEČNÉ BUBNY

Následujícího dne rozdělil Biggles svou formaci a přidělil

jednotlivým letadlům různé úkoly, aby opatřil rychlé zprávy pro

vrchní velitelství. Sám fotografoval Singapore. Algy přehlížel

zkázu v Kučingu, zatím co Bertie podnikl průzkumný let nad

Surabaju na Jávě. Všechny tři stroje se bezpečně vrátily, aniž se

kdekoli zapletly do boje, což Bigglese přimělo k poznámce, že

většina nepřátelských bojových letadel, je na mnohem živějších

úsecích fronty – v Číně, Burmě a na Timoru. Jestliže přítomnost

britské peruti způsobí odvolání těchto strojů zpět, pak bude

dobře. Přiznal také, že chce počkat na Liberátora, dříve než

budou podniknuty další operace, především proto, že nechtěl

příliš vyčerpat zásoby benzinu, a za druhé, poněvadž myslel, že

Liberátor přinese asi nějaké speciální instrukce.

„Teď, když vrchní velitelství ví, že jsme zde, můžeš si být

jist, že nás začnou pověřovat všelijakými úkoly,“ poznamenal.

„Máš pravdu, starý válečníku, máš pravdu,“ zabručel

Bertie chmurně.

„Ostatně kvůli tomu jsme sem přišli,“ řekl Biggles.

Později za dne Ginger, slyše smích, zašel do domorodé

vesnice, aby tam našel Tuga Carringtona a Rexe Larrymora,

vystupujícího v roli tlumočníka, jak dávají několika válečníkům

lekce v boxu, jenž jim byl něčím docela neznámým. Téměř celá

vesnice přihlížela. Diváci vyráželi radostné pokřiky, kdykoliv

některý z domorodců chtěl zasáhnout – nikterak jemně – Tuga,

ale žádný nikdy nezasáhl nic pevnějšího nežli vzduch; Tug

totiž, poskakuje lehce na špičkách, nejen že se s profesionální

lehkostí vyhnul každé neohrabané ráně, nýbrž umístil hned řadu

31

úderů, dříve než se zmatený soupeř mohl vzpamatovat – a

přispíval tak nemálo k potěšení a zábavě obecenstva.

Znuděn tímto sportem zatoulal se Ginger malou stezkou do

pralesa, který dosud ještě podrobněji neprozkoumal. Předčil

všechny jeho představy. Všude, na zemi i na stromech, byly

velké chomáče a rohože mechu, z něhož pučely zvláštní

kalichovité rostliny a orchideje. Vypadalo to, jako by to bylo

uměle stvořeno; prales s mechovitou střechou, podpíranou

sloupy, vypadal spíše jako velká jeskyně nežli jako džungle. Při

nejbližší prohlídce poznal Ginger, že mech je domovem

nesčetného drobného hmyzu a plazů. Dal si pozor, aby je

nerušil.

Slunce zapadlo a soumrak se rychle snášel, když se vracel

do tábora. Po cestě uslyšel kdesi v dáli tlučení bubnu –

neozývalo se však pravidelně, bylo zvláštním způsobem

přerušováno. Najednou se přidaly další bubny, zesilující

zvláštní divokost té hudby. Ginger poskočil, když těsně po jeho

boku se přidružil k divošské hudbě jiný buben – toma-toma-

tom-tom, toma-tomtoma-tom.

Ubíraje se potom za tím zvukem, dostal se Ginger na

scénu, jež vypadala nepředstavitelně barbarsky. S velké větve

stromu viselo něco, co vypadalo jako kus dutého kmene stromu,

po straně rozpáraného. Jeden Punan, mající na sobě strašidelnou

masku a ozdobený jako vánoční stromek, bušil do kmene

pěstmi a chvílemi se zastavoval, aby naslouchal. V těch

přestávkách bylo slyšet odpověď vzdálených bubnů. Bojovníci

kmene utvořili kolem bubeníka mlčenlivý kruh. Byl tam také

náčelník Suba, s Rexem po boku. Také oni pozorně naslouchali.

Ginger přikročil k Rexovi.

„Co se děje?“ tázal se s údivem.

„Telegraf,“ odpověděl Rex lakonicky.

„Cože?“

„Telegraf džungle. Tihle hoši nepotřebují rádio. Domluví

se na obrovské vzdálenosti pomocí těchto bubnů.“

32

„O tom jsem slyšel,“ odvětil Ginger. „O čem si teď

povídají?“

„Nevím, ale je to něco neobvyklého. Nerozumím téhle řeči

bubnů a pochybuji, že se jí kdy nějaký běloch naučil. Celá věc

je záhadná. Vím jen, že mně Suba pověděl o mnohých

událostech za několik minut poté, kdy se staly sta mil daleko, a

vždycky měl pravdu. Však nám hned poví, oč jde.“

Bubnování náhle skončilo a z prsou válečníků se vydral

zvuk, podobný výdechu úlevy. V tom okamžiku se objevil mezi

stromy Biggles s několika důstojníky. Zřejmě i oni byli

zvědavi, co znamenalo bubnování.

Suba, vykládal něco rychle Rexovi a mával při tom rukama

primitivní němohru. Rex se obrátil k britským důstojníkům.

„Říká, že v džungli jsou tři běloši. Cestují po řece v člunu.

Žlutí muži je pronásledují.“

Biggles ustrnul. „To zní chmurně.“

„Říkají-li to bubny, můžete vsadit život, že je to pravda.“

„Nepochybuji o tom,“ odvětil rychle Biggles. „Mám jakési

zkušenosti s touhle věcí. Zeptejte se Suby, může-li nám dát

podrobnější informace.“

Po krátké konversaci se Rex obrátil znovu k Bigglesovi.

„Říká, že dva z bělochů jsou nemocni. Žlutí muži je chytí.“

„To jsou jistě ti tři chlapíci, které jsme viděli včera ráno ve

člunu,“ křičel Ginger. „To jsou oni! Japonci je pronásledují.

Zamířili do džungle s nadějí, že se jim podaří uniknout.“

Biggles vypadal zachmuřeně. „Ubožáci. Nikdy neprojdou.“

Pohlédl na Rexe. „Zeptejte se Suby, ví-li, jak jsou od nás

daleko.“

Rex oslovil znovu náčelníka, který pak zvedl dva prsty.

„To znamená dva dny pochodu,“ pravil Rex. „Tihle braši

odhadují vzdálenost jinak, než my. Dva dny znamenají

domorodcům, navyklým pralesu, asi šedesát čtyři kilometry.“

„Poslyšte, měli bychom něco podniknout,“ vložil se do řeči

Bertie. „Nemůžeme přece připustit, aby ti zatracení Japončíci

polapili tři naše druhy. U čerta, to ne!“

33

Biggles vypadal ustaraně. „Co můžeme dělat?“ tázal se

bezmocně. „Přišli jsme sem za velkými úkoly, ne abychom

zachraňovali opuštěné lidi v džungli. Ovšem, kdybychom se

tam mohli snést, přistát s letadlem a naložit je, udělal bych to

rychle jako střela; ale i kdybychom je našli, nemohli bychom v

džungli přistát.“

„Nemohli bychom požádat Subu, aby k nim vyslal

záchrannou výpravu?“ navrhoval Algy.

„Jestliže jsou nemocni, potřebují lékařskou pomoc,“ vložil

se do řeči Ginger.

„Vím to,“ zabručel Biggles. „Cítím stejně jako vy, že

bychom měli něco podniknout, jenže není lehké vymyslet, jak

to udělat. Neodvažuji se odtud odejít ani na chvíli, neboť je

možné, že se Liberátor vrátí s naléhavými příkazy.“ Pohlédl na

Rexe. „Zeptejte se Suby, může-li nám říci, ve kterém směru

jsou ti běloši.“

Rex oslovil náčelníka, jenž bez váhání ukázal na

severovýchod.

„To jsou oni,“ prohlásil Ginger. „To je tam, kde jsme včera

viděli člun.“

„Náčelník říká, že je ochoten k nim vyslat nějaké

bojovníky, jestliže jsou našimi přáteli,“ pravil Rex. „Budete-li

chtít, vezmu skříňku s léčivy a půjdu s nimi. Ostatně – vždyť

nejsem armádním pilotem a teď, když jsem vás seznámil se

Subou, mne ani nepotřebujete. Mohl bych vysílat kouřové

signály, abyste ze vzduchu poznali, kde jsme. Budou teď asi v

bambusovém pásmu.“

„To vypadá docela rozumně,“ odvětil Biggles. „Doufám,

že Punanové budou moci proniknout džunglí?“

„Dovedou to, když chtějí – vždyť je to přece jejich domov.

Ovšem, když toho není třeba, neodvažují se daleko od svých

sídel.“

„Dobrá,“ souhlasil Biggles. „Učiňte, co považujete za

nejlepší. Pomůžeme vám, pokud to bude v naší moci. Kdy

vyrazíte?“

34

„Protože ta věc je zřejmě velmi spěšná, myslím, že

bychom měli vyrazit hned,“ prohlásil Rex po rozhovoru se

Subou.

„Mohu jít s nimi?“ tázal se Ginger.

„Ne,“ odvětil Biggles úsečně. „Nechci, abys dostal malarii.

Kromě toho budu tě možná ráno potřebovat. Obhlédneme to ze

vzduchu hned po svítání.“

Ginger, uznávaje moudrost tohoto rozhodnutí, neměl

námitek. Místo toho počkal s ostatními, až záchranná výprava –

četa pomalovaných bojovníků, vyzbrojených ostrými, širokými,

válečnými krisy a foukačkami, zapadla do džungle. Suba vedl

výpravu, a Rex, s puškou v ruce, kráčel po jeho boku.

Nemajíce nic na práci, vrátili se důstojníci do jídelny,

odkud se brzy rozešli ke spánku do svých obydlí.

Ginger byl probuzen hřměním leteckých motorů.

Vyběhnuv v pyžamu ven, byl překvapen, když zjistil, že již

svítá. Na perleťově šedé obloze kroužil Liberátor – klesal.

Letadlo přistálo dříve nežli se oblékl a dobíhalo pod palmovou

střechu. Angus, Ferocity Ferris a Henry Harcourt vylézali ven.

Biggles byl již u nich.

„Tak jste se vrátili v pořádku?“ volal na Anguse. „A kdo

vám prostřelil trup?“

„Měli jsme maličké nedorozumění s hloučkem stihačů

Mitsubishi sotva jsme opustili Darwin,“ vysvětloval Angus.

„Jeden z nich to provedl,“ pravil a ukázal na trup. „Ale myslím,

že si již na tomto světě nezastřílí. Ferocity ho rozstřílel na

cucky. Přivezl jsem ti kupu zboží, Bigglesi a depeši od

commodora z Darwinu. Vím, co v ní je, protože mně to

pověděl. Zdá se, že Mindanao padl – je to největší z

filipínských ostrovů. U štábu se domnívají, že americkému

generálu Bartonovi se snad podařilo uprchnout, a chtěli by,

abychom po něm pátrali.“

„To je pořádně velký rozkaz,“ odvětil Biggles. „V těchto

vodách je asi deset tisíc ostrovů. Co chtějí, abychom učinili –

máme snad prohlédnout jeden za druhým?“

35

„To není rozkaz,“ odvětil Angus. „Kommodor se o tom jen

zmínil pro případ, že bychom někoho uviděli, kdo by vypadal

jako generál. Bože, jsem hrozně utahán. Půjdu si trochu

schrupnout, nemáte-li nic proti tomu.“

„Jen jdi,“ odvětil Biggles a obrátiv se k seržantovi,

stojícímu opodál, přikázal mu, aby dohlédl na vyložení zásob z

velkého letadla. Pak si přečetl depeši, když však zjistil, že

neobsahuje nic víc, nežli co mu Angus pověděl, zastrčil ji do

kapsy a obrátil se ke Gingerovi.

„Vzlétneme a pokusíme se najít ty chlapíky v pralese,“

prohlásil. „Ostatní zůstanou zde, dokud se nevrátíme. Vrátíme

se brzy.“

Za několik minut, vznášel se již Beaufighter ve vzduchu a

letěl nad vrcholky stromů severovýchodním směrem. Ginger

pozoroval bedlivě zemi, nemohl však zahlédnout žádnou stopu

Rexe nebo Punanu. Očekával to ostatně. Nebylo vidět nic, než

vlnovitě se zvedající a klesající špičky stromů, snižujících se k

vzdálenému moři. Sem tam bylo možno zahlédnout širokou,

záhadnou řeku, místy klidnou, místy zpěněnou, když se

prodírala korytem mezi horami. Patrně po této řece se dostali na

ostrov bílí muži, zoufale se snažící uniknout Japoncům.

Ginger stále ještě hleděl dolů, když se v telefonu ozval

Bigglesův hlas:

„Halo! Myslím, že jsme něco objevili.“

A po těchto slovech začal Beaufighter nabírat výšku.

Pohlédnuv vpřed, spatřil Ginger, ne bez údivu, námořní

letadlo. Byl to typ letadla, jaký dosud nespatřil, poněvadž však

nebylo ani britské ani německé, usoudil, že je japonské.

Biggles to brzy potvrdil. „Vypadá jako staré Kavanishi,“

pravil. „Má dvoučlennou posádku. Ještě nás nezpozorovali, a

zdá se, že se strašně zajímají o něco na zemi.“

Japonské letadlo skutečně vytrvale kroužilo v nízkém letu

nad jedním místem pralesa. Zadní střelec byl skloněn nad svým

kulometem, namířeným dolů způsobem, nasvědčujícím tomu,

36

že ostřeluje nějaký pozemní cíl, nebo, že se k tomu zrovna

chystá.

„Raději se ho napřed zbavíme, než si prohlédneme předmět

jeho pozornosti,“ prohlásil Biggles tvrdým hlasem. „Dovedu si

dobře představit, po čem pase.“

Boj s japonským letadlem nebyl ani hoden toho jména.

Bylo zřejmé, že ani pilot ani střelec nepomyslili vůbec na

nějaké nebezpečí, protože kroužili dál, soustřeďujíce veškerou

svou pozornost k zemi. Biggles zamanévroval Beaufighterem

toliko mezi ně a slunce a pak, přiblíživ se docela těsně,

rozstřílel letadlo na kusy. Odehrálo se to v tak nízkém letu, že

posádka nebyla by byla mohla užít padáku, ani kdyby nebyla

bývala zasažena kulemi, a celý vrak spadl mezi stromy, kde jej

džungle ihned pohltila. Po rychlém průzkumu oblohy po

nějakém jiném možném letadle, spustil se Biggles nad špičky

stromů a po dvouminutovém křižování sem a tam objevil něco,

na co nebyl připraven. Napolo potopen v mělké vodě blízko

břehu řeky, ležel dole člun. Byl u břehu, kam proud nanesl pás

písku v podobě půlměsíce.

Když Ginger spatřil člun po prvé, zdálo se mu, že plavidlo

je opuštěno. Nebylo v něm žádných známek života. Ale když se

Beaufighter nesl přímo nad ním, vyběhl z okraje džungle blízko

člunu nějaký běloch. Hleděl vzhůru k letadlu a prudce mával

rukama. Biggles sletěl ještě níž: ve skutečnosti hnal se přímo

nad řekou, téměř se dotýkaje podvozkem hladiny, a z této

posice pak spatřili další dva muže. Jeden se právě zvedal, aby si

sedl, druhý ležel ve stínu palmy.

Ginger oslovil ostře Bigglese.

„Jářku, tihle hoši jsou v proklatě špatném stavu.“

„Obávám se, že máš pravdu,“ odvětil Biggles vytahuje

Reaufightra do výšky, aby se mohl obrátit zpět. „Rex je jistě

ještě alespoň den cesty daleko.“

„Ano.“

„Nemusí je vůbec najít.“

37

„Můžeme mu to místo ukázat ve vzduchu,“ ozval se

Biggles.

„Což kdybych k nim seskočil se zásobami a pomohl jim do

Rexova příchodu?“ navrhoval Ginger. „Chtěl bys opravdu

seskočit padákem?“

„Ovšem.“

„Je to nebezpečné. Vsadím deset proti jedné, že spadneš do

řeky, nebo zůstaneš viset ve stromech.“

„Řeka blízko člunu je mělká, jinak by jej nebylo vidět,“

protestoval Ginger. „Myslím, že bychom se toho měli odvážit a

pomoci jim. Několik hodin hraje velkou úlohu v životě a osudu

těch mužů, nemluvě o tom, že by je velmi povzbudilo, kdyby

uslyšeli, že se blíží pomoc.“

Biggles váhal. Pak prohlásil:

„Dobrá, chceš-li se toho odvážit, udělej to!“

„Risknu to,“ prohlásil Ginger. „Leť nad řekou jak

nejpomaleji můžeš.“

„Okay!“ Biggles obrátil Beaufightera a vyrovnav jej se

směrem řeky, snížil rychlost na nejmenší míru.

Ginger se zásobní skříňkou a přenosným lékařským

kufříkem pod levou paží zamířil k nouzovému východu letadla.

„Na shledanou,“ zvolal a skočil.

Jeho seskok byl dobře vypočten, přece však spadl, jak

Biggles dobře prorokoval, mezi stromy. Když padající Ginger

uviděl, co má pod sebou, skrčil se, vytáhl kolena až k bradě a

chránil si volnou rukou tvář. Na štěstí se nedotkl žádné velké

větve; řítil se mezi malými větvemi, vyvolávaje zděšení v houfu

opic, které se s vřískotem daly na útěk. Padákové hedvábí se

zachytilo mezi větvemi: roztrhalo se na cáry, avšak zmírnilo

jeho pád, takže Ginger přistál konečně na hromadě bahnité

půdy s roztrhaným padákem, zásobní skříňkou a lékařským

kufříkem po boku. Když se zvedal, uslyšel chrastění v křoví a

pak se před ním objevil neznámý běloch, vyhublý a bledý, snad

z malarie, snad z vyčerpání, nebo z obou těch příčin.

38

„U Joviše,“ zvolal cizinec, „to byl odvážný výkon! Nejste

zraněn?“

„Děkuji za optání, ne,“ odpovídal Ginger, hladě si žebra.

„Jsem rád, že vás vidím. Jmenuji se Hebblethwaite, stručně mi

říkají Ginger. Seskočil jsem, abych se podíval, nepotřebujete-li

pomoc.“

„Sotva ji kdo víc potřebuje než my,“ zněla odpověď. „Jsme

v zlé situaci. Jsem Jackson, správce britského konsulátu v

Manile. Se mnou je všechno v pořádku, ale oba moji druhové –

dva Američané – jsou na tom špatně. Kromě toho máme

Japonce v patách.“

Ginger přikývl. „Je to tak, jak jsme usoudili, a proto jsme

se rozhodli vám pomoci.“

Zvednuvše výstroj zamířili oba mužové k řece, kde se

Ginger seznámil s dvěma Američany, Grayem a Flannaganem.

Z jednoho se vyklubal pilot a z druhého střelec námořního

letectva Spojených států. Jak Jackson pravil, byli oba v zlém

stavu – nikoliv však z horečky nebo střelných ran, jak se Ginger

domníval, nýbrž z japonského týrání. Říci, že to Gingera

rozhořčilo, bylo by mírným výrazem. Ošetřil oba poraněné, při

čemž ho tři muži seznámili se svými osudy.

Angličan Jackson byl v Manile v době, když tohoto města

dobyli Japonci. Pokusil se uniknout v člunu lovců perel, byl

však zajat a dopraven s jinými zajatci na ostrov Mindanao. Tam

se setkal s dvěma americkými letci, sestřelenými za

průzkumného letu. Pokusili se o útěk a přitom srazili jednoho

japonského vojáka k zemi. Za to byli po dopadení brutálně

ztýráni – z čehož málem nezešíleli. Týrání v nich ovšem

podnítilo ještě víc rozhodnutí uprchnout znovu. S Jacksonovou

pomocí se jim to konečně podařilo. Opatřili si plachetní člun a

chtěli plout třebas do Austrálie. Byli pronásledováni a málem

chyceni japonským motorovým člunem, kdyby se nebylo zčista

jasna objevilo britské letadlo, které Japonce potopilo.

Ginger se usmál. „To jsme byli my,“ poznamenal vesele.

39

Všechno ostatní se odehrálo tak, jak tušil. Tři uprchlíci se

dostali na Borneo. Bez potravin a bez vody byli přinucení

přistát u břehu s nadějí, že obnoví své zásoby. Byli však znovu

objeveni a proto zamířili do džungle. Japonští vojáci, vedeni

námořním letadlem, je tvrdě pronásledovali. Námořní letadlo je

několikrát ostřelovalo a potopilo jejich člun. Teď byli

trosečníky, vyčerpanými uprchlíky bez jídla, s Japonci v

zádech, s neznámou džunglí a možná i s lovci lebek před sebou.

Když jim Ginger pověděl, že přímo ze srdce Bornea

operuje britská jednotka a že jim vstříc pochoduje záchranná

výprava, aby se jich ujala, projevili všichni tři nesmírnou

radost. Už ta stála Gingerovi za risiko, kterému se vystavil.

„Musíme se Japoncům až do příchodu záchranné výpravy

vyhnout,“ prohlásil. „Máte nějaké zbraně, hoši?“

„Ani jedinou,“ odpověděl Jackson. „Jaký plán bychom si

měli vymyslet? Obávám se, že nesneseme žádný pochod.“

„Myslím, že bude líp, zůstaneme-li, kde jsme,“ odvětil

Ginger, když situaci promyslel. „Džunglí bychom nepronikli a

kdybychom se o to pokusili, je možné, že bychom se ztratili.

Nejlépe bude zůstat u řeky, kde nás lze vidět z letadla. Biggles

– to je můj velitel – ví, kde jsme a přivede k nám záchrannou

výpravu. Zdá se, že všecko bude záviset na tom, kdo k nám

dorazí první – zda záchranná výprava nebo Japonci.“

40

Kapitola pátá

VÁLKA V DŽUNGLI

Stalo se, že Japonci dorazili na místo první. Ginger je

uslyšel ještě dříve, nežli je spatřil. Strávil bídnou, neklidnou

noc, neboť ho mučily myriády písečných much a moskytů, proti

nimž nebylo ochrany. Po větší díl noci se poškrabával, drbal a

naslouchal podivným zvukům, ozývajícím se z džungle.

Zrovna když se začalo rozednívat a džungle ožívala,

uslyšel z dáli jakýsi zvuk, podobný lidskému hlasu. Nebyl si

docela jist, neboť zvuk mohla docela dobře vyloudit i některá z

opic, jimiž se stromy jen hemžily. Avšak potom se tentýž zvuk

ozval znovu, tentokrát blíže u řeky. Tři muži spali ještě

hlubokým spánkem po velkém vyčerpání, nevnímajíce štípání

moskytů ani čehokoliv jiného, k čemuž jistě přispělo z velké

míry to, že se po prvé po čtnácti dnech poněkud slušně najedli.

Ginger je nechtěl budit, a proto se vydal sám na obhlídku podél

řeky, pokud to dovoloval písečný břeh. Pak se vyšplhal na

strom, s něhož mohl vidět na daleký kus řeky. Jeden pohled

stačil, aby se jeho obavy potvrdily. Po řece se blížilo pět kanoí.

Veslaři byli domorodci, avšak vedle nich seděli v člunech

japonští vojáci. Japonci si pečlivě prohlíželi břehy řeky. Zřejmě

pátrali po stopách uprchlíků, kteří, jak si byli jisti, museli být

kdesi před nimi, protože dosud nikde neminuli jejich člun.

Ginger si uvědomil, že až se dostanou k napolo potopenému

člunu, ihned poznají, že tři běloši nejsou daleko. Na neštěstí

nebylo možno člun žádným jiným způsobem odstranit nebo

zničit.

Aniž byl příliš vylekán, vrátil se Ginger k spícím mužům,

při čemž by málem byl šlápl na dřímající kobru, jež ležela

svinuta v písku. Se syčením se vztyčila. Ginger uskočil a dal se

41

do běhu o život. Opravdu, v té chvíli myslel víc na blížící se

Japonce, než na bestie džungle.

Nejprve probudil Jacksona, protože ten byl v nejlepším

tělesném stavu.

„Japonci se blíží po řece v kanoích,“ oznámil mu.

Jackson se vyškrábal na nohy. „Obával jsem se toho,“

pravil. Ukázal na člun. „I kdybychom se skryli, Japonci uvidí

člun, přistanou a půjdou za námi.“

„Vím to, avšak proti tomu jsme bezmocní,“ odpověděl

Ginger. „Zbývá jediná možnost, musí se nám podařit najít v

džungli nějaký úkryt.“

„Tam se na vás vrhnou pijavky,“ varoval Jackson.

„To je stále lepší než japonské kulky,“ namítl chmurně

Ginger.

Ale stalo se, že byli zachránění před tak zoufalým činem,

neboť mezitím co budili oba Američany, zazněl na obloze zvuk,

v nějž Ginger tajně doufal. Bylo to hřmění letadla. Za minutu

nato se objevili – ne jeden, nýbrž tři Beaufightři. To již Ginger

nakupil hromadu suchých větví, kterou zapálil, takže k nebesům

stoupal sloup dýmu. Udělal to, aby Biggles poznal, že jsou

dosud na starém místě. Protože neměl možnost signalisovat,

nemohl letouny upozornit na Japonce, mohl však doufat, že je

Biggles spatří a byl si velice jist tím, že se tak opravdu stane.

A potom se události vyvíjely rychle a s pěknou dávkou

hřmotu. Ginger nespatřil zkázu kanoí, avšak sledoval, jak se

Beaufightři sklonili k střemhlavému letu a pak uslyšel rachot

jejich kulometů. Džungle propukla v pravé pandemonium.

Papoušci vřískali a opice vyly.

Později se Ginger dověděl, že tři z kanoí se potopila

uprostřed řeky; dvě zbývající se snažila dosáhnout břehu, kde se

pak posádky ukryly pod stromy. Bígglesův Beaufighter,

rozeznatelný podle svého jediného rudého pruhu kolem trupu,

se pojednou hnal nízko nad hladinou řeky. Když míjel písečnou

výspu, vypadl z něj malý předmět. Ukázalo se, že je to

cigaretové pouzdro. V něm byl ústřižek papíru, na němž bylo

42

tužkou psané poselství: „Držte se. Rex je již blízko. Taffy.“

Ginger z toho poznal, že Taffy zaujal jeho místo ve střelecké

věži Bigglesova stroje.

Svrhnuv poselství, obrátil se Bigglesův stroj a přidal se k

oběma druhým ostřelujícím nyní kulomety okraj pralesa.

„Záchranná výprava je nablízku,“ sdělil Ginger svým

společníkům.

„Tak

jako

Japončíci,“

odvětil

chmurně

Jackson.

„Pohleďte!“ ukázal.

Pohlédnuv za ukazujícím prstem spatřil Ginger japonské

vojáky, vynořující se z džungle na okraji řeky. Nepohybovali se

volně, plazili se při zemi a blížili se občasnými, krátkými

přískoky.

„Ti o nás nemají zájem,“ soudil Ginger. „Myslím, že ani

nevědí, že jsme zde. Beaufightři je ostřelují a oni se pokoušejí

uniknout. Dostanou-li se však sem a zpozorují-li nás, octneme

se v pěkné kaší.“

„Měli bychom se raději stáhnout do pralesa,“ prohlásil

Jackson.

„Ještě okamžik,“ řekl Ginger.

Zpozoroval podivnou věc. Vedoucí japonský voják klopýtl

a pak padl přímo na tvář. Zůstal ležet na místě kde padl a svíjel

se. Jiný udělal totéž.

„Co se to u čerta děje?“ říkal si Ginger.

Zbylí Japonci utíkali od pralesa. Někteří z nich začali

střílet do stromů. Ale padali k zemi, třebaže se neozývala

odvetná palba. Vypadalo to tak strašidelně, že Gingerova tvář

zbledla.

„Mám to!“ křičel Jackson. „Foukačky! Vaši přátelé

Punanové po nich střílí z džungle otrávenými šípy. Japonci je

při tom ani nevidí.“

„Strašné,“ odvětil Ginger – a myslel to doopravdy. Po prvé

si uvědomil nemožnost boje s muži džungle, kteří mohli zabíjet

tiše, neviděni. Japonci byli při všech svých moderních zbraních

bezmocní. Mikadovy vojáky zachvátila panika. Někteří z nich,

43

odhodivše svou výzbroj, skočili do řeky a pokoušeli se ji

přeplavat.

„Maso pro krokodily,“ zamumlal Jackson. „Tyhle řeky

jsou plny těchto netvorů.“

Ginger se otřásl. Byl šťasten, že nepadl do řeky, když

přistál s padákem. Zapomněl na to, že existují takové věci jako

krokodilové. Ještě když zíral na tu neveselou scénu, vyběhl z

podrostu Rex Larrymore. Jeho šaty byly rozervané a byl

zablácen až po pás.

„Tak tady jste,“ poznamenal vesele. „Dalo mně práci, než

jsem vás našel.“

„Jak jste věděl, že jsem zde?“ tázal se Ginger.

„Biggles mně shodil vzkaz.“

„Aha!“

„Suba a jeho hoši se činí,“ poznamenal Rex. „Pozoruji,“

odvětil Ginger.

„Nemusíte už mít žádných obav,“ pokračoval Rex. „Jak

říkají oficielní bulletiny, naše oddíly mají situaci pevně v

rukou.“

Když Ginger představoval Rexe svým společníkům,

přehnali se Beaufightři nízko nad jejich hlavami a zmizeli ve

směru základny. Najednou se objevil Suba, následován

několika svými bojovníky. Téměř všichni nesli náklady, jež

Gingera znovu vyděsily. Byly to japonské hlavy.

„Musejí dělat tohle svinstvo?“ vyrazil ze sebe Ginger,

pociťuje nevolnost.

„Nevšímejte si toho,“ pravil Rex tiše. „Ty hlavy jsou pro

ně jen upomínkami. Naši hoši sbírají německé přilbice a věřte

mi, není v tom opravdu velkého rozdílu. Zklamal byste Subu,

kdybyste protestoval proti jejich národnímu zvyku.“

Ginger polkl a neřekl již ani slova. Rex měl malou poradu

s náčelníkem, po které byla sestrojena dvě hrubá nosítka pro

dopravu zraněných Američanů, kteří nebyli schopni dlouhého

pochodu do tábora.

44

Pak nastala zpáteční cesta džunglí. Nevyznamenala se

žádnou příhodou, při každé zastávce rozdělali toliko kouřový

oheň, aby ukázali Bigglesovi kde jsou, načež jim Beaufightry

svrhly balíky potravin a plechovky s vodou.

O dva dny později, znavená a špinavá, pokryta malými

bílými puchýři, způsobenými moskyty, dorazila výprava do

tábora Lucky Strike, kde byly již učiněny všechny přípravy pro

jejich přivítání a ubytování. Když se Američané vykoupali a

měli pečlivě ošetřena svá záda, vypověděli mnohem podrobněji

svůj příběh.

O svých vlastních dobrodružstvích mohli uprchlíci málo co

říci. Byli příliš naplněni tím vším, co se dělo v Cotabatu na

ostrově Mindanau, kde Japonci soustředili bílé zajatce mnoha

národů. Mezi nimi byly i ženy. Poměry tam byly zlé, avšak

snesitelné, dokud nepřijel z Japonska brutální velitel jménem

Yashnowada. Američané se chvěli nezadržitelnou zlostí, když

hovořili o něm a o jeho barbarském jednání s bezmocnými

zajatci. Byl to tento muž, jež nařídil jejich týrání. Několik

bílých vojáků – Britů, Američanů a Holanďanů – zemřelo po

takovém nelidském týrání.

„Nejhroznější na tom bylo, že jsme se nemohli bránit,“

vzdechl Bill Gray, skrývaje svou tvář do rukou, jako by se

snažil zahnat z mysli hrůzy, jež spatřil. „Bůh vám pomoz,

padnete-li kdy do rukou toho žlutého ďábla!“

„Kdo je ten muž?“ tázal se Biggles tvrdým hlasem.

„Nevím toho o něm mnoho,“ odvětil Pat Flammagan,

hovořící irskoamerickým přízvukem. „Zdá se, že je velitelem

okupovaných zemí. Napodobuje německé brutální methody a

pokouší se zastrašovat všechny, domorodce jako bělochy,

strašným terorem. Cotabato, kde má svůj hlavní stan, je živé

peklo. Zmocňuje se mne šílenství již při pouhém pomyšlení, že

jsou na takovém místě bílé ženy.“

Bigglesova tvář byla bledá. „Je v tom Cotabatu mnoho

vojska?“

45

Jackson odpověděl: „Nemnoho. Yashnowada je pověstný

policista – toho druhu jako nacističtí gestapáci. Většina

bojových oddílů byla dopravena blíž k bojištím – do Burmy na

severu a na australské ostrovy na jihu. Tytéž věci se patrně dějí

na jiných místech. Je hrozné, že nemůžeme proti tomu nic

podniknout. Mimochodem, jak jste se sem dostali?“

Biggles vyložil úkoly své peruti a popsal, jak se s pomocí

Rexe Larrymora dostal na Borneo. „Kolik bílých zajatců je asi

v Cotabatu?“ vyzvídal.

„Při našem odchodu jich bylo asi třicet nebo padesát.

Někteří z nich jsou civilisté, většinou britští, australští nebo

holandští obchodníci. Ostatní jsou téměř vesměs sestřelení,

američtí letci. Je tam Barton a také několik britských

příslušníků, Indů a jiných.“

Biggles byl překvapen. „Míníte amerického generála

Bartona?“

„Ano.“

„Slyšel jsem však, že uprchl.“

„Uprchl, ale Japonci ho znovu dopadli na jednom malém

ostrově. To prase Yashnowada ho tloukl, aby ho přiměl k

prozrazení strategických plánů.“

Mezi shromážděnými důstojníky se projevilo pohnutí,

avšak žádný z nich nepromluvil.

„To všechno je velmi znepokojující,“ pravil Biggles

sklíčeným hlasem. „Nebudu moci v noci spát. Vím, co je válka

proti Němcům a mám jakési zkušenosti ze sporů s prostými

divochy, od nichž člověk neočekává nic jiného než vraždy; ale

tihle polocivilisovaní Japonci zdají se být nejhoršími z celé té

čeládky. Nuže, Jacksone, a vy, Grayi a Flannagane, myslím, že

bude líp, odeberete-li se do Austrálie. Dám vás tam hned

dopravit. Letadlo je připraveno k odletu.“

„Nechci do Austrálie,“ zavrčel Gray.

Biggles byl udiven. „Cože? Vy nechcete?“

„Ne. Mám nyní jen jedinou touhu, totiž pobít co možno

nejvíce těch žlutých ďáblů.“

46

„To zní sice velmi hezky, ale mějte, prosím vás, rozum!

Nemůžete přece válku vybojovat holýma rukama. Jak si to

vlastně představujete?“ tázal se Biggles.

„Můžete mne zde nechat, ne?“

„Proč? Co byste zde dělal?“

„Pomáhal bych vám. Jsem pilot. Znám zdejší moře a břehy

jako dlaně svých rukou. Sloužil jsem dlouho v Manile a na

nosiči letadel, křižujícím mezi těmito ostrovy. Flannagan byl po

celou tu dobu mým společníkem, takže se zde vyzná zrovna tak

jako já.“

„To je pravda,“ souhlasil Flannagan.

„A já se zde také trošku vyznám,“ vložil se do řeči

Jackson. „Sloužil jsem deset let v diplomatické službě v

Holandské Východní Indii.“

„Pak snad něco víte o Mindanau?“ pravil Biggles

přemítavě.

Jackson se usmíval. „Byl jsem v Cotabatu britským

zástupcem po dvě sezony. Znám je jako své boty a také jeho

okolí.“

„Pak tedy musíte znát i tamnější lidi.“

„Všechny, které je třeba znát. Víte přece, jak to bývá na

těchto výspách. Byl jsem tam sice naposled před osmnácti

měsíci jako svobodný muž, ale pochybuji, že se město příliš

změnilo, kromě toho ovšem, že běloši odešli. Ale proč se ptáte?

Snad se tam nechcete podívat?“

Biggles na okamžik zaváhal, nežli odpověděl. „S nynější

naší výzbrojí bych to nemohl udělat.“

„Je tam letiště – či spíše přistávací dráha.“

„Snad nemyslíte, že bych na něm mohl přistát s letadlem?“

„Nuže – ne.“

„Obávám se, že letiště nemá pro nás cenu. Na neštěstí

nemáme tu námořní letadlo, schopné přistát na vodě blízko

břehu. Rád bych věděl…“

Biggles pokročil ke dveřím a zíral k opuštěnému letišti.

Chvíli bylo ticho; pak se vrátil do pokoje.

47

„Povím vám něco,“ řekl již rozhodnut. „Jacksone, vy

poletíte s Angusem Mackailem Liberátorem do Darwinu a

podáte zprávu veliteli letectva. Ten se nepochybně poradí s

americkým velícím důstojníkem. Angusi, vy jistě uvidíte

velitele letectva. Povězte mu, že jsme ochotni pokusit se o únos

těch zajatců, avšak potřebovali bychom k tomu amfibického

letadla, které by mohlo přistát nejprve tady a později na moři.

Je jisté, že bychom nemohli odtud odvést čtyřicet či padesát lidí

najednou, ale kdybychom je vysvobodili a dostali z tábora, pak

by se to dalo udělat tak, že bychom je sem dopravili postupně.

Kdyby byl v Cotabatu nějaký důležitý vojenský cíl, který

bychom mohli zároveň napadnout, pak myslím, že by vrchní

velitelství dalo svůj souhlas mnohem ochotněji.“

„Je tam,“ vpadl mu Jackson rychle do řeči. „Cotabato je

jednou z hlavních muničních a výzbrojních zásobáren pro

zamýšlený japonský útok na Austrálii.“

„Proč u čerta jste to neřekl hned?“ zahřměl Biggles.

„Hovořili jste přece o zajatcích,“ vysvětloval Jackson, jako

by se omlouval.

„Nemyslel jsem tolik na skladiště jako na lidi, kteří tam

zůstali. Je to pomyšlení na ženy, jež mne uvádí do zuřivosti.“

„Kdo jsou ty ženy?“

„Jedna z nich je Mary Stocktonová. Je dcerou jednoho

člena konsulárního sboru. Její otec má o ni jistě velké starosti –

byl zrovna v Londýně, kde podával hlášení zahraničnímu

ministerstvu, když došlo k pádu ostrova.“

Jackson se při těchto slovech lehce začervenal a Biggles

porozuměl mnohem lépe, proč je tak nešťasten.

„Je vaší přítelkyní?“ vyzvídal.

„Po pravdě řečeno, je mně mnohem blíž,“ připouštěl

Jackson. „Dohodli jsme se, že se vezmeme.“

„Proč jste ji nevzal s sebou, když jste prchal?“

„Chtěl jsem to udělat, avšak nepodařilo se to. Byli jsme

zpozorováni a stíháni dřív, nežli jsme se dostali k ženským

48

ubikacím. Nemělo smyslu, abych se vzdával, proto jsem zůstal

s Grayem a Flannaganem.“

„Chápu. Kdo je ta druhá žena?“

„Doktorka Hardingová. Je to Američanka, specialistka v

tropických chorobách.“

„Soudím, že byste byl ochoten vrátit se do Cotabatu,

kdybyste věděl, že je naděje na záchranu té vaší dívky?“

„Vsaďte život, že bych chtěl,“ odvětil Jackson vřele.

Biggles přikývl. „Rozumím. Ale objasněme si to. Každý z

vás jistě pochopí, že jsem podřízeným velitelem a že tedy

nemohu učinit všecko, co se mně zlíbí. Míním tím, že jsme

přikázanou jednotkou a že můžeme být každým okamžikem

povoláni k určitému speciálnímu úkolu. Zachovali bychom se

nepěkně k lidem doma, kdybychom byli na nějakém vlastním

výletu zrovna ve chvíli, kdy by nás bylo k něčemu důležitému

naléhavě třeba. Jinými slovy, musím dostat povolení, dříve než

se pustím do podniku, který není ryze vojenské povahy. Jediné,

co mohu učinit, je, poslat Liberátora ihned do Austrálie, abych

poznal, co o tom soudí velící důstojník letectva.

Angusi, vy s tím poletíte. Jackson půjde s vámi. Harcourt a

Ferris poletí jako střelci. Jestliže vyšší velitelství bude s plánem

souhlasit, pokuste se z nich dostat obojživelné letadlo.“

„Jste si jist, že tam mají takové stroje?“ tázal se Angus.

„Ano, Austrálie si vždycky potrpěla na obojživelná letadla.

Mají několik dobrých typů. Mám připraveno několik depeší,

proto čím dříve odletíte, tím líp. My ostatní tu zůstaneme a

budeme pokračovat jako dosud. Toť vše.“

Angus přikývl. „Připravím se k startu.“

„Měl bych se tedy rychle přichystat,“ vložil se do řeči

Jackson.

„Vraťte se co možno nejrychleji,“ pokračoval Biggles.

„Ještě zítra v noci, dokážete-li to.“

„Pokusím se,“ sliboval Angus. „Za tichého počasí trvá

cesta asi sedm hodin.“

49

Za dvacet minut nato letadlo zaburácelo a vzneslo se na

jihovýchod.

Biggles vzhlédl od svého skládacího stolku, na kterém si

psal poznámky.

„Myslím, že by bylo dobře, kdybychom za čekání na

návrat toho Liberátora získali nějaké fotografie Cotabata. Gray

a Flannagan by nám na nich mohli ukázat nejdu – ležitější

body, takže bychom měli již jakousi představu o celé věci pro

případ, že by vyšší velitelství akci schválilo. Není třeba

okamžitého spěchu – postačí, když to uděláme zítra. Já zde

budu muset ovšem zůstat, což kdyby Austrálie chtěla se mnou

navázat styk. Avšak obě druhá letadla mohou letět. Bertie, ty si

vezmeš kameru. Algy bude dávat pozor, zatím co ty budeš

fotografovat.“

„Proč bych nemohl letět s fotografem?“ tázal se Bill Gray.

„Mohl bych mu ukázat nejdůležitější místa.“

„To je nápad,“ souhlasil Biggles. „Jste však v pořádku?“

„Natolik dobře, abych mohl sedět a hovořit – nebo

obsloužit kulomety.“

„Dobrá. To už záleží na vás. Vaše spolupráce by mě těšila.

Bertie, to znamená, že Bill půjde s tebou místo Rexe.“

Algy promluvil. „Vezmu s sebou Gingera, nemáš-li

námitky.“

Biggles zvedl obočí. „Proč Gingera? Co je s Tugem, tvým

střelcem?“

„Zeptej se ho raději sám,“ zamumlal Algy.

Bigglesův pohled spočinul na Tugovi. „Co se stalo?“

Tug rozpačitě zvedl ovázanou ruku. „Měl jsem pár kol se

Subou a dostali jsem se do clinche. Málem mně zlomil ruku.“

Biggles se na okamžik tvářil mrzutě. „Jsem jistě

posledním, kdo zakazuje svým důstojníkům rekreaci, ale nemá

smyslu se zmrzačovat. Nepřítel to nepochybně udělá brzy sám.

Potřebuji každého muže, kterého mám. Musíš-li již bláznit, pak

buď opatrnější.“

„Ano, pane,“ odpovídal Tug poslušně.

50

Biggles se otočil k Aglymu. „All right. Ginger letí s tebou.

A to je asi vše.“

51

Kapitola šestá

NEVÍTANÝ CESTUJÍCÍ

Následujícího dne, dvě hodiny před rozedněním, vzneslo

se Bertiovo letadlo do vzduchu a zamířilo na severovýchod. Bill

Gray seděl ve střelecké věži. Hned poté startoval i Algy, s

Gingerem na zadním sedadle, a ve vzduchu pak zaujal

ochrannou posici nad Bertiem.

Obloha, třebaže ještě tmavá, byla křišťálově jasná a Ginger

ji obzíral s methodickou důkladností, jaké lze nabýti jen

dlouhými zkušenostmi. Lucky Strike bylo vzdáleno od

Cotabata, jak zjistil na mapě, asi tisíc jedno sto kilometrů. Cesta

tam byla by normálním způsobem trvala mnoho dní, snad

dokonce týdnů. Ale Ginger počítal s tím, že Beaufighter ji i

svou normální rychlostí, jakou právě letěli, urazí za necelé tři

hodiny. Vypočítali si čas tak, aby byli na místě hned po

rozednění, kdy denní světlo již dovolí fotografovat.

Když opustili pobřeží, poskytlo moře Gingerovi bohatou

příležitost k přemítání. Kamkoliv se rozhlédl, viděl ostrovy,

některé velké, jiné docela malinké. Bylo jich sta a tu začal

uvažovat o tom, zda na nich žijí nějací lidé a čím se asi živí.

Nebylo by špatné, říkal si, udělat po válce okružní plavbu mezi

těmito zbytky země a podívat se, kdo a co na nich je.

Když se letadla vyšplhala do výše šesti tisíc metrů,

vyrovnala se a hřměla přímo nad osamělou oblohou.

Letěli hodinu, dvě a stále ještě byly ostrovy v moři

jedinými věcmi, které míjeli a za sebou zanechávali. Voda byla

klidná – nespatřili jediné lodi. Ginger, přemítaje o této zvláštní

osamělosti, říkal si, že se zde patrně i v mírových dobách

objevovalo málo lodí; a těch několik plavidel, jež kdysi občas

52

brázdívala tyto zrádné vody, leželo teď někde na dně moře,

nebo se uchýlilo do vzdálených přístavů.

Jitro se ohlašovalo neobyčejnou záplavou růžové a zlatisté

barvy, když se v telefonu ozval hlas Algyho: „Tamhle na

obzoru je velký kus špíny. To musí být Mindanao.“

„Ano, mělo by to být Mindanao,“ souhlasil Ginger a

obhlížel oblohu se zvýšenou ostražitostí. Věděl, že japonská

letadla se mohou objevit každé chvíle a nechtěl se dát

překvapit. Zatím co bude hlídat, budou se moci Bertie a Bill

úplně soustředit na fotografování.

Oba Beaufightry letěly vstříc zemi, jež nyní již docela

naplňovala obzor. Teď již neměli pochyb, že je to jejich cíl.

Podrobnosti se stávaly zřetelnějšími a Bertieův stroj,

pilotovaný, jak se Ginger domníval, Billem, nabral kurs k

jakémusi většímu městu. Ukázalo se, že je to Cotabato, jejich

cíl. V jasném ranním světle vynikal každý detail, takže mohli

počítat se znamenitými snímky.

Bertie se zabýval svým úkolem, zatím co Algy hlídal

oblohu. Nenarazili skutečně na žádnou obranu. Zdálo se, že

Japoncům trvalo hezkou chvíli, nežli si uvědomili, že mají nad

hlavami nepřátelské letadlo, protože uplynulo několik minut,

než dalekonosná děla zahájila palbu. Střelba byla tak

nepravidelná, tak špatně mířená. Ke konci zahlédl Ginger

několik letadel opouštějících zemi, byla však příliš nízko, než

aby znamenala nějaké nebezpečí. Dříve než se vyšplhají do

výše britských strojů, budou Beaufightry již dávno na zpáteční

cestě domů. Celý podnik vypadal nezajímavě a Ginger byl

proto rád, když skončil.

Bertie promluvil radiem s Algym a Algy dodal informaci

dále Gingerovi.

„Hotovo,“ řekl. „Bertie si myslí, že to pořídil dobře.

Poletíme domů.“

Beaufightry nastoupily zpáteční cestu bok po boku,

přibližně řečeno volným krokem. Nemělo smyslu přehřívat

motory, když neměli zvláštních příčin k spěchu. Ginger

53

sledoval pozorně nepřátelská letadla, dokud se nevzdala

marného pronásledování a neobrátila zpět k svým základnám,

tvořícím nyní již jen skvrnu na obzoru. Uspokojen. že je vše v

nejlepším pořádku, oddechl si a chystal se zabořit do svého

sedadla.

A když to udělal, vzbudil jakýsi pohyb na podlaze jeho

pozornost. Na okamžik si myslel, že se uvolnil kterýsi kabel.

Ale potom, k své nevyslovitelné hrůze, viděl, že pohybující se

věc není kabel, nýbrž had. Nebyl to nijak velký had. Byla to

taková tenká, malá věcička, asi šedesát centimetrů dlouhá. Ale

to neukolébalo Gingera v pocit falešné bezpečnosti. Věděl, co

to je, protože již jednou, kdysi v Indii, takového hada spatřil.

Byla to kobra, snad nejnebezpečnější plaz na světě. Její

kousnutí znamená smrt v několika minutách.

Ginger hleděl chvíli na hada jako zmámený, zatím co mu z

tváře vyprchala všechna barva. Vědomí, že plaz byl s ním ve

věži už přes tři hodiny, otřáslo jím tak silně, že nebyl schopen

řádného myšlení. Neměl zdání, jak se tam had dostal – ale na

tom nezáleželo. Prostě tam byl. Dostal se zřejmě do letadla,

zatím co stálo na zemi. Nemohl pochopit, proč jím nebyl ještě

kousnut. Had byl však možná zalezlý v nějaké kapse a teď

vylezl, vyplašen nebo ochromen hřměním motorů. Jedna věc

byla však jista: teď již nebyl ochromen. Teď se vztyčoval s

vystrčeným jazýčkem a s takovou zlomyslností v očích, že

Gingerovi vyschlo strachem v ústech.

Ginger nevěděl, co dělat. Jeho prvním popudem bylo

vyskočit z letadla, bez ohledu na to, co bylo pod nimi. Ale pak

spatřil oceán a rozmyslel si to. Hlavou mu letěly zbabělé

myšlenky. Vypadalo to fantasticky. Ačkoliv byl vyzbrojen

kulomety, schopnými potopit pořádnou loď, nemohly mu

pomoci proti hadu. Jiných zbraní neměl. Přemítal o tom, co by

se mohlo stát, kdyby byli napadeni nepřátelskými letadly,

protože teď, kdy had byl před útokem, neodvážil by se sáhnout

na své kulomety. Beaufighter se lehce kolébal. Had zasyčel.

54

Ginger si vzpomněl na telefon. „Algy. proboha, leť rovně,“ řekl

chraplavým hlasem.

Algy odpověděl nezúčastněně: „Proč? Něco se stalo?“

Ginger se téměř dusil. „Tady ve věži je had.“

„Vyhoď ho ven,“ doporučoval mu Algy.

„Nebuď blázen,“ zasípal Ginger. „Je to kobra.“

Algyho hlas nabyl jiného tónu, když si uvědomil

nebezpečí. „Kde je?“

„Na podlaze. Pár kroků ode mě. Nakloníš-li se, shodíš mně

ji na nohy.“

Algy na okamžik ztichl. „Co mám udělat?“

Gingera zachvátila skoro panika. „Nevím,“ přiznával.

„Nemáš nějaký nápad?“

„Žádný. Nemohu si nic vymyslet – ledaže seskočím.“

„To přece neuděláš!“

„Ale vždyť nemohu doufat, že tu vydržím dvě hodiny, aniž

bych byl kousnut.“

Po konstatování této prosté skutečnosti následovala delší

pomlčka.

„Což kdybys jej vystrčil otvorem pro seskok?“ navrhoval

Algy.

„Cože? Rukama?“ prskal Ginger, stále zíraje na hada, jenž,

jak se zdálo, začínal být podrážděn.

„Pak tedy zbývá jediná věc,“ prohlásil Algy úlisně.

„Sletím níž, nad nějaký ostrov a ty seskočíš dolů.

Pokusíme se tě později vyzvednout. Pokud vidím, je to tvá

jediná naděje.“

„Uvědomuješ si, že had tu zůstane i kdybych zmizel a že se

může proplazit až do tvé kopule?“

„Pane Bože!“ vydechl Algy. Tohle mu zřejmě ještě

nenapadlo.

„Chceš zůstat v letadle?“ tázal se Ginger.

„Dvě hodiny? S touhle plíživou věcí pohromadě? Za nic na

světě,“ prohlašoval Algy. „Přistanu, i kdyby to znamenalo

havárii. Nenajdu-li na nejbližším ostrově kousek rovné půdy,

55

seskočíme společně. Počkej chvilku, nežli udám Bertovi

posici.“

„Dobrá, ale neotálej s tím dlouho. Pospěš si!“

Hřmění motorů zesláblo, když se Beaufighter pustil dolů

klouzavým letem. Ginger seděl a zíral na hada, jako by jím byl

fascinován. Věděl, že ztrácejí výšku, neodvažoval se však

vyhlédnout ven, aby se podíval, kde jsou. Najednou se ozval

Algy.

„Pověděl jsem Bertovi, v jaké jsme tísni. Říká, že

nemůžeme udělat nic jiného, nežli vyskočit – nemůžeme-li

přistát. Doprovodí nás dolů, aby viděl, jak to dopadne.“

„Tak dělej,“ naléhal Ginger, jehož nervy začínaly

povolovat pod velkým napětím. „Mám zůstat v letadle nebo

seskočit?“

„Zůstaň. Počkej, dokud si neprohlédnu nejbližší ostrov.

Zrovna je jeden větší před námi. Myslím, že vidím jeho břehy.“

Následujících deset minut, než Algy znovu promluvil,

zdálo se Gingerovi věčností.

„Tady je pěkně široký břeh,“ řekl Algy. „Pokusím se o

přistání.“

„Had jistě zaútočí, až stroj poskočí.“

„Dobrá. Až ucítíš, že vyrovnávám stroj, budeš vědět, že

jsem skoro na koberci. Otevři výpusť a připrav se pro seskok.

Nic jiného ti nezbývá.“

Beaufighter pokračoval v sestupu. Ginger neviděl nic nežli

hada, cítil však, že Bertův stroj mají těsně nad hlavou. Jednou či

dvakrát dopadl na ně jeho stín. Najednou se zdálo, že jej had

zahlédl a jeho reakce byla okamžitá. Ginger mohl jenom hádat,

že kobra považovala letadlo za nějakého dravého ptáka; rychle

prchla do trupu letadla, kde nemohla být viděna. Stroj se

vyrovnal. Algy vzkřikl: „Skoč!“

Ale protože had již zmizel z nebezpečné blízkosti, neměl

Ginger chuť riskovat zlomení vazu. Ztrnule zůstal sedět na

svém místě. Pocítil dosednutí kol a doufal, že sklon letadla

oddálí hada od něho ještě více. Co pak následovalo, si ani

56

neuvědomoval. Letadlo se najednou zakymácelo. Pak se

ozývalo trhání a praskání, jako by se bylo prudce s něčím

srazilo.

Ginger si nepamatoval, jak se dostal z letadla. Najednou

viděl, že stojí na písčitém břehu a hledí vyděšeně na zmrzačené

pozůstatky Beaufightra. Algy se divoce škrabal z vraku a

klopýtal k němu.

„Nekousl tě ten had?“ tázal se Ginger velmi vážně. Byl

dosud lehce zmaten.

„Nevím,“ vrčel Algy. „Aspoň to necítím. Podívej se na

stroj.“

„Dívám se,“ odvětil Ginger klidně. V tomto okamžiku si

byl vědom jen jediné věci, a tou byla radost, že konečně unikl

hadu. Byl připraven zemřít ve válce – ale ne kousnutím hada.

„Jsme v kaši,“ prohlásil Algy.

„Již jsem si to uvědomil,“ odvětil Ginger, zvedaje zrak k

druhému letadlu, jež zrovna kroužilo nad jejich hlavami,

naklánějíc se téměř vertikálně. Ginger zamával. „Ještě dobře, že

Bertie bude moci povědět Bigglesovi, co se stalo,“ poznamenal.

Algy stál s rukama v kapsách a hleděl na vrak. Vypadal

dosud jako by tomu nemohl uvěřit. Hleděl stále ještě na trosky,

když Bertie vyrovnal stroj a spěl pryč, směrem k základně.

„To je nejlepší, co může udělat,“ zabručel Algy. „Tady již

nemá nic na práci.“

„Máš zdání, kde jsme?“ tázal se Ginger.

„Ani nejmenší – vyjma skutečnosti, že jsme kdesi mezi

Borneem a Mindanaem,“ odvětil Algy. „Možná, že tenhle

ostrov je zakreslen na mé mapě. Je v kupoli. Měl jsem příliš

naspěch, než abych se o ni staral. Nechtěl bys ji vytáhnout?“

„Zkus to raději sám,“ doporučoval Ginger.

„Není to příliš nebezpečné?“

„Ne – jen had by mohl být nebezpečný. Pokud vím, je tam

dosud, a dokud tam je, tak zůstanu venku. Jak to, že ses

naboural?“

57

„Rozhlédni se a vysvětlíš si to sám,“ zabručel Algy. Otřes

a ztráta letadla ho zřejmě přivedly do citlivé nálady.

Ginger přijal radu. Rozhlédnuv se kolem poznal, že jsou na

dosti rozsáhlém ostrově; jak velkém se nedalo zjistit, protože

nebylo možno zahlédnout jeho břehy. Stopy kol pověděly

historii havárie. Algy se pokusil o přistání na úzkém pásu

břehu, příliš úzkém pro takovou věc. Udělal, co mohl, avšak

jedno kolo se dostalo do mělké díry, což způsobilo, že letadlo

bylo mrštěno na stranu. Jeho pravé křídlo udeřilo do stromu a

utrhlo se. Letadlo pak narazilo na několik balvanů a ty

dokončily zkázu toho, co ještě před několika minutami bylo

bezvadným strojem, schopným nádherného letu.

„Had támhle utíká!“ vzkřikl náhle Algy a popadnuv kus

větve palmy, hnal se za plazem, jenž uniknuv z vraku, spěl

plnou rychlostí k okraji kopce, pokrytého džunglí. Pak zmizel v

křoví.

„A teď si pomysli, že tak malá bestie může natropit tak

velkou zkázu,“ poznamenal znechuceně Ginger. „Ne že bych na

to chtěl žehrat,“ dodal. „To každý nedokáže, strávit v kupoli tři

hodiny s kobrou a přec se z toho dostat. Jsem na pevné zemi,

aniž jsem byl kousnut, a to je víc, nežli v co jsem ještě před

dvaceti minutami doufal. Nuže, kam odtud půjdeme?“

„Nikam,“ zavrčel Algy. „Zůstaneme tady.“

„Doufám, že mně nedáváš vinu?“ protestoval Ginger

uraženým hlasem.

„Proč jsi neprohlédl věž dříve než jsi do ní vlezl?“

„Tohle se mně líbí,“ prohlásil Ginger dopáleně. „Copak si

někdo pomyslí, že hadi mají ve zvyku lézt do letadel? Znal jsem

jednoho, který našel v křídle myší hnízdo –“

„Nemusíš mi nic vykládat,“ smiřoval se Algy. „Myslím, že

můžeme oba být rádi, že jsme naživu. Stroje je sice škoda, ale

hlavně že se nám nic nestalo. Dostane-li Boggles obojživelníka,

pak se zde brzy objeví a odveze nás.“

„A když jej nedostane?“

58

„Pak si do smrti zahrajeme na Robinsony. Bednička s

železnou

zásobou

nás

zachrání

před

okamžitým

vyhladověním.“

Bednička s potravinami byla otevřena a trosečníci si

dopřáli důkladnou snídani. Studovali mapu, ale nic jim

neprozradila, protože neměli ani zdání, na kterém ostrově jsou.

Když všecko uvážili, shodli se na tom, že jsou asi na ostrově

Talut, jednom ze skupiny Sulu.

„Nuže vzhledem k tomu, že naše ubohá, stará kráska je již

odepsaná, uděláme dobře, když ji zapálíme,“ navrhoval Algy.

„Jistě nikdy nebude létat. Nic s ní nesvedeme a nemá smyslu ji

tu nechávat, aby si ji Japonci prohlédli. Možná, že by si ještě,

vybrali nějaké součástky. Přiložíme k ní zápalku a pak

vylezeme na kopec, abychom se tu trošku vyznali.“

Ginger souhlasil a za několik minut již divoce plála

pohřební hranice nešťastného Beaufightra.

„A teď vzhůru do kopce,“ prohlásil Algy – ale v tom se

zarazil, zíraje upřeně na něco za Gingerovými zády. Ginger,

udiven tím pohledem se otočil a při pohledu, který se mu

naskytl, měl pocit, že mu žaludek padá do bot. Ze vzdálenosti

necelých sto metrů běželo k nim asi dvacet mužů. Byli to

japonští vojáci. Jeden z nich, důstojník, zpozorovav, že se

otočili, začal na ně něco křičet. Co, Ginger nevěděl. Nikdy se to

nedověděl. Nestaral se o to. Věděl jenom, že jsou zajati, protože

útěk byl zřejmě nemožný. Každý Japonec měl pušku. Někteří

dokonce již na ně mířili.

Algy zvedl ruce. „Nemá to smysl,“ řekl tiše Gingerovi.

„Čapli nás.“

Ginger také pomalu zvedl ruce.

Za okamžik nato byli obklíčeni. Japonský důstojník,

drobný mužík, je spěšně prohledával, hledaje patrně zbraně.

Občas něco prohodil. Ale Algy a Ginger, neumějíce japonsky,

mohli jen krčit rameny. Důstojník pokynul a odcházel po břehu.

Zajatci následovali, obklíčeni početnou stráží.

„Odkud se zde tahle cháska vzala?“ mumlal Ginger divoce.

59

„Neptej se mě,“ odvětil Algy malomyslně.

„Nezahlédl jsi je před přistáváním?“

„Myslíš, že bych býval takový blázen a přistál, kdybych je

byl viděl?“ odvětil sarkasticky Algy. „Nezpozoroval jsem na

ostrově ani duši. Zasloužíme si svůj osud za to, že jsme se

chovali, jako by nám tenhle zatracený ostrov patřil.“

„Teď je trošku pozdě na to, abychom se tím trápili,“

poznamenal filosoficky Ginger.

Krátký pochod jim vysvětlil záhadu náhlého objevení se

nepřátelského oddílu. Přišli k malé, téměř uzavřené zátoce. V

zátoce kotvila ponorka, nabírající pohonné látky z plechovek,

přinášených z tajného úkrytu mezi skalami.

„Ach, tak je to tedy,“ zamumlal Algy. „Chlapíci, kteří nás

chytili, jsou zřejmě pracovní četou, hlídající skladiště.“

„Zrovna mě napadla hrozná myšlenka,“ řekl Ginger

úzkostlivým hlasem.

„Co tě trápí?“

„Jestliže tu Biggles přistane, aby se po nás rozhlédl, což

jistě udělá, bude chycen také.“ Algy zasténal.

Ale Japonci přerušili jeho nářky. Důstojník, který je chytil,

měl krátký rozhovor s oběma námořními důstojníky, stojícími u

ponorky a dohlížejícími na doplňování paliv. Teď přicházeli k

zajatcům.

„Doufám, že nás nechtějí vstrčit do téhle plechové pasti

smrti,“ mumlal vyděšeně Ginger.

Brzy však bylo jasno, že právě toto je úmyslem Japonců.

Hadice benzinových pump byly vtaženy dovnitř, oba zajatci

vehnáni do malého člunu a dopraveni k ponorce. Nemělo

smyslu protestovat. Ginger ucítil pach horkého oleje, když

poprvé v životě sestupoval věží do ponorky. Uvnitř byli

dovedeni k železné lavici a museli se na ni posadit. Hlídala je

stráž s revolverem v ruce. A tam bez řeči seděli asi hodinu,

jsouce předmětem pozornosti malých žlutých mužů, tvořících

posádku. Pak zazněly stroje a ponorka se začala pohybovat. Uši

60

zajatců zachytily zlomky hovoru. Ginger zachytil jedno slovo,

jemuž porozuměl. Bylo to – Cotabato.

„To vypadá, jako bychom se měli seznámit s Jacksonovým

přítelem Yashnowadou,“ řekl.

Algy zachmuřeně přikývl. „Vypadá to, jako bychom byli

unikli jednomu hadu, abychom byli kousnuti druhým. Z těch

dvou byla kobra možná méně jedovatá.“

Ponorka se ploužila osamělým mořem. Zdálo se, že cesta

trvá věčnost. Trvala vskutku celý onen den a pokračovala ještě

v noci následujícího dne. Občas se ponorka ponořila, ale

většinu cesty plula po povrchu; avšak ani tehdy neuviděli nic

jiného, nežli ocelové stěny.

Blížila se již, jak mohli odhadnout, půlnoc druhého dne,

když ruch a silnější zvonění signalisačních zařízení

naznačovaly, že se ponorka blíží svému určení.

„Tak si myslím, že brzy zažijeme to nejhorší,“ poznamenal

Algy, když byli vyvedeni na nábřeží a potom pochodovali v

doprovodu čtyř ozbrojených mužů ulicemi města k budově,

která v mírových dobách byla asi hotelem.

„Řekl bych, že tady je hlavní stan našeho milého

Yashnowady,“ zamumlal Ginger.

Brzy se ukázalo, že měl pravdu. Krátký pochod chodbou v

přízemí – a pak se eskorta zastavila přede dveřmi. Zaklepání, a

dveře se otevřely. Zajatci byli vtlačeni dovnitř.

Byla to velká místnost, dobře osvětlená elektrickým

světlem. Na stropě se otáčela vrtule větrníku a rozháněla dusný

vzduch. Hlavním kusem nábytku byl vyřezávaný psací stůl.

Zajatci byli přivedeni až k němu. Za stolem seděl jakýsi muž

pozorující letce zadumaně a se zřejmým uspokojením.

Byl malý, měl sklon k tloušťce a širokou tvář, z níž

nápadně vynikaly lícní kosti. Malý černý knír objímal koutky

tenkých rtů. Muž oslovil zajatce angličtinou, která se

vyznačovala silným americkým přízvukem.

„Vaše jména?“

Dozvěděl se je, jak to připouštělo mezinárodní právo.

61

„Odkud jste přišli?“

Algy odpověděl: „Nemáme již co říci.“

Japonec spustil zhurta: „Odkud jste přišli?“

Žádný z nich neodpověděl.

„Budete mluvit, nebo ne?“

„Řekli jsme vám vše. co smíme říci. Nemáme k tomu co

dodat,“ odvětil Algy. „Patříte k nějaké tajné peruti. Kde je její

letiště?“ Algy neodpověděl.

„Neodpovíte-li, kde je základna té peruti, kdo jí velí a jaké

má úkoly, pak vám prohlašuji, že poskytnu každému jejímu

příslušníku, který mně padne do rukou, dvacet čtyři hodiny, aby

se připravil na smrt. Nuže, promluvíte?“

Algy i Ginger mlčeli.

Japonec pomalým hlasem prohlásil:

„Jsem znám jako člověk, který umí přimět k řeči i němé.

Do rána si to můžete rozmyslet. Odveďte je.“

Algy a Ginger byli odvedeni.

62

Kapitola sedmá

BIGGLES SLYŠÍ NOVINKY

Mezitím Bertie, když se přesvědčil, že Algy a Ginger

vyvázli z havárie bez zřejmého zranění, odletěl domů do Lucky

Stricke a hlásil nehodu Bigglesovi. Bill Gray potvrdil jeho

zprávu.

Bigglesovou první poznámkou bylo:

„Je to má vina. Měl jsem dát příkaz, aby každý stroj byl

vždy před startem důkladně prohlédnut. Půjdu si ostrov

prohlédnout. Bertie, je mně líto, že budeš muset letět se mnou a

ukázat, kde to je; jinak bych se mohl toulat celý týden, aniž

najdu ten pravý.“

„Určitě

staroušku,

určitě,“

souhlasil

Bertie.

„To

zpropadené moře je plničké ostrovů – řekl bych, že jich tu je

trošku mnoho, u čerta, to je. Jsme pro, Bille, co říkáš?“

Bill Gray se usmíval. „To je má řeč, hošíčku.“

Biggles pohlédl na Billa. „Vy máte pro dnešek dost.

Postačíme na to s Bertiem sami.“

Tak se stalo, že se Bertie vracel zpět, tentokrát v zadní věži

Bigglesova letadla. Asi za hodinu kroužili nad místem

nouzového přistání. Biggles s údivem hleděl na vypálené

zbytky Beaufightra. Pak promluvil stručně do telefonu:

„Bertie, tys přec říkal, že se letadlo rozbilo až na zemi?“

„To je pravda – čirá pravda. Viděl jsem to na vlastní oči.“

„Nuže, co tomu říkáš?“

„Je to spálené, u Joviše! To mě udivuje, stařičký veteráne.

Když jsem se hnal pryč, nebylo tu žádného ohně.“

„Po Algym nebo Gingerovi nevidím stopy,“ bručel

Biggles.

„Ani já. Měli by zde být, toť vše, co mohu říci.“

63

„Bohužel tu nejsou,“ odvětil Biggles. „Kdyby tu byli, jistě

by se ukázali. Přece by nás zaslechli. Tohle se mně nelíbí.“

A potom spatřil Biggles něco jiného. Byl to dlouhý pruh

oleje na klidné hladině oceánu. Začínal u jedné, téměř uzavřené

zátoky a pokračoval až kam oko dohlédlo. Takovou stezku

mohlo zanechat jen motorisované plavidlo. Se vzrůstajícím

podezřením sledoval Biggles stezku na kus cesty. Daleko

vpředu se objevila na hladině jakási skvrna, avšak zmizela pod

povrchem právě, když na ni upřel zrak.

„Ach, tak je to,“ zamumlal Biggles. „Ponorka.“

Chvíli nato kroužil Biggles nad místem, kde se ponorka

ponořila, ale nemohl dělat nic. Hlídka ho asi zaslechla nebo

zpozorovala a ponorka se octla pod vodou, kde chtěla zřejmě

zůstat. Nemělo smyslu se zbytečně zdržovat. Proto se Biggles

obrátil a letěl zpět podél pruhu oleje, až se dostal k laguně.

Dorazil tam právě včas, aby zahlédl několik postav,

prchajících z dohledu do džungle, jež pokrývala ostrov. Povšiml

si, že postavy byly oblečeny, což mu prozradilo, že to nejsou

domorodci. Kdyby to byli jenom dva lidé, byl by si pomyslel,

že to jsou oba trosečníci; avšak těch lidí bylo více. Podezření se

stalo jistotou. Promluvil k Bertiemu.

„Na ostrově jsou lidé,“ řekl. „Nevím jací, a z letadla to

nemůžeme zjistit, ale protože ponorka byla tady v zátoce,

můžeme usuzovat, že tihle lidé mají s ní jakýsi styk.“ Pak

Biggles náhle zakličkoval, když z džungle vyletěla série

výstřelů. Uplynula minuta, nežli znovu promluvil:

„Tohle nám říká, co chceme vědět. Domorodci nemají

moderní kulomety. Tohle musí být japonská základna.

Teď s tím nic nesvedeme, a proto poletíme raději domů.“

A Biggles zamířil k Lucky Strike.

„Myslíš, že ti puchýři zajali Algyho a Gingera?“

„O tom nemusíme mnoho pochybovat. Jistě si nemysleli,

že je ostrov okupován. Ani já bych na to nepomyslil, kdybych

byl na jejich místě. Ale myslím, že by naši hoši byli zajati, i

kdyby to byli věděli. Obávám se, že je s nimi zle.“

64

Biggles potom již nepromluvil, dokud nepřistáli. Ostatní se

zachmuřili, když jim pověděl, co viděl a jaké má podezření.

„Je otázkou, zdali ponorka opustila ostrov před jejich

nouzovým přistáním. Jestliže ano, pak ještě máme naději, že

tam Ginger a Algy dosud jako zajatci jsou. Odplula-li až po

jejich příchodu, pak mohou být na ní.“

„Co můžeme dělat?“ tázal se Bertie a zuřivě si čistil

monokl.

„Musím chvíli přemýšlet, než budu moci zodpovědět tvou

otázku,“ odvětil Biggles. „Pokus, posadit se s Beaufightrem na

ostrov, byl by jistě riskantní. Co by svedli dva lidé proti

nezjištěnému počtu Japonců, kteří tam, jak nyní víme, jsou.

Spatřil jsem jich pět či šest, což znamená, že jich tam je patrně

více. A mají nejméně jeden kulomet.“

„Námořní letadlo by mohlo přistát na moři,“ poznamenal

Rex.

„Na neštěstí nemáme námořní letadla,“ odvětil Biggles.

„Požádali jsme o obojživelníka. Kdybychom jej dostali, pak by

vše bylo jiné. Potom bychom s jistým risikem mohli zkusit

přistát a snad i vypátrat, co se stalo. Zatím budeme muset

počkat, až se Liberator vrátí, a to ještě chvíli potrvá.“

Oběd se konal za chmurného ticha. Biggles zašel s Billem

do své „kanceláře“, aby studoval fotografie, které pořídil Bertie

a jež již byly vyvolány. Tam ho pojednou vyhledal Rex

Larrymore.

„Doufám, že nepřekážím,“ začal Rex. „Ale trošku jsem o

celé té věci přemýšlel. Dejme tomu, že byste dostal

obojživelníka nebo námořní letadlo. Co byste pak udělal?“

„Inu, tu bych se ovšem pokusil dostat se na ostrov.

Nevzdal bych se žádného svého důstojníka, dokud bych

nepodnikl všecko pro jeho záchranu; ale oba pohřešovaní jsou

nadto moji nejlepší kamarádi, a proto je celý případ z mého

hlediska tím tragičtější. Odvážím se každého risika, abych je

přivedl zpět.“

65

„Ovšem, to chápu. Ale já se v téhle části světa vyznám

mnohem lépe než vy, a proto k vám přicházím s návrhem.“

„Jsem vždy ochoten přijmout radu od kohokoliv, kdo

něčemu rozumí víc než já.“

„Dobrá. Znám zdejší ostrovy. Jsou pro bělochy tvrdým

oříškem.“

„Co tím, Rexi, naznačujete? Myslíte, že bych věci jen

zhoršil, kdybych se dal-do prohledávání džungle?“

„Rozhodně myslím, že mnoho nedokážete, pustíte-li se do

věci sám. V téhle pekelné džungli nezáleží vždy všechno na

odvaze; je to věc zkušeností. To je výhoda domorodců.“

„Co tedy chcete navrhnout?“

„Navrhuji vám pro případ, že dostanete větší letadlo a

rozhodnete se přistát na ostrově a hledat Algyho a Gingera,

abyste vzal s sebou Subu.“

Biggles vytřeštil oči. „Myslíte to vážně?“

„Ovšem.“

„Lovci lebek a letadla jsou mně poněkud divnou

kombinací. Ovšem nepřál bych si nic více, než mít s sebou

nějakého zkušeného stopaře jako je Suba, ale myslíte, že by se

odvážil vlézt do letadla?“

„Ale ovšem, určitě by šel s vámi, zvláště kdyby měl naději,

že tam uloví pár lebek. Tihle divoši jsou divní ptáčci. Jejich

mozek nepracuje jako náš. Všecko, co má běloch, je pro ně

báječné, a tím to končí. Pro Subu je krabička zápalek nebo

pěkný šátek stejně zajímavým předmětem obdivu jako letadlo.

Pamatujte si, že letadlo mu není žádnou novinkou. Když jsem

zde po prvé přistál, měl z mého letadla trošku strach, ale

jakmile si byl jist, že nekouše, přestal o ně mít zájem. Můj

revolver ho vzrušil mnohem více, protože mohl zabíjet na

dálku, a všecko, co zabíjí, je pro Punany zázrak.“

„Dobrá,“ souhlasil s úsměvem Biggles. „Počkáme a

uvidíme, zda-li dostaneme obojživelníka. Když jej dostaneme,

budete se moci Suby zeptat, zdali je ochoten doprovodit

bělochy na loveckou výpravu.“

66

„Okay. Soudíte, že Algy a Ginger na ostrově již nejsou?“

„Nejideálnější by bylo, kdybychom dostali nějakého

zajatce a přiměli ho k řeči. Každý obyvatel ostrova musí vědět o

přistání našich chlapců. A každý z nich ví, jsou-li tam dosud,

nebo kam odešli.“

Rex vypadal pochybovačně. „Obávám se, že Suba nebude

pro zajímání Japů; on raději řeže hlavy. Ale pokusím se mu to

vysvětlit.“

„Umíte japonsky?“

„Trošku. Člověk se naučí trošku japonsky a čínsky, stráví-

li nějaký čas na Dálném východě. Jackson hovoří možná

plynně. Proč?“

„Myslel jsem totiž, že by nám nic neprospělo, kdybychom

zajali nějakého Japonce a nemohli se s ním pak dorozumět jeho

řečí. Potřebujeme přece informace.“

Rex přikývl. „Máte pravdu. Kdy očekáváte návrat

Liberátora?“

„Ne před půlnocí. Může přiletět krátce poté, ale zdrží-li se

v Darwinu, pak se neobjeví před zítřkem.“

„Soudím, že byste se vypravil na ostrov až po setmění?“

„Bylo by šílenstvím pokoušet se o to za bílého dne.“

„To jsem si myslel. Chtěl jsem jen znát vaše mínění, abych

je mohl vyložit Subovi.“

Bigglesovy výpočty o návratu Liberátora nebyly chybné.

Byla asi jedna hodina po půlnoci, když dunění motorů ohlásilo

jeho přílet. Letiště hned ožilo. Velký bombardér přistál a běžel

rychle na konec přistávací dráhy. Příčina toho se vysvětlila,

když se za ním snášel jiný velký stroj. Vypadal jako létající

člun na kolech.

„U čerta, dostali je!“ křičel Biggles.

Z druhého letadla se vyklubal dvoumotorový Cayman,

původně dvanáctimístné cestovní letadlo. Pilotoval je Ferocity,

přistávaje za Angusem, jenž v Liberátoru přivážel zpět

Jacksona a Henry Harcourta.

67

Jakmile pozemní mužstvo začalo vykládat věci plně

naloženého Liberátoru, svolal Biggles schůzku všech

důstojníků, k níž přizval Rexe, Jacksona a oba Američany.

Nejprve se otázal Anguse na to, co říkaly britské a americké

úřady v Austrálii.

„Neměl jsem žádných obtíží,“ prohlásil Angus. „Bože!

Jankejčíci byli nadšeni, když uslyšeli, že jsme zachránili pár

jejich chlapců a možná osvobodíme ještě další. Byli by mně

dali celou flotilu, kdybych si byl o ni řekl. Také britské

velitelství bylo okay. Spolupracuje v rukavičkách s komodorem

Raymondem z ministerstva letectva. Nemají pro nás zvláštních

příkazů. Máte učinit co považujete za nejlepší. Chtěli by však

být pravidelně informováni o vývoji událostí.“

„To je hezké,“ prohlásil Biggles. „A teď můžeme

pokračovat.“

Vysvětlil potom novým příchozím, co se stalo a co zamýšlí

podniknout.

„Nejprve chci vypátrat, co se stalo s Algym a Gingerem.

Cayman nám to umožní.“ Obrátil se k Rexovi. „Hovořil jste o

podniku se Subou?“

„Ano. Je k smrti potěšen – pomaloval se svými speciálními

válečnými barvami. Chtěl by vzít s sebou svého osobního

stopaře.“

„Dobrá. Protože jste jediný, kdo hovoří jeho řečí, obávám

se, že budete muset s námi – ovšem chcete-li?“

„To se mně náramně hodí,“ zašklebil se Rex.

Biggles se obrátil k Jacksonovi. „Byl bych rád, kdybyste

šel také s námi. Budeme potřebovat tlumočníka, podaří-li se

nám zajmout nějakého Japa.“

„Počítejte se mnou,“ řekl Jackson.

Biggles chvíli přemýšlel. „To jsou čtyři – se mnou pět.

Potřeboval bych jednoho náhradního pilota pro případ nouze.

Bertie, chtěl by ses připojit k společnosti?“

„Samozřejmě.“

68

„Tak – to by nás bylo dost,“ pravil Biggles. „Angusi,

ujmeš se za mé nepřítomnosti velení. Musíme vypravit

Liberátora do Austrálie, abychom se tady neoctli bez

pohonných látek. Taffy, bylo by dobře, kdybys tentokrát letěl

ty. Leť co možná nejdříve – před rozedněním. Rex a Tug poletí

jako střelci – totiž je-li Tugovo zápěstí již v pořádku.“

„Je,“ prohlásil Tug.

„Dobrá. Ostatní si budou moci odpočinout. All right.

Caymanovy nádrže by měly být doplněny. Nesmíme otálet,

chceme-li podnik skončit do rozednění. Všichni účastníci

podniku se sejdou za pět minut u letadla. Rexi, vy přivedete

Subu. Vyzvedněte si ve skladišti revolver. Možná, že budeme

potřebovat zbraně.“

Za pět minut nato zasedl Biggles u palubní desky

Caymana. Bertie si sedl vedle něho. Rex Larrymore a Jackson

seděli v kabině s oběma domorodci, kteří, vyzbrojeni krisy a

foukačkami, se vyjímali na tomto místě velmi podivně. Motory

burácely; letadlo se rozjelo po rozjezdové dráze a pak, nabírajíc

rychlost, vzneslo se k hvězdnaté obloze. Viditelnost za úplňku

byla dobrá.

Když potom Borneo již vypadalo jako velká, černá,

nehybná hmota, zatáhl Biggles kola, kterých už nepotřebovali, a

stoupaje výše zamířil k vzdálenému cíli.

Cesta míjela v tichosti. Nebylo o čem hovořit. Bertie

dřímal, ale v tomto stavu zřejmě udržoval krok se situací,

protože asi za hodinu se posadil a zažíval.

„Jsme již hodně blízko – že ano?“

„Ještě pět minut,“ odvětil Biggles a přiškrtiv motory,

sklonil se ke klouzavému letu.

Prvním a snad největším problémem bylo přistát na ostrově

nepozorovaně. Biggles se nebál, že bude spatřen, měl však

strach, že by mohl být zaslechnut, což bylo příčinou toho, že se

vyšplhal nahoru a přiškrtil pak motory, když byli několik mil od

cíle. Ale i klouzající letadlo vyvolává určitý hluk. Na štěstí byl

však ostrov dosti velký, měl asi čtyři míle délky a dvě míle

69

šířky, a kromě toho chtěl Biggles přistát na hladině moře až u

konce ostrova, nejvzdálenějšího od zátoky, kde spatřil známky

okupace.

Nastávající přistání na vodě bylo choulostivou záležitostí,

neboť hrozilo nebezpečí, že se letadlo dotkne nějakého skrytého

úskalí. Na štěstí se přistání podařilo bez nehody a Cayman

skončil svůj běh na klidné hladině, asi padesát metrů od

písčitého břehu. Biggles zůstal chvíli sedět a prohlížel si břeh,

pak vyhodil kotvu a chystal se k cestě na pobřeží.

„Budeš zde muset zůstat a dávat pozor na stroj,“ řekl

Bertiemu. „Nesmíme jej nechat bez dozoru.“

„Je slabý příliv, že?“ zamumlal Bertie.

„Jen měj oči otevřeny,“ varoval ho Biggles. „Nechceme se

vrátit a najít trup okousaný krokodily.“

Skutečné přistání bylo pak provedeno v gumovém člunu,

který patří k standardní výzbroji všech velkých námořních

letadel. Člun byl pak vytažen na břeh a Biggles se obrátil k

svým podivně smíšeným kamarádům:

„Chci vás zavést k zátoce, kde jsem ráno viděl lidi,“ pravil.

„Je to asi tři míle odtud. Chci se ovšem zastavit kus před tímto

místem, protože tam jistě budou hlídky. Chci je, Rexi, s vaší

pomocí ukázat Subovi, který nás pak povede. Ať se přihodí

cokoliv, před rozedněním musíme být pryč.“

„Rozumím,“ odvětil Rex a skupina se pak vydala na cestu

s oběma zvědy v čele.

Trvalo asi hodinu, nežli přišli na místo, z něhož bylo vidět

zátoku. Až dosud nikoho nespatřili ani neslyšeli.

Biggles se otočil k Rexovi:

„Tady je to. Povězte Subovi, že naši nepřátelé jsou v

zátoce nebo jejím okolí. Jsou to asi žlutí muži, ale nevíme, kolik

jich je. Oba běloši, které zná, mohou tam být zajati. Právě to

chceme zjistit. Bude-li třeba, musíme získat nějakého zajatce a

vyzpovídat ho. Zeptejte se Suby, co navrhuje.“

Rex měl krátkou rozmluvu s náčelníkem, který něco

horlivě zdůrazňoval, a pak se otočil k Bigglesovi.

70

„Říká, že nemá smyslu, aby s ním bílí muži šli dále. Dělají

prý mnoho hluku. Chce jít s Kalutem – to je jeho přítel – sám.

Až všecko prozkoumají, vrátí se sem.“

Biggles přikývl. „Dobrá. Řekněte jim, ať jdou. Počkáme

zde na ně.“

Oba domorodci zmizeli jako stíny v podrostu, vroubícím

břeh. Ostatní se zbraněmi připravenými pro případ potřeby,

popošli do stínu džungle a posadili se.

Čas pomalu míjel. Moskyti byli zuřiví. Z džungle, kde

příroda lovila a byla lovena, vycházely podivné zvuky.

Bigglese se zrovna začínal zmocňovat neklid, že se

přihodilo něco zlého, když se Suba a Kalut tiše vynořili ze tmy.

Nesli spolu nějaký velký předmět.

„Již jsou tady,“ zašeptal Rex. „Hrome! Mají zajatce.“

Měl pravdu. Zajatec byl japonský voják. Byl při vědomí,

ale strachem pozbyl řeči – a měl pro to dobrý důvod, neboť byl

unesen ze své hlídky skoro neviditelnýma rukama. Suba

významně zkoušel ostří svého krisu, když se na zajatce díval.

„Poslyšme, co vypátral Suba.“ navrhl Biggles.

Rex překládal. „Říká, že tam spí mnoho mužů ve velké

bambusové chatě. Je tam chýše s mnoha bednami a sudy,

podobnými těm, jaké máme v Lucky Strike. Z jeho popisu bych

usoudil, že to jsou sudy s benzinem. Zdá se, že to místo je

překladištěm pohonných látek pro ponorky.“

„Ano, to je naprosto zřejmé. A co běloši?“

„Suba říká, že tam nejsou. Stojí tam jen dvě chýše a

podíval se po obou, když napřed zneškodnil stráž. A protože

jste chtěl zajatce, museli se hodně přemáhat, aby mu neuřízli

hlavu.“

„Řekněte Subovi, že to provedl dobře,“ pravil Biggles.

„Jacksone, vy umíte japonsky. Zeptejte se zajatce, co se stalo s

oběma bělochy, kteří zde ráno přistáli. Povězte mu, aby mluvil

pravdu, nebo že mu dám uříznout hlavu.“

Rex oslovil Japonce, který horlivě odpovídal. Pak se

obrátil k Bigglesovi. „Obávám se, že je to špatná novina.“

71

„Nuže?“

„Byli zajati. Byla tady ponorka. Její velitel to oznámil

radiem své základně a dostal rozkaz, aby je přivezl do Cotabata

na Mindanau. Bůh jim buď milostiv, jestliže tam ještě je

Yashnowada. Byl jsem tam sám v zajetí, proto vím, o čem

hovořím.“

Biggles na okamžik zmlkl. „To jsme sem přišli zjistit.

Obával jsem se toho. Pro dnešní noc jsme hotovi. Brzy začne

svítat. Bude líp, vrátíme-li se zpět.“

„Co uděláme se zajatcem?“

„Budeme ho muset vzít s sebou. Nemůžeme ho pustit,

neboť teď již o nás mnoho ví. Možná, že se ho budeme chtít

ještě na něco zeptat. Potom ho dáme dopravit Liberátorem do

Austrálie.“

Tak nastoupili zpáteční cestu k letadlu. Bylo dosud na

místě, na kterém je opustili. Bertie čekal. Svítání začalo dláždit

oblohu na východě zlatem, když se Cayman vznesl a letěl zpět

k své tajné základně.

72

Kapitola osmá

UDÁLOSTI V COTABATU

Pokud šlo o Algyho a Gingera, zbyl jim jen jediný paprsek

světla v jejich chmurných vyhlídkách. Nebyli od sebe

odloučeni. Byli odvedeni, jak to očekávali, do pověstného

zajateckého tábora, který byl méně vojenským zajateckým

táborem, který obvykle zřizují civilisované národy, ale spíše

koncentračním táborem, do něhož byli bezohledně zahnáni

civilisté, vojáci, námořníci a letci mnoha národů. Mezi

britskými poddanými v tomto táboře byl jeden indický

policista, několik indických obchodníků, Burmanci a Malajci.

Bylo tam také několik Číňanů, kuliú i starších obchodníků, kteří

působili na ostrovech. Také několik Filipínců zde trávilo své

smutné dny. Tito různí lidé se ovšem rozdělili ve skupiny,

pokud to omezený prostor tábora dovoloval.

Obydlí určené k spánku bylo původně civilním vězením a

rozhodně nebylo postaveno pro takové množství zajatců. Byla

to osamělá budova. Kolem ní byl zřízen tábor, zabírající plochu

asi půl hektaru a obehnaný ostnatým drátem. Vězňové byli

střeženi zvenčí strážemi, vyzbrojenými puškami se vztyčenými

bodáky. Zajatci se mohli podle libosti pohybovat táborem a přes

pozdní hodinu dávala většina z nich přednost neporovnatelně

čistšímu vzduchu mimo budovu před dusným vzduchem uvnitř.

Algy a Ginger byli zahnáni mezi ostatní zajatce.

Byli hned uvítáni bílými zajatci, kteří se dychtivě začali

vyptávat na události ve světě, neboť jediné informace, jež

dostávali, byly od Japonců a těm se jistě nedalo věřit. Ginger

byl překvapen vzhledem většiny těchto mužů.

Měli dlouhé vlasy, byli neoholeni, a jejich šaty, původně

bílé nebo barvy khaki, byly ušpiněné, rozervané, zmuchlané.

73

Vypadali, jako by se nebyli po týdny myli – a skutečně tomu

tak bylo – neboť věznitelé jim k mytí neposkytli vůbec

možnosti.

Algy je stručně informoval o průběhu války. O sobě a

Gingerovi řekl, že jsou britští letci, kteří byli sestřeleni a

nezmínil se ani slovem o jejich zvláštní situaci. Mlčel také o

tom, že se Jacksonovi a oběma Američanům, kteří bývali kdysi

v tomto táboře, podařilo dostat se do bezpečí.

Když se potom rozčilení, vyvolané příchodem obou

nových zajatců, utišilo, vyhledali oba kamarádi místo blízko

plotu, kde si mohli nerušeně pohovořit.

„S námi je určitě konec,“ zabručel Algy.

„Nemusíš mně nic vykládat,“ odvětil Ginger hořce.

„Co si počneme?“

„Nezdá se, že bychom vůbec mohli něco podniknout.“

„Jacksonovi a oběma Američanům se však útěk podařil.“

„Máš pravdu – podařil. Bohové vědí, jak to udělali. Ale

Japové se jistě postarali, aby jim už nikdo podobným způsobem

neutekl. U plotu jsou jediná vrata a ta střeží dva vojáci. Přes

ostnatý drát se nedostaneme, ledaže bychom jej přestřihli, a k

tomu je třeba nůžek, kterých nemáme – a které neseženeme.

Mimochodem, tady by měl být generál Barton. Měli bychom ho

vyhledat a promluvit s ním.“

„To můžeme udělat,“ souhlasil Ginger.

Poptávajíce se, vypátrali vskutku generála, který nevypadal

příliš jako generál. Spal na zemi v tichém koutku tábora.

Probudili ho a představili se mu. Generál je srdečně pozdravil,

načež mu Algy tiše vyprávěl, že se Jacksonovi, Bill Grayovi a

Pat Flannaganovi podařilo dosáhnout britské základny. Generál

měl radost.

„Šťastlivci,“ poznamenal.

„Přemýšleli jsme o tom, není-li nějaká možnost dostat se z

této díry,“ pravil Algy. „Jste zde již delší čas, a proto musíte

znát zdejší poměry.“

74

Generál potřásl hlavou. „To je vyloučeno,“ odvětil smutně.

„Několika lidem se sice podařilo uprchnout, ale Japonci zavedli

potom přísnější opatření. Jak jste se sem, hoši, dostali?“

Algy mu to pověděl.

Generál se tvářil velmi vážně. „Bojím se, že vás čekají zlé

časy. Nikdo neví, jak ony pověsti vznikají, ale ostrov je plný

řeči o tajné britské peruti, operující z Bornea. Yashnowada –

zdejší velitel – vyslal zvědy, aby pátrali po této tajné základně.

Je to ďábel. Bude přesvědčen, že patříte k této tajné peruti, a

když vás nyní má v rukou, vyzkouší na vás všechny ďábelské

methody, které zná – a zná jich většinu – aby vás přiměl k řeči.“

„Jsme na to připraveni,“ zamumlal Algy.

„Mimochodem, sir,“ vmísil se do řeči Ginger, „je to

pravda, že je tady kdesi muniční skladiště? Bylo nám tak

řečeno. Táži se proto, že v případě, že zde je, bude

pravděpodobně bombardováno.“

„Japonci tady mají hlavní skladiště,“ prohlásil generál. „Po

měsíce zde shromažďovali zásoby zboží, benzinu a munice. Je

zrovna vedle nás, pár set kroků odtud, blízko pobřeží.“

„Kdybychom se dostali ven, mohli bychom je vyhodit do

vzduchu.“

„Synu, nejprve byste se museli dostat odtud, a najdete-li

nějakou cestu, pak jste chytřejší nežli já. Skrz plot se bez nůžek

nedostanete.“

Pak se ozval Algy: „Mimochodem řečeno, sir, kde jsou

uvězněny obě dámy, o kterých jsme slyšeli?“

„V domě na úbočí hory. Neznám to místo.“

„Jak se zdá, jste dobře zpraven o tom, co se děje venku.“

„Ano, je to tím, že Filipínci mají venku hodně přátel. Vědí

všechno, co se děje. Neptejte se mě, jak se to dovídají, ale

dovídají se to. Možná, že řečí bubnů. Často slyšíme znění

bubnů z hor, kde se skrývá mnoho domorodců. Japonci se

ovšem pokoušeli je odříznout, ale zdá se, jako by hledali jehlu v

kupě sena. Ještě před chvílí bylo slyšet bubnování. Myslím, že

se něco děje. Podívejte se tam na ty hnědé brachy.“ Generál

75

ukazoval. „To jsou šikovní hoši,“ dodal. „Ty jsme nemuseli učit

bojovat. Dali jsme jim jen moderní zbraně, a jak jste mohli

slyšet, vykonali pěknou práci nežli ostrovy padly.“

Ginger se díval. Zprvu neviděl nic neobvyklého, pak teprve

pochopil, co generál mínil. Jednotlivě, po dvou a po třech se

domorodci scházeli, až stáli v malých hloučcích. Jejich hnutí

bylo tak nenápadné, že by je byl Ginger vůbec nezpozoroval,

kdyby ho generál nebyl upozornil. Jeden z domorodců zamířil

ke generálovi.

„Aha. Teď uslyšíme novinky,“ zamumlal generál Barton.

Filipínec se blížil obloukem.

„Bílí mužové přicházejí,“ pravil tiše.

Generál pohlédl na Algyho. „Tak vidíte! Co jsem vám

říkal?“

„Jste si jist, že se nemýlí?“ tázal se Ginger.

„Tihle hoši se nikdy nemýlí.“

Filipinec promluvil znovu. „Dávejte pozor na poselství s

nebes.“

„To musí znamenat letadla,“ pravil Ginger vzrušeně.

Domorodec promluvil znovu. „Každý buď pohotově.

Všichni zajatci nechť zajdou na tuto stranu. Skladiště vyletí

brzy do vzduchu.“ Potom se Filipinec hnal k vzdálenému konci

tábora a Ginger zpozoroval, že nastal všeobecný odsun tím

směrem.

„Bože! To je neuvěřitelné,“ mumlal Ginger. „Co o tom

soudíte, sir?“

„Řekl bych, že se něco stane. Bude lépe, učiníme-li, co

nám radil. Když jsem před lety přišel po prvé na tyto ostrovy,

smál jsem se takovým řečem domorodců – ale dnes jsem

chytřejší.“

Ginger si uvědomoval zvláštní napětí, visící ve vzduchu,

třebaže nebylo vidět nic určitého, z čeho mohlo vzniknout.

Nikdo nedělal nic neobvyklého. Několik mužů, kteří byli uvnitř

vězení, vyšlo ven. To bylo vše, přesto však tkvělo v měsíčním

tichu něco podivného. Bylo to jako ticho před bouří.

76

„Bude lépe, odejdeme-li,“ pravil generál a ubíral se na

druhou stranu tábora, kde se zastavil až blízko drátů. Algy a

Ginger šli s ním.

Ginger řekl Algymu: „Myslíš, že za tím vězí Biggles?“

„Nevím, jak by mohl,“ odvětil Algy. „Nemůže to být kvůli

nám, protože si nedovedu představit, jak by mohl vědět, že jsme

zde.“

„Je přece hotový kouzelník ve vyzvídání,“ odvětil Ginger.

Pak uchopil Algyho za rameno. „Poslouchej!“

Odněkud z neproniknutelné tmy nad jejich hlavami

zaznělo slabé prasknutí.

„Nebylo-li tohle škytnutí motoru, pak sním své boty,“

prohlásil Ginger.

„Znělo to podobně,“ souhlasil Algy.

A v témž okamžiku vyprskla hvězdicovitá raketa.

Nevyprskla přímo nad nimi – ačkoliv prsknutí nemusí být

správným výrazem. Neboť nezazněl žádný zvuk. Na obloze

vzplálo světlo, bílý žhavý míč pronikavého světla, z něhož

unikal lehký pruh dýmu. Světlo před bombardováním! Všecko

na zemi bylo osvětleno tak jasně, jako by slunce bylo náhle

zaujalo místo měsíce. Všichni lidé v táboře se zastavili a hleděli

k nebi.

„Co teď?“ bručel Algy.

Ještě když mluvil, bylo ticho, následující po vzplanutí

rakety, přerušeno hřměním leteckých motorů. A pak se

odehrálo tolik věcí a tak rychle, že Ginger byl po několik

okamžiků úplně zmaten.

Japonské hlídky křičely. Píšťaly pískaly. Zvon, užívaný

zřejmě při leteckém poplachu, zvonil. A pak přehlušil všechny

tyto zvuky zvuk jiný, jenž jednou zaslechnut, nemůže být už

nikdy zapomenut. Byl to pronikavý pískot padajících bomb.

„Držte si čepici, generále! Padají blízko!“ křičel Algy.

„U sta hromů, jsou opravdu blízko,“ sípal Ginger, když se

vrhal k zemi.

77

Bomby vybuchovaly rychle za sebou. Půda se trhala.

Plameny vyšlehávaly. Střepiny se rozletávaly. Když odumřelo

hřmění výbuchů, bylo slyšet pískot dalších bomb; a s jejich

zvukem přicházel jiný, jenž Gingera nemálo udivil. Bylo to

vrčení rychle a nízce letících letadel. Nemohl to pochopit.

Bombardování bylo provedeno s nevelké výše, to bylo jasné,

ale ne s tak nízké, v jaké byla blížící se letadla, jež se ostatně

přibližovala také z opačného směru.

„Beaufightry,“ křičel Algy. „Znám dobře píseň, kterou

pějí!“

Potom vybuchly další bomby. Jiné padaly s pronikavým

pištěním. Hřmění nízce letících letadel strašlivě zesílilo. Tmavý

stín, jako stín samé smrti se snesl nízko a přehnal se nad

táborem se strašlivým hřmotem. Pak něco prudce udeřilo o

zem. Ginger se skrčil a tisknuv zuby, čekal výbuch. Bylo

přirozené, že si myslel, že je to bomba.

Potom někdo začal křičet. Viděl, jak Algy vyskočil a utíkal

doprostřed tábora, viděl, že se zastavil a otvíral něco, co

vypadalo jako pytel. Většina bělochů se začala k němu sbíhat.

Ve chvíli, kdy Ginger doběhl na místo, vyprazdňoval již Algy

pytel. Objevovaly se revolvery, sekery a dva páry nůžek na

přestříhávání drátu. Z pytle vypadla také velká, žlutá obálka.

Algy ji roztrhl a vytáhl list papíru. Pak přečetl nahlas poselství.

Nebylo dlouhé: „Prostřihněte plot a prchejte po silnici k hoře.

B.“

„Kdo zná cestu k hoře?“ zvolal Algy silným hlasem.

Musel křičet, aby ho bylo slyšet, neboť v této chvíli řev

bomb překonával všechny představy. Ve vzduchu bylo zřejmě

několik letadel. Letadlová děla bouchala, dělové výstřely

duněly a pruhy kulometných střel pršely všemi směry.

Protiletadlová děla pálila, zatím co všude kolem hořely ohně.

Několik hlasů odpovídalo Algymu, ale dříve nežli mohl

povyk zvládnout – protože v této chvíli byl každý jednotlivec

nesmírně rozčilený – rozlehl se výbuch, který srazil všechny k

zemi.

78

„To je skladiště!“ křičel generál. „Zasáhli skladiště!“

Algy vyskočil. „Všichni běloši se chopí zbraní a půjdou za

mnou!“ křičel. „Vzpamatujte se a držte se pohromadě!“

S párem nůžek v jedné ruce a s revolverem v druhé, utíkal

Algy k ostnatému drátu. Přiběhla japonská hlídka. Bylo po ní

vystřeleno několik ran a padla k zemi. Zdálo se, že je jediná.

Ginger si řekl, že ostatní vojáci se asi skryli nebo odešli k

ohňům. Nebyl udiven tím, že se nikdo nestaral o zajatce, neboť

celé město bylo ve stavu dokonalého zmatku.

„Gingere, zůstaň u mne,“ křičel Algy, když se jeho nůžky

zakously do drátu. „A vy, generále, také,“ dodal.

Za tři minuty byl v drátu prostřižen dostatečný průchod.

Ginger se otočil k zástupu za sebou. „Zachovejte klid!“

křičel. „Držte se pohromadě. Veďte nás k hoře.“

Ve skutečnosti ovšem nebyla tato slova vyslovena tak

hladce, protože skladiště bylo v plamenech a země se otřásala

občasnými výbuchy. Munice pro malé zbraně praskala jako

tisíce kastanět.

Štíhlý Australan se protlačil do čela zástupu. „Znám tu

horu. Povedu vás,“ nabídl se.

„Veďte,“ pravil Algy. „A nezastavujte se před ničím.“

V této chvíli si zřejmě někdo uvědomil, že zajatci se

dostali z tábora. Objevilo se několik japonských vojáků, ale v

jejich počínání nebylo nic cílevědomého. Po pravdě řečeno,

nikdo se o nic nestaral. Všude bylo vidět muže běžící k

požárům a jiné, kteří od nich utíkali.

Ginger, Algy a generál Barton šli za Australanem v čele

rozptýleného zástupu vězňů. Ginger neměl ani zdání, kam se

ubírají, kromě zřejmé skutečnosti, že vystupují do kopce. Celá

věc nabývala podoby neskutečného snu. Střílelo se. Viděl padat

Japonce. Jiní utíkali s křikem, patrně pro posilu.

Z počátku, když se zajatci začali šplhat do kopce, byly po

obou stranách silnice domy, avšak ty nyní ustoupily otevřené

krajině a džungli. Bombardování ustalo a také hřmění leteckých

motorů se ztratilo, avšak skladiště dosud prskalo, vybuchujíc

79

chvílemi prudkými explosemi. Ohně dosud plápolaly a obloha

byla rudá žárem.

Najednou uviděl Ginger jakéhosi muže, sedícího na

velkém balvanu vedle cesty. Byl to běloch. Kouřil cigaretu.

Ponuré světlo se odráželo od monoklu. Muž vstal a promluvil:

„Jářku, jsi to ty, Gingere, starý brachu?“

„Bertie!“ zvolal radostně Ginger. „Co tady děláš?“

„Pozoruji ohňostroj. Ohromná podívaná – že ano?“

odpovídal Berie. „Jářku,“ pokračoval „to je ale pěkně vyjevená

čeládka, kterou jste dali dohromady – chápeš-li, co míním.

Úplně

dokonalá

společnost

–

náramná

společnost.

Mimochodem, neviděli jste někde Jacksona, nebo Rexe, nebo

našeho kanibalského přítele Subu?“

V té chvíli postoupil Algy do čela a vztyčiv ruce zastavil

průvod.

„Ne, neviděli jsme nikoho,“ pravil. „Kde má být Jackson?“

„Šel pro svou dívku – aspoň mně to ten šílený bloud řekl.

Řekl bych, že je to strašný nápad – či ne?“

„Kde je Biggles?“

„Řídí roztomilé, stařičké operace. Přikázal mně, abych tu

na vás počkal a pak vás odvedl k člunu.“

„Proč tedy, u ďasa, tady stojíme a žvaníme?“

„Žádný spěch, stařečku, žádný spěch – nehoníme žádnou

lišku.“

„Co mám vlastně udělat se všemi těmi lidmi?“

Bertie si je začal prohlížet monoklem. „Ať jsem zatracen,

vím-li to, chlapečku. Hezky velká hrstka – nemyslíš? Snad si

Biggles bude vědět s nimi rady. Už aby zde byl. Řekl, že se

brzy vrátí. Také Rex by měl být již zpátky. Odešel na toulku

lesem se Subou a s jedním bubnem. Tohle bubnování se mně

líbí. Přál bych si to umět. Ale koho to vidím přicházet: Nikoho

jiného, nežli samotného velkého bílého náčelníka!“

Ginger se otočil, a pohlédnuv na silnici, spatřil Bigglese,

ženoucího se do vrchu. Těsně za ním byl Jackson a dvě bílé

ženy. Všichni běželi.

80

Biggles dorazil na místo první. Tvář měl pokrytu prachem

a potem.

„Jsem rád, že se vám to podařilo,“ vydechl. „Nemáme čas

na řeči. Japonci se pomalu probouzejí z dřímot. Viděl jsem, jak

se někteří soustřeďují. Přišel již Rex?“

„Zrovna přichází se Subou,“ pravil Ginger, který viděl, že

se ti dva vynořili z džungle a spěchají ke společnosti.

„Dobrá. Držte se všichni za mnou a snažte se udržet trošku

pořádku.“

Potom pochodovali všichni po silnici.

Gingerova hlava byla ještě plna zmatku. Pokoušel se

rozluštit, co Biggles zamýšlí udělat s takovým množstvím

uprchlíků, ale vzdal se toho. Biggles se pak pustil po stezce,

klesajíc k úzkému a nedalekému mořskému výběžku. Za deset

minut dorazili k něčemu, co se ukázalo být ústím malé říčky,

vroubené ponurými mangrovníky. Zde dal Biggles rozkaz k

zastávce.

„Nyní,“ pravil, „se pokusíme věci poněkud uspořádat.

Divné věci se dějí ve válce, ale tentokrát jsme jistě dali

dohromady velmi zvláštní společnost. Algy, kolik je vás

vlastně?“

„Nepočítal jsem to, ale myslím, že asi čtyřicet.“

„Jackson se tedy ve svém odhadu nepřepočetl. Budeme je

muset nějakým způsobem odtud dostat. Nemohl jsem přece

zachránit jen tebe a Gingera a ostatní zde nechat. Máme sice

málo času na představování, ale přece bych rád poznal aspoň

generála Bartona.“

Generál přistoupil blíž.

„Rád se s vámi setkávám, sir.“ prohlásil Biggles. „Zajisté

chápete, že nesmíme mařit čas rozprávkou, protože Japonci se

jistě již vydali po naší stopě.“

Generál souhlasil. „Jen jděte vpřed – na mě se neohlížejte.“

„Jacksone, ponechávám vám péči o dámy.“

„Starám se o ně,“ odvětil Jackson.

81

Biggles pak oslovil zástup. „Poslouchejte mě všichni!“

volal. „Nerozumí-li někdo z vás anglicky, ať si to dá od

ostatních přeložit. Pokouším se vás zachránit, a proto bych si

přál abyste si počínali přesně tak, jak vám řeknu. V

mangrovníkovém močále vpředu, který můžete všichni vidět,

mám vodní letadlo. Nemůže vás všechny pojmout, a proto

zamýšlím učinit toto. Podařilo se mně získat malou bárku,

patřící jednomu místnímu příteli Mr. Jacksona. Ti, kdož si přejí

opustit Mindanao, vstoupí v pořádku do bárky a posadí se.

Vezmu ji do vleku za letadlem, k ostrovu, který jsem vyvolil a k

němuž dorazíme před rozedněním. Více nemohu prozatím

učinit, neboť jakmile bude světlo, objeví se na obloze

nepřátelská letadla, aby po nás pátrala. Až vás vylodím na

ostrově, budete se muset skrývat do setmění, kdy, jak doufám,

se vrátím a dopravím vás všechny na bezpečnější místo. A teď

si pospěšte, avšak postupujte v pořádku. Není příčin k panice.“

Biggles se otočil a šel po úzké stezce, vedoucí podle břehu.

Končila v mangrovníkovém močále, kde museli přelézat přes

větve stromů k obojživelnému letadlu, namířenému nosem k

moři. Angus Mackail stál při něm. Vedle letadla se kolébala

bárka, o které hovořil Biggles.

Ginger oslovil Bigglese. „Není to nebezpečné vzít do vleku

takový náklad?“

„Nemyslím,“ odvětil Biggles. „Nevím proč by nemohl

létající člun vléci povrchové plavidlo. Nejobtížnější bude dostat

se do pohybu; potom to již bude snadné. Nemohl bych to ovšem

udělat, kdyby moře bylo neklidné, ale na štěstí je úplně tiché.“

Biggles stál a třídil uprchlíky, jak přicházeli, posílaje jedny

do bárky a jiné do obojživelníka. Nejprve byly v letadle

umístěny obě bílé ženy, za nimi generál Barton, Rex, Jackson a

Suba. Potom následovali Algy, Ginger a dva zranění muži, z

nichž jeden byl starší Číňan.

„Všichni ostatní do člunu!“ volal Biggles.

V několika minutách byli všichni naloděni. Biggles se pak

vyšplhal do Caymana a chopil se řízení. Motory byly spuštěny

82

a letadlo zamířilo k otevřenému moři. Vlečné lano se napjalo a

obojživelník sebou poněkud škubl, když začal táhnout. Malé

pohrávání s plynovou páčkou věc napravilo a když bárka

nabrala rychlost, neměli již žádných nesnází. Obě plavidla se

rozjela po klidné hladině moře.

83

Kapitola devátá

NÁVŠTĚVNÍCI V LUCKY STRIKE

Cayman a vlečný člun pluly téměř dvě hodiny, až svítání

ohrozilo bezpečnost jejich další cesty. Více než jednou musela

se obě plavidla uchýlit do stínů ostrovu, když dunění leteckých

motorů je varovalo, že se honba za nimi rozvinula.

Při prvních slabých známkách jitra zamířil Biggles k

jednomu z menších ostrovů a v úzké zátoce vysvětlil

uprchlíkům situaci. Poukázal na nebezpečí, jemuž by se

vystavili, kdyby pokračovali takto dále v cestě a slíbil, že se pro

ně vrátí jak nejrychleji bude moci. Pověřiv velkého Australana

vedením celé společnosti, kterou musel pro pokročilý čas

opustit, poradil mu, aby bárku potopili a aby se opatrně

skrývali. Australan mu to slíbil.

Cayman pak pokračoval ve své cestě – nyní ovšem

vzduchem. Biggles u palubní desky byl poněkud více ustarán,

nežli byl ochoten přiznat, neboť věděl, že kdyby byl spatřen

nepřátelským letadlem, byl by jeho osud velmi nejistý.

Cayman, jsa neozbrojen, mohl hledat bezpečí jen ve své

rychlosti, a z této příčiny se držel nízko nad vodou, vyhýbaje se

ostrovům, jež mohly být okupovány nepřítelem a mohly mít

radiový styk s Cotabatem.

Za letu pozoroval Biggles oblohu před sebou, vyhlížeje

nejen nepřátelská letadla, nýbrž i oba Beaufightry, kterým

přikázal, aby ho vyhledaly a poskytly mu doprovod. A stalo se,

že Beaufightry se objevily zároveň s jedním nepřátelským

stihačem. Biggles byl rozhodnut přenechat jim vyřízení celé

záležitosti a Ginger brzy ohlásil, že japonské letadlo bylo

sestřeleno. Krátce nato se k němu přidružily oba Beaufightry a

všechna tři letadla dosáhla bez dalších překážek své základny.

84

Biggles byl znaven. Všichni byli znaveni. Měli sice

všechny příčiny radovat se, protože operace se podařila, avšak

Biggles cítil, že se mu vedení vymyká z ruky. Nebylo nikdy

jeho úmyslem provádět záchranné práce ve velkém, stal se však

obětí náhodných okolností. Jeho největším zájmem bylo, zbavit

se co nejrychleji svých hostů. Jediný způsob, jímž to bylo

možno vykonat, bylo, poslat je Liberátorem do Austrálie. Zatím

ovšem čekalo ještě na ostrově přes třicet lidí, jež byl Biggles

povinen odtamtud odvést.

„Nejsme již bojovou jednotkou,“ řekl hořce svým

důstojníkům. „Jsme kvetoucí dopravní společností. Takhle

nemůžeme pokračovat – ale co jiného jsem mohl dělat? Nemohl

jsem přece po záchraně Algyho a Gingera nechat ostatní ty lidi

na pospas ukrutnému Yashnowadovi. Mám starosti s benzinem,

nemluvě o otázce potravin, jež začíná být špatná, protože máme

tolik jedlíků. Dojde-li nám šťáva, a to se jistě stane, budeme-li

takhle pokračovat, octneme se v pěkných nesnázích. Cayman

bude muset podniknout tři lety na ostrov, aby zachránil všechny

lidi a Beaufightry jej budou muset doprovázet. Pak bude muset

Liberator dvakrát zaletět do Austrálie, aby je tam dopravil.

Upřímně řečeno, nemám žádnou radost z tolika lidí, ani z tolika

letů. Při takové pravidelné dopravě pasažérů objeví nás Japonci

velmi brzy.“

Algy a Ginger byli ovšem zvědavi, jak Biggles zjistil, kde

se octli a jak byla organisována záchranná operace. Biggles jim

pověděl o své cestě na ostrov, kde byl zajat japonský voják. Od

zajatce se dověděli, že Algy a Ginger byli dopraveni do

Cotabata. Ostatní bylo již prosté. Liberator, Cayman a oba

Beaufightry měly práci. Nejprve přistál Cayman v Osamělé

zátoce blízko Cotabata a vylodil na břeh Bigglese, Jacksona,

Berta a Subu, kteří všichni měli zvláštní úkoly. Jackson dostal

ovšem za úkol zachránit obě bílé ženy. Suba bubnovou řečí

vyslal poselství zajateckému táboru. Liberátor, doprovázený

oběma Beaufightry, provedl bombardovací útok, aby zničil

skladiště a vyvolal zmatek, za kterého měli být zajatci

85

osvobozeni. Celá organisace si vyžádala pečlivého propočtu,

avšak skončila přesně podle stanoveného plánu.

„Ale to už je skončeno a podepsáno,“ dovozoval Biggles.

„Zbývá nám jen všechno uklidit a dostat se co nejrychleji do

normálního stavu.“

Ve skutečnosti se věci vyvinuly mnohem lépe, nežli

Biggles očekával. Cayman vykonal bez nehody další let na

ostrov a Liberátor odletěl do Austrálie se svým prvním

nákladem. Vrátil se pak zpátky s dvěma dalšími Liberátory,

řízenými příslušníky Královského australského letectva.

Všechna tato letadla byla až po samu mez únosnosti naložena

olejem a benzinem, což ve značné míře rozptýlilo Bigglesovy

obavy. V této době byl již zachráněn zbytek osvobozených

zajatců z ostrova a oba další Liberátory je mohly dopravit do

Austrálie. Jackson, Bill Gray a Flannagan zůstali podle svého

přání v Lucky Strike. Algy odletěl jako cestující v jednom z

australských Liberátoru a přiletěl zpět s novým Beaufightrem,

aby nahradili sroj, jejž pozbyli. Takto ve třech dnech jednotka

nabyla své původní síly a co ještě zbývalo, bylo trochu

odpočinku přepracovaným pilotům před zahájením nových

akcí. Aspoň tak to měl Biggles v úmyslu.

„Nuže, tohle všecko je velmi uspokojivé,“ pravil Algymu.

„Připomeň mně, až budu sestavovat zprávu o operaci, abych

upozornil na vynikající účast Subovu. Měl by dostat řád za

zásluhy.“

„Možná, že by dal přednost krabičce sardinek,“ odvětil

Rex suše.

„Pak mu tedy odevzdejte pár krabiček sardinek s

poručením britské vlády,“ přikazoval Biggles. „Začínám mít

Subu rád. V zemi, jako je tato, má pro nás větší cenu, nežli celá

tanková brigáda.“

Tak se tedy všechno uklidnilo a Biggles již plánoval svou

novou akci, když se přihodila neočekávaná událost. Liberator

odletěl do Austrálie, Cayman a tři Beaufightry byly pohodlně

usazeny ve svých kapradinových krytech; zrádné jitro se slabě

86

rýsovalo na východě a Lucky Strike odpočívalo tiše pod

blednoucím měsícem.

Biggles se probudil a v příštím okamžiku byl již zcela

bdělý a naslouchal. V dalším okamžiku se rychle vykulil ze své

hamaky, natahoval vysoké boty a volal na Algyho a Gingera,

obývající sousední chatu.

„Dostali jsme návštěvu,“ ohlásil jim a běžel k příbytku

seržanta Smytha. „Ať se teď nikdo neukazuje,“ nařizoval a

běžel k Rexovi.

„Rexi, nad námi se potuluje jakési letadlo. Najděte Subu a

řekněte mu, aby držel své hochy pod stromy. Jediná známka

pohybu by stačila, abychom byli prozrazeni.“

„Nemohl by to být vracející se Liberator?“ tázal se Rex.

„Ne,“ prohlásil Biggles rozhodně a zamířil k okraji

palmového lesíka.

Když pohlédl vzhůru, uviděl letadlo hned. Byl to

hydroavion, kroužící ve výši asi 3000 metrů. Mezitím co jej

pozoroval, přidružovali se k němu ostatní letci v rozličných

stupních obléknutí – nebo snad nahoty.

„Co tomu říkáš?“ tázal se Algy. „Řekl bych, že je to

Japonec.“

„Vypadá jako námořní Mitsubishi H-96… průzkumný

bombardér…třímotorový letoun s posádkou šesti mužů.“

„Co soudíš o jeho úmyslech?“

„Zřejmě něco hledá, a protože si nemohu vzpomenout na

nic, co by v této části země mohl hledat, řekl bych, že hledá

nás. Pověst, že operujeme ze středního Bornea, se asi již

důkladně rozšířila a Yashnowada zřejmě podniká všechno, aby

nás vypátral. Podle kroužení tohoto chlapíka bych řekl, že si

zpropadeně dobře prohlíží naši přistávací plochu, nepochybně

proto, že je to široko daleko jediné otevřené místo.“

„Aha,“ zamumlal Algy, když dunění motorů létajícího

člunu ztichlo. „Spouští se dolů k důkladnější prohlídce.“

„Držte se všichni v krytu!“ křičel Biggles.

87

„Myslím, že si nemusíme dělat velké starosti,“ poznamenal

Ginger. „Nezapomeň, že s výšky vypadá tohle místo jako voda

– jako nějaké jezero. Yahnowada musí vědět, že létáme s

Beaufightry – velitel ponorky mu to jistě pověděl, protože

viděl, jak se jeden rozbil. Beaufightry na vodě nepřistávají, a

proč tedy by si ten chlapík nad námi měl myslet, že jsme tady?“

„Musí vědět, že máme také námořní letadlo,“ odvětil

Biggles. „Nebyli bychom přece mohli jinak přistat v Cotabatu.

Nepřihlížeje k tomu, chce si zřejmě prohlédnout všecko, na čem

může přistát jakékoliv letadlo.“

Létající člun sletěl níž a byl předmětem napjatého zájmu

pozorovatelů na zemi, kteří nyní viděli znaky vycházejícího

slunce na jeho křídlech. Letadlo kroužilo níž a níž velkými

kruhy, až již nebylo žádných pochyb o jeho úmyslech. Pilot a

posádka studovali přistávací plochu.

„Což kdybychom vzlétli a dali mu klystýr?“ navrhl

neklidně Ginger.

„Kdybych si byl jist, že ho dostaneme dolů, tak bych s tím

souhlasil,“ pravil Biggles. „Ale obávám se, že by se dal na útěk,

sotva bychom se o to pokusili a že by nám utekl dřív, nežli

bychom ho mohli srazit. Bylo by hloupé, kdyby se pak dostal

domů, aby mohl vyprávět. Nechť si to vypadá sebesvůdněji, je

pro nás nejlepší zůstat v úkrytu.“

Na konec se velké letadlo otočilo, jako by bylo uspokojilo

svou zvědavost a chtělo odletět. Biggles si oddechl a chystal se

odejít do své ubikace, když tu se létající člun znovu obrátil a s

přiškrcenými motory začal klouzat dolů.

Biggles se na okamžik překvapením ani nehnul. Pak, když

si uvědomil skutečnost, vyrazil ze sebe výkřik překvapení.

„Hleďte,“ křičel. „Chce přistát!“

Ginger se divil, proč mu nenapadla již dříve tato možnost,

neboť šedivý povrch letiště vypadal jako voda, a proto se mohlo

počítat s tím, že se letadlo pokusí o důkladné vyšetření

domnělého jezera.

88

Mezitím létající člun klouzal stále dolů s vypnutými

motory.

Nikdo

nepromluvil.

Všichni

byli

napjati,

nepochybujíce ani maličko o tom, co se stane, neboť přistávání

velkého létajícího člunu s plováky na pevné zemi je velmi řídká

podívaná.

„Vrhněte se na zem, změní-li kurs nebo pokusí-li se znovu

vzlétnout,“ upozorňoval Biggles. „Narazí-li těchto deset tun

kovu na koberec, spatříme pořádnou sprchu nýtů a šroubů.“

Ve skutečnosti se havárie neodehrála tak, jak pozorovatelé

očekávali. Byl to pronikavý, otřásající úder, když kýl letadla

vryl velkou rýhu do mechem pokryté skály. Nos se vzepjal

vzhůru, načež ocasní plocha automaticky udeřila do země s

ještě větší prudkostí. Pilot si zřejmě v tomto okamžiku

uvědomil svůj omyl a rozhodl, že se pokusí odpoutat od země,

neboť motory hřímavě ožily. Třem otáčejícím se vrtulím se

podařilo náhlou silou pozvednout nos letounu, avšak – a to

ovšem byl jen dohad – poškozením ocasní plochy bylo

ochromeno i řízení nebo zlomeno výškové kormidlo. Deset

vteřin se letadlo zmítalo jako smrtelně zraněný pták, vlekouc za

sebou svůj rozbitý ocas – tento pohled vyvolal v přihlížejících

letcích pocit hrůzy, neboť bylo zřejmé, že žádná síla na světě

nemůže již stroj zachránit před neštěstím. Pilot učinil jedinou

věc, která mu zbývala. Zastavil motory. Následek byl okamžitý.

Létající člun se zřítil, dopadnuv na zem několik set metrů od

místa, na němž stáli oněmělí britští letci.

Ještě dříve nežli se letadlo dotklo země, běžel již Biggles k

němu, ježto jeho prvním popudem jako pilota byla myšlenka

zachránit pokud možno posádku. Ale na to se nedalo ani

pomyslet. Zároveň s dopadem vyrazil z letadla ohnivý plamen,

jenž rostl a šířil se a plazil s hromovým hřměním. Mohutný

sloup černého dýmu stoupal vysoko k nebi.

Biggles se vracel zpět a pustil se do běhu, když začala

vybuchovat kulometná munice, při čemž létaly náboje na

všecky strany. Byl bezmocný. Věděl nad jakoukoliv

pochybnost, že nepřátelským letcům už není pomoci. Bledý

89

jako stěna se vrátil k ostatním. Hořící letadlo, i když je

nepřátelské, neskýtá nikdy pěkný pohled.

Ale to zřejmě nebylo míněním domorodců, kteří s

barbarskými výkřiky radosti vyrazili nyní ze svých úkrytů a

běželi k vraku.

Biggles zahřímal:

„Rexi, pro Krista Pána, zavolejte ty blázny zpět pod

stromy!“

Rex pokrčil rameny. „Když se octnou v takovémhle stavu,

pak na mě nedbají.“

„Tak tedy najděte Subu!“

„Ten je s nimi.“

„Starý blázen. Řekněte mu, že v troskách mohou být

bomby. Vybuchnou-li, vyletí celý kmen do vzduchu.“

„Učiním, co je v mých silách.“

Rex se rozběhl k vraku, jenž v této chvíli byl již obklíčen

velkým kruhem pokřikujících divochů. Biggles šel za ním.

Byli již téměř u letadla, když se k praskání ohně a křiku

divochů přidružil další zvuk. Pohlédnuv ve směru zvuku, spatřil

Biggles jakési letadlo, snášející se střemhlavým letem k

přistávací ploše. V mžiku se přiblížilo a zase vzdálilo. Když

potom prudce nabralo výšku, otočilo se ostře a hnalo se pryč na

severovýchod.

Biggles lomcoval rukama v bezmocné zlosti. „Jak jsem se

já jen namáhal udržet tohle místo v tajnosti!“ řekl hořce.

„Proč? Co to bylo?“ tázal se poněkud udiveně Rex.

„Stíhačka Nakajima.“

„Pilot musel zahlédnout kouř.“

„Ovšem, že jej zahlédl,“ pravil Biggles. „Dost zle, že

spatřil vrak, ale horší je, že jistě uviděl také nás. A teď letí

domů jako střela, aby rozšířil svou novinku. Nebývám obvykle

pesimistický, ale tentokrát se obávám, že nás očekávají

nepříjemnosti. Protože jsme však proti tomu bezmocni,

postarejme se aspoň o nejrychlejší úklid letiště.“

90

Kapitola desátá

FEE WONG SE VRACÍ

Za hodinu po zmizení Nakajimy objevilo se nad Lucky

Strike třetí letadlo. Tentokráte to byl britský stroj, obojživelník

dobře známého typu Saro Cloud.

„Pro Kristovy rány,“ naříkal Biggles. „Tohle místo mělo

zůstat smrtelným tajemstvím. Místo toho se zde začíná rozvíjet

větší provoz, než na nějakém zkomírajícím letišti.“ S

rozkročenýma nohama a založenýma rukama pozoroval, jak

obojživelník přistával a potom dobíhal na vzdálený konec

rozjezdové dráhy.

Z letadla vystoupili tři muži. První byl důstojník

Královského britského letectva, jehož hodnostní odznaky

ukazovaly, že je majorem. Biggles ho neznal. Druhý byl jakýsi

Číňan v ošumělé modré róbě a s černou kulatou čepičkou na

hlavě. Třetí byl nadporučík Královského australského letectva,

zřejmě pilot letadla.

„Bývaly časy,“ pravil Biggles chmurně Algymu, „kdys

mohl docela dobře uhodnout, kdo vyleze z nějakého letadla, ale

ať jsem zatracen, je-li to možné ještě dnes.“

„Jsem zvědav, co zde tito lidé chtějí,“ pravil Algy zvědavě.

„Neztrácejte čas přemýšlením, stejně to neuhodneš,“

odvětil Biggles sarkasticky. „Většina Číňanů je si podobna,“

dodal, „ale mám dojem, že jsem toho chlapíka v modré košili

již kdysi viděl. Tak se mně zdá, že je jedním z lidí, které jsme

zachránili z Cotabata.“

Tři návštěvníci zamířili k Bigglesovi v čele s důstojníkem

Britského královského letectva. Podával Bigglesovi ruku.

„Rád vás poznávám, Bigglesi,“ pravil. „Jsem Grane –

zpravodajská spojka v Austrálii.“ Ukázal palcem na trosky, jež

91

odklízela skupina letců a divochů. „Vidím, že jste měli

havárku?“

„My ne, zaplať Pánbůh,“ odvětil Biggles. „Přišel k nám na

návštěvu jeden Japončík, ale jak vidíte, klopýtl o práh. Myslím,

že zde brzy budeme mít víc havárek, začne-li se tohle místo

pozměňovat ve veřejné letiště.“

Major se začal přívětivě usmívat. „Odpusťte, ale musel

jsem přiletět za vámi.“

„Pojďte dovnitř na malý doušek,“ pozval ho Biggles.

„Pročpak nám přivážíte zpátky pana Číňana? Myslel bych, že

má Bornea po krk.“

„Právě proto jsem za vámi přiletěl,“ odvětil major.

Když se pak ubírali ke „kanceláři“ zavolal Biggles Algyho

a představil ho. „Je mým zástupcem,“ vysvětloval. „Chtěl bych,

aby byl při našem rozhovoru.“

„Ale ano. Ostatně, já vás dlouho nezdržím,“ sliboval

major. „Příběh je docela krátký. Když ten hlouček zajatců, které

jsme osvobodili, dorazil do Darwinu, pokusili jsme se dostat z

nich všechno, co věděli. A dověděli jsme se několik zajímavých

skutečností. Avšak zde Fee Wong měl pro nás obzvlášť

vzrušující novinky. Hovoří, mimochodem řečeno, anglicky.

Dokud jsme neztratili Malajsko, byl významným obchodníkem

v Singapuru. Pracoval v dřevařství – víte přece, že většina dřeva

přichází z horního konce malajského poloostrova? Fee Wong

má bratra a ten byl jeho společníkem a staral se o dřevařské

koncese a pily; Fee Wong řídil celý obchod v Singapuru. Avšak

když se tam Japonci vylodili, byli oba zrovna v Telapuru – to je

název stanice nahoře na řece, kde se poráží dřevo. Odpusťte, že

vás obtěžuji těmito podrobnostmi, ale musíte je znát, abyste

mohl porozumět tomu, co vám chci dále říci.“

„Jen pokračujte,“ pravil Biggles klidně.

„Jak je vám snad známo, ukořistili Japonci obrovské

množství gumy, když jsme ustoupili z Penangu. Věděli jsme, že

se jí Japonci zmocní a že ji budou chtít dopravit do Japonska,

avšak nevěděli jsme, jakým způsobem to hodlají učinit. Teď to,

92

díky Fee Wongovi, víme. Tisíce tun gumy a značné množství

cínu bylo naloženo na více nežli sto bárek, připravených

odplout do Japonska; avšak místo aby všechny tyto lodi

obepluly po moři jižní cíp poloostrova, budou dopraveny kratší

cestou na východní stranu. Tím se ušetří cesta několika set mil a

prakticky také vyloučí možnost našeho bombardování za

plavby. Bárky použijí řeky Limpuru. Pokud je nám známo,

kotví všecky stále ještě na západní straně, čekajíce na deště, jež

učiní řeku pro tato plavidla splavnou.“

„A vy si přejete, abychom je bombardovali?“

„Nikoliv. Obávám se, že bychom je tímto způsobem

nezničili. Víte, lodi kotví pod širokými korunami stromů, takže

je lze ztěžka ze vzduchu spatřit. Sto bombardérů by snad mohlo

– kdyby měly štěstí – potopit část těch bárek. Ale to by

nestačilo. Zbývá jediná možnost – sabotáž.“

„Bárky již možná vypluly,“ namítl Biggles. „Fee Wong je

přece již dosti dlouho odtamtud.“

„Byl tam ještě před měsícem, avšak je si jist, že bárky ještě

neodpluly – nebo že se aspoň ještě nedostaly daleko, protože

dokud nezačnou deště – a s těmi lze počítat až v příštích čtrnácti

dnech – je řeka na mnohých místech příliš mělká, než aby lodi

po ní mohly proplout. Jsou tam také peřeje.“

Biggles si zapálil cigaretu. Tušil, co mělo následovat.

„Fee Wong utekl Japoncům,“ pokračoval major. „Jeho

bratr nemohl prchat s ním, protože v té době měl záchvat

malarie. Fee Wong a dva Malajci uprchli v jedné prau – to je

domorodý název canoe – chtějíce plout od ostrova k ostrovu, až

by se dostali do styku s britskými silami. Při plavbě přes

Torreské moře byli však zajati japonským torpedoborcem a

dopraveni do Cotabata, odkud se Malajcům podařilo uprchnout

do džungle. Pak jste Fee Wonga zachránili a nyní ho máme zde.

Nápad na sabotáž není jeho, když jsme se mu však o tom

zmínili, řekl, že by se dal snadno uskutečniti. Zná každou píď

země. Při započetí dešťů mohla by se přeřezat lana, držící bárky

93

u břehů. Hnaly by se pak jako zachváceny amokem a rozbily by

se v peřejích.“

Biggles byl zdrženlivý. „Snad nechcete tvrdit, že by jeden

muž mohl přeřezat lana jednoho sta bárek?“

„Jeden snad ne, jistě však by to mohlo udělat několik

mužů. Výhodou je, že Fee Wongův bratr, Ah Wong, je dosud v

Telapuru; ale i kdyby tam nebyl, jsou tam ještě domorodí

Malajci a čínští kuliové, a Fee Wong je všecky zná. Říká, že

jim byl dobrým pánem a je ochoten přísahat na jejich loyalitu k

sobě a k britské říši. Představme si řadu kuliů, číhajících v

pralese, vroubícím řeku a působících všechny možné škody

japonskému transportu. Na nás je, dopravit Fee Wonga na

místo. Musí se tak stát vzduchem. Jiné cesty není.“

„Kde má letadlo přistát?“

„Zřejmě na řece. Prales se bez přerušení táhne po obou

jejich stranách. Není tam ani žádné pole.“

„Nezpozorují přistání Japonci?“

„Mohli by, avšak Fee Wong to pokládá za nepodobné

pravdě. Nemohou střežit celou řeku. Ostatně Fee Wong je

ochoten to riskovat.“

„A co pilot, který by ho tam dopravil?“

„Obávám se, že by se musil odvážit téhož risika.

Přiznávám ochotně, že celá věc je hazardní, avšak její výsledek,

kdyby se vše zdařilo, byl by pro nás ohromný. Ztroskotáme-li,

pak ztratíme jen jedno letadlo; vyhrajeme-li, zničíme celý

japonský konvoj a všechnu gumu, kterou Japonci tolik

potřebují.“

Biggles se chmurně usmíval. „Díváte-li se na to takto, pak

všecko ovšem zní pěkně a snadně, ale chlapíkovi, který by se

ujal téhle práce, by nebylo do smíchu. Domnívám se, že si

přejete, abych tam někoho poslal?“

„Proto jsem sem přiletěl. Zde je nejvhodnější základna, z

níž by mohla být operace podniknuta.“

94

„Ještě okamžik,“ vložil se do řeči Biggles. „Nejsem si jist,

že ono místo je v doletu mého Caymana – stroje, jehož bych

použil.“

„Ano, je. Propočítali jsme to již. Ovšem, dál by to nešlo,

ale mohlo by se to dokázat.“

„Věřím vám,“ prohlásil Biggles. Pak se podíval na Číňana,

zachmuřeného staršího muže, jehož tvář neprozrazovala, co si

myslí.

„Co tomu všemu pane Fee Wongu, říkáte?“

„Myslím, že to moc dobro,“ odvětil Číňan prostě.

Major se podíval úzkostlivě na Bigglese. „Mohu počítat s

tím, že přijmete toto poslání?“

„Ano, ujmu se toho,“ odvětil Biggles. „Nebudu vám

předstírat, že tím jsem nějak nadšen, protože do toho mám

daleko. Musím říci, že pilot má velmi malou naději na návrat, i

kdyby doletěl; ale poněvadž někdo se toho musí ujmout, mohu

to být docela dobře já.“

„Chcete tím říci, že poletíte sám?“

„Snad si nemyslíte, že bych pověřil nějakého mladšího

důstojníka, aby se ujal tak nebezpečného podniku? Já poletím.“

Major pokrčil rameny. „Dobrá, pojímáte-li to takto.“

Biggles se usmál. „Dohodneme se o tom mezi sebou.

Jestliže je Fee Wong ochoten odvážit se cesty do Telapuru, pak

bychom byli bídnou cháskou, kdybychom ho tam opustili.“

„Dobrá. Vydejte se na cestu jak nejrychleji budete moci.

Jak jsem vám již řekl, lze deště očekávat až v příštích čtrnácti

dnech; příchod monsunu bývá dosti pravidelný, ale jak jistě

víte, může se dostavit o den či dva dřív nebo později. Dejte mně

zprávu, jak jste pochodili. Musím se vrátit do Austrálie.“

Za deset minut později se major vyšplhal se svým pilotem

do letadla a obojživelné letadlo se vydalo jihovýchodním

směrem na svou dlouhou cestu domů.

Biggles pozoroval jeho odlet se slabým úsměvem v tváři.

„Jak to jenom tihle hoši dokáží, že se mají tak znamenitě?“

tázal se Algyho. „Taky jsem si vždycky přál práci, při které

95

bych mohl jenom poletovat v pohodlném letadle sem a tam a

přikazovat lidem špinavou práci.“

Algy se šklebil. „A kdybys ji dostal, měl bys jí za týden až

po krk. K vyhrání války je třeba dvou druhů lidí: takových,

kteří si vymýšlejí, co se má udělat, a těch, kteří jejich nápady

proměňují ve skutečnost. Ty jsi z té druhé skupiny.“

Biggles přikývl. „Možná, že máš pravdu. Budu o tom

přemýšlet. Jdi a řekni těm chlapíkům, kteří dávají letiště do

pořádku, aby si pospíšili. Chci si trošku promluvit s Fee

Wongem.“

Když Algy vykonal rozkaz, vyhledal Gingera. Našel ho

sedícího na kládě a rozprávějícího s Bertiem o nedávné havárii.

„Co se děje?“ tázal se Ginger podezíravě. „Ručím za to, že

tenhle štábní valach nepřiletěl sem až z Austrálie jen proto, aby

nám popřál dobré jitro.“

„Nebo aby nám přinesl pár přídavkových lístků – chápeš-

li, co míním,“ chechtal se Bertie.

„Není to žádné tajemství,“ prohlásil Algy a pak pokračoval

ve vyprávění podrobností.

Ginger a Bertie ho vyslechli mlčky.

„Proč jen se Biggles ujímá vždycky sám takových

ohavných úkolů,“ zabručel Ginger, když skončil.

„Protože, i když by to nechtěl přiznat, ví dobře, jak jsou

nebezpečné, a protože nikdy nechce nikoho požádat, aby se ujal

úkolu, který by ho mohl stát život. Raději se ujme takové práce

sám.“

„Zdá se, že je nejvyšší čas, abychom proti tomu důrazně

protestovali,“ prohlásil Ginger. „Stane se jednou, že se nevrátí –

a co potom? Peruť by již nikdy nebyla úplná. Vedle jiných věcí

je to jeho osobnost, která ji drží pohromadě a nutí každého, aby

táhl pevně za jeden provaz.“

„Jdi a pověz mu to,“ smál se Algy.

„Myslím to vážně,“ ujišťoval Ginger. „Pojď se mnou a já

mu to vmetu do tváře.“

96

„Já raději zůstanu venku – jděte sami,“ zamumlal Bertie,

když Algy a Ginger zamířili k chatrné budově kanceláře.

Biggles byl skloněn nad jakousi mapou, když oba

vstoupili. Podíval se na ně.

„Přihodilo se něco zlého?“ tázal se ostře.

„Ano, pane – aspoň si tak myslíme,“ odvětil Ginger.

„Pokračuj – poslouchám.“

„My – hm – my se domníváme, že není správné,

odvažujete-li se sám největších risik, zatím co je zde dost jiných

důstojníků pro takovou práci – hm – při nejmenším aspoň

jeden.“

Biggles se vzpřímil. „Aha, takové je to? Spiknutí, eh?“

„Ne, sir. Pravím jen to, co si jiní myslí,“ vzdoroval Ginger

odvážně.

„Snad bys chtěl sám velet peruti, což?“ pravil Biggles

chladně.

„Chtěl bych, sir – ale nedovedl bych to tak, jako vy –“

pravil Ginger. „Domníváme se, že kdyby se vám něco stalo, že

by se peruť octla na holičkách.“

Bigglesův pohled sklouzl na Algyho. „Tohle se silně

podobá neposlušnosti,“ zahřměl.

Algy potřásl hlavou. „Ginger má pravdu. Abych řekl

pravdu – tohle není obyčejná jednotka. Ani ty ani nikdo jiný by

nemohl řídit takové mimořádné akce, kdyby se u nás udržovala

disciplina jako u nějaké cvičné peruti. Musíš disciplinu uvolnit,

abys poskytl možnost iniciativě a spolupráci. Úspěch je závislý

na souhře. Ztratíme-li tebe, ztratí celá jednotka hlavu.“ Biggles

se slabě usmál.

„To je od vás velmi milé a lichotivé, avšak proč ten náhlý

výbuch citů?“

„Inu, zdá se nám, že zamýšlíš provést celý ten podnik

sám.“

„A proč ne? Zrovna sleduji terén. Nic na tom není.“

„Tím spíše tedy bys měl zůstat zde a poslat někoho

jiného,“ tvrdil Algy. Biggles potřásl hlavou.

97

„Ne. Na zdaru tohoto podniku velmi záleží. Já za něj

zodpovídám, a proto bych jej nerad kladl na bedra někomu

jinému.“

„Chápu,“ přiznával Algy. „Avšak proč bys měl letět sám?

Můžeš se dostat do protiletecké palby, nebo tě může zachvátit

malarie; můžeš –“

„Podívej se, Algy,“ přerušil ho Biggles přísně. „Začneš-li

vypočítávat všecky věci, které se mohou přihodit, budeš k tomu

možná potřebovat celého dne. Jediným skutečným risikem při

tomto podniku je možnost setkání s nepřátelskými letadly za

bílého dne. Ostatní bude lehké.“

„Může být,“ odvětil Algy. „Proč bys nás tedy nemohl vzít s

sebou, třebas jen proto, abys měl společnost? Kdybys pak

potřeboval pomoci – budeme aspoň po ruce.“

Biggles pozvedl obočí. „Myslíš celou peruť?“

„Ne, jen nás dva.“

„Rozumím. Rádi byste se zúčastnili výletu, že ano?“

„Nuže, hm, více méně ano.“

„Dobrá,“ souhlasil Biggles. „Nejsem pes, abych si nechal

kost pro sebe. Poletíte se mnou. Doufám, že se pobavíte. Já sám

bych řekl, že to bude důkladně nudný případ.“

„Kdy odstartujeme?“ tázal se Algy.

„Půl hodiny před západem slunce. Chtěl bych provést

pokud možno všecko za tmy, neboť pravděpodobnost, že nás

někdo zahlédne na zemi nebo zpozoruje naše přistání se tím

podstatně zmenší. Musíme dopravit Fee Wonga do Telapuru,

vyložit ho na břeh a pak se dostat zpět, aniž nepřítel něco

zpozoruje.“

„Co s výzbrojí?“ vyzvídal Ginger.

„Myslím, že nebudeme potřebovat nic zvláštního. Bude

dobře, vezmeme-li si revolvery a železné zásoby pro případ

nouzového přistání. Nenastane-li nějaká neočekávaná příhoda,

zůstanou všichni ostatní zde, až do doby našeho návratu. A teď

byste mně mohli popřát trochu klidu, abych si ještě mohl něco

propočítat.“

98

Slunce se již sklánělo k obzoru, když byl Cayman vytlačen

na rozjezdovou dráhu pro svůj dálkový let. Biggles několikrát

pohlédl k slunci, když kráčel se svými druhy ke stroji.

„Co se ti nelíbí?“ otázal se Algy, který to zpozoroval.

„Nic to není – aspoň doufám,“ odpověděl Biggles.

„Nelíbí se mně jen ta mlha, tvořící se kolem slunce. Mám

jakýsi pocit, že to znamená změnu počasí. Ale proti tomu jsme

bezmocní. Budeš se starat o věci uvnitř kabiny. Ginger se může

posadit vedle mne. Již abychom byli pryč.“

99

Kapitola jedenáctá

MONSUN

Cayman se vznesl a burácel pryč kursem, jenž směřoval

slabě na severozápad. Šplhaje se stále ještě vzhůru, byl již nad

Saravakem, zemí Bílého radži, když se slunce vnořilo do

Indického oceánu. Pak se objevilo jižní Čínské moře, z něhož

vystupovaly droboučké ostrůvky, osaměle roztroušené po jeho

povrchu. Kdesi v šeré dáli leželo Malajsko, jejich cíl.

Cayman hřměl nebeským dómem pod baldachýnem hvězd,

zářících jako mrazivé světlo elektrických lamp. Po určitou dobu

zůstávaly pevné, pak začaly ty menší pomalu ale jistě blednout,

náhle se ztratily i ty větší, zatím co se kolem měsíce tvořil

bledý, průsvitný závoj mlhy,

Biggles pohlédl na Gingera, který seděl v sedadle vedle

něho a zašklebil se. Mohl ho vidět ve světle palubní desky.

„To se mně nelíbí,“ bručel. „Obávám se, že je na cestě

změna počasí. Možná, že se jí budeme moci ještě vyhnout – ale

možná také že ne. Chytí-li nás venku, pak, chlapče, začneš

litovat, žes nezůstal doma. Nezapomeneš na tuhle cestu

dlouho.“

Nikdy se žádné proroctví dokonaleji nesplnilo.

Uplynuly čtyři hodiny. Obloha byla nyní zle zatažena

zlověstnými mraky, avšak stále ještě bylo možno vidět moře, či

spíše občas nějaký ten ostrov, inkoustově černý, plující zdánlivě

ve velkém, bezedném rybníku.

„Zaměř si některý z těchto ostrovů a pokus se změřit sílu

větru,“ přikazoval Biggles po dlouhém mlčení.

Ginger ustrnul. Málem že neusnul, ukolébán nepřetržitým

hřměním motorů ve falešný pocit bezpečí. Po pěti minutách

odpověděl.

100

„Vlétáme do čelného větru o síle asi šedesáti kilometrů za

hodinu.“

Bigglesova tvář ztvrdla. „To jsem si myslel. Zavolej

Algyho.“

Algy se objevil, skláněje se nad Bigglesem, který

vysvětloval situaci.

„Když jsme startovali, neměli jsme, myslím, reservu

benzinu větší než na půl hodiny letu. Vlétáme do čelného větru

o síle šedesáti km v hodině. Nemusím ti vykládat, co to

znamená.“

„Co chceš dělat? Poletíš dál, nebo se vrátíš a počkáš na

lepší počasí?“

„Je-li monsun na cestě, pak bychom mohli čekat tři měsíce

na lepší počasí,“ odvětil stručně Biggles.

„Poletíme-li dál, můžeme se dostat do Telapuru – ale

nebudeme mít dost šťávy, abychom se dostali zpět.“

Promluvil Ginger:

„Navrhuji, abychom napřed dopravili Fee Wonga do

Telapuru a teprve pak přemýšleli o tom, jak se dostat domů.

Můžeme-li ho tam vylodit a bude-li moci konvoj rozbít, pak vše

ostatní bude poměrně bezvýznamné.“

Biggles pohlédl na Algyho. Oba se usmáli.

„All right,“ řekl pak Biggles klidně. „Leťme do Telapuru.“

Krátce poté se pod nimi vynořila černá pevnina Malajska.

Biggles nezamířil ovšem k zemi, nýbrž letěl ještě několik mil

nad mořem a pak se obrátil na sever. Počasí se nezhoršilo a

ačkoliv byla tma, přece doufal, že se mu podaří vypátrat ústí

řeky.

Ze vzduchu lze ovšem hned po prvé zřídka kdy něco

snadno najít; tak tomu bylo i v tomto případě, a Biggles byl

několikrát spleten zátokami, říčkami či kanály příliš malými,

než aby byly zaznamenány na mapách. Fee Wong byl jim málo

prospěšný, protože nikdy nad touto zemí neletěl, a ačkoliv ji

jinak znal velmi dobře, přiznal otevřeně, že ze vzduchu vypadá

jedno místo jako druhé. Když ovšem potom Biggles našel řeku

101

Limpur, mohl podle směru jejího toku potvrdit, že je to ona. V

té době Biggles přiškrtil své motory a klouzavým letem ztratil

již hodně výšky.

Najít skutečné telapurské pily bylo však nemožné. Vše, co

viděl, byla šedivá páska vinoucí se řeky, vroubená po obou

stranách solidní hmotou panenského pralesa. Fee Wong

ujišťoval, že bude moci místo rozpoznati až uvidí dlouhý,

přímý pruh řeky přímo nad Telapurem. Avšak nyní, kdy nastal

kritický okamžik, ukázalo se, že tam bylo více takových míst.

Biggles byl ovšem na to připraven. Byl by býval naopak

udiven, kdyby ho byl Fee Wong mohl dovést přímo k onomu

místu. Věděl, že se Číňan namáhá seč může, a proto s ním měl

trpělivost.

„Jak daleko je Telapur vzdálen od západního pobřeží?“

tázal se.

Avšak Fee Wong nemyslel v kilometrech. Mohl jen říci, že

je asi uprostřed cesty přes poloostrov.

To Bigglesovi dosti pomohlo. Věděl z mapy, že šířka

poloostrova činí asi dvě stě třicet km a mohl tedy zhruba

odhadnout, kdy bude v polovině té cesty. Slétl níže a jak při

tom obvykle bývá, zdálo se mu, že se náhle stmívá.

Obrátil se ke Gingerovi.

„Zbývá nám jediná věc,“ řekl. „Protože již nemáme dost

benzinu k návratu do Lucky Strike, nezáleží už na tom,

spotřebujeme-li ho o trochu více či méně. Od Telapuru

nemůžeme být daleko, a proto se spustím dolů, abych zjistil,

kde vlastně jsme. Vylodíme-li Fee Wanga kdekoliv na tomto

břehu, bude moci dojít pěšky k bungalowu svého bratra.

Zjistíme-li, že jsme místo přeletěli, vrátíme se po řece zpět, a je-

li ještě vpředu, pak popojedeme. Vyměň si místo s Fee

Wongem.“

Fee Wong přišel kupředu a posadil se vedle Bigglese.

Hleděl dlouho a vytrvale na řeku, avšak protože to bylo po

prvé, co se na ni díval shora, nebyl si svou posicí jist. Byl dosti

čestný, aby to přiznal.

102

„Pak se tedy musím spustit dolů a přistat,“ pravil Biggles.

„Výborně,“ odvětil Fee Wong neochvějně.

Vlastní přistání bylo nebezpečnou věcí. Nejprve musel

Biggles najít pruh řeky tekoucí od severozápadu na jihovýchod,

aby mohl přistat proti větru. To ovšem nebylo naprosto nutné,

vzhledem k tomu, že vysoké stromy po obou stranách řeky jistě

lámaly sílu větru, avšak velela tak opatrnost. Nebylo tam

žádného úseku, kde by řeka tekla absolutně přímým směrem, a

proto si vybral nejvhodnější místo a pak klouzal dolů, aby

přistál na vodě, jež v těchto místech byla asi sto až dvě stě

metrů široká.

Letadlo těžce dosedlo, poskočilo mrakem vodní tříště, na

okamžik se zastavilo a pak začalo plouti s proudem.

„Podívejte se ven, zda-li poznáte, kde jsme,“ pravil Biggles

Fee Wongovi.

Číňan vstal, rozhlédl se po obou březích a pak sdělil

Bigglesovi, že ví přesně, kde jsou. Když se ho Biggles zeptal,

zda-li jsou nad, nebo pod Telapurem, ukázal dolů po řece.

Nemohl odhadnout přesnou vzdálenost, avšak Biggles usoudil,

že pily nejsou daleko.

„V tomto případě bude nejlépe, když se klidně posadíme a

dáme se nést proudem,“ odvětil Biggles. „V celku jsme to

udělali dost dobře.“

Cayman urazil za čtvrt hodiny asi jednu míli a potom

narazil nosem na skrytou písčinu. Ocas se ztočil a pomalu se

obrátivší letadlo začalo zvolna plout k jižnímu břehu. Říci, že

bylo zahnáno na břeh, bylo by mylné. Ve skutečnosti bylo totiž

letadlo vehnáno do zapletených větví, visících daleko nad řeku,

avšak od skutečného břehu bylo dosud vzdáleno několik metrů.

„Můžeme klidně přistát,“ pravil Biggles. „Zde máme

největší naději, že nás nespatří nikdo, kdo popluje po proudu

nebo proti němu.“

To se snadno podařilo. Chopivše se větví, mohli letadlo

přitáhnout až ku břehu. Když se pak přiblížili nosem až těsně k

němu, vystoupili na břeh, aby protáhli své zdřevěnělé údy.

103

„Nuže, zde je to,“ prohlásil Biggles. „Zde je to, kde

řekneme sbohem Fee Wongovi.“

Obrátil se k Číňanovi. „Chtěl byste, abychom počkali,

dokud se neujistíte, že váš bratr je v Telapuru – nebo že je

všecko v pořádku?“

„Vy nemáte dost benzinu k návratu na Borneo?“ vyzvídal

Fee Wong.

„Tím si nelamte hlavu,“ odvětil Biggles.

„Co chcete dělat?“

„Poletíme tak daleko, jak budeme moci a snad se

dostaneme na pobřeží Bornea nebo na nějaký blízký ostrov.“

Biggles skutečně neměl dosud žádný pevný plán.

„Možná, že můj bratr má benzin,“ prohlásil najednou Fee

Wong docela klidně.

Biggles ustrnul. „Řekněte to ještě jednou!“

„Říkám, že můj bratr má možná benzin.“

To bylo něco, nač Biggles nebyl připraven. „Proč by měl

mít benzin?“

„Užívá benzinu k pohonu motoru v pile.“

„Tím se všecko mění,“ prohlásil Biggles. „Není ovšem

jisté, zda jeho benzin bude benzinem pro letadlo. Ale to je třeba

zjistit, zajdete tam a zjistíte, jaký má. Není třeba, abychom tam

šli všichni.“

„Mám tam s ním zaskočit?“ nabízel se Ginger.

„Myslím, že bude líp, budeme-li se v téhle zemi držet

pohromadě,“ rozhodl Biggles. „Kdybychom se odloučili,

nemuseli bychom se již sejít.“

„Jdu,“ přerušil je Fee Wong. „Vrátím se velmi brzy.“

Vyškrábal se na břeh a zmizel ve tmě.

„Doufám, že se opravdu hodně brzy vrátí,“ pravil Bigles,

plácnuv se důkladně po tváři, když se mu na ní usadil moskyt.

„Moskyti nás roztrhají na cucky, zůstaneme-li zde dlouho.

Myslím, že nejlepším místem je pro nás kabina; tam budeme

aspoň poněkud chráněni proti těm drobným bestiím.“

104

Vlezli zpět do stroje a posadili se k odpočinku. Biggles si

zapálil cigaretu. Ginger a Algy se pokoušeli usnout, avšak

moskyti rozhodli jinak a oba se pokusu znechuceně vzdali. Pak

se ozval zvuk, který přivedl Bigglese do střehu. Bylo to ostré

bušení deště do střechy kabiny.

„Déšť,“ zaúpěl Biggles. „Je-li to začátek opravdových

dešťů, pak tu uvázneme na pěkně dlouhou dobu.“

„Co tím myslíš – opravdové deště?“ tázal se Ginger.

„Monsun má začít za čtrnáct dní a dostavuje se obvykle

velmi přesně; avšak občas mu předchází jakási předběžná

sprška, jen abys mohl ochutnat, co tě čeká. Někdy se však

stává, že se monsun dostaví o trošku dřív a je-li to ono, co se

teď stalo, pak se octneme v nejnekřesťanštější mizérii, v jaké

jsme kdy byli. Nemluvil jsem o tom, když jsme přistáli, ale

zdálo se mně hned, že řeka nějak rychle teče, jako by zde, nebo

někde u jejích pramenů bylo již pršelo. Možná, že poznáme

pravdu, až se Fee Wong vrátí.“

Zrovna když Biggles hovořil, nabylo šumění padající vody

takové síly, že Ginger nemohl uvěřit, že by to působil déšť.

Otevřel postranní okno a vykoukl ven. Nemohl nic spatřit.

Všecko bylo vymazáno clonou vody. Déšť nepoletoval střídavě,

nezesiloval se ani nezeslaboval: padal prostě dolů vytrvalým

proudem, jako byste byli otevřeli miliony píp. Ginger zavřel

okno.

„Je to přece jen déšť,“ řekl druhům. „Jak dlouho to může

trvat?“

„Týden, možná měsíc, možná v jednom kuse tři měsíce,“

odpověděl Biggles.

„Tři měsíce?“ Ginger se zděsil. „To by zatopilo celý svět.“

Biggles se znaveně usmál. „Také zatopí – aspoň tuhle část

světa. Doma míváme dvacet až dvacet pět centimetrů deště

ročně. Zde může napršet za pouhý jeden den víc než u nás za

celý rok. Tady se neměří dešť na centimetry, nýbrž na metry.

Nemá smyslu se klamat. Obávám se, že monsun začal. Je zlé,

že jsme sem přišli zrovna při jeho začátku, ale nemůžeme jej

105

zastavit. Nedá se nic dělat. Mnohem více mě zajímá, do jaké

míry se tohle dotkne Fee Wongových plánů. Bárky mohou totiž

odplout dříve, nežli se mu podaří dát dohromady skupinu

sabotážníků. Mezitím bude řeka stoupat tak rychle, že si budete

myslet, že jsme ve zdviži.“

„Hrome, my tu přece nemůžeme jen tak nečinně sedět,“

prohlásil Ginger,

„To je jedna z oněch chvil, kdy nemůžeme dělat nic

jiného,“ odvětil vyrovnaně Biggles. „Tady je nám líp než venku

na řece, třebaže budeme možná vyplaveni, bude-li déšť

pokračovat. Nebudeme-li odplaveni, pak můžeme být vyneseni

do stromů. To pak již nepoznáme ani kde teče řeka, protože

celý kraj bude zaplaven. Pro tu chvíli jsem rád, že jsme v suchu

– však budeme brzy dost mokří. Neuškodí, otevřeme-li

plechovku s hovězím a zakousneme-li se do sucharu.“

Uplynuly dvě hodiny. Dešť vydával své pravidelné šumění

a Ginger se začal ptát, jak dlouho potrvá, nežli se z toho rámusu

zblázní. Jedna věc byla jista: dokud lilo, byli upoutáni k řece i

kdyby dostali benzin, protože by bylo beznadějné pokoušet se

vzlétnout v tom oslepujícím dešti.

Konečně prolomil jejich těžké bdění jakýsi výkřik.

Padajícím deštěm pronikl záblesk svítilny. Byl to Feeb Wong, s

řízou přilepenou blátem a deštěm k tělu. Za ním stála jiná

postava, jakýsi Číňan přibližně téhož stáří. Ginger hádal, že je

to Ah Wong, bratr Fee Wonga, což se také potvrdilo. Biggles na

ně zavolal, aby vstoupili do kabiny. Poslechli, protože by bylo

nemožné rozprávět venku. Oba Číňané vlezli dovnitř, a voda,

jež z nich padala, tvořila kaluže na podlaze.

„Monsun začal,“ pravil Fee Wong bez jakéhokoliv

vzrušení.

„Zpozoroval

jsem

to,“

odvětil

Biggles

poněkud

sarkasticky. „Jaké máte novinky?“

S orientálním klidem začal Fee Wong vyprávět příběh o

tak neočekávané kalamitě, že letci seděli nehnutě, oněmělí

106

údivem. Bylo to horší, nežli mohl kdokoliv z nich předvídat.

Ginger se snažil zapamatovat si hlavní fakta. Byla tato:

Monsun propukl. V posledních čtyřech dnech došlo k

několika sprškám, a to způsobilo, že japonské bárky opustily

svá kotviště na západní straně poloostrova a nastoupily cestu na

východ. Kotvily již v Telapuru přímo za pilami, a byly by

odpluly ještě dále, kdyby zde nebyl přerušil jejich cestu

japonský vojenský pontonový most. Po mostě již přejelo

několik japonských jednotek s děly a lehkými tanky. Avšak

hlavní útvar měl po něm přejet na druhou stranu v nejbližších

dvacetičtyřech hodinách. Oddíly, které přešly na druhou stranu,

se utábořily na pile. Po přechodu vojsk měl být most odstraněn,

aby bárky mohly pokračovat v plavbě. Tolik se Fee Wong

dověděl od svého bratra, který byl dosud na pile. Místo, na

kterém Cayman nyní nejistě lnul ku břehu, bylo vzdáleno

necelých šest kilometrů od pily a méně než osm kilometrů od

mostu.

„Co je s benzinem?“ otázal se Biggles, když Fee Wong

konečně zmlkl.

Ještě dříve než Číňan odpověděl, Ginger jaksi v

podvědomí tušil, jaká bude odpověď. Nepříjemnosti totiž zřídka

přicházejí osamocené.

„Žádný benzin,“ odpověděl Fee Wong. „Japonci vzali.“

Biggles si zapálil cigaretu a chvíli tiše kouřil. „Vypadá to,

jako bychom tu měli chvíli zůstat,“ poznamenal náhle.

„Nezůstat,“ prohlásil Fee Wong. „Řeka stoupá. Rozlomí

letadlo na kusy.“

„Okay. Tak tedy nezůstaneme,“ zamumlal Biggles. „To

znamená, že odjedeme.“

„Nejít,“ pravil Fee Wong. „Řeka vás všechny rozdrtit.“

Biggles se podíval na Algyho a pak na Gingera.

„Slyšeli jste? Nemůžeme zůstat ani odejít. To je pěkné.

Uvidíme, co nám ještě řekne, a pak se rozhodneme.“

Při dalších dotazech se ukázalo, že benzin, asi dva

hektolitry obyčejného automobilového benzinu, je dosud na

107

pile, třebaže byl s jinými věcmi, jež si Japonci vybrali,

připraven k odvezení. Ah Wong a kuliové, kteří pracovali na

pile, nebyli internováni, protože nebylo kde je internovat.

Japonci jim prostě přikázali, aby zůstali kde jsou. Bárky kotvily

těsně vedle sebe a u každé stála hlídka, kromě toho bylo několik

oddílů utábořeno na břehu. Ah Wong soudil, že jedno či dvě

lana by se podařilo s úspěchem přeříznout, sabotéři byli by však

potom určitě objeveni.

„To nemá žádnou cenu,“ zabručel Biggles. „Musíme

vyřídit všecko nebo nic. Kdybychom mohli rozbít onen most,

pak bychom nejenom roztříštili vojsko, nýbrž určitě bychom

také odvedli pozornost od bárek. Musíme ovšem zápasit s

časem. Zítra zřejmě přejde na druhou stranu zbytek Japonců a

bárky budou pak pokračovat v plavbě. Jakmile se jednou octnou

z dosahu kuliů Ah Wonga, pak již nebude mít smysl je honit.“

Zatím co Ginger hovořil, vyhlédl Ginger postranním

oknem, především aby zjistil, jak vysoko stoupla voda. Stoupla,

jak odhadoval, asi o půl metru, a chtěl se právě odvrátit zpět,

když jakýsi pohyb na břehu upoutal jeho zrak. Na okamžik zíral

na jakýsi nezměrně černý předmět, a když se ten předmět znovu

pohnul, zmrazil ho strach – strach z neznáma. Jeho tvář byla o

stupeň bledší, když se obrátil zpět do kabiny.

„Jářku! Okamžíček,“‘ řekl vylekaně. „Něco je na břehu –

jakási ohromná nestvůra. Nemohu rozeznat, co je to.“

Fee Wong se přinutil k slabému úsměvu. „Slon,“ pravil.

„Slon patří mému bratru.“

Ginger se rozpačitě zašklebil; neulehčilo se mu.

„Nevěděl jsem, že máte krotkého slona,“ pravil.

„Máme sto slonů,“ pravil Ah Wong klidně.

Ginger zamrkal. „Sto slonů? Pane Bože! Co s nimi

děláte?“

Biggles v té chvíli zbystřil pozornost. Neměl ani zdání, k

čemu by mohlo sloužit sto slonů, ale nepominul žádnou věc bez

prozkoumání.

108

„Ano,“ pravil rychle, vzpomínaje si zhruba, že všude na

Východě se užívá slonů k vytrhávání stromů, „co vlastně děláte

s těmi slony, pane Fee Wongu?“

Fee Wong vykládal, že stromy po skácení jsou ještě příliš

těžké, aby se mohly plavit po řece. Proto jsou po okleštění

ponechány asi šest měsíců na březích, kdy bývají již tak

vyschlé, že se ani neponoří. Potom se po řece plaví k pile.

Slonů se užívalo k svrhávání kmenů do vody. Právě nad

místem, kde letadlo kotvilo, měli nashromážděno velké

množství kmenů, připravených pro dopravu po řece. Práce byla

ovšem příchodem japonských vetřelců přerušena.

„Opravdu?“ pravil Biggles. který přemýšlel velmi rychle.

Obrátil se k Algymu. „Kmen stromu je pěkný, masivní kus

dřeva. Kdybychom spustili nějaké kmeny na vodu, pluly by po

řece jako palice a rozbily by pontonový most. Zmatek, který

bychom tím vyvolali, poskytl by nám příležitost dostat se k

bárkám.“

Obrátil se zpět k Fee Wongovi. „Jsou sloni teď u dřeva?“

Ah Wong se vložil do rozhovoru a řekl, že jsou. Byli skryti

v pralese pod dohledem jednoho indického mahuta.

„Mohou sloni pracovat v noci?“ vyzvídal Biggles.

Ah Wong se usmál nad nevědomostí bílého muže. „To jsou

cvičení sloni. Dělají, co se jim přikáže.“

„Okay,“ pravil Biggles. „Dejme se do práce. Rozbijeme

most a pak se pustíme do bárek. Ukažte nám cestu, Ah

Wongu.“

109

Kapitola dvanáctá

HEKTICKÁ NOC

Ginger byl naskrz promoklý ještě dříve, nežli se vyhrabal

po blátivém břehu na hrubou cestu, která, jak se ukázalo, vedla

podél řeky. Svět se stal přízrakem vody, záplavou, která se

snášela nekonečným proudem shora a dávala zemi vzhled

napité houby. Všecko kapalo. Hřmot byl neuvěřitelný.

Slon byl velmi učenlivým zvířetem, jakými bývá většina

cvičených slonů. Byl to Ah Wongův jezdecký slon. Ginger byl

pozván k jízdě, avšak dal přednost chůzi, třebaže byl brzy

šťasten, mohl-li se aspoň pověsit na slonův ocas.

„Zbláznili jsme se,“ řekl Bigglesovi, který se plahočil

vedle něho. „Všichni se zbláznili. Celý svět se zbláznil.“

„Nezapomeň, že ses sám pozval na tento výlet,“ odvětil

Biggles.

Prodírali se světem vody, bláta a vody asi dvacet minut;

pak je Ah Wong zastavil.

Co se přihodilo potom, to si Ginger nikdy nemohl

uvědomit. Jakási věc – nikdy nepoznal, co to bylo – ho udeřila

do hlavy a způsobila mu pořádnou bolest. V pralese se ozývaly

výkřiky a kvílivé troubení slonů. Velké černé stíny se daly do

pohybu. Kmeny padaly, kutálely se a plácaly do vody. Tři

běloši stáli pohromadě. Nebylo pro ně práce. Fee Wong se čas

od času objevoval a promluvil s nimi pár slov. Klidně a

rozvážně, jako by byl na nějaké zahradní společnosti. Občas

povzbudil některého těžce oddychujícího kuliho. Gingerovi

všechno připadalo jako zmatený sen, plný bolesti a deště, deště

a ještě více deště. Chvílemi se přistihl, že přemýšlí, zdali to, co

vidí je skutečnost. Nikdy si s větším ulehčením nepovšiml

prvého slabého zásvitu jitra. Řeka byla vzduta záplavou.

110

Ah Wong se objevil a oslovil svého bratra. Byl s ním

vysoký malajský předák. Ginger zahlédl mužova záda a otřásl

se. Byla čerstvě rozbičována na cáry. Muž se rozhlédl a zahlédl

Gingerův ztrnulý pohled. Na okamžik se jejich oči setkaly a

Ginger cítil, jak mu tuhne krev z výrazu chmurné nenávisti v

očích domorodcových. Pochopil, kdo ho zbičoval, a Ah Wong

to potvrdil.

„Kayan žádat Japonce, aby nespálit jeho dům,“ pravil

zvolna.

„Zbičovali ho mnoho. On nemilovat Japonce.“

„Dovedu to pochopit,“ odvětil zachmuřeně Biggles.

Fe Wong pravil, že se domnívá, že kmeny musely již v té

chvíli protrhnout hráz pouhou svou váhou, avšak soudil, že by

bylo dobře se o tom přesvědčit.

„Dobrá, přesvědčme se,“ souhlasil Biggles. Musel křičet,

aby jeho hlas přehlušil hluk padající vody.

Všichni se vydali na cestu podél břehu. Cayman byl dosud

na svém kotvišti, avšak byl vyzdvižen do větví stromů a skýtal

zneklidňující a melancholický pohled. Plátno bylo potrháno na

několika místech. Ginger zpozoroval vodního hada, svinutého

na ocase letadla.

Bigles se na okamžik zastavil, aby si prohlédl letadlo. Pak

pokrčil rameny. „Nemůžeme proti tomu nic dělat,“ poznamenal.

To byla tak zřejmá pravda, že mu nikdo neodporoval. V

této chvíli se zdálo nepodobné pravdě, že toto letadlo bude ještě

někdy létat.

Pokračovali v cestě. Avšak ne daleko. U nejbližšího

ostrého záhybu se najednou zastavili nad obrazem, který se

naskytl jejich zraku. Celou minutu nikdo nepromluvil.

Pak řekl Biggles hořkým hlasem. „Věřili byste tomu?“

Stalo se toto: Kmeny neodpluly po řece, jak předpokládali.

Zdálo se, že v noci padl přes řeku jeden obrovský strom.

Kmeny se o něj zachytily, vytvořivše jakousi hráz, za níž se

nakupila voda, větvoví a ještě více kmenů. Řeka za ní byla

čistá.

111

Ginger by byl plakal zklamáním. „Po celé té práci – tohle!“

vzdychl smutně.

Oba Číňané na to hleděli, hluboce rozrušeni.

V té chvíli se objevil jeden kuli, přibíhající po cestě.

Štěbetal jako opice.

„O čem mluví?“ vyzvídal Biggles.

Fee Wong se otočil. „Říká, že Japonci teď jedou přes

řeku,“ pravil.

V očích Bigglesových se objevil podivný výraz. „U sta

hromů!“ křičel. „Kdyby tahle hráz byla rozbita, uvolnilo by se

milion tun vody a sta tun dřeva. Most by byl spláchnut jako cár

tenkého papíru – tak jako bárky.“

Je nepodobné pravdě, že Malajec Kayan porozuměl těmto

slovům, slyšel však co kuli hlásil a nebyl jen tak nadarmo

předákem dřevařů. Možná, že si uvědomil mnohem lépe nežli

Biggles, co se stane, bude-li hráz rozbita. Jeho tvář se rozšířila v

strašlivý úsměv, odhalující jeho zuby, hrozně rozežrané,

betelovými ořechy. Potom, dříve nežli ostatní mohli poznat jeho

úmysly, a určitě dříve nežli ho mohli zadržet, pádil dolů k řece.

V ruce svíral těžký hák, kterého v noci užíval k tahání klád.

Užívaje ho jako tyčky k udržení rovnováhy, pustil se po hrázi,

přeskakuje s klády na kládu s hbitostí, nabytou dlouhou

zkušeností. Bylo jasné, co zamýšlí.

Biggles křičel, ale domorodec toho nedbal, i když snad

volání slyšel, což však bylo nepravděpodobné.

„Praskne-li hráz, bude rozdrcen na kaši!“ křičel Algy

úzkostným hlasem.

„On to ví,“ pravil klidně Fee Wong. „Japonci zabili jeho

ženu a děti, proto on nemít víc lásku k životu. Dává přednost k

pomstě. Kayan je Malajec.“

Když se Kayan ocitl uprostřed hráze, vybral si jedno místo,

kde zasekl železný hák a začal tahat. Ostatní na břehu ho mohli

jen bezmocně sledovat. Nikdo nepromluvil. Nikdo se ani

nehnul. Byl to jeden z oněch okamžiků, kdy se zdá, že se čas

zastavil. Ginger uviděl, jak se kláda, na které Kayan stál, začala

112

hýbat. Malajec vložil do tyče všechnu svou sílu. Kláda

povyskočila. Pak, s hřmotem, jaký působí vysoce výbušná

bomba při výbuchu na pevné silnici, se hráz propadla a v dalším

okamžiku se řítilo tisíc tun klád, poháněných mohutnou vlnou

nadržené vody, dolů po řece. Kayan se udržoval na krátký

okamžik v rovnováze na jedné kládě. Odhodil hák a stál s

roztaženýma rukama jako bronzová socha v triumfálním

postoji. Pak zmizel mezi otáčejícími se kmeny a v záplavě

žluté, zpěněné vody.

Ginger nabral zhluboka dech a navlhčil své rty. „Budu to

vidět, co budu živ,“ řekl pevným, ale tichým hlasem.

„Rychle!“ křičel Fee Wong, najednou vyrvaný ze svého

orientálního klidu a začal ubíhat do kopce, jenž se v tomto

místě tyčil vedle řeky.

Ostatní ho následovali. Nedbaje deště, bláta a trnů, jež

rvaly jeho maso, prodíral se Ginger promoklou džunglí. Neměl

zdání kam nebo proč jde, a ani se nenamáhal na to myslet. Šel

prostě jako zvíře vpřed, protože šli ostatní.

Za pět minut dosáhli vrcholku kopce. Pak pochopil. Řeka

obtékala kopec širokým obloukem a ze svého nového postavení

mohli vidět za její záhyb. Dorazili na místo právě včas, aby

spatřili, jak vířivá vlna zasáhla most, který, jak to Biggles

prorokoval, byl spláchnut jako cár tenkého papíru. A s ním

letěli do vody japonští vojáci, nákladní auta a děla, nadouvající

se změť, jež se hnala vpřed rozšiřujícím se proudem. A proud

se přehrnul přes břehy a rval pryč velké stromy, jako by to byly

jen slabě zakořeněné rostlinky.

Fee Wong ukazoval. „Bárky!“ bylo vše, co řekl.

Ginger si jich dosud nepovšiml, protože byly hluboce

ponořeny a kotvily těsně u břehu. Nyní je po prvé spatřil –

posádky vyskakovaly na břeh v zoufalé snaze spasit se před

řítící se záplavou, jež se hnala kolem nich. Co se přihodilo poté,

nebylo jasné, protože bárky byly pohlceny vzdutým proudem a

letícími kládami. Jeden kus dřeva, vypadající z dálky dosti

nevinně, avšak jistě vážící mnoho tun, udeřil do jedné z bárek

113

jako torpédo. Jiné byly vrženy na vršek potápějícího se plavidla

a najednou vše co mohli vidět byla sprška vody, v níž klády a

bárky byly beznadějně smíchány.

Biggles byl první schopen slova.

„Kayan udělal pěknou práci,“ pravil. „Vzal nám to z rukou.

Nám tu už nic na práci nezbývá. Bude třeba celé armády, aby se

tahle míchanice napravila, jestli to je ovšem vůbec možné, o

čemž pochybuji. Oddíly, které zůstaly na severní straně řeky,

budou tam muset zůstat, dokud neskončí monsun. Co budete

dělat, Fee Wongu?“

Číňan oslovil svého bratra svou rodnou řečí. Obrátiv se pak

k Bigglesovi, řekl:

„Můj bratr zůstat zde. Já zůstat také. Možná, že se jednou

dostaneme do Číny. Co vy udělat?“

Biggles se zašklebil. „Abych řekl pravdu, Fee Wongu,

nevím. Budu se moci lépe rozhodnout, až uvidím naše letadlo.“

Provlhlou a hnijící vegetací nastoupili svou cestu dolů k

břehu řeky, nyní bahnisku, z něhož vyčnívaly převrácené

stromy a kořeny stromů, z nichž byla půda spláchnuta; každý

skýtal útočiště stonožkám, škorpionům a hadům. Vzduch byl

těžký pachem hnijícího dříví a listí.

Cayman byl dosud na svém kotvišti, avšak skýtal tísnivý

obraz. Vodou, jež se navršila za hrází , byl vyzvednut až do

větví stromů, visících nízko nad řekou. Když voda po prasknutí

hráze náhle opadla, zachytilo se kotevní lano na jedné větvi tak,

že nos letadla zůstal viset ve vzduchu. Plátno na křídlech bylo

na několika místech potrháno, avšak trup, pokud se dalo

rozpoznat blátem a věncovým listím, byl, jak se zdálo,

nepoškozen. Had již neseděl na ocase, jak Ginger zpozoroval.

Biggles udělal rychlou prohlídku. „Nevypadá zrovna

pěkně, ale myslím, že není vážně poškozeno,“ oznámil.

„Přeřízneme-li kotevní lano, dřepne pěkně na vodu. Řeka

ovšem zase stoupá, takže letadlo bude brzy odneseno, a kdyby

stoupla hodně, pak jistě bude zničeno úplně.“

„Myslíš, že bychom se dostali do vzduchu?“

114

„To zjistíme jen pokusem,“ odvětil Biggles. „Mám dojem,

že to půjde docela dobře, třebaže ovšem nemáme dost benzinu,

abychom se dostali zpět na Borneo.“

„Kolik nám chybí benzinu?“ vyzvídal Ginger.

„Nelze zjistit mnoho-li ho zbývá v nádržích, dokud je stroj

v této papouščí pozici,“ odvětil Biggles. „Kdybychom získali

ony dva hektolitry šťávy, kterou má Ah Wong na pile, a která,

doufejme, tam ještě je, pomohlo by nám to, třebaže by nám to

nezaručovalo návrat domů. Musím přiznat, že je to malý

problém. Vypadá to šíleně, vznést se s vědomím, že dříve či

později budeme muset nouzově přistat; na druhé straně však je

setrvání zde stejně beznadějné.“

Biggles pohlédl na Fee Wonga. „Myslíte, že máme nějakou

naději dostat sem benzin z pily?“

Fee Wong oslovil svého bratra, který se v té chvíli tvářil

velmi nejistě.

Jaká by byla bývala jeho odpověď, musí zůstat pouhou

domněnkou, neboť dříve než mohl promluvit, byla konference

přerušena pustošivým způsobem. Nejprve se ozvalo z nevelké

vzdálenosti v džungli praskání. Praskání bylo provázeno

jakýmsi zvláštním, zvonivým zvukem, jako by byly vlečeny

řetězy. Každý pohlédl směrem, odkud se zvuk ozýval a jenž

přicházel odkudsi nad řekou. Zvonění a praskání se blížilo;

mohl to být vlak, ženoucí se podrostem. Pak pronikavé

zatroubení poskytlo klíč k rozřešení záhady. Ah Wong vykřikl

jediné slovo, avšak dříve nežli mohlo být přeloženo, vynořil se

z džungle nejohromnější slon, jakého kdy Ginger viděl.

Přibližoval se rychlým během, maje svinutý chobot. Dva velké

růžence špinavého potu mu tekly s tváře. Přervaná pouta visela

s jeho nohou.

„To je Sultán!“ křičel Fee Wong. „Je šílený!“

Ginger si matně vzpomněl, že slyšel o sloních samcích,

kteří byli v zajetí zachváceni občasnými výbuchy šílenství,

avšak tento případ byl prvý, který spatřil. Nezůstal stát, aby ho

pozoroval. Neudělali to ani ostatní, protože velké zvíře je v tom

115

okamžiku spatřilo a s pronikavým zlostným zatroubením se

dalo, do dunivého trysku. Pokusit se spasit na břehu bylo

zřejmě beznadějné. Zbývala jediná možnost, jak se vyhnout té

šílené, zvířecí zuřivosti, a tou možností byla voda, což si, jak se

zdálo, každý uvědomil. S jedinou výjimkou nastal všeobecný

hon k letadlu. Jen Ah Wong se vyšplhal na strom. Na neštěstí to

nebyl nijak velký strom a tato skutečnost poskytla ostatním

příležitost k úniku.

Biggles se vrhl skokem do kopule a z ní do kabiny. Pak se

vynořil se sekerou v ruce. Jedním úderem přeťal kotevní lano.

Letadlo dopadlo na vodu jako loď, spuštěná náhle s klouzavých

kolejí. Ostatní v té chvíli buď již naskákali nebo se vytáhli na

palubu, Ginger na trup, Algy na křídlo a Fee Wong na ocasní

plochu. Biggles volal zuřivě o pomoc. Opíral se o silnou větev a

pokoušel se uvolnit letadlo. Křičel také na Ah Wonga, aby

skočil k nim.

Ah Wong byl dosud na stromě, a byl to on, k němuž byly

upřeny krví podlité oči slona. Slon objal kmen a pokoušel se jej

vytrhnout z půdy. Strom se strašlivě kymácel. Když poznal, že

jej nemůže vytrhnout, opřel se slon o strom a tlačil. Strom se

skláněl před těžkou váhou. Ah Wong sklouzl po jedné větvi a

pověsil se na ni.

„Hleďte!“ křičel Biggles. „Strom padá.“

Zároveň vytáhl revolver a zahájil palbu na slona. Věděl

dobře, že ho tak malou zbraní nemůže usmrtit, chtěl však

upoutat jeho pozornost. V tom měl úspěch, ne však dříve, nežli

se strom převrátil. Padl do špinavé vody, strhávaje Ah Wonga s

sebou. Ginger se hnal kupředu a zachytil větev. Slon sklouzl s

břehu do vody, a vlna, kterou jeho mocné tělo vytlačilo, dodala

proudu onen zbytek síly, kterého bylo třeba k vyproštění

Caymana. Letadlo vyklouzlo do rychle se ženoucího proudu.

Ah Wongovi, vyhrabavšímu se z větví stromu, se podařilo

dosáhnotu Gingerovy ruky. Oddechujícího vyčerpáním a

rozčilením vytáhl ho Ginger na palubu.

116

„Zaveď ho do kabiny a pomoz mně při odklizování tohohle

svinstva!“ křičel Biggles, který v té chvíli odtrhával a

odhazoval přes palubu větve, jimiž bylo letadlo polepeno.

Bezmocné těleso Caymana bylo unášeno rychle ubíhajícím

proudem. Ginger se dal do bláznivého smíchu. Ještě nikdy

neviděl letadlo v takovém stavu, a nikdy si nic podobného ani

nepředstavoval. Bylo pokryto až ke špičkám křídel bahnem.

Rostliny visely s jeho trupu i ze zákrytů motorů.

„Čemu se, u sta hromů, směješ?“ hřímal Biggles. „Pomoz,

ať se zbavíme aspoň toho nejhoršího svinstva! Copak nechápeš,

že nevzneseme-li se v pěti minutách do vzduchu, dostaneme se

k pile a vběhneme Japoncům do rukou?“

Ginger se rázem přestal smát. Nebyl ve skutečnosti nijak

rozveselen. Nedostatek spánku, rozčilení a vyčerpání spolu s

parným vedrem monsunu začínaly působit na jeho silně napjaté

nervy. Ve snaze vzchopit se, začal trhat překážející smetí s

trupu a házet je do řeky.

Myslel si, že všecko rozčilení mají již za sebou; v tom se

však mýlil. Je pravda, slon, ač šílený, přece jen nebyl takový

blázen, aby pronásledoval letadlo na řece. Stál na bahnitém

břehu, nerozhodný, avšak bdělý a mával chobotem se zvířeckou

zuřivostí.

Zato se přihodilo něco nového. Znenadání se ozval výkřik.

Třeskl výstřel z pušky a kulka utrhla kus plátna z křídla,

necelého půl metru od Gingerovy tváře. Málem že nespadl do

řeky. Zachytiv se krytu motoru, pohlédl k místu, odkud třeskl

výstřel a s ustrnutím uviděl řadu japonských vojáků,

pobíhajících po břehu. Byli zrovna o kousek dál od slona, který

obrátil svou masivní hlavu, aby vypátral nový předmět pro svou

nenávist. Ginger ovšem nevěděl, co zde Japonci chtěli, soudil

však, že byli vysláni proti proudu, aby zjistili, kdo byl

zodpověděn za svržení kmenů do vody – nebo snad hledali Ah

Wonga? A teď ovšem spatřili britské letadlo a ihned k němu

obrátili svou pozornost. Věru, osud letců mohl být velmi zlý,

kdyby se jich nebyl ujal jejich poslední nepřítel, slon.

117

Japonci slona nezahlédli. Dívali se na letadlo. Byli by

bývali sotva zpozorovali zvíře, pokryté bahnem a stojící pod

úrovní cesty, i kdyby nebylo letadlo upoutalo jejich plnou

pozornost. Japonci vroubili břeh a rychle zaujímali obvyklé

postavení k palbě. V téže chvíli se slon vyšplhal nahoru, aby

vypátral nepřítele, kterého sice slyšel, ale kterého ještě neviděl.

Když dosáhl cesty, měl je před sebou a zdálo se, že je hned na

první pohled nenávidí. Se zuřivým zatroubením zaútočil.

Japonci náhle pozbyli všeho zájmu o letadlo, třebaže je

ztěží bylo možno za to vinit. Jedni se pokoušeli o útěk, jiní,

odvážnější nebo snad rozumnější proto, že pochopili

nesmyslnost útěku, zamířili své zbraně na zvíře. Ale k zastavení

útočícího slona je třeba dobře mířené rány a k té již nezbyl čas.

Zvíře bylo rázem mezi nimi. Všichni muži na letadle, včetně

Bigglese, se dívali, co se bude dít.

V té chvíli začalo znovu silně pršet a dešť vymazal scénu z

jejich dohledu. Ginger lapal dech. Nikdy si takový dešť

nedovedl představit. Z nebes se lilo, jako by svět měl být

spláchnut ze skutečnosti. Déšť padal tak prudce k zemi, že

netvořil kapky, nýbrž zaléval zemi vytrvalým proudem. S

jednoho konce letadla nebylo vidět na druhý.

Biggles pokynul Algymu a chytil Gingera za paži. „V

tomhle počasí nemá smyslu se s něčím namáhat!“ křičel, aby

přehlušil hřmot padající vody. „Udrží-li se déšť, proklouzneme

podél pily, aniž budeme spatřeni.“

Ginger přikývl. Uvědomil si, že jestliže Biggles řekl, že

nemá smysl se s něčím namáhat, že je to doslovná pravda. Bylo

nemožné vidět na vzdálenost pěti metrů a proto pokus o

vzlétnutí, i kdyby se jen podařilo uvést motory do chodu by byl

sebevražedný. Letadlo se za plavby pomalu otáčelo, takže

nemohli rozeznat břehy, ani odhadnout stav dole na řece. Se

svou vylekanou posádkou, zírající do tmy spělo letadlo vpřed –

bezvládná skořápka na žlutém toku.

„Kdyby se jen chtěl zastavit ten pekelný déšť, pak bychom

se aspoň mohli vznést,“ naříkal Algy.

118

„Kdyby se tenhle pekelný déšť zastavil, pak bychom se

možná octli v palbě nepřátelských oddílů s obou stran řeky.“

zabručel Biggles.

„Jinými slovy,“ vložil se jim do řeči Ginger, „jsme mezi

ďáblem a hlubokým mořem.“

119

Kapitola třináctá

DOBRODRUŽSTVÍ NA ŘECE

O několik minut později vrazil Cayman nosem velmi

opatrně a docela lehce do bahnitého, křovinatého břehu. Z křoví

se zvedal bleskem roztříštěný strom. Ginger si ovšem myslel, že

narazil na jeden z břehů řeky. Ostatní si snad mysleli totéž, ale

nevyslovili to. Oba Číňané vyměnili mezi sebou několik slov,

načež Fee Wong oznámil, že najeli na ostrůvek. Poznali to

podle rozčísnutého stromu. Byli již asi dvě míle za pilou.

„Co uděláme teď?“ vyzvídal Ginger. „Zůstaneme zde a

počkáme, až nás odplaví stoupající voda?“

Biggles hned neodpověděl. Stál na nose stroje a zíral do

deště po pravé straně. Pak skočil na břeh, přebrodil se několika

metry bahna, znovu se rozhlédl a opět se vrátil k letadlu.

„Kousek dál odtud je jedna bárka,“ oznámil. „Je z poloviny

na břehu – musela tam být vržena vlnami, když praskla hráz.“

„Je někdo na ní?“ dotazoval se Algy.

„Nikoho jsem neviděl. Bude však dobře, přesvědčíme-li se

o tom, jinak se nám může stát, že po nás někdo najednou začne

pálit,“ skončil svá slova Biggles a vytáhnuv revolver, zmizel v

dešti.

Uplynulo asi pět minut. Letadlo se lehce pohnulo.

Uplynulo dalších pět minut a stroj se hnul znovu.

„Co tam tak dlouho dělá?“ bručel Algy neklidně. „Voda

stále stoupá. Můžeme být každým okamžikem odneseni a pak

tu Biggles zůstane sám a opuštěn.“

„Mám za ním zajít a popohnat ho?“ navrhoval Ginger.

„Ano, myslím, že uděláš dobře,“ rozhodl Algy. „Až se

dostaneš na břeh, hodím ti lano a můžeš nás pro jistotu uvázat.“

„Okay,“ odvětil Ginger a skočil na břeh.

120

Učiniv tak, zapomněl na dvě věci. A stejně i Algy. První

bylo, že Biggles, snaživší se za slonova útoku vyprostit letadlo,

přesekl lano, takže na kruhu upevněném v čele letadla zbylo jen

pár metrů – naprosto málo, aby to stačilo pro účel jemuž lano

bylo určeno. Ginger stál na břehu a čekal, až mu Algy hodí

provaz. Algy pak shledal, že lano je krátké a začal o tom něco

povídat. Jeho hlas však skončil vylekaným výkřikem, neboť

letadlo se konečně dalo do pohybu. Ginger si pozdě uvědomil,

že se to stalo tím, že zbavil nos letadla své tíhy. Spěšně se

snažil napravit svůj omyl. Jeho velký spěch byl však jeho

neštěstím, protože uklouzl na slizkém bahně a upadl. Ještě při

pádu se pokoušel zadržet nos letadla, ale tím vývoj věcí jen

zhoršil. Jeho rukám se nepodařilo zachytit se, naopak, udělal to

nejposlednější, co si přál – strčil do nosu. To stačilo k odražení

letadla. Stroj se začal pohybovat. S pokřikem běžel Ginger

okrajem bahna, doufaje, že se letadlo znovu přiblíží; avšak

proud je držel nyní již ve své moci, takže letoun stoupající

rychlostí se přidal k troskám, unášeným po řece. V dalším

okamžiku zmizel z dohledu.

Ginger hleděl několik minut vylekaně do šedivé clony, v

níž letadlo zmizelo. Pak se otočil a utíkal – či spíše se mrskal

blátem k bárce, jejíž tmavý trup nyní viděl. Napadlo mu, že na

plavidle mohou být nepřátelští vojáci, avšak nezastavil se;

poháněn vědomím nehody klopýtal kupředu, staraje se jen o

nalezení Bigglese, aby mu pověděl, co se přihodilo.

Bárka odpočívala v blátě, lehce položena na bok. Byla

obklopena vodou, mělkou v místě, kde byla vyhnána na břeh,

hlubokou však na zádi. Ginger se vyškrabal na palubu. Bárka

byla něčím naložena; nezastavil se však, aby prozkoumal

náklad, který byl zakryt dehtovým plátnem. Nebylo vidět ani

duše, proto běžel na záď, kde kolmá plechová roura

prozrazovala – jak se domníval – kamna.

Dosáhnuv schůdků, vedoucích do podpalubí, vzkřikl:

„Holahej, Bigglesi!“

121

Z hlubin se mu ozval hlas, a proto seběhl po krátkých

schodech dolů do malé čtvercové místnosti, jež byla kombinací

kabiny a strojovny. Povšiml si několika kusů japonských

uniforem, zřejmě odhozených lodníky za jejich spěšného útěku.

Biggles tam byl. Zrovna se nad něčím skláněl. Když se Ginger

přiblížil, ohlédl se se spokojeným úsměvem.

„Tomuhle se říká štěstí,“ pravil radostně. „Neuvědomil

jsem si dosud, třebaže to je tak jasné, že tyto bárky jsou

poháněny motory. Motor je na benzinový pohon – vypadá jako

automobilový motor. Nádrž je z poloviny plná.“

Biggles hovořil tak rychle, že se Ginger nemohl dostat k

řeči. Ironie situace se ho dotkla tak ostře, že hlasitě zaúpěl.

„Co se ti stalo?“ tázal se Biggles.

„Divil jsem se, co si teď počneš s tak velkým množstvím

benzinu,“ odvětil Ginger zachmuřeně. „Přelejeme jej ovšem do

stroje.“

„Jakého stroje?“

Biggles se zamračil. „Děláš si vtipy, nebo ses zbláznil?

Myslím na naše letadlo. To je samozřejmé.“

„Musíš si je ovšem napřed najít,“ ohlašoval Ginger. „Když

jsem je naposledy viděl, odplouvalo po řece.“

Biggles křepce vyskočil. „Proč jsi je neupevnil, nepřivázal,

he?“ vyrazil ze sebe.

„Protože nebylo čím. Pamatuješ-li si, přesekl jsi lano těsně

u kruhu.“

Biggles přikývl. „Máš pravdu. Udělal jsem to.“

„Šel jsem pro tebe a stoupající voda odnesla letadlo.“

Biggles si utřel zmazané ruce a tvář něčím, co bývalo kdysi

kapesníkem. „To pěkně pokračuje.“ vzdychal. „Nejprve jsme

měli letadlo, avšak málo benzinu. Teď máme benzin, a žádný

stroj. Zbývá nám jediná naděje. Že se totiž podaří Algymu uvést

do chodu motory a že se pak obrátí a zachrání nás. Co se děje

venku?“

„Déšť, myslím, není již tak silný,“ odvětil Ginger. „Ale

řeka rychle stoupá.“

122

„Když tomu tak, pak je jen otázkou času, kdy se tahle

bárka dostane do pohybu. Až popluje, budeme následovat za

Algym. Přemýšlím-li o tom, není to tak špatný nápad. Dostali

bychom se aspoň dále od pily a od japonských oddílů. Pojď a

pomoz mně.“

Aniž věděl, co bude dělat, následoval Ginger Bigglese na

palubu a pozoroval ho, jak strhává dehtovinu, pokrývající

náklad. Výsledek nebyl neočekávaný. Náklad se skládal z

balíků surové gumy.

„Tohle zboží vyházíme přes palubu, rozumíš,“ prohlásil

Biggles. „Čím menší bude zatížení, tím dříve se bárka dostane

do pohybu.“

Potom začali shazovat balíky přes palubu a v deseti

minutách se bárka již pozoruhodně nadnášela. Pokračovali v

práci a najednou s uspokojením ucítili, že se plavidlo pohybuje.

Biggles zvedl dlouhou tyč, patřící k zařízení bárky a ponořiv

jeden její konec do bahna, vzepřel se o ni plnou silou. Záď se

začala otáčet.

„Plujeme!“ křičel a v další minutě zůstal ostrůvek za nimi.

Ginger zpozoroval ještě dvě další bárky, jednu vysoko na břehu

a nepoškozenou, druhou překocenou.

„Co budeme dělat? Dáme se unášet proudem, nebo

spustíme motor a pokusíme se ji řídit?“ tázal se.

„Raději se necháme unášet.“ prohlásil Biggles. „Nezdá se

mně, že bychom měli ze spuštění motoru nějaký prospěch. Proti

proudu bychom stejně nic nesvedli, musíme dolů i kdybychom

nechtěli; a při téhle naprosté neviditelnosti poplujeme možná

dost rychle i bez motoru. Ostatně, přesvědčme se o tom.“

Biggles se postavil do špice, táhna tyč vodou, aby působila

jako kormidlo. Ginger se postavil vedle něho a hleděl do

deštivého prostoru, doufaje, že něco zahlédne. Stále ještě

pršelo, třebaže liják již nebyl tak silný jako před tím a

viditelnost se zvětšila asi na padesát metrů. Ale břehů stále ještě

nebylo vidět, za tohoto stavu nesla se bárka po proudu dosti

velkou rychlostí.

123

Ginger věděl, že cestují rychle, avšak pokud nepostřehl v

jednom záhybu řeky pobřeží, kterému se dosti přiblížili,

neuvědomoval si plně, jak rychle plují. Neuvědomoval si to

ostatně ani Biggles, který nyní vyrazil udivený výkřik.

„Možná, že předstihneme Caymana,“ poznamenal Ginger.

„Jedině kdyby naběhl na břeh,“ namítl Biggles. „Pluje-li,

pak ujíždí toutéž rychlostí jako my a jako všecko, co je na

řece.“

Chvíli pak mlčeli. Potom poznamenal Ginger. „Déšť se,

jak se zdá, vyčerpává. Již není tak prudký.“

Byla to pravda. Déšť nebyl již řinoucí se kaskádou;

proměnil se ve vytrvalé mžení i viditelnost se očividně

zlepšovala. Bylo možno vidět mlhavé břehy jako skrz šedivý

závoj. Biggles se po několik minut snažil tyčí udržovat bárku

uprostřed proudu. To si žádalo velké námahy a pot mu stékal

velkými potůčky po zachmuřené tváři.

„Hrome! To je důkladně tvrdá práce,“ poznamenal.

„Pokusím se uvést do chodu motor. Teď, když již vidíme na

cestu, budeme moci aspoň udržovat směr. Chop se tyče a snaž

se udržet bárku uprostřed, dokud se nevrátím.“

Ginger se chopil tyče a Biggles zmizel v kabině. Za

několik minut nato ožil motor a bárka se chvěla pod jeho

obrátkami. Biggles se vrátil.

„Je to lepší,“ prohlásil, chápaje se rukojeti kormidla. „Teď

již můžeš tyč odložit.“

Poháněna siloví svého motoru spěla bárka po řece rychlostí

vpravdě poplašnou pro tak těžké plavidlo. Břehy rychle ubíhaly.

Na několika místech byly úplně spláchnuty, zanechávajíce

prales stát ve vzduté záplavě. Ginger zpozoroval na pobřeží

několik bárek. Jedna z nich byla převrácena.

„Rozbili jsme konvoj důkladně,“ poznamenal.

Biggles neodpověděl, a Ginger, obrátiv se, aby zjistil proč,

shledal, že se upřeně dívá přímo před sebe.

„Podívej se!“ pravil Biggles úsečně. „To je Cayman. A co

je to vedle něho?“

124

Pohlédnuv na řeku, spatřil Ginger letadlo, v němž poznal

ihned obojživelníka. Vedle něho bylo jiné plavidlo, malý

námořní člun. V něm stál muž a mával rukama, jako by dával

nějaké příkazy. Obě plavidla plula pomalu vedle sebe.

„To je motorový člun,“ pravil Biggles prudce. „Může být

jenom japonský. Připlul si, aby převzal bárky, nebo aby zjistil,

co způsobilo, že nepřipluly – a při tom potkal Caymana.“

„Podívej se, bere Caymana do vleku,“ křičel Ginger, když

spatřil, jak se pojednou mezi oběma plavidly napjalo lano.

„U sta hromů! Ty máš pravdu!“ odvětil Biggles. „Pokouší

se zatáhnout letadlo ke břehu. Ten chlap ve špici dává Algymu

rozkazy. Nikdo si nás dosud nepovšiml. Myslím, že budeme

muset zasáhnout.“

Bárka byla vzdálena asi dvě stě metrů od motorky, jež nyní

plula napříč proudem proto, aby se dostala z hlavního toku

řeky. Za ní, skřípaje pod napětím vlečného lana, byl Cayman.

Bárka, mnohem větší nežli motorka, hnala se na scénu asi tak,

jako těžké nákladní auto proti bicyklu. Ginger, pohlédnuv na

Bigglese, viděl, že se usmívá.

„Dávej pozor, jak budou létat třísky,“ pravil Biggles,

opíraje se o kormidlo.

V této chvíli bylo již zřejmé, že si posádka člunu povšimla

bárky. Několik mužů v ní stálo a zuřivě signalisovalo, snad v

naději, že bárka pozmění svůj kurs. Neměli ovšem žádných

příčin k takové domněnce, jak Biggles klidně poznamenal,

protože bárka byla obsazena dvěma členy Britského

královského letectva. S uniformami a tvářemi znečištěnými

blátem, mohli Biggles a Ginger patřit ke kterékoliv zbrani

kterékoliv armády.

V posledním okamžiku, aby získal větší rychlost, uvolnil

muž na zádi člunu lano, jež drželo Caymana ve vleku; v té době

bylo však již pozdě. Bárka spěla proti plavidlu jako malý říční

křižník, s nemilosrdnou silou nějaké laviny, řítící se na alpskou

chatu. Udeřila přímo doprostřed boku člunu. Zarazila se na

okamžik ve svém šíleném postupu a pak spěla dále,

125

zanechávajíc za sebou několik úlomků dřeva a jednoho či dva

muže, zápasící s vodou. Motorový člun s proraženým bokem se

potopil jako kámen.

Biggles mu už nevěnoval další pozornost. Nebyl by se

mohl zastavit i kdyby byl chtěl. Ale nechtěl. Obával se, že vrazí

do Cajmana. Opravdu jej také jen docela těsně minul a postačil

ještě zvolat na Algyho.

„Drž se! Vrátíme se!“

Biggles se nyní usilovně snažil zastavit rychlost bárky, aby

dosáhl styku s letadlem, avšak zdálo se, že je to nemožné,

třebaže Cayman byl dosud hnán volně po řece.

„Chyť se!“ křičel Biggles na Gingera. „Chci ji otočit.

Kdybych ji dostal nosem proti proudu, zmírnil bych náš let.“

Dořeknuv to, vrhl se Biggles plnou váhou na rukojeť

kormidla. Bárka, jež přes sílu svého motoru byla dosud v moci

proudu, začala se zatáčet širokým obloukem; avšak řeka nebyla

dosti široká na takový manévr a brzy bylo jasné, že plavidlo

nikdy nedokončí polokruh, jejž muselo učinit, aby dosáhlo

svého cíle. Dokonce ani bokem se neoctla proti proudu, nýbrž

letěla přímo k břehu řeky – či spíše tam, kde v době sucha břeh

býval. Prales byl nyní zaplaven a jediný rozdíl mezi záplavou

za břehem a řekou byl ten, že řeka se hnala kupředu, kdežto

zaplavený prales byl klidný. Mohl být docela dobře jezerem.

„Nedokážeme to!“ zaječel Biggles a rval kormidlo, aby se

vrátil k původnímu kursu. Avšak bárka byla již příliš blízko

břehu, a dříve nežli se mohla stočit zpět do hlavního proudu,

vrazila mezi stromy.

Ginger se hnal do kabiny, aby nebyl smeten nízkými

větvemi a Biggles utíkal za ním. Po několik vteřin letěla bárka

bokem mezi stromy, urážejíc je jako větve, pak se konečně tiše

zastavila, vznášejíc se v džungli.

„To bylo ode mne velmi chytré,“ vrčel Biggles, když se

škrábal zpět na palubu. Ginger vylezl také ven, právě včas, aby

spatřil Caymana, jak pluje mimo hlavním proudem.

126

Algy něco ječel, avšak ani Biggles ani Ginger mu

neporozuměli.

Biggles si setřel pot a špínu s tváře. „Neumím řídit bárku,“

poznamenal znechuceně a posadil se. Za okamžik nato však již

zase stál, když zaznělo hřmění leteckého motoru.

Ginger přímo tančil vzrušením. „To je Algy!“ křičel

radostně.

„Spustil motory. Vrací se.“

Byla to pravda. Cayman se brzy objevil, přicházeje proti

proudu diagonálním kursem k trhlině mezi stromy, způsobené

bárkou.

„Zbývá jenom, aby se ještě srazil s nějakou kládou plující

po řece a naše dnešní smůla bude dovršena,“ poznamenal

stísněně Biggles.

Ale to se nestalo. Cayman vplul do trhliny. Jakmile se

dostal z dosahu proudu, jeho motory se zastavily. Letadlo pak

narazilo čelem jemně do boku bárky. Algy vstal. Šklebil se.

„Kdyby tě tak byla mohla vidět celá peruť, jak ses

pokoušel s touhle bárkou o vertikální zatáčku.“

„Ach, mlč,“ zahučel Biggles. „Pojď raději na palubu a

dopřejeme si nějakou snídani. Máš ještě své cestující?“

„Ano, jsou zde,“ odvětil Algy.

„Přiveď je sem,“ nařizoval Biggles. „Číňané si vždycky

myslí, že jsme rasa bláznů. Po dnešní exhibici jsou o tom oba

bratři Wongové jistě úplně přesvědčeni.“

Fee Wongova hlava se vynořila z letadla. I on se usmíval.

„Výborně to dopadlo,“ prohlásil.

127

Kapitola čtrnáctá

DALŠÍ PŘEKVAPENÍ

Počasí se později za dne značně zlepšilo, třebaže Ah Wong

byl přesvědčen, že brzy začne znovu pršet. Najedli se, umyli a

odpočinuli si, načež se všichni cítili lépe, zvláště když

podrobnější prohlídka benzinových nádrží v bárce jim slibovala

dost pohonné látky, aby se dostali s Caymanem na svou

základnu – ovšem stále za předpokladu, že motory budou

pracovat s obyčejným obchodním benzinem stejně dobře, jako s

leteckým benzinem, jemuž byly zvyklé.

Ale tohle neměli nikdy možnost vyzkoušet, neboť právě

když se letci chystali k přečerpání paliva, přimělo je dunění

nízce letícího letadla, aby se skryli. Za několik minut poté

uviděli japonské námořní letadlo, jež Biggles identifikoval jako

průzkumný biplan Kawinishi, jež se hnalo nad řekou ve výšce

necelých třiceti metrů.

Ginger, vyhlédnuv zpod dehtoviny, pod kterou se ukryl,

mohl docela zřetelně vidět pozorovatele na zadním sedadle.

Díval se nejprve na jednu a pak na druhou stranu.

„Ručím za to, že pátrá po bárkách,“ prohlásil Biggles.

„Držte se z dohledu.“

Na chvíli se zdálo, jako by bárka a k ní přilétající letadlo

měly uniknout spatření, protože byly mimo hlavní proud a

stromy jim skýtaly jakousi ochranu; avšak když se námořní

letadlo naklonilo, obrátilo se a vracelo se kursem, jenž je musel

dovést přímo na obě plavidla, věděl Biggles, že byli

zpozorováni.

„Nikdo se nehýbej!“ nařídil přísně. „Máme stále ještě

naději, že si budou o nás myslet, že jsme pouhým vrakem. Než

128

pošlou člun, aby si nás prohlédli důkladněji, budeme již dávno

pryč – jak doufám.“

V této věci se však Biggles mýlil, jak mu Algy rychle

dokazoval.

„Nemůže být ani řeči o člunu, staroušku! Tihle puchýři

chtějí přistat a podívat se na nás,“ tvrdil.

„Přes to nevěřím, že budou riskovat přistání, provádějí-li

pouhý průzkum řeky,“ odvětil Biggles.

„Nám by se však krásně hodilo, kdyby chtěli přistat,“

vložil se jim Ginger rychle do řeči. „Benzin z jejich nádrží by

se nám hodil mnohem lépe, nežli nízkooktanová směs z bárky.“

„Máš pravdu,“ zamručel Biggles. „Na tohle jsem

nepomyslel. Bolí mě tak pekelně hlava, že nemohu dobře

myslet.“

„Soudím, že bych je dokázal přilákat dolů,“ prohlašoval

Ginger. „Jak?“

„Mám to zkusit?“

„Zkus – ale ne tak, aby nás postříleli.“

Ginger se ponořil do kabiny. Za minutu byl zpátky, maje

na sobě japonskou tuniku a čepici, vybranou z odhozených šatů.

Pak utíkal po palubě a mával na kroužící letadlo. Letadlo se

naklonilo a potom, letíc ještě kousek po řece se vrátilo s

přiškrcenými motory, zamýšlejíc zřejmě přistát.

„Přicházejí,“ pravil Biggles. „Jen ať se přiblíží. Nehýbejte

se.“

Letadlo šťastně dosedlo a bez zastavení zajíždělo do

průplavu proraženého splašenou bárkou. Se škytajícím

motorem spělo zvolna kupředu, až se jeden jeho plovák dotkl

bárky. Dolní křídlo přečnívalo přes její okraj.

Pilot odstrčil zákryt své kupole a vzpřímil se. Pozorovatel

udělal ještě víc. Vstal a volal něco na Gingera – ovšem

japonsky. Ginger z pochopitelné příčiny neodpovídal. Vše, co

se odvážil učinit, bylo, že mu rukama začal dávat znamení a

ukazovat na kabinu, do které nakonec vlezl, protože měl strach,

že Japonec si povšimne jeho bílé tváře.

129

Zdálo-li se nepřátelským letcům jeho počínání podivným,

nedávali to najevo. Pozorovatel slezl na křídlo, přešel po něm a

lehce se přehoupl na bárku, necelé dva metry daleko od místa,

kde se Biggles krčil pod dehtovinou.

Biggles se vztyčil a shodil ho prostě do řeky – což nebylo

těžké, protože Japonec nebyl připraven na tak rychlé napadení.

„Starejte se o něho!“ houkl Biggles, vyskočiv na letadlo, hnal se

ke kupoli. Pilot byl tak překvapen, že se ani nehnul. Až v

posledním okamžiku klesl do svého sedadla a pokoušel se

zatáhnout poklop. Biggles mu položil k hlavě revolver. Japonec

se na něho vylekaně podíval a pak zvedl ruce. Algy zatím

vytahoval pozorovatele zpět na bárku. Celá věc skončila za

necelou minutu.

Biggles naznačil pilotovi, aby přelezl na bárku. Muž

neprotestoval. Nepochybně si uvědomil, že odpor proti třem

bělochům a dvěma Číňanům by byl nesmyslný. Biggles pak

doprovodil oba zajatce do kabiny, kde je zavřel. Ginger se

usmíval. Zneškodnění nepřátelských letců bylo tak směšně

lehké, že se zdálo spíše komedií nežli tragedií.

„To je krásné,“ prohlásil Biggles. „Teď si naplníme nádrže

a poletíme domů.“

„Myslíš hned?“ vyzvídal Ginger.

Biggles chvíli přemýšlel, svíraje si rukama hlavu. Ginger si

povšiml, že má zrudlé tváře a nepřirozeně lesklé oči, avšak

mlčel.

„Nemyslím, že bychom měli odletět z Malajska za bílého

dne,“ rozhodl Biggles. „Tady se může potulovat dost

nepřátelských letadel, a bylo by hloupé, kdybychom se s nimi

měli srazit. Bude lepší, počkáme-li do tmy a teprve pak

vylétneme, abychom dorazili do Lucky Strike kolem svítání.“

„Co uděláme se zajatci?“

„Nemám v úmyslu zatížit jimi Caymana, máš-li toto na

mysli,“ odvětil Biggles. „Bárku zapálíme, protože je v ní stále

ještě dost gumy. Zajatce můžeme zanechat v jejich letadle. Jistě

je později objeví nějaký hlídkový člun.“

130

Práce spojená s přečerpáním benzinu z japonského letadla

do Caymana trvala dlouho a vlekla se. Protože neměli hadici,

kterou by benzin přečerpávali z jedné nádrže do druhé, museli

jej přenášet v konvích. Následkem toho byla již téměř tma,

když dílo skončili.

Potom jim nezbývalo nic jiného nežli čekat, třebaže

sledovali pozorně oblohu, zda nezačne opět pršet. V takovém

případě byl Biggles rozhodnut ihned vzlétnout, protože vzlet s

řeky za monsunového lijáku byl by býval prakticky nemožný.

„Blíží se půlnoc,“ pravil konečně Biggles. „Myslím, že se

vydáme na cestu.“ Měl krátký rozhovor s Fee Wongem, z něhož

zjistil, že oba bratři si přáli opustit Malajsko, protože po tom

všem, co se přihodilo, neměli ani příčiny ani odvahy zůstat.

Prostřednictvím Ah Wonga, vystupujícího jako tlumočník,

byli oba zajatci převedeni do svého stroje a donuceni

odpádlovat do určité vzdálenosti. Bárka pak byla zapálena.

Nato Biggles a ostatní se spěšně nalodili do Caymana; motory

byly spuštěny a v ponuré záři hořící bárky rozběhlo se letadlo

po proudu divokým letem.

Vzhledem k tomu, že byl jen lehce naložen, odlepil se

letoun brzy od vody, avšak málem že se nedotkl špiček stromů,

když se šplhal vzhůru a zatočil se způsobem, u Bigglese

poněkud neobvyklým. Ginger, který seděl vedle něho, se na

něho podíval a hned viděl, že se děje něco zlého. Biggles klesal

kupředu, jako by usínal. Ginger ho chytil za rameno. „Hej! Co

je ti?“ otázal se ostře.

Biggles se s velkým úsilím vzchopil. „Nemohu vidět,“

zamumlal slabým hlasem.

Ginger se chopil řídící páky a zavolal na Algyho. Algy se

objevil.

„Bigglesovi je špatně. Odnes ho do kabiny!“ křičel

vylekaně Ginger, protože přes všechnu snahu udržet letadlo v

rovnováze, začalo se nebezpečně kymácet.

Algymu se po jisté námaze konečně podařilo dostat

Bigglese z pilotního sedadla a Ginger vklouzl na jeho místo. Po

131

několik minut, mezitím co byl sám, snažil se udržet stroj v jeho

kursu. Pak se vrátil Algy.

„Připadá mně, jako by měl prudký záchvat malarie,“

oznamoval. „Pozoroval jsem to na něm v posledních dvaceti

čtyřech hodinách.“

„Také jsem si toho povšiml,“ odpověděl Ginger.

„Možná, že to nebude trvat dlouho, ale zatím není schopen

pilotování,“

pokračoval

Algy.

„Uložili

jsme

ho

co

nejpohodlněji na podlaze. Čím dříve se octne na zemi v

pokrývkách, tím lépe.“

„Měl by ses raději ujmout řízení.“

Algy se posadil na pilotovo místo a Ginger zůstal sedět

vedle něho. Jen občas zašel do kabiny, aby se podíval, jak se

vede Bigglesovi. Byl při vědomí, měl však zřejmě vysokou

teplotu.

„Proč jsi neřekl, že jsi nemocen,“ vyčítal mu Ginger.

„Málem žes nás nezabil.“

Biggles se slabě usmíval. „Neuvědomil jsem si, jak je mně

špatně, až když jsme byli ve vzduchu; pak to přišlo docela

náhle.“

„Inu dobrá, nedělej si starosti. Všecko je v pořádku. Letíme

domů a měli bychom tam dorazit kolem východu slunce. Pokus

se spát.“

Po těchto slovech se Ginger vrátil k Algymu.

„Není to tak zlé,“ pravil. „Myslím, že záchvat brzy překoná

– víš jak tomu bývá s malarií.“

„Trápí mě, co si s ním počneme, až ho dostaneme do

Lucky Strike,“ bručel Algy. „Měl by odejít na léčení do

Austrálie, ale on nebude ovšem chtít – aspoň dokud se neskončí

naše práce.“

„Nechme to na pozdější dobu,“ navrhl Ginger prakticky.

„Kde jsme teď?“

„Zrovna jsme opustili pobřeží. Udrží-li se tohle počasí,

nebudeme mít nesnáze.“

132

Ginger vzhlédl k obloze a ulehčilo se mu, když poznal, že

v mračnech, jimiž byla pokryta, objevují se mezery, jimiž

pronikavě svítily hvězdy. Nikde nebylo známek po

nepřátelských letadlech a Cayman burácel vpřed nocí. Ginger

chvílemi dřímal, protože byl strašlivě znaven a občas převzal od

Algyho řízení, aby mu dopřál odpočinku. Takový způsobem

ubíhaly hodiny a letadlo rylo svou neviditelnou brázdu na

tropickém nebi.

Po dlouhém mlčení promluvil Ginger. „Šest hodin.“

poznamenal. „Každou minutu musí začít svítat. Stařičký

Cayman se držel pěkně pohromadě, pomyslíme-li na drsnou

obsluhu, jakou měl.“

Algy přikývl. „Před námi je Borneo,“ poznamenal, a za

několik minut nato, když se na východní obloze objevily první

slabé známky svítání, přeletělo letadlo vysoko nad nevlídným

pobřežím a nastoupilo poslední úsek své cesty. Svět pomalu

otvíral své ospalé oči na jiný den. Ginger, napůl dřímající,

hleděl dopředu a neviděl nic zvláštního. Myslel na dlouhý,

nepřetržitý spánek, který ho čeká až dosáhnou cíle. Najednou se

vzchopil, zamrkal a vytřeštil oči, pak je zase zavřel a znovu se

zahleděl vpřed.

„Jářku! Co se to děje?“ křičel.

Algy, který letěl mechanicky, se podíval kupředu.

Ginger první zahlédl kouř. S místa, na němž se prostíralo

Lucky Strike, se kouřilo jako ze soptící sopky. Pozoroval

vlastně kouř již po určitou dobu, avšak z jakéhosi

nepochopitelného důvodu považoval jej zprvu jen za mrak,

vznášející se nad obzorem. Nyní však nebylo možno déle

pochybovat. Byl to kouř.

„Prales hoří,“ vyrazil ze sebe.

„Nevěř tomu,“ odpověděl mu Algy zachmuřeně. „Prales je

promoklý. Nedovedu si představit, že by mohl hořet.“ Pak ze

sebe vyrazil:

„Pohleď! Je to bombardování.“

133

Zvednuv zrak, spatřil Ginger teprve nyní několik teček,

kroužících nad přistávací plochou. Napočítal jich dvanáct.

„Co tomu říkáš?“ tázal se Algy úsečně.

„Nevím – jsou příliš daleko,“ odvětil Ginger. „Jsou to

ovšem Japonci. Patrně objevili letiště a teď je dláždí.“

„Aha! Myslím, že za to se můžeme poděkovat oné

stíhačce, která si nás prohlédla a potom uletěla domů.“

„Mám to povědět Bigglesovi?“

„Ne,“ rozhodl Algy. „Nemá smyslu ho rozčilovat. Musíme

si to rozřešiti sami. Jedna věc je jistá. Nemá smyslu tam letět,

dokud trvá nálet. Nesmíme se odvážit risika spatření.“

Algy otočil letadlo a ještě nežli dokončil tuto větu, zamířil

dolů po nose k okraji mračna, jež se hrnulo s jihu. A

nepromluvil dříve, nežli se v něm skryl.

„Ještě dobře, že máme dost benzinu,“ pravil chmurně.

„Kolik ti ho zbylo?“

„Asi na půl hodiny letu. Do té doby budou Japonci pryč.“

„Zdá se, že si tam počínají podle své chuti. Divím se, proč

Beaufightry proti nim nevzlétly?“

Algy pokrčil rameny. „Však to brzy poznáme. Tohle se

mně nic nelíbí.“

Bigglesova tvář se objevila u dveří v přepážce, jež dělila

kupoli od kabiny.

„Jakou hru se mnou, mládenci, vlastně hrajete?“ zvolal.

„Mohu být nemocný, avšak ne tolik, abych nepoznal, že letadlo

letí jiným kursem.“

„Japonci bombardují Lucky Strike,“ odpověděl Algy

klidně. „Motám se kolem, dokud nezmizí.“

„Kolik letadel jste zahlédli?“

„Napočítel jsem jich tucet.“

Biggles zasténal. „Člověk se nemůže na nic spolehnout,

sotva se otočí ke světu zády.“

„Uděláš lépe, půjdeš-li si lehnout,“ doporučoval mu Algy.

„Nemůžeš přece nic dělat.“

134

Po dvacet minut křižoval Algy kolem mračna, jsa

připraven v něm zmizet, kdyby se nepřátelská letadla objevila.

Pak opatrně zamířil podél okraje mraku k letišti. Rychlý

průzkum oblohy ukázal, že nepřátelská letadla odletěla. Jakmile

si tím byl jist, zamířil Algy nosem k přistávací ploše, z níž

dosud stoupal líný sloup kouře.

Když se letadlo přiblížilo zemi, vyrazil Ginger náhlý

výkřik. „Podívej se na zem!“ upozorňoval.

Vysvětlování bylo zbytečné. Přistávací plocha byla rozryta

krátery, z nichž každý stačil rozbít letadlo, jež by se pokoušelo

mezi nimi přistat.

„Vypadá to, jako bychom byly ztraceni,“ pokračoval

Ginger. „Co chceš udělat? Nemáme dost šťávy, abychom se

dostali jinam, i kdybychom chtěli. Zbývá buď letiště nebo

prales.“

„Pověz to raději Bigglesovi.“

Ginger odešel do kabiny a pověděl Bigglesovi, jaký je stav

věcí.

„Je někdo na letišti?“ tázal se Biggles.

„Ani duše. Museli se skrýt, když to začalo padat. Určitě

nemáme dost benzinu, abychom tu mohli poletovat, dokud

nezarovnají krátery.“

„Pak nemá smyslu se o tom přít,“ prohlásil Biggles. „To

znamená přistát za každou cenu. Pověz Algymu, aby se do toho

pustil. Ujal bych se toho sám, ale nemá smyslu něco předstírat:

nejsem schopen rozeznávat vzdálenosti a možná, že bych vrazil

do stromů. Jen jdi. Algy ví, co dělat.“

Ginger se vrátil do kupole. „Biggles říká, abys přistál jak

nejlíp můžeš,“ sdělil Algymu stručně.

Algy neodpovídal. S očima upřenýma na přistávací plochu,

posetou krátery, začal klouzat dolů, drže levou ruku na

vypínači, aby mohl v okamžiku před dosednutím vypnout

zapalování a zmenšit tak nebezpečí ohně. Na okraji letiště

mohli nyní vidět několik stojících postav. Byly tam také tři

vypálené vraky; jedním z nich byl ovšem onen nešťastný

135

japonský létající člun, jenž se pokusil přistát, avšak zda-li oba

druhé stroje byly britské nebo japonské, nedalo se poznat.

Algy klouzal pomalu dolů nad špičkami stromů. Mezi

krátery byla ovšem ještě volná plocha, ne však dosti velká, aby

umožnila bezpečné přistání. Velký stroj stále klesal. Algy

vypojil motory a spustil kola, doufaje, že zmírní otřes nárazu,

dříve nežli se utrhnou, jak se určitě musilo stát. Ginger se

přivázal. Kola se dotkla půdy a běžela hladce snad asi čtyřicet

metrů k prvnímu kráteru. Stroj se pak posadil, ubíhajíc dále

velkou rychlostí. Algy přitiskl levou nohu na kormidlo. Letadlo

se hrozně zakolísalo, když se otáčelo, avšak vyhnulo se kráteru

a hnalo se k dalšímu. Algy opakoval svůj výkon, avšak

následující kráter byl příliš blízký a potřebná zatáčka příliš

akutní. Podvozek povolil pod napětím. Kýl udeřil do země s

praskotem; letadlo, kymácejíc se, klouzalo k nejbližšímu

kráteru; pak vylétlo na povrch štěrku, obklopujícího šklebící se

jámu a konečně s dalším praskotem se zastavilo. Algy a Ginger

byli vymrštěni kupředu, avšak ne takovou silou, aby se zranili.

V okamžiku, kdy se letadlo zastavilo, škrabali se oba do

kabiny. Dveře byly již otevřeny a Biggles pobízel oba Číňany,

aby vylezli. Nikdo se nepohybuje rychleji nežli letec,

opouštějící vrak letadla, protože nikdy nepustí z mysli strach z

požáru. V několika vteřinách byla celá společnost venku a v

bezpečné vzdálenosti od vraku.

„Dobrá práce, Algy,“ řekl Biggles. „Neudělal jsi ani tak

velkou škodu, jakou jsem očekával.“

Lidé přibíhali z obsazeného konce letiště.

„Tohle bys mohl nazvat efektním návratem domů,“ řekl

Biggles mdlým hlasem.

„Inu, alespoň jsme doma,“ poznamenal Ginger filosoficky.

136

Kapitola patnáctá

NEŠTĚSTÍ V LUCKY STRIKE

Biggles, třesoucí se, ačkoliv měl na sobě kupu pokrývek,

ležel na lůžku a poslouchal příběh o pohromě, který vyprávěla

parta, jež zůstala na základně. Ostatní stáli kolem. Příběh byl

stručně takový:

První známky nepříjemností se dostavily za hodinu po

odletu Caymana do Malajska, když Subovi kouzelníci zachytili

bubnové poselství, vysílané ostrovem. To oznamovalo, že do

Brunei na pobřeží Britského severního Bornea přibyly japonské

transporty. Po něm následovalo další poselství, oznamující, že

na letišti přistává mnoho letadel. Krátce před svítáním sdělovala

další zpráva, že japonské oddíly postupují bambusovým pásem

do středu ostrova. Velel jim generál nazývaný Yashnowada. Po

přijetí této rozčilující zprávy, muži v Lucky Strike, uvědomivše

si, že cílem těchto oddílů je určitě letiště, začali upravovat tábor

do stavu obrany. Bylo rozhodnuto, že jakmile se rozední,

vznese se jeden Beaufighter, aby vypátral Japonce a bude-li

možno zarazil jejich postup. Avšak dříve nežli se letadlo mohlo

vznést, došlo k prvému ze tří náletů, který nezvratně dokázal, že

nepříteli byla poloha letiště známa.

První nálet začal, když se bez výstrahy objevilo nad

letištěm neméně nežli osmnáct japonských bombardérů. V té

chvíli se prováděly na jednom Beaufightru opravy, takže nebyl

schopen letu. Obě druhá letadla se vznesla do vzduchu a

pilotována Bertiem a Tugem, sestřelila tři z útočníků. Dva

spadli do pralesa, třetí na letiště. Rex odvedl Subu a domorodce

s letiště, jakmile se objevila nepřátelská letadla, takže nebylo

zraněných; avšak vesnice i některá skladiště byly poškozeny.

Na neštěstí dostal Beaufighter, zůstavši na zemi, přímý zásah a

137

byl roztrhán na kusy. Když útočníci odtáhli, pokusily se oba

Beaufightry bez ohledu na krátery, způsobené bombami, o

přistání. Jeden byl v boji mírně poškozen a byl opravován

zrovna když nastal druhý nálet, tentokráte prováděný dvanácti

letadly. Bertie se vznesl se zbylou, letu schopnou stíhačkou,

když však sestřelil dva z útočníků, z nichž jeden se zřítil na

přistávací plochu, bylo jeho letadlo zapáleno. Seskočil s

padákem a bez nehody přistál nedaleko letiště. Jeho letadlo se

úplně roztříštilo. Tak jim zbylo jediné letadlo, opravované od

druhého náletu. Všichni přiložili ruce k dílu, aby zasypali

krátery, avšak byl to velký úkol a práce ještě neskončila, když

došlo k třetímu náletu. To byl onen útok, jejž Algy a Ginger

zpozorovali z letadla. Při něm byl zapálen a zničen i poslední

Beaufighter.

„A kde byl po celý ten čas Liberator?“ zeptal se Biggles na

konci příběhu.

Bertie doplnil chmurné novinky sdělením, že se Liberator

nevrátil z poslední cesty do Austrálie. Očekávali jej každou

minutu, avšak nepřiletěl – což bylo ostatně jen dobře, ujišťoval

Bertie, neboť by byl určitě také zničen. Nevěděli o něm nic.

„Což znamená,“ pravil Biggles chmurně, „že zde nemáme

ani jediný stroj?“

„Obávám se, stařičký válečníku, že to souhlasí,“

potvrzoval Bertie smutně.

„Nemohu pochopit, že mezi vámi ani mezi domorodci není

zraněných.“

Rex vyložil, že vesnice domorodců je pěkně zřízená, že

však Suba se tím netrápí, protože nové domy se dají snadno

postavit. Že nikdo nebyl zraněn vysvětlil tím, že domorodci

utekli do jeskyní v hoře, jejichž existence nebyla bělochům do

náletu známa .

„A to je myslím všecko,“ uzavíral Bertie.

„Však je toho dost, ostatně ještě něco zažijeme,“ odvětil

Biggles sarkasticky. „A já musím zrovna v takové chvíli dostat

záchvat malarie,“ dodal trpce.

138

„Pomyslím-li na Japonce, blížící se džunglí, a na nálety,

zdá se mně jako by měl nastat konec Lucky Strike,“ vložil se do

řeči Rex.

„To se vám může zdát,“ odvětil Biggles chladně. „Věci se

nevyvíjejí pěkně, to musím připustit, avšak domnívá-li se to

malé, žluté prase Yashnowada, že nás vybije – a to je zřejmě

jeho úmyslem – pak ho z toho vyvedeme. Musíme se pustit do

práce. Rexi, vy to zařídíte s domorodci; přimějete je k zasypání

jam pro případ, že se Liberátor vrátí. Nedopusťte, aby pracovali

ledabyle; snažte se udělat bezvadnou rozjezdovou dráhu –

můžeme ji vyznačit kouřovými ohni až Liberátor přiletí. S ním,

nebo bez něj, musíme navázat styk s Austrálií, abychom dostali

nějakou náhradu. Myslím, že s několika stíhačkami bychom

mohli pevně uhájit tohle místo; bez nich – inu, jakmile Japonci

poznají, že zde není žádného odporu, spustí se dolů a smažou

tohle místo se zemského povrchu. Můžeme určitě očekávat, že

se brzy vrátí. Někteří z vás jděte a prohlédněte Caymana, aby se

zjistilo, dostaneme-li jej ještě do vzduchu. Rexi, požádejte

Subu, aby zachycoval bubnová poselství, z nichž bychom

poznali posici nepřátelských oddílů. Povězte domorodcům, aby

se uchýlili do jeskyní, kdyby došlo k dalšímu náletu; naši hoši

by tam raději měli přestěhovat všechny zásoby. Pusťte se do

toho.“

Ginger vyšel s Algym ven. „Ach, mít tak hlouček

Spitfierů!“ bědoval. „To bychom z těch bombarďáků,

přilétajících bez doprovodu, vyrazili duši.“

Algy přikývl. „Dobrá myšlenka, ale nemáme tu stihaček a

nevypadá to na to, že bychom nějaké dostali,“ řekl klidně.

„Nemá smyslu se utěšovat; věci jsou velmi vážné. Nevrátí-li se

Liberator a ukáže-li se, že Cayman je dokonale rozbit, pak se

můžeme jít klouzat. Pojď se na něj podívat.“

Zamířili ke Caymanovi a našli tam již seržanta Smytha.

„Co o tom soudíte, seržante?“ tázal se Algy.

„Nechci říci, že již nikdy nebude létat, pane, ale při

nesnázích, v jakých jsme, nedal bych za tu šanci mnoho.

139

Největším problémem je podvozek a zkřivená vrtule. V trupu je

díra, avšak to by nevadilo, dokud by letadlo nepřistálo na

vodě.“

Algy horlivě přikyvoval. „Inu, bude dobře, když se ihned

podíváte, co s tím budete moci udělat. Pomůžeme vám. Nejprve

ovšem bychom se měli pokusit dostat je pod stromy, protože

Japonci, objeví-li se zde znovu, pokropí letiště bombami.“

Pozemní mužstvo a většina důstojníků pracovala na letadle

až do poledne, kdy domorodci pod dozorem Rexe naplnili

krátery a obnovili bezpečnou rozjezdovou dráhu. Byla nařezána

zásoba polen, aby se jich mohlo užít jako válců, na kterých by

dopravili letadlo ke stromům.

Ginger měl právě ústa plná jídla, když ho vzdálené dunění

leteckého motoru vylákalo ven, kde mu radostný pokřik

mechaniků pomohl uhodnout pravdu. Liberator přilétal a muži

utíkali, aby zapálili malé ohně pro označení přistávací dráhy.

Věda, jak mnoho na tom závisí, zatajoval Ginger dech, když

letadlo přistávalo, a oddechl si s úlevou, když dosedlo bez

nehody. Šel mu vstříc, když běželo kupředu. Angy hleděl na

něho s očima rozšířenýma údivem, neboť si ovšem povšiml

kráterů po bombách.

„Pospěš si!“ křičel Ginger. „Cos přinesl?“

„Benzin a olej,“ odvětil Angus. „Co se zde stalo?“

„Slez a já ti to povím,“ odvětil Ginger.

Liberátor se stal v několika minutách středem zuřivé

činnosti, když byly vykládány sudy benzinu a oleje.

Biggles se objevil s tváří dosud rozpálenou horečkou.

„Gingere, dej naplnit nádrže stroje jak rychle jen můžeš,“

nařizoval přísně. „Pak se doprav pod stromy, pryč z dohledu,

dokud nerozhodnu, kdo poletí do Austrálie.“

Ginger počkal jen do té chvíle, dokud nevyslechl příčinu

zdržení návratu Liberátora. Nebylo na tom nic zvláštního.

Letadlo bylo poškozeno nepřátelskými stíhačkami, s kterými se

setkalo blízko australského pobřeží, a Angus se rozhodl provést

opravy v Darwinu. Trvalo to dva dny.

140

Ginger se vrátil k Liberátoru. Počkal, až se skončilo

doplňování nádržek a pak se vyšplhal do kupole, aby zajel se

strojem pod jeho částečně zničené přístřeší. Spustiv motory,

chystal se rozjet vpřed, když zpozoroval, že mechanikové,

stojící dosud u letadla, hledí k nebi. Dozvěděl se, co se blíží,

hned když otevřel postranní okno a zvolal:

„Co je?“

„Nepřátelské bombardéry, pane,“ křičel rotmistr. „Je jich

dvanáct – spouštějí se dolů.“

Lidský mozek bývá ve chvílích velkého nebezpečí schopen

svého nejlepšího výkonu. Pod tlakem sebeobrany spolupracuje

s nervy a svaly v podivuhodné souhře. Takové to bylo v tomto

okamžiku u Gingera. Akce byla prakticky souběžná s myšlením

a jeho pohyby byly rychlé. Uvědomil si, že jestliže bombardéry

jsou v dohledu letců na zemi, že letiště musí být i v dohledu

nepřátelských pilotů, a následkem toho museli již Liberátora

zahlédnout. Jistě nemělo již smysl pokusit se dostat jej pod

stromy. I kdyby nebylo spatřeno, pak bylo vyloučeno, že by

letadlo mohlo uniknout výbuchu bomb, jež měly brzy padat – a

Liberátor byl poslední jejich možnou spojkou s Austrálií.

Kdyby byl zničen, pak nechť by se Biggles sebevíc namáhal,

pozbyla by peruť při nejmenším svého účelu. Bylo jasné, že se

poslední jejich stroj musí dostat z náletové oblasti.

Ještě ve chvíli, kdy mu tyto myšlenky vířily hlavou, zatáčel

se Ginger na rozjezdovou dráhu. Letmo ještě zpozoroval

postranním oknem, jak letci se běželi skrýt a jak Bertie zuřivě

mu ukazuje k obloze; pak, se stisknutými zuby, se hnal po

rozjezdové dráze. Nemohl vidět nepřátelské stroje a ani se o to

nesnažil; byl příliš zaměstnán tím, co dělal.

První bomby spadly ještě dříve, nežli se odlepil od země.

Neslyšel jejich pád, za to uslyšel dunění výbuchů a ucítil náraz

vzdušného tlaku do letadla. S velikou námahou je udržel na

rozjezdové dráze. V okamžiku, kdy se kola odtrhla od země,

zvedl se prudce vzhůru a minuv špičky stromů jen o pár metrů,

hnal se pryč nad pralesem. Ne dříve, nežli letadlo vyrovnal,

141

pokoušel se najít nepřátelské bombardéry, avšak byly za ním,

takže nemohl žádný spatřit. Otočiv se lehce, viděl, jak bomby

padají na letiště a proto letěl vpřed, nestaraje se příliš o směr,

snaže se toliko uniknout z pásma nebezpečí.

Nic se nestalo. Jestliže ho nepřátelská bombardovací

letadla pronásledovala, což nebylo pravděpodobné, nebyl si

toho vědom. Najednou začal mnohem lépe myslet. První věc,

která mu napadla, byla, že nebude mít smysl vracet se zpět na

letiště. Nebyl ochoten kroužit celé hodiny nad letištěm, zatím

co se budou zasypávat nepříjemné krátery. Měl-li však zůstat ve

vzduchu několik hodin, pak se mohl docela dobře pokusit o

něco užitečného. Bylo to v této chvíli, kdy ho po prvé napadla

myšlenka letět do Austrálie. Kdyby se dostal do Darwinu,

uvolnily by úřady několik náhradních pilotů, kteří by dopravili

do Lucky Strike nové Beaufightry nebo nějaké jiné stíhačky.

Samozřejmě, že to musí udělat, rozhodl se.

Kdyby se mu podařilo přivést několik letadel do Lucky

Strike, pak by se celá situace změnila. Mohli by letiště bránit a

kdyby se bombardovací letadla ještě vrátila, pak by je peruť

stihačů mohla pěkně pocuchat a působit dále jako trn v boku

nepřátelských komunikací, tak asi jako Malta ve Středozemním

moři.

Tato vyhlídka ho nadchla a Ginger horlivě sáhl po

Angusových mapách, dosud odpočívajících ve svých

schránkách.

Měl jen jedinou obavu: Japonci zpozorovali jeho útěk.

Budou vědět, že letí do Austrálie, protože poblíž nebylo

žádného britského letiště. Jakmile Yashnowada dostane jejich

zprávu, dá radiem rozkaz všem perutím na Jávě a jiných

ostrovech, aby ho odřízly. V noci by nedalo mnoho práce jim

uniknout, avšak za jasného denního světla to nebude snadné. A

do příchodu tmy uplyne ještě hodně hodin! Bude-li napaden,

pak sám, bez střelců ve svých věžích, bude potřebovat něco

více než jen zkušenost a dovednost, aby jim unikl. Proto s

mapou na kolenou začal prudce nabírat výšku, aby se pojistil.

142

Zároveň začal pozorně obhlížet oblohu až tam, kam mu to

dovoloval jeho omezený výhled.

Uplynulo půl hodiny, a pokud mohl zjistit, byl stále ještě

sám na nebi a letěl přímým kursem do Darwinu ve výšce sedmi

tisíc metrů. Měl před sebou ještě dlouhý let a nechtěl použít

kyslíkového přístroje, dokud toho nebylo nevyhnutelně třeba.

Jednou si ze zvědavosti nasadil radiofonní sluchátka a zachytil

několik hlášení; byla však, jak soudil, vysílána japonsky.

Protože nezaslechl nic anglického, zavěsil sluchátka zpět na

skobu.

Pojednou mu napadlo, že každé letadlo, pátrající po

Liberátoru, bude hlídkovat na přímém kursu mezi Borneem a

Darwinem, a proto se zatočil trošku na západ, doufaje, že se jim

takto vyhne, třebaže ho nový kurs musel zavést na Jávu.

O jedné hodině se octl nad Javanským mořem, s dlouhým

modrým stínem ostrova, naplňujícím obzor na západě. Věděl,

že bude muset přeletět buď přes něj, nebo přes nějaký jiný z

četných, Japonci okupovaných ostrovů, táhnoucích se nyní na

tisíce mil daleko od severního cípu Sumatry až k Nové Guinei.

Mezery mezi nimi byly nepatrné a nestály za námahu, proto se

rozhodl letět přímo. Pozorně nyní obhlížel oblohu před sebou,

neboť zřejmě opustil oblast postiženou monsunem a obloha

vpředu byla světle tyrkysové barvy. Jednou zahlédl v dálce

formaci letadel, byla však hluboko pod ním. Nespouštěje letadla

z dohledu, hnal se pryč; formace dodržovala svůj kurs a

konečně zmizela na západě.

Ve dvě hodiny mizelo za jeho zády severní pobřeží Jávy a

ve tři byl daleko nad Indickým oceánem. Nebylo tam již

žádných ostrovů. Oceán, osamělý, nekonečný prostor klidné

modři se prostíral před ním. Byl v bezpečí. Instinktivně usoudil,

že možnost objevení se nepřátelských letadel nyní zmizela.

Sotva však proletěla tato myšlenka jeho hlavou, zahlédl

daleko vpředu, ve směru svého letu jakýsi záblesk. Zmizel v

okamžiku, avšak věděl, že zajiskření světla mohlo být

způsobeno jenom jedinou věcí – letadlem. Kdo mohl letět s

143

letadlem na takovém místě a proč, nedovedl si představit.

Pozoruje velmi pozorně ono místo, na němž dosud nezachytil

žádné obrysy letadla, zatočil slabě na východ, aby se mu

vyhnul. Po pět minut zíral upřeně na ono místo, když se však

ani potom letadlo neobjevilo, oddechl si s ulehčením a obrátil

zrak kupředu. A celé jeho tělo ztuhlo, když o dvě míle dále

spatřil letoun, který byl ve stejné výšce jako on. Vzhledem k

tomu, že se stále zvětšoval, poznal, že letí přímo k němu, což

znamenalo, že ho pilot zahlédl. Protože se díval na letadlo

zepředu, nemohl rozeznat jeho typ, nechť však bylo jakékoliv,

neměl touhy se s ním setkat, a proto se rozhodl, že se pokusí mu

stoupáním uniknout.

Myslel tak usilovně na to, aby se vyhnul nepřátelským

letadlům, že mu ani nenapadlo, že by tento stroj mohl být

přátelský; proto, když poznal, že je to Farey Fulmar, se mu

ulehčilo tak silně, že se dal do hlasitého smíchu. Potom se

objevil druhý Fulmar, letící mu přímo do cesty. Pozoroval je s

nemalou zvědavostí. Pak začal najednou přemýšlet, jak se obě

letadla mohla tak neočekávaně objevit. Fulmar byla

dvousedadlová lodní stíhačka, což mohlo znamenat jen to, že

někde nablízku je nějaká letadlová loď, neboť Fulmary byly

příliš vzdáleny od země, než aby mohly patřit k nějaké pozemní

jednotce. Jedno z letadel se k němu přiblížilo tak silně, že mohl

zpozorovat pilota, který si ho prohlížel. Nedovedl si vysvětlit

jeho zájem. Dalo se čekat, že obě letadla budou pokračovat ve

své cestě, jakmile Liberátora identifikují; avšak brzy bylo

zřejmé, že nemají nic podobného v úmyslu. Naopak, jeden ze

střelců mu vypálil sérii ran přímo před nos. Pilot zvedl ruku na

znamení, jemuž nemohlo být neporozuměno. Byl to rozkaz, aby

ho následoval. Ginger zpozoroval, že pilot má na uších

sluchátka, proto si spěšně nasadil svá. Za minutu nato mu někdo

mluvil do uší: „Leťte s námi, Liberátore, chceme si vás

prohlédnout… Slyšíte mě, Liberátore?“

Ginger zvedl ruku, aby ukázal, že porozuměl a pak se

poslušně otočil, aby následoval. Byl rozmrzelý, že ho přerušili,

144

protože spěchal, aby se dostal do Austrálie, avšak nemohl se

přít s jedním Fulmarem, o dvou ani nemluvě. Obě stíhačky

zaujaly posice po jeho bocích a vedly ho jako dobře vycvičení

ovčáčtí psi.

Za deset minut letu se objevila na jižním obzoru letadlová

loď a za další čtvrthodiny kroužil již Ginger přímo nad ní.

Nebyl nijak potěšen vyhlídkou, že bude muset dosednout se

svým těžkým strojem na ocelovou palubu, avšak nemohl proti

tomu nic namítat, a proto k ní zamířil a poměrně dobře přistál.

Brzdy ho brzy zastavily. Letci v modrých uniformách přibíhali.

Mezi nimi byl chlapík, kterého pokládal za dozorčího

důstojníka.

Ginger slezl dolů. „Oč jde?“ tázal se hlasem, který nezněl

nijak přívětivě. Dosud litoval ztráty času.

Důstojník se šklebil. „Chtěli jsme si vás jen prohlédnout.“

„Což jste ještě nikdy neviděli Liberátora?“

„Mnohé, jenže jejich piloti nebyli vždy bílí.“

Ginger se zamračil. Začínal rozumět. „Míníte tím, že také

Japonci létají s Liberátory?“

Důstojník přikývl. „Ano. Ukořistili jich několik na

Filipínách.“ V důstojníkově tváři se při tom jevil udivený výraz.

„Nejste sám v tomhle stroji, že ne?“

„Jsem.“

Důstojník se ještě více zamračil. „To je poněkud

neobvyklé, nemyslíte?“

„Ano, připouštím, že je, avšak celá moje peruť je

neobvyklá a okolnosti jsou v této chvíli ještě neobvyklejší.“

Důstojník vypadal ještě udiveněji. Bylo zřejmé, že mu byl

Liberator operující nad Indickým oceánem bez posádky,

podezřelý.

„Myslím, že bude lépe, půjdete-li se mnou a promluvíte-li

si trochu s naším starým,“ navrhl.

„Smím se zeptat jaká je tohle loď?“ vyzvídal Ginger.

„Adelaida! Královské australské námořnictvo.“

145

Ginger se odebral s důstojníkem na velitelský můstek, kde

se setkal se starším, srdečně vypadajícím, širokoramenným

mužem v kapitánské uniformě.

Ginger zasalutoval. „Podporučík letectva Hebblethweite,

sir, z Královského válečného letectva,“ hlásil.

„Jsem kapitán Garnet. Je mně líto, že jsme vás, pane

Hebblethweite, museli zastavit, avšak nemůžeme si dovolit

žádnou nepozornost. Tohle je divné místo a jistě uznáte, že jste

musel vzbudit naše podezření. Jaký to podivný nápad, letět

sám?“

„Myslím, sir, že bude dobře, vysvětlím-li vám vše,“ pravil

Ginger.

„Ano, soudím, že máte pravdu,“ odvětil kapitán Garnet.

A Ginger pověděl svůj příběh.

146

Kapitola šestnáctá

GINGERŮV NÁVRAT

Biggles byl tentokrát opravdu ustarán. Pozoroval šílený

vzlet Liberátora se smíšenými pocity, neboť ačkoliv chápal

příčinu Gingerova činu, pochyboval, že bude moci zaletět sám

do Austrálie – jestliže to měl v úmyslu. Mimo to doufal, že

bude moci poslat Liberátorem podrobné zprávy do Austrálie, v

nichž by vysvětlil své postavení a vyžádal si příkazy. Letadlo

bylo jeho jedinou styčnou spojkou. Nyní zmizelo.

Nezbývalo mu v daném okamžiku času na přemýšlení o

tomto chmurném vývoji. Nepřátelská bombardovací letadla

zaměstnávala plně jeho pozornost. Po prvé letěla nad nimi

docela nízko a nebylo možno je zastavit. Za těchto poměrů

jedinou věcí, kterou Biggles mohl udělat, bylo, skrýt se s

ostatními v jeskyních a uchránit se zranění. Většina zásob a

paliva, přivezených Liberátorem, byla tam již odstěhována, za

což, jak Algy poznamenal, museli být vděčni osudu. Proto letci,

jakož i domorodci, seděli pod horou, zatím co se země otřásala

pod ranami vysoce výbušných bomb. Sedět v krytu a zůstat v

nečinnosti, bylo trpkou zkušeností pro většinu členů Bigglesovy

peruti a všichni se tvářili zasmušile, když bombardování

pokračovalo bez přestání.

„Dobře, že Ginger uletěl,“ poznamenal Algy. „Jinak by teď

z Liberátora nezbylo nic nežli úlomky.“

Biggles přikývl. „Ano. Zamrzelo mě trošku, když jsem

viděl, že odlétá, avšak uvážím-li všecko, pak myslím, že udělal

dobře.“

„Co dělá horečka?“

„Děkuji, je mně líp – snad proto, že za těchto událostí

nemám kdy myslet na nemoc.“

147

„Ginger se snad vrátí, až skončí nálet.“

Biggles se zatvářil pochybovačně. „Myslím, že ne. Jistě si

uvědomí, že potrvá několik hodin, nežli zarovnáme jámu.“

„Myslíš, že se zde budeme moci udržet?“

„S několika stíhačkami bychom mohli velmi brzy zarazit

tohle bombardování – nebo jim je aspoň důkladně osladit.“

„Japončíci se zřejmě hrozně snaží nás vyhladit,“

poznamenal Algy.

„To chápu. Soustřeďují se v Brunei. Dalším cílem na cestě

do Austrálie je Surabaja na Jávě. Sedíme přímo uprostřed jejich

dopravní tepny.“

„Co podnikneme proti těm oddílům, o kterých bubny

říkají, že se k nám prodírají pralesem?“

Biggles zavolal Rexe a položil mu otázku.

„Nemyslím, že to dokáží,“ pravil Rex. „Aspoň by to nedalo

mnoho práce je zadržet. Znám tyhle džungle. Ostatně vzhledem

k vedru, malarii a jedovatým hadům, nedostatku potravin a

všemu ostatnímu, co se může v takovémhle kraji přihodit

nějaké výpravě, bych se chtěl vsadit, že polovina z nich je již

vyřízena. Za pomoci Suby a jeho chlapců, střílejících na ně

otrávenými šípy, bychom s nimi byli brzy hotovi. Kdybychom

je mohli bombardovat nebo současně napadnout ze vzduchu,

nedostali by se nikam. Jsou odtud dosud vzdáleni několik

denních pochodů.“

„Myslíte, že by se Suba pokusil je zadržet, kdybychom ho

o to požádali?“

„Jsem si tím jist. Tihle hoši jsou stvořeni pro boj. Nyní,

kdy byla jejich země přepadena, určitě by se ostatní kmeny k

němu přidaly.“

„Mohl by Suba s nimi navázat styk?“

„Ovšem – prostřednictvím bubnů. Kdyby nabídl svým

starým nepřátelům příměří, spojili by se všichni proti

útočníkům – každý kmen na ostrově by se přidal – zvlášť kdyby

měli naději na ukořistění nějakých hlav.“

„Mohl byste mu to navrhnout.“

148

„Učiním to,“ sliboval Rex.

Biggles se odebral k východu z jeskyně a naslouchal. „Zdá

se, že je konec náletu,“ pravil. „Pojďme se podívat.“

Japonci provedli svou práci dobře, třebaže způsobili málo

věcné škody z té prosté příčiny, že kromě prázdných chat

neměli co poškodit. Na letišti bylo méně jam, nežli Biggles

očekával, vyjma okolo Caymana, který byl nyní dokonalým

vrakem. Zdálo se, že se nepřátelská bombardovací letadla

soustředila na stromy roubící přistávací plochu, domnívajíce se

nepochybně, že tam jsou skryta skladiště a snad i letadla. Okraj

pralesa, posetý vyvrácenými stromy, vypadal jako by se jím

bylo prohnalo tornádo, ačkoliv s ryze vojenského hlediska byl

celý ten výsledek jen plýtvání silnými výbušninami.

„All right, pusťme se všichni do práce,“ přikazoval

Biggles. „Ukážeme jim, že dovedeme zarovnávat jámy rychleji,

nežli je mohou udělat. Liberátor se za čas vrátí – doufám v to

pevně. Seržante, zařiďte odklizení zbytků Caymana – ne, ještě

okamžik. Dopravte trosky na horní konec letiště. Nikdy toho

místa neužíváme. Ze vzduchu bude vrak vypadat jako letu

schopné letadlo, takže Japončíci budou mít po čem mířit.

Možná, že se soustředí jen na tento konec. Rexi, zjistěte, kolik

lidí je Suba ochoten vyzbrojit pro napadení Japonců v pralese.

Prostřednictvím běžců mohli bychom s nimi udržovat spojení, a

to by mělo cenu.“ Biggles si vzal dávku chininu. „Díky Bohu,

horečka mě opouští.“ Usmíval se. „Možná, že jsme dosáhli

nového rekordu.“

Algy vypadal udiveně. „V čem?“

„Že jsme jedinou perutí v Královském válečném letectvu

bez jediného stroje.“

Toho dne nebylo však již žádných náletů. Při setmění byly

zarovnány všechny krátery a zbývající kamení odneseno takže

letiště bylo znovu v pořádku. Rozervaná křídla a trup letadla

byly odvlečeny na neobsazený konec přistávací plochy a

postaveny tak, aby vypadaly jako nepoškozený stroj, což, jak

věřili, přiláká pozornost bombardovacích střelců, kdyby došlo k

149

novému náletu. Subovy bubny hřměly. Z dálky bylo slyšet

odpovědi jiných bubnů.

„Ginger se nevrátil, jistě odletěl do Austrálie,“ poznamenal

Biggles, když se posadil k večeři, skládající se z hověziny, rýže

a sucharů. „Nyní záleží všechno na tom, podaří-li se mu

prorazit. Nejdříve ho můžeme očekávat zpět zítra večer. Radím

každému, aby si šel brzy lehnout, protože nás možná čeká další

rušný den, bombardování a zarovnávání kráterů.“

Přišel Rex. „Suba je celý divý po utkání s Japonci,“

oznamoval. „Vybírá dvě stě svých nejlepších válečníků. Půjdu s

ním. Chceme vyrazit těsně před rozedněním. Říká, že celý

ostrov duní řečí bubnů. Z toho mohu usuzovat, že kmeny

projevily nový zájem, zvlášť když nyní vědí, že bílí muži jsou

zde, aby jim pomohli porazit nepřítele.“

„To je hezké,“ pravil Biggles. „Až vypátráte nepřítele,

pošlete mně vzkaz a zapalte kouřové signály, abychom poznali,

kde je. V případě, že dostaneme posilu, bude nám to užitečné.“

Rex slíbil, že tak učiní a brzy poté, když neměli nic více na

práci, se celá peruť a její podivná směs hostů uložila ke spánku

v improvisovaných chatrčích, jež Subův lid pro ně postavil.

Následujícího rána, vypadaje mnohem lépe než včera, byl

Biggles na nohou ještě když hvězdy prosvítaly mezerami mezi

mraky, ohlašujícími období dešťů. Viděl Rexův odchod se

Subou a jeho válečníky, strašidelně pomalovanými válečnými

barvami, a když obloha zšedivěla, byl již na cestě k ubikaci

letců, aby vyhledal seržanta Smytha. Cestou tam jeho uši

zachytily vzdálené bručení leteckých motorů. Na okamžik

doufal, že je to snad Liberátor; avšak potom, když rozpoznal

hřmění mnoha motorů, věděl, že nepřátelské bombardéry jsou

na cestě, aby dokončily dílo zkázy. Rychlé zapískání seržantovy

píšťalky varovalo spící tábor před nastávajícím náletem a v

několika vteřinách hemžil se osídlený konec letiště činností.

„Utíkejte všichni do jeskyní!“ křičel Biggles. „Nemá

smyslu se vystavovat nebezpečí, když jsme proti němu

150

bezmocni. Jacksone, jděte se přesvědčit, zda-li se domorodci

ukrývají.“

Nastal všeobecný úprk k jeskyni. Biggles šel s posledními,

avšak když se přibližoval k úkrytu, zastavil se ještě, aby

spočítal nepřátelská letadla. Algy, Bertie a někteří z důstojníků

na něho počkali.

„Osmnáct puchýřů,“ mumlal Bertie, prohlížeje si oblohu

na západě svým monoklem.

„Řekl bych, že letí ve výšce asi šestnácti set metrů,“

zabručel Algy.

„Dal bych hromadu peněz – kdybych nějaké měl – za

jediného, malého spitfirka, malinkého spitfirečka,“ vzdychal

Bertie.

Bigglesova tvář nabyla podivného výrazu, když se rozhlédl

do všech světových směrů. „Dělají strašlivý rámus,“

poznamenal. „Hřmí to na všech stranách kolem nás, jako by tu

bylo několik formací.“

„Také je!“ vzkřikl najednou Algy. „Přivedli si doprovod.

Pohleďte!“

Ukázal k jihu, kde skupina skvrn, poměrně výše nežli

bombardovací letadla, letěla roztažena ve formaci V.

„V této skupině je dalších dvanáct strojů,“ dodal Algy,

tváře se udiveně.

„U doprovodu je obvyklé, že přichází z téhož směru jako

letadla, která doprovází,“ poznamenal Biggles. „Tohle není

žádný doprovod. Podle způsobu, jakým se řítí dolů, řekl bych –

kdybych nevěděl, že je to nemožné – že se těchto dvanáct strojů

chystá napadnout bombardéry… Okamžik!“ Bigglesův hlas

zpronikavěl. „Jsou to Fareyové! Jen oni mají takovou linii. Ano,

ale to je báječné, jsou to Fulmary!“ Bigglesův hlas končil

výkřikem radosti.

„Neměli bychom utíkat do miloučkých, stařičkých

jeskyní?“ navrhoval Bertie. „Zpropadené bombardéry se blíží –

jsou mitoučce blízko – ano, u Joviše!“

151

„Já tu zůstanu,“ odvětil Biggles. „Na tohle se budu dívat –

a věř mně, bude to stát za to!“

Ti, kdož odešli do jeskyní, vyběhli nyní ven, aby přihlíželi

něčemu, co slibovalo stát se nezapomenutelnou leteckou bitvou.

Nebezpečí bombardování bylo malé, protože v té chvíli zahlédli

piloti bombardovacích letadel stíhačky, řítící se dolů, aby je

napadaly, a to, co bylo ještě před okamžikem bezvadnou

japonskou formací, bylo zachváceno něčím, co se hodně

podobalo panice. Jeden či dva z bombardérů se otočili a prchali

k domovu; ostatní se spěšně zbavovali svých nyní

nepohodlných nákladů – těžké bomby vybuchovaly neškodně v

pralese.

První úraz se přihodil, když se dvě bombardovací letadla

srazila; stalo se to ještě dříve, nežli byla vypálena jediná rána.

Jeden bombardér ztratil křídlo a padal dolů mezi stromy; druhý,

ne tak vážně poškozený, spouštěl se klouzavým letem a

čtyřčlenná posádka vyskočila s padáky –

„Nestál bych o to, být v jejich botách,“ poznamenal Algy.

„Suba a jeho hoši musí být zrovna v oněch místech, kde

přistanou.“

Biggles se nijak zvlášť nezajímal o osud posádky

bombardéra. „Co mě udivuje, je, odkud sem tihle Fulmarové

přišli,“ bručel. „Mám jakýsi pocit, že v tom má Ginger prsty,

avšak nedovedu si představit, jak je sem mohl přilákat.

Liberátor přec mezi nimi není.“

Nic víc nebylo pak řečeno, protože bitva nyní vrcholila. O

jejím výsledku nebylo pochybností a byly okamžiky, kdy

mumlané poznámky prozrazovaly, že britští letci téměř litovali

Japonce, neboť většina z nich se chovala tak, jako by se nebyli

nikdy dříve zúčastnili nějakých bojů.

„Ubožáci poznávají, že je snadné shazovat bomby na lidi,

kteří jim to nemohou oplatit, ale že docela jinou věcí je takový

výlet, když je ve vzduchu ještě někdo jiný, kdo má proti tomu

námitky,“ šklebil se Tug Carrington, jehož rodiče byli usmrceni

za jednoho náletu na Londýn.

152

Popsat podrobně bitvu vyžádalo by si únavného opakování.

Udála se při ní jedna mimořádná příhoda, jež vyvolala u diváků

výkřik zděšení. Jeden z Fulmarů, spustiv se napřed střemhlav

dolů, vytáhl se vertikálně přímo pod jeden bombardér. Na

okamžik, na vrcholu svého oblouku, vypadal, jako by byl

vytahován neviditelným drátem. Jeho kulomety chrlily střely.

Pak něco od bombardéra odpadlo – několik věcí. Byly to

bomby. Pozorovatelům bylo jasné, že střelec buď náhodou nebo

úmyslně uvolnil celý náklad bomb. Padaly jako déšť k

Fulmarovi, jenž zvolniv v tom okamžiku svou rychlost, ztratil

na pohyblivosti. Zdálo se být jisté, že britské letadlo bude

zasaženo; a přece jako zázrakem nebylo, třebaže celý náklad

bomb minul letadlo jen o pár metrů. Nebezpečí minulo, Fulmar

sklouzl po jednom křídle, zatím co bombardér s motorem v

plamenech se řítil srázným obloukem do pralesa. Sloup kouře

označil jeho dopad.

„Fuj!“ zapískl Biggles. „Nechtěl bych být v tom Fulmaru v

oné chvíli ani za všechen čaj z Číny. Byl bych rád viděl

pilotovu tvář, když zahlédl, co na něho padá. Jestli mu

nezbělely vlasy, pak musí mít lepší nervy nežli já.“

Stihačky kroužily nad bombardovacími letadly. Sedm

japonských strojů následovalo za těmi dvěma, jež se srazily. V

jednom okamžiku padala s nebe najednou čtyři bombardovací

letadla. Bitva se změnila v porážku, když se bombardovací

letadla rozprášila a prchala domů. Poražení zmizeli z dohledu i

s Fulmary, stále ještě je napadajícími. Hřmot motorů a rachot

kulometů zvolna odumíral. Nastalo ticho. „Zdá se, že je konec,“

poznamenal Biggles. „A my dosud nemáme záhadu příchodu

Fulmarů rozřešenu.“

„Myslím, že se to brzy dovíme,“ odvětil Algy ukazuje na

jednoho Fulmara, jenž se nyní blížil nízko nad špičkami stromů.

Muži na zemi pozorovali letadlo, když obletělo přistávací

dráhu, zřejmě aby se přesvědčilo, že může bezpečně přistat; pak

začalo klouzat dolů.

153

Stihačka přistála a zamířila pak přímo k obsazenému konci

letiště. Na konec se obratně otočila a zastavila. Vrtule se přestal

otáčet. Potom se otevřel zákryt předního sedadla. Ginger vstal.

Jeho tvář byla svraštěna úsměvem.

„Dobré jitro všem,“ zvolal vesele. „Nezbylo vám jedno

volné lůžko? Když ano, pak znám jednoho hocha, který by je

potřeboval.“

Biggles udělal krok kupředu. „Ne tak rychle, hošíčku. Dřív

než zavřeš svá malá, modrá očka, rád bych poznal, jak ses octl

v peruti Fulmarů?“

Ginger se zatvářil zmučeně. „Že jsem se v ní octl? Nevěř

tomu! Já ji vedl.“ Gingerova tvář se rozšířila k úsměvu. „To

jsem vám poskytl podívanou, což?“

Ozval se radostný smích.

„Slez se svého vysokého koně dřív, nežli spadneš dolů,“

navrhoval Biggles. „Všichni jsme dychtiví uslyšet, jak se ti to

podařilo.“

Ginger slezl. Na okamžik se zakolísal a rukou si těžce

přejel po tváři. „Ty má dobroto! Já jsem bez sebe únavou,“

bručel. „Ale nebojte se, nepůjdu ještě spát. Přinesl jsem balík

dobrých zpráv, jež se budou dobře poslouchat – jak říkají v

BBC.1“

1 B.B.C. (čte se bíbísi) zkratka British Broadcasting Corporation

(Britská rozhlasová společnost). Zpravodajství B.B.C. mělo za války velký

význam pro všechny národy a těšilo se velké popularitě.

154

Kapitola sedmnáctá

KONEC YASHNOWADY

S šálkem kouřící kávy, která ubrala několik vrásek z jeho

znavené tváře, pokračoval Ginger ve svých radostných

zprávách. Popsal, jak přistál na nosiči letadel a nadšeně líčil

přijetí, jehož se mu dostalo, když se dověděli, že patří k peruti,

která se, tak říkajíc, vylodila v srdci nepřátelského teritoria.

Zdálo se, že australští letci vědí o ní všecko, což snad byl

výsledek předchozích návštěv Liberátora v Darwinu.

„Předháněli se v úsluhách,“ prohlásil Ginger. „Přes to

velitel lodi, kapitán Garnet, vypadal poněkud zaraženě, když

jsem mu naznačil, že by nám mohl půjčit peruť Fulmarů.“

Místností zaburácela salva smíchu.

„Míníš tím, žes měl odvahu mu něco takového naznačit?“

zvolal nedůvěřivě Biggles.

„Proč ne?“ odvětil Ginger klidně. „Nepožádáš-li,

nedostaneš – to je aspoň má zkušenost. Potom se kapitán spojil

s Austrálií, kde mají zřejmě radost z naší peruti, usazené přímo

na trati japonské dopravy. Odpověď zněla, že máme vytrvat, ba

že nám má být poskytnuta všemožná podpora, dokud nepřijde

posila a náhrada. Ostatně,“ pokračoval Ginger, „mohl jsem jim

dodat množství zajímavých informací. Vrchní velitelství chtělo

slyšet na příklad o soustřeďování Japonců v Brunei. Jistě byli k

smrti uchechtáni ze zprávy o rozbití konvoje s gumou v

Malajsku.“

„Ty se mně líbíš,“ vložil se mu do řeči Biggles. „Tak se mi

zdá, že jsi sklidil všechnu slávu a já nevím co ještě…“

„Ach ne,“ bránil se Ginger. „Nezapomněl jsem na vás.“

„Na tom ostatně nezáleží – pokračuj!“

155

„Nuže, výsledek celé věci je tento. Náhrada za stroje, které

jsme ztratili, je na cestě. Zdá se mně také, že se zde objeví pár

pohlavárů, aby uslyšeli přímo od tebe, jaká je situace v Lucky

Strike.“

„Jaké stroje posílají?“ tázal se Biggles.

„Nevím – neřekli mi to. Kapitánu Garnetovi jsem

přirozeně zdůraznil, že tu sedíte pod neustálým deštěm bomb,

aniž se můžete bránit. Zdálo se být jisté, že kolem úsvitu dojde

k dalšímu náletu, a proto jsem mu řekl, že kdyby nám mohl na

hodinu či na dvě půjčit své Fulmary, než přiletí naše nové

stroje, že by to Japoncům zarazilo dech. Že by to byla jistě pro

nás úleva. Kapitán Garnet souhlasil, ale háček byl v tom, že

jeho hoši by nemohli Lucky Strike najít, protože je nikdy

nespatřili. Navrhl jsem mu, že jim ukáži cestu, načež mně pro

mou osobní potřebu zapůjčil jednoho Fulmara. To bylo od něho

hezké – že ne?“

„Jistě,“ souhlasil Biggles.

„Nuže, viděli jste, co se stalo,“ končil Ginger. „Odletěli

jsme tak, abychom sem dorazili kolem úsvitu. A jak každý

doufal, našli jsme zde již Japonce.“

„Co se stalo s Fulmary?“

„Vrátili se – s výjimkou mého stroje. Starý pán byl v této

věci neoblomný. Konec konců musí se starat o svůj nosič

letounů a nesmí si dovolit potulovat se Indickým oceánem bez

poloviny svých stíhaček. Řekl, že Fulmary sem mají zaletět,

vykonat svou práci a pak se hned vrátit. Odletěly. Japonci to

ovšem nevědí; budou si myslet, že stíhačky jsou dosud zde, a

proto si to jistě dvakrát rozmyslí, než se pokusí o nový nálet.

Do té doby budou naše nové stroje již zde.“

„Co se stalo s Liberátorem?“

„Řekl jsem kapitánu Garnetovi, že jsme neměli dost

benzinu a oleje, a proto poslal Liberátora s jedním pilotem do

Darwinu. V žádném případě si nepřál zaneřádit svou loď tak

velkým drakem. Domnívám se, že pilot s ním přiletí sem, a

uděláte dobře, když ho budete vyhlížet. Řekl jsem mu, že

156

zapálíme kouřový signál, aby místo našel. Říkal jsem si, že teď,

když Japonci vědí, kde jsme, na tom již nezáleží. To je vše a

teď, když dovolíte, šel bych si asi na tři týdny zdřímnout.“

„Nechceš se něčeho najíst?“

Ginger se zašklebil.

„No, sir. Měl jsem na letadlové lodi tolik jídla, že mně to

na dlouho postačí. Muži na nosičích letadel se mají – aspoň na

australských – znamenitě. Myslel jsem na vás, když jsem se dal

do šunky s vejci –“

Rozhořčené výkřiky přerušily Gingerovo vyprávění.

„All right, udělal‘s dobrou práci, Gingere, a uděláš dobře,

když si teď půjdeš trochu odpočinout.“

Ginger se odklopýtal k jednomu skládacímu lůžku a v

okamžiku usnul

Spal v jednom kuse asi šest hodin a potom byl probuzen

tak mohutným hřmotem letadel, že strachem vyskočil s lůžka

ještě dříve, nežli plně procitl. Vyběhnuv ven, našel všecky na

letišti v divokém nadšení. Příčina se dala snadno najít. Nad

letištěm, označeným kouřovým ohněm, kroužila jako výzva

nepříteli formace sedmi letadel – jeden Liberátor a šest

Beaufightrů. Liberátor přistál první a doběhl ke stromům, kde z

něho vystoupilo tolik vysokých důstojníků, že se Bigglese

zmocnila hrůza.

„Pro pána krále!“ vydechl. „To vypadá, jako by sem chtěli

přestěhovat hlavní stan východního velitelství.“

Mezi důstojníky poznal Ginger majora letectva Cranea,

který organisoval malajskou operaci, a amerického generála

Bartona. Ti nebyli tak neočekáváni, určitě však nepočítal s tím,

že spatří generála letectva Raymonda z ministerstva letectví,

který mával a přátelsky zdravil. Beaufightry přistávaly jeden po

druhém a z nich vystoupil tucet usmívajících se důstojníků

Královského australského válečného letectva.

„A tohle mělo být tajným letištěm,“ vzdychl Biggles, když

pokročil kupředu, aby uvítal důstojníky. Zastavil se a naklonil

157

havu na stranu, když se ze západu ozvalo dlouhé dunění jako

vzdálené hřmění.

„To je v pořádku,“ pravil generál Raymond řízně. „Byl jste

tak laskav a sdělil nám, co se děje v Brunei a teď tam na ně

shazují tři perutě Liberátorů několik pěkně velkých bomb. Kde

můžeme konferovat?“

Biggles ukázal na palmovou chýši, která přežila

bombardovací nálet. „To je to nejlepší, čím vám mohu

posloužit, sir.“

„Nevadí, brzy budete mít něco lepšího,“ pravil generál,

když vyšší důstojníci, Biggles mezi nimi, zamířili k chatě,

ponechávajíce nižším důstojníkům příležitost k přemýšlení o

cílech mise.

Uplynula hodina, nežli se štábní důstojníci zase vynořili.

Zamířili přímo k Liberátorovi a rozloučili se, odvážejíce s

sebou australské piloty. Po odletu velkého letadla svolal

Biggles příslušníky své peruti a promluvil k nim.

„Domnívám se, že se divíte, co se to tady děje?“ začal.

„Hned vám to povím. Vyšší velitelství je tak uspokojeno

způsobem, jakým jsme se zde uplatnili, že se rozhodlo zde

vybudovat pravidelné letiště, bez ohledu na to, že není pro Japy

už tajemstvím. Pověděl jsem jim, že při záruce dostatečných

zásob strojů a zboží není příčin, proč by zde stanice neměla

trvale zůstat. Ale nemá to být jako dosud. Vedoucí chlapíci

rozhodli, že má-li to zde mít cenu, tedy se to musí důkladně

vybudovat. Přijdou sem inženýři, aby si prohlédli letiště a také

australské oddíly, aby je hájily proti pozemnímu útoku. Dvě

australské peruti stíhaček a jedna peruť bombardérů se sem

přistěhují. Jinými slovy, nastupuje sem Austrálie, což znamená,

že máme být odvoláni. Nejprve máme odletět do Darwinu na

dovolenou – dokud si pro nás nevymyslí něco nového. Dokud

nepřiletí nová posádka, což se jak soudím, brzy stane, máme

zde pokračovat v práci. Jak jste si povšimli, máme teď něco, s

čím můžeme pokračovat.“ Biggles ukázal na šest Beaufightrů.

„Jestliže se Japonci pokusí o nějaké další nálety, poznají, že zde

158

něco na ně čeká. Po ranní příhodě s Fulmary si však osobně

myslím, že to neučiní. V této chvíli je zde jedna naléhavá práce,

a to, poskytnout leteckou podporu Rexovi a ztrpčit trochu život

nepřátelským oddílům, jež se pokoušejí proniknout k nám po

zemi. Pochybuji, že se sem dostanou, protože monsun dále na

severu již začal a co nevidět začne pršet i zde. Déšť promění

prales v močál. Rex slíbil, že mně dá vědět a že zapálí pár

kouřových ohňů, až naváže styk s nepřítelem; myslím však, že

je na to ještě trošku brzy a tak zatím nechme věcem volný

průběh.“

Až pozdě večer přiběhl první domorodý běžec od Rexe.

Přinesl psané poselství. Z toho se dozvěděli, že nepřítel učinil

jakýsi pokrok a že se soustředil v jednom údolí, jehož položení

bylo naznačeno na nakreslené mapce, kterou Rex připojil k

svému vzkazu, Subovi bojovníci toužili zaútočit, avšak zatím

byli zdrženi a sledovali nepřítele z blízkého vrchu. Místo bylo

asi třicet mil daleko od Lucky Strike.

„To je, jak se zdá, okamžik, na který čekáme,“ prohlásil

Biggles. „Jestliže je nepřítel soustředěn, bude pro nás snadným

cílem. Vzlétneme půl hodiny před západem slunce – to je

zrovna vhodný čas.“

Beaufightry urazili třicet mil k nepřátelskému táboru

přesně za šest minut. Nalezly jej snadno, protože oddíly

neočekávající útok ze vzduchu, vyklidily kus bambusového

porostu a zapálily kuchyňské ohně, čímž na sebe upozornily.

Šest Beaufightrů se na ně spustilo s rachotícími kulomety.

Nikdy nebyl žádný náhlý útok zhoubnější svými

okamžitými účinky. Japonským oddílům nezbyla chvíle

oddechu, neboť jakmile ustalo v palbě šest Browningových

kulometů, umístěných v křídlech každého letadla, spustily

palbu kulomety v zadních otáčivých věžích; a střílely, dokud

nezačaly znovu přední kulomety. Po pět minut zasypávala

letadla japonský tábor lijákem střel, a to jak Biggles rozhodl,

bylo dost. Věděl, že Suba a jeho bojovníci jsou poblíž a že se na

ně lze spolehnout, že se ujmou japonských uprchlíků, kteří

159

vnikli do lesa, aby se tam skryli. Uspokojen tím, zamířil k

domovu, jehož dosáhli právě když se snášela tma.

Byl to poslední útočný let, provedený členy Bigglesovy

peruti na Borneu, neboť příštího rána začínala přistávat nová

letadla z Austrálie a Biggles předal velení velícímu důstojníku,

kapitánu

Královského

australského

válečného

letectva.

Odpoledne přiletěla bombardovací letadla a s nimi i dopravní

letadlo, které mělo dopravit příslušníky odcházející peruti a

hosty, které nasbírali, do Darwinu. Biggles se rozhodl počkat na

Rexe, který se dosud nevrátil ze své výpravy do džungle.

Domníval se, že bude chtít ostrov opustit s nimi. V tom se však

mýlil.

Odpoledne ohlásil vítězný válečný zpěv návrat Suby a jeho

bojovníků. Rex, zablácený od hlavy k patám, se vrátil s nimi, a

Biggles ho hned vyhledal, aby se ho na to zeptal.

„Děkuji vám, myslím však, že zde zůstanu,“ rozhodl Rex.

„Znám domorodce a jejich řeč, takže mohu této zemi nejlépe

posloužit tím, že zde zůstanu a budu pomáhat nové peruti

stejným způsobem, jako jsem pomáhal vám. Kromě toho,“

dodal, „udělal mě Suba svým pokrevním bratrem a jsem na

něho docela pyšný – třebaže musím doznat, že nesouhlasím s

některými jeho zvyky. Pohleďte na něho!“

Rex ukázal k místu, kde Suba, Kalut a jiní bojovníci tančili

kolem jakési věci, napíchnuté na hrot oštěpu.

„Proboha, co je to?“ tázal se chvatně Ginger a potom

zkřivil tvář hrůzou. „Je to hlava,“ vydechl.

„Ano, a myslím, že jsem tuhle tvář již kdysi viděl,“

přerušil ho Algy.

„Máte pravdu. Je to Yashnowada,“ vykládal Rex. „Suba si

ho vyhlédl, když jsme zaútočili na tábor po vašem odletu.

Nemusíme ho litovat. Pozval se sem sám a ostatně zemřel

rychle, což nelze říci o mnohých jeho obětech.“

„Myslím, že máte pravdu,“ pravil Biggles. „Souhlasím s

vámi, i když zcela neobdivuji váš vkus ve výběru přátel; ostatně

vy jste zde byl dlouho, takže jste si snad již zvykl na tyhle

160

věci.“ Biggles mu podával ruku. „Nuže, na shledanou, Rexi,

přeji vám hodně štěstí.“ Pak se obrátil k dopravnímu letadlu,

jehož motory byly již spuštěny. „Nastupte všichni!“ nařizoval.

„Odleťme, ať se podíváme, jak vypadá Austrálie.“

„Po Borneu by se měla líbit každému,“ řekl Jackson, když

vstupoval do letadla.

„Určitě, to není špatný nápad,“ potvrzoval Bill Gray.

„Já říkám, že je to okay,“ řekl Pat Flannagan.

Fee Wong pomáhal svému bratru do stroje. „Výbolně,“

pravil.

„Jsme dokonalá společnost,“ poznamenal Biggles s

úsměvem, když zavřel dveře.

161