W. E. Johns

BIGGLES PROTI KAMIKADZE

BIGGLES V ORIENTĚ

Riopress

PRAHA 1995

Překlad Jan Nemejovský

První vydání Oxford University Press 1945

Red Fox 1992

© W. E. Johns Publications Ltd. 1945

ISBN 80-85611 – 49 – x

První kapitola

DO SVĚTA

Hydroplán Jejího Veličenstva pokřtěný jménem

Kozoroh políbil tyrkysové vody základny námořního

letectva u Calafrany na Maltě s vážnou důstojností

královny udělující audienci a v přívalu pěny se uvelebil u

své kotevní boje, přičemž bezpočet drobných plavidel

rozhoupal na vlně, která se měla vzápětí rozbít na

betonových plochách, svažujících se šikmo do vody.

Jiskřivým ovzduším středozemního svítání vystupoval

zřetelně každý detail skalnatého pobřeží s jasností

neobvyklou na severní polokouli.

V kabině se velitel letky Bigglesworth, lépe známý

mezi přáteli (a pravděpodobně i mezi jeho nepřáteli) jako

Biggles, protáhl a zazíval a sáhl po svém batohu, který

ležel v prostoru na zavazadla nad jeho hlavou.

„Prima jsem se vyspal,“ prohlásil bezmyšlenkovitě k

důstojníkům své letky, kteří si zapínali bundy, obouvali

boty a podobně, připravujíce se na vylodění.

Byla to ta samá parta známých válečníků, která pod

jeho velením válčila v Bitvě o Británii, na Západní

Sahaře a jinde a mnozí z nich na památku z těchto bojišť

měli na svém těle jizvy po zraněních. Že nikdo nebyl

zabit byl skutečně nepochopitelný zázrak. Někteří to

přičítali úžasně dobrému osudu. Jiní to přičítali velení,

které dokázalo zkombinovat správným způsobem

opatrnost s odvahou. Dalšími důvody bylo nepochybně

skvělé létání, bezchybná střelba a těsná spolupráce –

jinými slovy to bylo pevné kamarádství, které znamenalo

4

dát vždycky přednost týmu před sebou samým. Pravda

ale byla asi někde uprostřed, v kombinaci všech těchto

faktorů.

Byli tu tři velitelé: Algy Lacey, světlovlasý a pihatý,

Lord „Bertie“ Lissie, trochu zženštilý v rysech tváře i

svým vystupováním a věčně leštící své brýle z důvodů,

na které nikdo nikdy nepřišel. A Angus Mackail,

stodvacet kilo svalů s irským přízvukem se starou

plukovní lodičkou na hlavě. Všichni měli purpurově

bílou stužku čestného kříže letectva.

Ostatní, to byli řadoví letci. Všichni už měli být

dávno povýšeni, jenomže to by znamenalo opustit

eskadru, kde nebylo žádné uplatnění pro vyšší šarže a

tudíž žádná možnost postupu, takže raději oželeli

povýšení, aby mohli zůstat v dosavadní partě. Byl tu

„Ginger“ Hebblethwaite, nalezenec, který se přidal k

Bigglesovi a Algymu před válkou a který už skoro

zapomněl na slumy, ve kterých se narodil. „Tex“ O’Hara,

produkt široširých plání Texasu, „Taffy“ Hughes, jehož

předkové z otcovy strany mohli patřit k velšským

hrdlořezům, kteří pomohli Černému princi, aby se

proslavil svou odvahou. „Tug“ Carrington, Angličan

patřící k londýnské městské chudině mluvící Cockney a

patřičně na tuto charakteristiku hrdý, se šikovnýma

rukama a nenávidějící všechny možné agresory a zvláště

nacisty tak vášnivě, až to mnohé překvapovalo. Henry

Harcourt, štíhlý, bledý student Oxfordu se zamyšlenýma

očima, který válku ze srdce nenáviděl, ale naučil se

bojovat. A Ferocity Ferris, který se narodil v

proletářském předměstí Liverpoolu a své postavení

nezískal žádnou náhodou, ale přesto, co občas tvrdil,

jedině díky svému pilotnímu umění.

5

Tato podivná kolekce lidských typů, kterou mohl dát

dohromady jedině divoký vír válečných událostí, tvořila

eskadru R,A.F. 666. Obvykle se o ní ale mluvilo na

místech, kde se setkávají letci, jako o Bigglesově partě. A

to byla doslovná pravda, protože Bigglesovi posílali

samozřejmě, že s jeho vědomím – letce zvláštní povahy,

lidi, kteří měli na mysli jenom dvě věci a ty měli všichni

jako jeden muž: absolutní nedostatek strachu a současně

tendenci nepodléhat disciplíně příliš snadno.

Tyto dvě vlastnosti obvykle působí ruku v ruce.

Nicméně svým osobním příkladem, silou své osobnosti a

tou podivnou nekonvenční disciplínou, která vypadala

jakoby uvolněně, ale ve skutečnosti byla tvrdě

nesmlouvavá, je Biggles zformoval do jednolitého týmu s

takovou pověstí, že nebyl známý pouze Ministerstvu

letectví, ale i jejich nepříteli. Výsledkem byl třetí

společný rys – loyalita. Loyalita k letectvu, týmu a

především k jejich veliteli.

„Vyjíždí kutr, zřejmě aby nás vzal na břeh“,

upozorňoval Algy ze sedadla, které mělo perfektní

vyhlídku na pobřeží. „Teď se dozvíme, oč tady vlastně

jde. Musím se přiznat, že jsem trochu zvědavý proč

najednou ten spěch, abysme byli na Maltě.“

„Rozhodně není obyklé, aby komodor letectva

vyrážel ven přivítat nové síly,“ poznamenal Ginger. „Na

palubě toho kutru je totiž Komodor – jasně vidím jeho

zlatý frčky.“

„Třeba je to nový předpis. Vítejte, pánové, ve vašem

novém domově a takové ty řeči – chápete, co mám na

mysli?“ bystře uvažoval Bertie.

6

Minutu nato už komodor vstupoval na palubu. Šel

přímo k Bigglesovi, který vypadal trochu překvapeně nad

nenadálou a neobvyklou návštěvou.

,,’bré ráno, Bigglesworthi,“ vítal ho komodor

letectva.

,,’bré ráno, sire,“ odpověděl mu Biggles.

„Všechno v pořádku?“

„A proč by nemělo být?“ zeptal se Biggles.

„Ale, já nevím,“ opáčil komodor letectva. „Nejvyšší

velení si o vás dělá obzvláště velké starosti. Snídaně je

pro vás připravena v kantýně. Raději neztrácejte čas –

máte jenom hodinku.“

Udivený výraz na Bigglesově tváři se ještě zvětšil.

„Hodinku na co, pane?“

„Abyste si protáhli nohy, předpokládám.“

„Ale tomu nějak nerozumím,“ zamručel Biggles.

„Dostal jsem rozkaz přivézt sem svou partu. Zcela

přirozeně jsem předpokládal, že bude sloužit tady na

ostrově.“

„O tom já vůbec nic nevím,“ opáčil striktně

komodor.

„Můj rozkaz – zachycený vysílačkou dnešní noci –

je, abych vám dal snídani a poslal vás dál do Alexandrie.

Letadlo odstartuje z hladiny za hodinu. Můj člun vás

odveze na pobřeží. Svoji bagáž si můžete klidně nechat

rovnou v letadle.“

„Dobře, pane.“

Komodor letectva přešel dopředu k pilotovi.

„No ať se propadnu!“ tiše zaklel Ginger. „Co si o

tom myslíte?“

7

Biggles pokrčil rameny. „Já si o tom nemyslím nic.

Máme své rozkazy. Zjevně to má být Alexandrie.

Pojďme na břeh, dáme si sprchu a plátek slaniny.“

Osm hodin nato se Kozoroh snesl na hladinu zálivu

v Alexandrii. Biggles vstal a natáhl se pro svůj ruksak.

„Ještě moment,“ řekl Ginger. „Další lampasák se

sem hrne v kutru z velitelství!“

Biggles vyhlédl oknem. „Máš pravdu,“ potvrzoval.

„Vypadá to, jako kdyby byl Blízký Východ zaneřáděný

samými leteckými komodory. Pokud se nemýlím, tak to

je Buster Brownlow. To je správný voják. Velel Skupině

deset v Bitvě o Británii.“

Komodor letectva vystoupil na palubu.

„Buďte zdráv, Bigglesi!“ přivítal ho srdečně.

„Hoďte sebou – máte jenom hodinku!“

Biggles nadzvedl obočí. „Cože, zase?“

Teď nadzvedl obočí komodor. „Co tím chcete říci –

zase?“

Biggles se zasmál. „No, včera večer jsem zničeho

nic dostal rozkaz, abych předal veškeré zařízení a odvezl

celou letku po souši do přístavu Pembroke, kde už čekal

Kozoroh, aby nás odnesl na Maltu. Po příjemném letu

jsme se snesli za úsvitu a Malta nás poslala sem. Teď

nám zase vy říkáte –“

„Že se tu nezdržíte. To je pravda. Na letištní ploše

na vás čeká bombardér Wimpey, aby vás dopravil do

Bagdádu. Takže si pospěšte na pevninu.“

„Nevíte náhodou čeho se tohle všechno týká?“ ptal

se Biggles zvědavě.

„Nevím o nic více než vy,“ odvětil komodor a vrátil

se do motorového člunu.

8

„Přidej se k Air Force, ať uvidíš kus světa,“ reptal

Ferocity Ferris, opakuje známý slogan verbířů britského

královského letectva.

„To je ono. Letectvo se chová přesně podle své staré

dobré tradice, že jo?“ poznamenal sarkasticky Bertie.

Slunce už zapadalo za zlatými kopulemi Kadamajnu,

tou nejnápadnější památkou ve starobylém městě kalifů,

když se Wellington zastavil na zaprášeném povrchu

letiště Hinaidi u Bagdadu.

Biggles vstal. „Možná, že se teď dozvíme, k čemu je

tenhle cirkus.“

Otevřely se dveře kabiny a dovnitř nahlédl důstojník

s distinkcemi kapitána skupiny. „Hoďte sebou, hoši,“

volal

pobaveně.

„Protivítr

vás

sem

přivál

s

desetiminutovým zpožděním! Letíte dál za padesát

minut. Nechte si bagáž tady a pojďte na večeři do

kantýny!“

Biggles se zamračil. „Co má být tohle – nějakej

vtip?“

„Vtip?“ Kapitán vypadal upřímně překvapen.

„Rozhodně ne, pokud vím já. Z čeho usuzujete na něco

tak absurdního?“

„Jenom z toho, že obvykle důstojníci znají cíl své

cesty,“ odpověděl suše Biggles. „Ráno jsme byli na

Maltě.“

„No a zítra ráno budete v Indii,“ stejným tónem mu

odpověděl kapitán. „Můj rozkaz zní vypravit vás do

Karáčí. Až se tam dostanete, někdo vám třeba řekne,

proč. Takže zatím.“

Biggles se ohlédl přes rameno na svou partu

důstojníků, kteří zaplnili kabinu s bagáží připraveni

vystoupit na konečné stanici.

9

„Slyšeli jste, ne?“ prohodil k nim bezmocně. „Jsme

na cestě do Indie. Ministerstvo letectví se rozhodlo, že si

potřebujeme odfrknout a poskytlo nám rychlotůru kolem

světa. Jestli to takhle půjde dál, tak se můžeme potkat,

jak už se vracíme zpátky!“

„Já to nechápu,“ zamumlal Tex.

„Zjevně to nemá pochopit žádný z nás,“ zabručel

Biggles. „Nicméně, když to vydržíme dost dlouho, časem

to pochopíme.“

Hvězdy na nebi už bledly, když následujícího rána

přistával jejich letoun na letišti Drigh Road u Karáčí.

„Tohle by měla bejt konečná,“ prohlásil sebevědomě

Tug.

„Na to bych si nevsadil,“ otráveně zabručel Henry

Harcourt.

Piloti vystoupili. Jak si tak protahovali strnulé údy,

přiřítily se po vyprahlé hliněné cestě dva džípy. Zastavily

smykem a z jednoho vyskočil velitel perutě.

„‘ráno, Bigglesi,“ vítal je spěšně. „Naloďte sem

svoje hochy a já vás dovezu ke kantýně. Káva už čeká.

Nemáte moc času.“

„Oukej, oukej, já vím,“ přerušil ho Biggles

netrpělivě. „Máme jenom hodinu a pak nás pošlete do –

kam to bude tentokrát?“

„Dum-dum. Náš čtyřmotorák Liberator už na vás

čeká. Hezky mu poděkujte.“

„To teda mockrát děkuju,“ vyštěkl Biggles.

„Osmačtyřicet hodin už oblítáváme zeměkouli a mně se z

toho začíná drobet točit hlava!“

„Já myslel, že Dum-dum je druh střeliva,“ zavrčel

Taffy.

10

„To také je,“ ozval se Biggles. „Jenže to je také

náhodou jedno letiště asi dvě míle od Kalkaty, na

opačném konci Indie. Kdysi za starých časů se říkalo, že

odtamtud pocházejí první kulky Dum-dum. Teď by se mi

zrovna nějaká hodila. Jdem. I když jsme odsouzeni k

tomu, abysme se honili za duhou, můžem se přitom

najíst.“

Bylo už pozdě odpoledne, když se Liberator zbavil

svého nákladu pilotů v Kalkatě. Biggles vystoupil jako

první, připraven na to, že se setká s dalším důstojníkem a

ten bude mít v ruce rozkaz k dalšímu přemístění. Místo

toho ale jeho zrak padl na člověka, kterého by tady

rozhodně nečekal. Byl to komodor Raymond od Letecké

zpravodajské služby, který, pokud mu bylo známo, se

málokdy vzdaloval z budovy Ministerstva letectví.

„Hello,“ pozdravil ho komodor s omluvným

úsměvem ve tváři.

Biggles zasmušile potřásal hlavou. „To jsem mohl

tušit,“ z jeho hlasu bylo slyšet jisté znechucení. „Bylo to

lítání a spěch sem a tam opravdu nutné?“

„To si rozhodněte sám, až si spolu trochu

popovídáme,“ odvětil komodor s vážnou tváří. „Chcete si

odpočinout, nebo se do toho dáme hned?“

„To pozvání se týká celé party?“

„Ne. Nejdříve bych si s vámi rád promluvil o

samotě. Svým hochům to můžete všechno říci potom. De

fakto budete muset. Ale velitel leteckých operací v Indii

a velitel pozemních sil GOC už čekají, aby si s vámi

promluvili. To vám dá představu té celé záležitosti, kvůli

které jste museli tolik spěchat.“

„Dobrá, pane. V takovém případě bysme se měli

věnovat našim pohlavárům ihned. A co mí důstojníci?“

11

„Ti se mohou zatím ubytovat ve svém novém

působišti. Všechno je připraveno. Máte i svou vlastní

kantýnu.“

„Tak tohle je tedy opravdu konec cesty?“

„Nechci vypadat pesimisticky, ale tohle je opravdu

konec každé cesty, v každém smyslu toho slova. Jsme

proti tomu sami, Bigglesi a když to říkám já, tak jistě

tušíte, že je to pěkně zlé.“

„Takže jste poslali pro mne,“ zamyšleně pravil

Biggles. „My jsme měli nárok na dovolenou.“

„Já jsem pro vás neposlal,“ zavrtěl hlavou komodor.

„To zařídil velitel operací v Indii společně s

ministerstvem. Ale já se přiznávám, že jsem zmínil vaše

jméno. Tady vidíte kam to vede, když je někdo slavný.

Ve skutečnosti ani já jsem se necítil příliš potěšen, že

mne vytáhli až sem. Jsem tu už tři dny.“

Biggles se obrátil na Algyho. „Přebíráš velení, já se

k vám vrátím za chvíli.“

Komodor už beze slova vedl Bigglese k budovám

velení, kde už v kanceláři čekali dva generálové.

„Omlouvám se, že jsme vás sem museli takhle

kvapem přivézt, Bigglesworthi, ale máme pro to

důvody,“ vysvětloval velitel leteckých operací s

napřaženou rukou.

Biggles mu potřásl rukou a přikývl. „Už jsem dost

dlouho ve službě, pane, abych věděl, že se tady nic

neděje bezdůvodně.“

„Přivezli jsme vás tímto způsobem ze dvou důvodů.

Zaprvé kvůli rychlosti, zadruhé kvůli utajení. Čím méně

lidí ví, že jste tady, tím lépe. Vrchní velení japonských

ozbrojených sil o vás ví všechno, takže kdyby se

dozvěděli, že jste na cestě sem, dají si dvě a dvě

12

dohromady.“ V hlase polního maršála se ozvala hořkost.

„Mohli se dokonce pokusit zmařit váš přílet. Samozřejmě

dříve nebo později na to přijdou sami, ale do té doby už

se dáte do práce – jak doufám. Přijměte místo.“ Maršál si

sedl utíraje si z čela pot velkým kostkovaným

kapesníkem. Byl tu horký dusný vzduch. „Raymonde,

myslím, že byste měl začít s vyprávěním.“

13

Kapitola druhá

STRAŠIDELNÉ NEBE

Se zapálenými cigaretami seděli všichni čtyři

důstojníci kolem stolu celého pokrytého mapou

Východní Asie.

Letecký komodor začal dívaje se na Bigglase. „V

téhle válce válek je jedna či druhá strana čas od času

konfrontována novou zbraní nebo nějakým vojenským

zařízením, které v každém případě jistou dobu odolává

všem protiopatřením. Výsledkem je pak dočasná výhoda

té strany, která tuto novinku zavádí. Typickým příkladem

jsou Hitlerovy magnetické a akustické miny. My jsme

mu také poskytli pár pořádných oříšků k rozlousknutí. Po

chvíli se samozřejmě vždycky to tajemství odhalí, ale

dokud ještě trvá, nejvyšší velení nemůže klidně spát.

Tady u nás, ve válce s Japonskem, jsme narazili na něco,

co nám začalo zvyšovat naše ztráty velmi znepokojivým

tempem, ale hlavně, ovlivňuje to negativně morálku

pilotů a posádek a nepřímo pak i morálku pěchoty tam,

kde piloti nejsou schopni zabezpečit jejich krytí ze

vzduchu.“

„To je krajně neobvyklé,“ zabručel Biggles.

„Neobvyklé, ale pochopitelné, jak budete vzápětí,

doufám, souhlasit,“ pokračoval komodor. „Britské

bojové síly jsou zřídkakdy zneklidněny bojem proti

přesile či jiné nepříznivé situaci, ale jen za předpokladu,

že vědí, proti čemu bojují. Když je ovšem člověk náhle

postaven před cosi neznámého, před něco, co zabíjí, aniž

by se to ukázalo, no, potom má nárok na to, abychom mu

14

prominuli, že jeho nervy začínají trpět. Vy víte stejně

jako já, že za takových okolností slabší charaktery

začnou hledat dánskou kuráž, neboli začnou pít více než

snesou. Už jsme tu měli jeden či dva těžké případy.

Abych to řekl otevřeně, narazili jsme tu na cosi velmi

ošklivého a co horšího, nemáme ani tu nejmenší

představu, co by to mohlo být. Samozřejmě tady v

Orientě mysl funguje jinak než u nás, ale ani naši

orientální experti nejsou schopni uhodnout, oč by tu

mohlo jít. A nyní, než to probereme dále, vám povím, oč

tu jde.“ Komodor udusil cigaretu v popelníku.

„Potíže se poprvé objevily na letecké trase mezi

Indií

a

Čangkingem

v

Číně,“

pokračoval.

„Pravděpodobně jste něco slyšel o tom zvláštním spojení.

Když Japončíci vtrhli do Barmy a vyřadili z používání

naši zásobovací cestu, museli jsme najít jiný způsob jak

dostat válečné zásoby do Číny. Naší odpovědí byla nová

zásobovací tepna nahoru do Himalájí a Tibetu, přes

Tibetskou planinu do Číny. Zprvu tu práci pro nás dělali

kuliové nosíce náklady na zádech. Ale to je velmi

pomalé. Abych to zkrátil, zavedli jsme leteckou

přepravu, která se zdaleka vyhnula Barmě a možným

japonským útokům. Nějakou dobu všechno klapalo.

Potom ale z nějakého nepochopitelného důvodu začaly

selhávat stroje. Ne všechny. Příležitostně jsme doletěli k

cíli podle letového řádu. Jenže to jenom prohloubilo

tajuplnou neskutečnost celé té záležitosti. Třeba bych měl

tento bod ještě lépe vysvětlit. Přirozeně, když naše stroje

začaly hned zpočátku mizet, předpokládali jsme, že se

Japončíci nějak domákli, kde máme novou trasu a

vybudovali si předsunutou základnu, ze které operují

svými stíhačkami. A to může být skutečně pravda. Ale

15

udivující je, že naši piloti, kterým se podařilo dostat se k

cíli, hlásili naprosto bezpečný let. Po celou dobu nikde

nezahlédli ani známku nepřátelského stroje. To je těžké

vysvětlit. Pokud Japonci tu trasu znají a útočí na ni, pak

je podivné, že by dovolili některým našim strojům

proletět bez problému. V kostce řečeno, naše stroje buď

doletěly bez škrábnutí, nebo nedoletěly vůbec. Nic

mezitím. Snažím se vám jasně vysvětlit, že stroje, které

nedoletěly, úplně zmizely ze světa. Ani v jednom případě

nedošlo k tomu, že by si pilot sám probojoval cestu

zpátky. Za normálních okolností by člověk čekal, že se

stroje dostanou zpět na svou základnu těžce prostřílené,

aby hlásily, že je napadly nepřátelská letadla. Jenomže to

se nikdy nestalo. Jak jsem řekl, tu a tam uskuteční náš

pilot naprosto nerušený dolet a zbytek prostě někde

zmizí.“

„To je opravdu podivné,“ zamumlal Biggles. „Jak

vypadá situace s naší trasou teď?“

„Mezi námi, rozhodli jsme se dočasně zásobování

přerušit. Museli jsme. Zbývající piloti jsou podráždění a

velící důstojník nechce posílat lidi na jistou smrt. Během

posledních pár dní se přihlásilo několik dobrovolníků,

aby dovezlo nejnutnější léky. Nikdo z nich tam nedorazil.

Takhle už to dál nejde.“

„Ale přece,“ zamýšlel se Biggles, „s vysílačkou

může pilot hlásit nepřítele v ten moment, jak se objeví.

Ať by potíže byly jakékoli, má čas, třeba pár sekund,

vyslat signál, ne?“

Komodor přikývl. „Čekal jsem, že to řeknete. Dotkl

jste se té nejzáhadnější části celé téhle záležitosti. Nikdy

jsme žádný takový signál totiž neobdrželi. V každém

16

případě se vysílačka naprosto odmlčela. Jednou jsme

vyslali letadlo s instrukcemi hlásit se každých pět minut.“

„A co se stalo?“

„Signály

začaly

chodit

přesně

jako

podle

chronometru, ale jen půl hodiny. Potom prostě slábly, až

zmizely.“

„Dobrý Bože!“ Biggles vypadal užasle. „To se

vůbec nedivím, že vaši piloti začínají být nervózní.

Povězte mi, objevuje se ta porucha na obou koncích

trasy?“

„To je další záhadná věc. Ne. Žádný stroj neměl i

jen ty nejmenší potíže při cestě z Číny do Indie. To

jenom trasa Indie – Čína má ty problémy.“

„To tedy je oříšek,“ zamumlal Biggles. „Nedává to

ale smysl. Zkusili jste noční operace?“

„Zkusili,“ ujišťoval ho rychle komodor. „To bylo to

první protiopatření, které jsme zkusili. Ale žádný rozdíl.

Naše stroje mizely stejně jako ve dne.“

Biggles potřásl hlavou. „Žádný div, že jste z toho

nesví.“

„Ale ještě moment,“ pokračoval komodor. „To

nejhorší teprve přijde. Stejný pech mají teď jinde u

pravidelných armádních linek. Momentálně nám už čtyři

základny nahlásily abnormálně vysoké ztráty, aniž by

měly pro to sebemenší vysvětlení. V každém případě

dochází k naprosté ztrátě letadla. Druhá základna, kterou

to postihlo, byla přímo tady, u Dum-dumu. Třetí je v

Trichinopolu, Madras, v půli cesty po pobřeží a čtvrtá na

Ceyloně, až na samém konci ostrova.“

„Což pro nás může znamenat, že se Japíci

domnívají, že mají vyhráno a začali tu věc rozšiřovat – ať

už je to cokoliv,“ chmurně pronesl Biggles.

17

„Přesně,“ vložil se do toho suše maršál. „Nemusím

snad ani zdůrazňovat, že jestli to takhle půjde dál,

nebudeme mít za chvíli v téhle části světa vůbec žádné

letectvo. Spoléháme na vás, že tomu přijdete na kloub.“

Biggles vypadal zděšeně. „Ale pane, jestliže selhali

všichni vaši techničtí experti, co si myslíte, že s tím budu

moci udělat já?!“

Maršál královského letectva pokrčil rameny.

„Nemám nejmenší tušení. My jsme tady definitivně

uzemnění a neschopní pohybu, takže dělejte, co můžete.“

„To je všechno moc pěkné, pane,“ protestoval

Biggles.

„Pokud to chápu, tak vyslat mé lidi do vzduchu, aby

pátrali nevím po čem, by bylo jako je poslat na jatka bez

jakéhokoli rozumného důvodu.“

„Vy jste naše poslední naděje, Bigglesworthi,“

pronesl zoufale komodor. „Přece nemůžeme zrušit

veškeré letecké operace – to bysme to mohli rovnou

zabalit!“

„Jestli ale budete pokračovat a ztrácet stroje i s

piloty tak jako dosud, tak to dopadne stejně!“

Maršál královského letectva se opět vložil do

hovoru. „Udělejte, co bude ve vaší moci, Bigglesworthi.

Dostanete zelenou, neomezené operační dispozice,

jakékoli přístroje a zařízení, dělejte si co chcete, jeďte

kam chcete, ale ta věc tady musí přestat!“

Biggles si poklepal cigaretou na hřbetě ruky.

„Dobrá, pane. Mně nevadí pustit se do toho, ale nebude

to moc pěkný pocit, když budu muset žádat na svých

hoších, aby prakticky spáchali sebevraždu. Když jim

řeknu, tak půjdou, ale rád bych, abyste věděli, co si o tom

18

myslím já. Situace, kdy se musíte dívat, jak vaši

důstojníci jeden za druhým –“

„Stejně tak to cítí i velitelé ostatních základen.

Bigglesworthi,“ přerušil ho komodor unaveně.

Biggles vytáhl zápisník a tužku. Chvíli si dělal jakési

poznámky. Potom se zeptal: „A co letová výška? Hraje

nějakou roli?“

„Vůbec žádnou,“ odpovídal komodor. „V naprostém

zoufalství jsme vyháněli naše letadla hned po startu až do

maximální výšky než opustí okruh letiště. Ale stejně

zmizela.“

„Aha. Jaká je nejdelší doba, po kterou jste mohli

udržovat radiový kontakt s letadlem, které potom

zmizelo?“

„Čtyři hodiny. To bylo při trase do Čangkingu. To je

tisíc mil.“

„Žádné mezipřistání?“

„Žádné.“

„A jaká je nejkratší doba, kdy jste ztratili kontakt se

strojem?“

„Jedna hodina.“

Biggles pokrčil rameny. „Začíná to být podivné.

Časový interval mezi jednou a čtyřmi hodinami

převedený do vzdálenosti znamená šest nebo sedm

stovek mil! Jak můžeme začít hledat nějakou věc, která

útočí v tak obrovském pásmu? Vy mi tvrdíte, že všechny

vaše stroje zmizely zničehonic, Mám tomu rozumět tak,

že jste nikdy neobjevili žádné stopy po havárii?“

„Naneštěstí je to tak.“ potvrzoval komodor. „Vy jste

přeletěl Himaláje a Barmskou džungli, takže víte, oč jde.

Bylo by jednodušší najít jehlu v kupce sena.“

19

„A tyhle havárie se vždycky odehrávají nad územím

obsazeným nepřítelem?“

„Buď tam, nebo nad mořem. My odtud operujeme

nad Barmou. Z Madrasu a Ceylonu se většinou létá nad

Indickým oceánem.“

„Nikdy nedošlo k nevysvětlitelné havárii nad Indií?“

„Došlo k jedné či dvěma haváriím – ne více než by

člověk čekal během obvyklé letecké rutiny. Samozřejmě

se tyto havárie prošetřovaly, ale víte sám jak taková

havárie na zemi pak vypadá.“

„Žádné neobvyklé údaje se během vyšetřování

neobjevily?“

„Žádné. V každém tom případě došlo k zabití pilota,

takže pokud by nám byl býval chtěl něco říct, tak to

nešlo. Před dvěma dny došlo na tomto letišti k havárii.

Pilot se moc snažil něco nám říci než zemřel, ale tak to

ostatně bývá kdykoliv.“

„Byl nad nepřátelským územím?“

„Ano.“

„A co jeho stroj?“

„Nebylo s ním nic v nepořádku. Pokud jsme mohli

zjistit.“

„Jak dlouho byl pilot ve vzduchu?“

„Asi dvacet minut. Opustil formaci a obrátil se

zpět.“

„Proč?“

„To nevíme. Nebylo na tom nic zvláštního. Občas se

nám stroje vracejí. Ať už z toho či onoho důvodu.“

„Na co se snažím přijít je,“ vysvětloval Biggles,

„jestli někdy došlo k případu, že by se letadlo nebo pilot

zasažení nepřítelem, zřítili na naši stranu fronty?“

20

„Pokud víme, tak ne – kromě snad toho pilota, o

kterém jsem se právě zmínil. To ale vypadá velmi

nepravděpodobně, protože byl jedním z desetičlenné

formace. Kdyby byl býval napaden, tak by byli napadeni

i ostatní.“

„Vyprávějte mi o tom posledním případu.“

„Byl to poslední velký letecký útok, který jsme

chtěli odstartovat z našeho letiště,“ odpovídal komodor.

„Ten virus zkázy se už značně rozšířil, takže piloti a

jejich posádky, které se ho účastnili, byli připraveni na

potíže. Máme tady totiž čtyři eskadry – nepočítaje tu

vaši. Dvě z nich jsou bombardéry a dvě stíhací. Vy jste

sem byl mimochodem přidělen jako spojovací letka. Před

dvěma dny se hned po svítání zvedla naše jedna

bombardovací letka se všemi stroji, které dala

dohromady – bylo to deset Blenheimů –, aby zaútočily na

letiště Akyab okupované nepřítelem. Přímou cestou přes

Bengálský záliv to je k cíli asi čtyři sta mil. Vzlet byl

určen vlastně na svítání, ale protože byla trochu mlha,

start byl odložen, až se trochu vyčistí vzduch.“

„A vy říkáte, že si byli piloti vědomi té tajemné

nepřátelské zbraně?“

„Ano. Veškeré osazenstvo bylo tak říkajíc v plné

pohotovosti.“

„Pokračujte, pane.“

„Asi dvacet minut po startu jsme uviděli, jak se

jeden Blenheim vrací zpět. Letěl dost nízko a klouzal

způsobem, který bych nazval nejistým.“

„Což naznačuje, že už měl pilot problémy?“

„Ano, ale kdyby neměl problémy, tak by asi

neopouštěl svou formaci.“

„Mluvil vysílačkou?“

21

„Ne.“

„Takže vy nemáte tušení, jaký problém měl?“

„Ani to nejmenší. Krátce poté, co letadlo přeletělo

okraj letiště, se zřítilo s výsledkem, o kterém jsem vám

už vyprávěl. Při vyšetřování se došlo k závěru, že se

taková nehoda může stát i bez přičinění nějaké tajné

zbraně. De fakto to byl ten druh nehody, která se může

stát a stává pravidelně i za normálních okolností.“

„Jak se ten pilot jmenoval?“

„Cratton.“

Biggles si udělal poznámku. „Co se stalo se zbytkem

té původní formace?“

„Nálet skončil katastrofou,“ odvětil těžce komodor.

„Hodinu po startu jeden ze zbývajících strojů ještě

předtím, než začal útok na nepřátelský cíl, šel do vývrtky

a spadl do moře. Těsně před cílem spadl za přesně

stejných okolností i druhý. Jedno letadlo spadlo při

protiútoku nad cílem. Šest přeživších shodilo bomby a

obrátilo se domů. Cestou zpátky spadly ještě v

nepravidelných intervalech čtyři. Jenom dva letouny se

vrátily na základnu, piloti v naprostém pořádku, pouze

těžce otřeseni tragickým koncem svým kamarádů a také

v depresi nad tím, že je čeká stejný konec.“

„Fvzicky s nimi nebylo absolutně nic v nepořádku?“

„Nic.“

„A co stroje?“

„Ty byly také v pořádku.“

„A přeživší piloti nenabídli žádné vysvětlení proč

ostatní spadli?“

„Vůbec žádné. Bylo to stejné jako v předchozích

situacích. Zasažený stroj letěl chvíli špatně a pak zjevně

22

přestal reagovat na řízení. Někdy se odmlčely motory,

někdy letadlo zasáhlo zemi s běžícím motorem.“

Biggles si zapálil novou cigaretu. „Chápu co máte na

mysli, když říkáte, že piloti jsou nervózní. Za takových

okolností by každý ztratil hlavu. Co se týče toho

tajemství tak člověka mimoděk napadnou nějaké smrtící

paprsky, které se často používají, jak věřím, v literatuře,

ale nikdy ve skutečnosti. Vědci tvrdí, že takový paprsek

prostě není možný – ale na druhé straně vědci nemají

vždycky pravdu.“

„Takže vy si myslíte, že by na těch paprscích smrti

mohlo něco být?“ naléhal maršál. „Samozřejmě se

uvažovalo i o tom.’“

„Upřímně řečeno, nemyslím si to,“ odpověděl

Biggles. „A hned vám řeknu, proč. Pokud by něco

takového použili, potom bych předpokládal, že to

zasáhne všechny stroje na dosah. Za denního světla

většina letadel udržuje poměrně těsnou formaci. Chci

říci, když ta věc byla schopna srazit jedno letadlo, určitě

by srazila i ostatní. Stěží si můžeme představit, že některé

stroje jsou zranitelné a druhé ne. Jak je možné, že se ti

dva vrátili? Byli přece naprosto stejní jako ti, co se zřítili,

ne? A potom, proč ta přestávka, než spadly poslední

stroje?“

Maršál reagoval rychle. „Naši armádní experti jsou

naprosto pevně přesvědčeni, že paprsky smrti ještě

nejsou reálné, ale může existovat jakýsi paprsek, který

ničí elektrické zařízení leteckého motoru. Vzhledem k

nedostatku jakéhokoli jiného vysvětlení jsme nakloněni

tento názor přijmout.“

„Já ne,“ prohlásil Biggles otevřeně.

„Proč ne?“

23

„Zaprvé proto, že selhání motoru nemusí nutně

znamenat, že letoun jde dolů a stane se neovladatelným.

Každý pilot by automaticky nařídil letadlo na klouzavý

let a mezitím by měl spoustu času vyslat nějaké signály.

A pak, posádky přece nosí padáky. Jestliže byl letoun

životně zasažený, všichni muži měli vyskákat. Mně to

spíš připadá, jako že došlo k sabotáži na zemi.“

„Sabotáž můžete klidně vynechat,“ pravil komodor.

„Ty

Blenheimy

byly

prověřeny,

testovány

a

zkontrolovány do posledního detailu, než vzlétly. Když

se tady děje tohle, můžete si být jistý, že všechno zařízení

se přísně sleduje –“

Biggles na okamžik přemýšlel. „Nepopiratelný fakt

holt je, že tady něco neklape. Jestliže nejsou potíže ve

vzduchu, tak musí být potíže někde na zemi. Proti poruše

ve vzduchu mluví fakt, že nebyly nalezeny žádné

konstrukční závady, které by hned objevily další stroje ve

formaci. Já si pořád myslím, že je velmi zvláštní, že

nikdo z těch posádek nevyskočil padákem nebo se o to

alespoň nepokusil.“

„Opustit letadlo, které je neovladatelné, není jen

tak,“ namítl komodor.

„A v případě Blenheimů nad Bengálským zálivem

neměli kam skákat,“ připoměl maršál. „Záliv je plný

žraloků.“

„To by tedy mohl být důvod,“ souhlasil Biggles.

„Ale co se mě týče, tak posádky letadel nad Čínou se

mohly pokusit o seskok. Jenže kdyby se dostaly dolu

živé, asi by se stejně pěšky nikam nedostaly.“

Následovala chvilka ticha. Oči přítomných byly

upřené na Bigglese, který přemítal.

24

„Povězte mi,“ pokračoval po chvilce. „Je tu nějaké

pravidlo o počtu pilotů v kabině těch ztroskotaných

letadel?

Chci říct, jestli došlo někdy ke havárii letadla se

dvěma piloty v kabině?“

Odpověděl mu maršál královského letectva. „Tím si

nejsem jist. My tady musíme piloty šetřit, takže ve

většině případů – jenom nad Čínou – jsme přišli o dva

piloty najednou.“

Opět se rozhostilo ticho. Biggles zamyšleně žvýkal

sirku. Venku se rozhostilo krátké tropické šero, ale dusné

horko trvalo. Letecký komodor rozsvítil světlo.

Otevřeným oknem vletěl do místnosti velký bílý mol a

začal poletovat kolem koule stínidla se šustotem

způsobovaným naivním tlukotem křidel proti světlu.

„Žádné další otázky, Bigglesworthi?“ ptal se Maršál

s nadějí v hlase.

Biggles vzhlédl. „Ne, pane.“ Usmál se slabě. „Dali

jste mi toho hodně k přemýšlení. Rád bych se na to

vyspal.“

„Takže se – ehm – do toho pustíte?“

„Udělám co budu moci, pane.“

„Je to naléhavé – zoufale naléhavé.“

„To je asi tak jediný aspekt celé téhle záležitosti,

který je evidentní, pane,“ odpověděl Biggles. Vstal.

„Půjdu si teď promluvit se svými důstojníky. Mezi sebou

třeba na nějakou stopu přijdeme. A pokud ano, tak se

budu hlásit u komodora. Předpokládám, že nikdo na

základně nebude znát skutečný důvod našeho příjezdu?“

„Na to já dohlédnu.“ slíbil komodor. „Dokonce i

velitel základny, kapitán skupiny Boyle, vás považuje za

25

normální spojovou letku, vyslanou sem za zvláštním

úkolem.“

„Nebude nám dělat žádné potíže?“

„Ne. Řekl jsem mu, že podléháte rozkazům přímo

vyššího velení. Přítomnost AOC tady to ostatně

potvrzuje.“

„Velmi dobře, pane. Mimochodem, zůstáváte tady?“

„Rozhodně teď ano,“ odpověděl komodor Raymond.

„Můžete mne považovat za jakéhosi styčného důstojníka

mezi vámi a velitelstvím leteckých operací. Kdybyste

cokoli potřeboval, zajděte za mnou.“

Biggles zasalutoval a odešel. Hluboce zamyšlený a s

hlavou plnou starostí, kráčel po letištní ploše k ubytovně,

která byla přidělena jeho eskadře.

26

Kapitola třetí

BIGGLES SE INFORMUJE

Konverzace rázem ustala, když Biggles vešel do

předsíně a zavřel za sebou dveře. Jenom rádio

pokračovalo v programu, reprodukujíc swing z Londýna.

U nízkého stolu s měděným podnosem s konvicí kávy a

šálky stál menší obtloustlý muž středního věku a olivové

pleti a oblečen do bílých kalhot a saka obsluhujícího

personálu vojenské kantýny a na tváři mu zářil úsměv.

Biggles na něho zavolal: „Hej vy, to je všecko!“

„Spousta kávy, sahibe. Třeba byste si trochu dal?“

odpověděl na to číšník.

„Až budu něco chtít, dám vám vědět,“ odpověděl

mu Biggles. „Dejte si odchod.“

„Velmi dobže, sahibe.“ Stále ještě se zářivým

úsměvem se steward chopil svého podnosu a odešel.

Biggles pohlédl na Algyho. „Kdo je to?“

„Lal Din.“

„Kdo je to?“

„Jeden z číšníků v kantýně. Ten je náš.“

„O tom nepochybuji,“ odvětil Biggles suše. „Ale

bude lepší nemluvit před personálem. Rád klábosí.“

Ukázal palcem na rádio. „Vypněte to někdo.“

Angus ho poslechl.

„Co se vaří, šéfe?“ ptal se horlivě Tex.

„Vaří se něco, co pěkně smrdí a ještě hůř chutná,“

odpověděl tiše Biggles. „Pojďte sem všichni a já vám o

tom povím. Mimochodem, byl někdo venku ze

základny?“

27

Několik hlasů mu odpovědělo. „Já jsem se byl

poohlédnout kolem a podívat se na stroje, které máme

lítat,“ odpověděl Algy. „Pár lidí se bylo projít a dát

dohromady svoje věci.“

„V tom případě jste třeba něco zaslechli?“ vyzvídal

Biggles.

„Já jsem nezaslechl nic, ale v hlavní kantýně je

pěkně ponurá atmosféra,“ vložil se do toho Ginger. „Bylo

tam jen pár hochů, ale ty se na mně dívali, jako kdyby mě

sem právě přivál vítr z hnoje.“

„Já jsem na obvodu základny vrazil do Johnnyho

Crispa,“ přihlásil se Algy. „Vzpomínáte si na něho – to je

ten, co ve Wilksově letce přidal ke svému DFC dvě

frčky. Je teď u 818. eskardy poručíkem. Taky mi moc

neřekl. Ginger má pravdu o té atmosféře tady. Je taková

nervózní, jako kdyby tady všichni seděli na nevybuchlé

bombě, která má každou chvíli explodovat. Johnny od té

doby, co jsme se posledně setkali, před pár měsíci, zestárl

o deset let.“

Biggles přikývl. „To mě nepřekvapuje. Hned vám

řeknu proč.“

Příštích dvacet minut věnoval shrnutí té záležitosti, o

které se dověděl na vedení. Nikdo ho nepřerušoval.

Všechny oči se upíraly na jeho tvář. Když dokončil,

chvíli nikdo nepromluvil.

Biggles se pak sám musel zeptat. „No tak, chce k

tomu někdo něco říct?“

„Co se k tomu dá říct?“ zeptal se Ginger.

„Jasně, to máš teda pravdu,“ přidal se Tex, vyfukuje

oblak cigaretového dýmu. „Vypadá to, že jsme urazili

zatraceně dlouhou štreku, abysme zjistili, že jsme v

průšvihu. Takže co můžem dělat?“

28

„Má někdo nějakou představu o téhle záležitosti?“

ptal se Biggles.

Žádná odpověď.

„To mě podržte!“ zvolal Biggles. „Vy jste tady

chytrá sebranka! Copak za vás musím myslet jenom já?“

„K čemu by to bylo vymýšlet něco, co se stejně

vymyslet nedá?“ zabručel Tug.

„A co si o tom myslíš ty, kamaráde?“ zeptal se

rozpačitě Bertie.

„Upřímně řečeno, ani myslet nemůžu,“ přiznal

Biggles, „protože máme jediný fakt, kterého se můžeme

chytit. Něco působí na naše piloty a na naše stroje.

Nevíme vůbec co. To je to první, co musíme zjistit.“

„Ty nám řekni jak a my se do toho hned dáme,“

navrhoval Ferocity.

„Bylo by mnohem jednodušší, kdybych věděl, co

máme vlastně hledat,“ pokračoval Biggles. „Jedna věc je

ale jistá. Nenajdeme nic, když tady budeme jen tak sedět.

Musíme vyrazit ven – tam co byli ostatní. To ale bude

znamenat – ztráty. A to to říkám velmi ohleduplně.

Nejsme tady na základně sice jediná sebevražedná letka,

ale to podle mě nedělá naši situaci o nic lehčí. Já jsem

ještě nikdy nikoho nežádal, aby udělal něco, co bych

neudělal já sám, takže já to začnu. Pak už to bude práce

jenom pro dobrovolníky. Jestli toho chce kdokoli nechat,

může. Teď je čas to udělat.“

Nikdo se ani nepohnul.

Biggles se rozhlédl po přítomných. „Prima, jestli je

tohle váš názor. Teď víte, co se může stát a tak se do toho

můžeme pustit. Já začnu zítra tím, že poletím do

Jangpuru, toho indického konce Čínské trasy, abych se

tam trochu porozhlédl. Mám v plánu tu trasu proletět.“

29

„Chceš říct, že poletíš do Čangkingu?“ vykřikl Algy.

„Ano.“

„Ale to je blbost,“ protestoval Algy. „Jak si myslíš,

že něco najdeš, když nevíš co máš hledat, he?“

„Má někdo z vás nějaký alternativní návrh?“ Ozval

se sbor hlasů, každý se nabízel, že poletí sám, ale Biggles

je mávnutím ruky umlčel. „Nemluvte všichni najednou a

nehádejte se, kdo poletí. Na všechny z vás dojde. První

show bude moje. To je rozhodnuto. Jestli se nevrátím, tak

velení přejímá Algy. Jestli zmizí i on, tak ostatní

převezmou velení podle služebního postavení, dokud se

nenajde ta tajemná věcička, nebo až nikdo, kdo by po ní

pátral, nezbyde. Je to docela jednoduché. Jaké stroje jsme

dostali, Algy?“

„Takovou směsici.“ zněla odpověď. „Vypadá to,

jako kdyby dal Raymond dohromady všechno, co by

mohlo být užitečný. Máme tu Wimpeye, Beaufightera,

Mosquita, tři Hurricany, tři Spitfiry a jednoho Typhoona.

Jestli jsi pevné rozhodnutý letět, tak by sis mohl vzít

Beaua a někdo by mohl dělat doprovod. Kdyby se

cokoliv stalo, druhý pilot by se pak vrátil domů.“

„Jak jsem to pochopil, tak dva piloti v jednom

letadle jsou dobří jenom k tomu, aby zdvojnásobili ztráty.

Přijdeme o dva místo jednoho. Ať už ta nová zbraň

působí na lidi nebo stroje, všecko jde do pekla.“

„To tak docela neodpovídá tomu, co mi říkal Johnny

Crisp,“ ozval se náhle Algy.

„Co ti říkal?“

„No, vypadá to tak, že jsou tu někteří chlapci, co

jsou buď neuvěřitelně šťastní, nebo mají – respektive

jejich mašiny – kliku, že na ně nepůsobí ta nová zbraň.“

„Co tím chceš přesně říci?“

30

„Johnny mi povídal, že udělal jedenáct letů od té

doby, co ty potíže začaly a nikdy neviděl ani neslyšel nic,

co by ho vyplašilo. Ale přitom viděl ostatní jak padají

jako postřelený ptáci kolem něho – tak to aspoň řekl.

Taky mi říkal, že jak čeká, že na něho přijde každým

okmžikem taky řada, je z toho úplné trop na nervy.

Jednou se vrátil sám z pěti. Další chlápek, nějakej

Scrimshaw, byl ve vzduchu devětkrát a zatím mu to taky

prošlo.“

Biggles zíral na Algyho s užaslým výrazem ve tváři.

„To tedy je rozhodně zajímavé,“ řekl potom pomalu. „U

jakých letek jsou ti chlapi?“

„Oba jsou u 818. letky a pilotují modifikovaný

Hurricany na bombardéry – Hurrybombers. Už je jich v

letce jenom pět, přesto, že je párkrát doplňovali. Někteří

piloti šli dolů už při prvním vzletu.“

„Předpokládám, že to je věc štěstí, ale vypadá to

rozhodně moc divně,“ mumlal si Biggles. „Jejich stroje

nemohou být nijak zvláštní, jsou všechny typizované.“

„A stejně pokaždé neletěli stejnýma mašinama,“

zdůrazňoval Algy.

„Takže tím jejich štěstím zjevně nebyla technika, ale

oba ti hoši musí být přece z masa a krve jako všichni

ostatní. Takže to musí být štěstí. Nevidím žádný jiný

důvod.“

„Jestli je ale tahle zbraň tak perfektní, proč jí teda

nepředali Japíci svým parťákům – náckům?“ ptal se

Henry Harcourt.

„Zeptej se mě na něco jednoduššího.“ odvětil

Biggles.

„Ale stejně, Henry, myslím, že na tom něco je.

Dosud máme ty potíže jenom na Východě. Člověk by

31

předpokládal, že to Japíci předají náckům. No, jestli to

udělají, tak říkám jen – Bůh nám pomoz!“

„Třeba Japíci náckům nevěřejí,“ přidal se Ferocity.

„Mají třeba obavy, že kdyby se náhodou nepohodli,

mohli by to náckové použít proti nim.“

„To je možná odpověď,“ souhlasil Biggles.

„A co takhle plyn?“ navrhoval Henry. „Nepomysleli

jste na něj?“

„Napadlo mě to taky!“ zamyšleně odpovídal

Biggles. „Ale proti tomu existuje několik důvodů. První

je, že velké množství plynu se dá dopravit jen do určité

výšky a někdo by ho tam musel dovézt nebo vystřelit.

Jenže nikdo nepozoroval ani žádné letadlo, ani nějakou

raketu, která by to dokázala. A potom – co let ve

formaci? Jestliže někdo rozprostřel po obloze pásmo

plynu, proč to působilo jenom na některé piloty? A jak si

zdůvodníme ty nepravidelné intervaly mezi pády

jednotlivých letadel? Nevěřím tomu, že by Japonci

dokázali rozmístit v různých výškách plyn po velké

ploše, aniž by si jich někdo všiml. A konečně, kdyby

používali plyn, co by před ním ochránilo je, když víme,

že plyn nezůstává na jednom místě a oni by do něho

mohli vletět? Vítr, různé proudy, víry, to by rozfoukalo

plyn všude. Ale přesto tu možnost budeme brát v úvahu.“

„To byl jen takový nápad,“ zamumlal Henry.

„Vraťme se k otázce akce,“ navrhoval Biggles.

„Musíme tu skrytou příšeru najít a pak teprve s ní něco

udělat. Nepochybuji, že to někteří z nás dokáží. Objevilo

ji už spousta jiných pilotů, ale naneštěstí nedokázali

informace o ní dopravit domů. Jinými slovy, řečeno bez

obalu, ten, kdo tu věc najde, umírá. Náš problém je tedy

ji najít a žít – žít dost dlouho na to, abychom mohli naše

32

odhalení předat dál. To znamená jít lítat a já to začnu a

sice tam, kde ta věc zaútočila poprvé, to jest na trase

Jangpur-Čangking. Vy tady zůstanete, než se vrátím. To

je rozkaz. V žádném případě nikdo jiný nikam nepoletí a

nikdo se nebude zmiňovat, ať už tady nebo kdekoli jinde,

že jsme sem přišli speciálně proto, abysme tu věc

odhalili. Neustále musíte předstírat, že jsme to, co máme

být, totiž komunikační letka vyčleněná pro spolupráci se

silami mimo Indii. Zahálet ale nemusíte. Dokonale

prohlédněte stroje a udělejte kompletní údržbu. Já

poletím do Jangpuru v Typhoonu. Algy, od tebe bych rád

dostal vypracovaný seznam všech lidí, kteří pracují tady

na základně mimo příslušníky Air Force a všech, co maji

přístup z jakéhokoli důvodu na základnu.

Bude to zřejmě spousta domorodců, tak to vždycky

na základnách v Indii bývá. Ale pro informaci těch, co

ještě nebyli v Indii, tady slovo domorodec s nimi

neužívejte, je to nezdvořilé. Raymond možná už takový

seznam má. To bude první věc – hledat sabotéry. Pokud

se kdokoli zeptá, kam jsem letěl, tak řekněte, že jsem na

zkušebním letu – což bude konec konců pravda. A teď se

jděte trochu vyspat.“

33

Kapitola čtvrtá

BIGGLES SE SÁZÍ

Následujícího rána první rozbřesk svítání už viděl

Bigglese, jak se žene v Typhoonu na sever do Jangpuru,

indické konečné celé té Čínské trasy. Nemusel letět moc

daleko – pouhých sto či něco přes sto mil. Jak přistával a

pak roloval k dřevěné budově kanceláří, zaregistroval

neobvyklý nedostatek pohybu, atmosféru pasivity. Přišel

ho uvítat službu konající důstojník letectva. Jeho chování

bylo uctivé, ale nervózní a zájem o jeho osobu byl zjevně

formální. Oznámil Bigglesovi, že velitel základny, velitel

letky Frayle, je ve své kanceláři.

A tam ho také Biggles nalezl vypadajícího jako

kdyby nejméně týden nespal. Jeho oči byly nevyspáním

oteklé, jeho vlasy nečesané a jeho tvář neoholená. Na

stole byl nepořádek, nemyté šálky, talíře a sklenice.

Zdálo se, že si toho Biggles nevšiml. „Dobré jitro,“

pozdravil zvesela. „Jmenuju se Bigglesworth.“

Oči velitele se rozjasnily. „Tak vy jste Biggles? Už

jsem o vás slyšel. Posaďte se. Můžu vám něco

nabídnout?“

„Ne, díky,“ odpověděl Biggles. „Tuhle ranní hodinu

já vždycky radši pracuji na lačný žaludek.“ Přitáhl si židli

a zapálil cigaretu.

„Co vás, u čerta, přivádí do téhle Bohem

zapomenuté, sluncem propálené popelnice?“ ptal se

zvědavě Frayle.

34

„Bylo mi řečeno, že tady máte potíže,“ odpovídal

zběžně Biggles. „Poslali mě sem z domova, abych se to

pokusil vyžehlit.“

„Jen do toho,“ hořce mu pokynul Frayle. „Letiště je

vaše – a jste tady vítaný. Já jsem přišel o čtyři stroje a

čtyři piloty za čtyři dny – de takto poslední čtyři, co

odstartovali. To by vám mělo stačit, abyste si raději

stoupnul na něco pevnějšího, než je podlaha trupu

letadla. Z osmnácti důstojníků mi zbyli tři. To je slušný

výsledek, co?“

„Slyšel jsem, že situace je pěkně ponurá.“ prohlásil

Biggles hlasem plným porozumění.

„Ponurá! Je černější než peklo!“ Fraylův hlas nabíral

tón zahořklého podráždění. „Tak ponurá, tomu říkají!

Peklo je to! Dovedete si představit, co to pro mne je,

sedět tady celý dny a posílat kluky do vzduchu a vědět,

že je už nikdy neuvidím?!“

„Dovedu si to představit,“ odpověděl tiše Biggles.

„Další odlétá dneska ráno,“ pokračoval Frayle. „Já

mu to ale nenařídil. Já ne. Já už jsem skončil s

losováním, kdo bude ten příští. On mi prostě oznámil, že

letí. V Čangkingu zoufale potřebují léky a obvazový

materiál. Zítra budu mít už jenom dva piloty.“

„Nepokusil jste se to proletět sám?“

„Ne. Ale mám pocit, že by mi to sedlo. Mám rozkaz

zůstat na koberci. Prý je moje práce tady na základně.

No, ale zítra, zítra stejně poletím, rozkaz nerozkaz. Já už

tohle prostě nevydržím!“

„Takhle mluvit nemá cenu, Frayle,“ měkce mu

domlouval Biggles. „Já vím, co cítíte, ale nemá cenu,

abyste se tomu takhle poddával. Seberte se. Copak

35

nevidíte, že tím jak se tady sesypáváte, jenom nahráváte

nepřátelům? Co ten hoch – už odstartoval?“

„Ne, nakládají mu právě letadlo.“

„Fajn. Zarazte ho.“

Frayle vzhlédl. „Ale tenhle lékařský materiál se

musí přepravit.“

„Já vím. Nebojte se. Zastavte ho.“

„Ale co mám říct velitelství?“

„Nemusíte jim nic říkat. Já to odvezu.“

„Vy?“

„Ano.“

„Vy jste se zbláznil!“

Biggles se usmál. „Možná máte pravdu, ale já tenhle

náklad do Čangkingu stejně odvezu. Pošlete pro toho

hocha, co měl letět. Jak se jmenuje?“

„Bargent. Je to důstojník, Jihoafričan. Zjistíte, že je

tak příjemný jako nosorožec, kterému jste nasypal do

zadku celou dávku srnčích broků.“

„Já si s ním promluvím. Vy si dejte koupel, strčte

bradu pod břitvu a něco zakousněte. Budete se cítit

mnohem líp. A zatímco to budete dělat, já zařídím

ostatní.“

Frayle vydal patřičný rozkaz. Za chvíli vstoupil

Bargent.

„Co zas je?“ vyštěkl.

„Neletíte,“ odpověděl mu Biggles.

„Kdo to řek?“ vystřelil Bargent vztekle.

„Já,“ odpověděl klidně Biggles.

Bargent praštil čepicí o zem, což Bigglesovi jasně

prozradilo, v jakém stavu má pilot nervy.

36

„A milý hochu, jestli se tady začnete na mne

vytahovat, tak vás nechám zavřít až zčernáte,“ zahřměl

Biggles na pilota, až ten zůstal zírat.

„Ale já chci letět, pane,“ zareagoval konečně

Bargent úplně jiným tónem.

Biggles se na okamžik zamyslel. „Dobře. Jestli

chcete, můžete se ke mně přidat.“

„K vám?“

„Jak jsem řekl?“

Jihoafričan se pousmál. „Oukej. Mašina je už celá

připravená.“

Biggles se obrátil na Frayla. „Kolik strojů vám ještě

zbývá?“

„Na tu dlouhou štreku jenom dva.“

„Typ?“

„Wimpey.“

„A jeden už je naložený?“

„Ano.“

„Byla o tom zmínka ve včerejším večerním

rozkaze?“

„Ano.“

„Normálně ty ostatní stroje stály celý den v

hangáru?“

„Ano,“

„Máte ještě jednu stejnou dodávku lékařského

materiálu?“

„Máme tady celou stovku tun a všechny už měly být

dávno předané.“

„Kde to máte?“

„Ve skladu.“

„Zamčené?“

„Ano.“

37

„Kdo je tam skladník?“

„Desátník Jones.“

„Prima,“ prohlásil Biggles. „Pokusím se být

poněkud neortodoxní. Pro začátek tu naloženou mašinu

vyložíme a rozebereme každý balíček na kousky. Potom

rozebereme na kousky celé letadlo.“

„Ztrácíte jenom čas.“

„Co tím chcete říct?“ rychle se zeptal Biggles.

„Zkusili jsme to nejméně tucetkrát. Vy podezíráte

někoho ze sabotáže? My taky. A první, co jsem udělal,

bylo to, co navrhujete teď vy. Myslel jsem, že někdo nám

strká časovaný bomby do nákladů. Ale nikdy jsme

neobjevili žádnou bombu ani nic podobného.“

Biggles se na okamžik zamyslel. „Hm. To jsem chtěl

zkusit. Ale když jste to už udělali, nemá smysl to

opakovat, takže přejdeme k druhé části našeho plánu.

Chci, abyste soukromě řekl desátníku Jonesovi, aby

připravil druhý náklad. Ať ho nikdo nevidí. Ať na to

přísahá. Za jednu dvě minuty tam přijedu s náhradním

strojem a sami si to naložíme.“

„Co mám dělat s prvním nákladem? Letoun je

připravený ke startu.“

„Nechte ho zatím tak jak je. Dejte k němu stráž.“

„Mně to všechno připadá jako ztráta času, ale jsem

ochoten zkusit všechno možné,“ prohlásil Frayle.

„Tak jděte a promluvte si s Jonesem. Ať sebou hodí.

A pak vám radím, abyste se dal do pořádku. Možná jste

nemocný, ale dávat to takhle najevo, to není k ničemu.“

Frayle odešel.

Biggles

se

obrátil

na

Bargenta.

„Vy

nepředpokládáte, že se z tohohle výletu vrátíme, co?“

„Moc ne. A vy?“

38

„Já ano. Myslím, že máme docela slušnou šanci.“

„Co vás vede k tomu, abyste se považoval za něco

jiného, než jsou ostatní?“ Bargent nedokázal zapřít

sarkasmus ve svém hlase.

„Já jsem neříkal, že jsem něco jiného. Ale mám za

sebou spoustu létání a ještě jsem nikdy ve vzduchu

neviděl nic, co by dokázalo sundat letoun, aniž by se to

zároveň ukázalo samo. Moc pochybuji, že vůbec něco

takového vůbec existuje. Dosud všechno, co jsem kdy

uviděl, jsem dokázal zvládnout nebo se tomu vyhnout.

Zní to možná jako sebeklam, ale doufám, že to tak bude

se mnou i nadále.“

„Chtěl byste se vsadit?“

Biggles zaváhal, ale jenom na chvíli. „Já moc na

sázení nejsem, ale risknu rád stovku cigaret.“

„To beru,“ prohlásil Bargent. „Řek bych, že jste

vsadil na špatnou kartu.“

„Sázka tedy je, že do oběda budu v Čangkingu a

zpět na večeři budu tady.“

„Doufáte, že se vrátíte?“

Biggles se rozesmál. „No, vyhrát v žádném případě

stejně nemůžete!“

Bargent vykulil oči. „Jak to?“

„Jestli prohraji – tedy se nevrátím – pochybuji, že

budu schopen sázku vám splatit a vy nebudete v situaci,

abyste si ji mohl vyzvednout. Budeme oba buď někde v

horách, nebo v džungli mezi Čínou a naší základnou.“

„Já jsem blbec! Vůbec jsem na to nepomyslel,“

procedil Bargent mezi zuby a pak se hlasitě rozesmál.

„Takhle je to lepší,“ poznamenal Biggles. „Dokud

máte smysl pro humor, máte šanci. Pojďte, jdeme si pro

Wimpeye.“

39

Ignorujíce stroj, který byl připraven na start i s

hloučkem nakladačů, šli do hangáru, kde stála rezervní

letadla. Biggles se vyšplhal do kabiny. „Vy zůstaňte kde

jste,“ přikázal Bargentovi. „Až vyjedu, půjdete vedle

mne a budete sledovat, jak jedu ke skladu. Jestli se

kdokoli pokusí dostat se na méně než deset yardů k

letadlu, něco po něm hoďte. Jestli někomu dovolíte, aby

se jenom dotkl, hochu, tak vás do tohohle letadla

nevezmu. Můžu při tomhle letu přijít o víc jak stovku

cigaret a tak nebudu nic riskovat. Chápete?“

„Oukej.“

Biggles nastartoval motor a pomalu roloval

oslňujícím sluncem k budově skladu. Cestou k nim

vyrazili někteří z pomocného personálu obsluhujícího

druhé letadlo, ale Bargent je máváním rukou a křikem

zahnal. Pak se sehnul a zvedl ze země kámen, který hodil

na jednoho muže, který běžel dál, zatímco ostatní už

zůstali stát. Muž se pak také zastavil.

Frayle, v koupacím plášti, se objevil na prahu dveří

skadiště.

„Jsou zásoby připravené?“ křičel Biggles. „Ano,

všecko je tady!“

„Tak nám to pomozte naložit. Přikažte Jonesovi, ať

dá jednu do nosu každému, kdo by se chtěl přiblížit.“

Frayle učinil, jak mu bylo řečeno, ale neubránil se

poznámky: „Vy ale míváte divné nápady!“

„Možná proto jsem pořád ještě tady,“ zamručel

Biggles.

Za deset minut byl veliký letoun naplněn zásobami,

ranci z britských a amerických skladišť s nápisy

Čangking.

40

„Co kdybyste si něco snědl, než vyrazíte?“

navrhoval Frayle.

„Ne, díky,“ rázně odmítl Biggles. „Bude to dlouhý

let.“

„My to vydržíme.“

„Ani si nedáme nic k pití?“ žasl Bargent.

„Ani drink na rozloučenou,“ rozhodl pevně Biggles.

„Já zásadně dělám najednou jenom jednu věc a tou teď je

dostat tuhle rachotinu do Čangkingu. Nastupte si. Nashle,

Frayle. Hodlám se vrátit na čaj.“

„Budu ho mít připravený,“ slíbil Frayle.

„Dejte mého Typhoona hlídat. Ať se ho nikdo jiný

ani nedotkne!“

„Oukej.“

Ještě než se Bargent uvelebil pořádně na svém

sedadle, Biggles přidal plný plyn a veliký stroj se s řevem

rozehnal přes polní letiště.

„Už jste tuhle trasu letěl?“ ptal se Biggles, zatímco

ubíral plyn na plynulou letovou rychlost dvou set mil za

hodinu.

„Čtyřikrát.“

„To musíte mít kliku.“

„Možná. Ale hádám, že to takhle nemůže jít dál.

Spoléhat pořád jenom na štěstí je nesmysl.“

„Předpokládám, že jste to chtěl proto zkusit dneska

znovu?“ zeptal se Biggles ironicky.

„Pche! Jednou spadnout musím a potom, co jsem

viděl, jak padají všichni ostatní, jsem se rozhod, že čím

dřív spadnu, tím líp.“

„Zoufalec,“ zamručel Biggles. „No, uvidíme. Mějte

oči na stopkách.“

41

„Asi si uvědomujete, že letíme bez kulometčíků ve

věžích?“ řekl najednou Bargent. „To si říkáme o potíže,

nebo ne?“

„Já mám pocit, že na téhle cestě nebudeme

potřebovat žádné zbraně.“

„Proč ne?“

„Berte to takhle. Zbraně ostatní posádky také

nemohli zachránit. Jestliže tuhle epidemii havárií

nedokázaly zbraně zarazit, k čemu bysme sebou měli brát

kulometčíky? V případě, že by se něco nepovedlo, bysme

jenom znásobili seznam padlých. Panebože! Tam dole to

je opravdu pěkně drsná krajina!“ Biggles se díval dolů a

před sebe na hrůzné, ale současně i nádherné panorama

vrcholků hor, které se táhly od horizontu k horizontu.

„Takhle to většinou vypadá skoro všude na tý

Čínský cestě,“ tvrdil Bargent. „Tam kde nejsou hory, je

to, čemu učebnice říkají panenský prales. Kdokoli do

něho spadne, nemá žádnou šanci. Říká se, že je naprosto

neprozkoumaný.“

„Doufejme, že ho nebudeme muset prozkoumávat

my,“ opáčil vesele Biggles. „Dejte mi ihned vědět,

jakmile uvidíte cokoli divného na zemi nebo ve

vzduchu.“

Poté se oba piloti odmlčeli. Wellington si to brumlal

dál požíraje prostor pravidelným tempem dvě stě a

dvacet mil za hodinu. Hory, pohoří a hřebeny, jednotlivé

štíty, mnohé korunované věčným sněhem a ledem

rolovaly dole pod nimi jako na pásu. Údolí a nížiny se

dusily temnými věčnými lesy.

„Je na čase, abysme do něčeho už narazili,“ prohlásil

najednou Bargent dívaje se na své hodinky. „Už musíme

být nejméně v půli cesty.“

42

„Začíná to vypadat, že vás tenhle výlet bude stát

stovku cigaret, hochu,“ odpověděl Biggles zlomyslně a

úkradkem pohlédl na svého společníka.

„Když nepřijdu o víc než tohle, tak si nebudu

stěžovat,“ odpověděl Biggles.

„Nestavíme se na oběd?“

„Nestavíme se na nic.“

Bargent zavrtěl hlavou. „Vy ale jste divnej pták,“

zamumlal.

„Říká se to o mně. Ale komplimentů si nevšímejte.

Jakmile tam budeme, seskočíte a budete udržovat

všechny lidi hezky daleko od stroje. Nechci, aby se ho

někdo dotkl. Já všechny zásoby vyházím sám. Můžou si

to probrat, až budeme pryč. Motory nechám běžet.“

„Oukej.“

Jakmile se Wellington dotkl země, rozběhl se k

němu dav Číňanů. Ale Bargent je udržoval v patřičné

vzdálenosti divokou gestikulací. Biggles vyhazoval

zásoby ven.

Přistoupil k nim čínský důstojník mluvící anglicky.

„Dál už ne!“ křičel Bargent. „Tady máte svoje věci. Další

ještě dojdou.“

„Vy moc spěchat,“ řekl Číňan netečně. „Musíme

hned zpátky,“ odpovídal mu Bargent. „Žádná benzín?“

Bargent se podíval na Bigglese.

„Ne!“ zakřičel Biggles. „My máme dost, na cestu

domů to stačí!“

„Vy nezůstat jíst?“ ptal se dál Číňan.

„Dneska ne, díky,“ opáčil Bargent. „Já mám rande s

jednou slečnou v Kalkatě a jestli se nevrátím včas, tak mě

nechá, chápete?“

„Já kapírovat,“ zašklebil se Číňan.

43

„Oukej, Bargente!“ zavolal Biggles. „Nastupte si.

Letíme zpátky!“

Jihoafričan se prodral balíky, které Biggles naházel

na zem z letadla, vyšplhal se nahoru, zavřel dveře a

usedl. Motory se rozburácely naplno, stroj se obrátil

kolem své osy, rozehnal dav čumilů a octl se čelem k

polím. Další minutu už byl nahoře ve vzduchu směrem

Indie.

„Připravte si ty cigarety,“ řekl Biggles. Bargent se

rozesmál. „Pomůžu vám je vykouřit.“

„To tedy ne,“ prohlásil Biggles rozhodně. „Já je

vyhraju a hotovo.“

Na cestě domů neměli absolutně žádné potíže.

Neviděli žádný nepřátelský roj, žádné letadlo, ať už

jakéhokoli typu, žádného přítele ani nepřítele. Když

klouzali na přistání, přiznal se Bargent, že se v životě tak

dobře necítil.

Přivítal je Frayle v uniformě. „Takže jste se

vrátili?!“ křičel hlasem, ze kterého jasně zněl nedůvěřivý

úžas.

„No jestli si myslíte, že tohle je nějaký zjevení, tak

si zkuste jít hlavou proti nějakému šroubu,“ vyzval ho

Biggles.

„Zjistíte, že je to dostatečné hmotné, za to ručím.“

„No, to je tedy záhada,“ odpověděl stále ještě

udivený Frayle.

„Už ne taková záhada jako předtím,“ usmál se

Biggles.

„Co budete dělat teď?“. Biggles pohlédl na slunce,

teď už nízko nad západem.

„Chci se dostat do Dům-dumu ještě před setměním,

ale mám dost času na svačinu.“

44

„Myslíte si, že teď už je trasa bezpečná?“

Biggles rychle reagoval. „To jsem neřekl. Číňané

teď mají trochu zásob, takže vy si můžete dovolit

udržovat všechno hezky na zemi, dokud se vám zase

neozvu. Já vím, že tentokrát nám to prošlo, ale tenhle náš

trik třeba už nebude příště fungovat. Tím, že jsme na

poslední chvíli vyměnili stroje, jsme nepřítele trochu

doběhli. Víc vám v téhle chvíli nedokážu říct. Potřebuji,

abyste s Bargentem opravdu mlčeli a nic nikomu o

tomhle letu neříkali. Jestli promluvíte, může vás to stát

vaše životy. Nechte mašiny na zemi. Já se vrátím. A teď

se pojďte najíst.“

O hodinu později se v rudé záři zapadajícího

východního slunce Biggles snášel na letiště Dům-dum a

rychle spěchal k důstojnické jídelně, kde ho přivítala

nadšená eskadra.

„Tedy řeknu ti, kamaráde, to je prostě senzační –

absolutně senzační,“ prohlásil Bertie. „A nepovídej, žes

byl až v Číně?“

„Tam a zpátky,“ odpověděl Biggles. „Pojďme

dovnitř, musím si s vámi promluvit, hoši, i když se

přiznám, že bych se radši schoulil někde v rohu a pěkně

si zchrupnul. Vypadá to, že jsem se v poslední době dost

nalítal.“

„Jestli jsi unavený, můžeme to nechat na zítra,“

navrhoval Algy.

„Zítra ráno budu mít stejně takový fofr jako dneska,

a vy taky.“

„Hlavní je, jestli jsi uviděl někde tu tajnou zbraň?“

naléhal Ginger.

„Není po ní nikde ani známka,“ odvětil Biggles s

úsměvem. „Teď ale vážně, všichni. Zamkni dveře,

45

Gingere. Já jsem dneska vykonal to, čemu bysme mohli

říkat experiment,“ pokračoval, když se všichni usadili.

„A ten vede, jako většina experimentů, zase k dalšímu

experimentu. Zítra ráno pojedu na průzkum nad

Barmou.“

„Zase sám?“ podezíravě se zeptal Algy.

„Přiznávám, že mě nenapadlo, že bych měl vzít

někoho sebou.“

„Vem si aspoň někoho do kabiny, něco na tom

nápadu se dvěma piloty třeba bude,“ naléhal Algy.

„To není proto, že bych chtěl lítat sám, ale proto, že

se chci vyhnout větším ztrátám, pokud je to možné.

Nemá smysl používat víc mužů na věc, která vyžaduje

třeba jen jednoho. Jeden stroj docela stačí na to, co mám

pro zítřek naplánováno. Proč bych měl riskovat dva?“

„A co kdyby sis vzal Beaufightera nebo Mosquita a

někdo ti v něm dělal společnost?“ navrhoval Algy.

„Ano, to bych mohl,“ souhlasil nakonec Biggles.

Ozval se celý sbor hlasů nabízejících se k letu, ale

Biggles zvedl odmítavě ruku. „Existuje jenom jeden

způsob, jak tohle vyřešit a to je los. To ale neplatí pro

velitele. Ti dostanou příležitost, jestliže se nevrátím.

Algy, napiš šest jmen na kousky papíru a dej je do

čepice.“

„To nám ani neřekneš, co se dneska stalo?“ dotíral

Tex, zatímco Algy dával dohromady losování.

„Vlastně není ani co říkat,“ odpověděl Biggles. „Nic

se nestalo a to je fakt.“

Algy předstoupil před ostatní s čepicí, ve které

leželo šest složených papírků.

„Zamíchej to,“ nařídil mu Biggles.

Algy zamíchal papírky.

46

Biggles zavřel oči a natáhl ruku. Prsty sevřely jeden

papírek. Zvedl jej. Za naprostého ticha jej rozbalil a

pohlédl na jméno. Podal jej Tugovi a usmál se.

„Jsi to ty, Tugu.“

„Jupí! To je klika!“ hulákal Tug. „To je poprvé, co

jsem v životě něco vyhrál!“

„Jestli tohle ale není tvůj šťastný den, tak to může

být tvůj poslední.“ zažertoval ponuře Biggles.

„Já to risknu,“ zapáleně prohlašoval Tug. „V kolik

hodin se zvednem z koberce?“

„To rozhodneme, až uvidíme, jaké je počasí,“

odvětil už bez úsměvu Biggles.

„Vezmem si padáky?“

Biggles pokrčil rameny. „Nezdá se mi, že by zrovna

v téhle záležitosti hrály nějakou roli, ale předpokládám,

že je vezmem. Nezmiňujte se o téhle hlídce nikomu, ani

tady, ani mimo jídelnu. Kdyby se někdo ptal, co děláme,

tak můžete říct, že zaháníme nudu a čekáme rozkazy. To

je všecko. Jde se na večeři.“

47

Kapitola pátá

SEBEVRAŽEDNÁ HLÍDKA

Byla ještě tma, ale s tou typickou slabou záři, která

hlásí příchod svítání na východě, když Bigglese vzbudil

hřmot leteckého motoru. Na letišti to samozřejmě není

žádný neobvyklý hluk a proto se Biggles obrátil, aby si

ještě naposledy trochu zdříml, protože si myslel, že to je

asi kontrola nějakého motoru. Ale když se ozval druhý a

pak třetí stroj, vyskočil z postele a přeběhl k oknu. V

slabém světle mohl rozeznat jenom siluety čehosi, o čem

se domníval, že jsou Hurricani pohybující se pomalu na

konci letištní plochy. Na sekundu či dvě tam stál, zaháněl

spánek a na čele se mu objevily vrásky. Pak si přes

pyžamo přehodil župan a zvedl telefon.

Dvě minuty nato již přispěchal Algy, také v pyžamu.

„Co je?“ ptal se rozespale.

Biggles zavěsil sluchátko. „Podívej se ven. Těch pět

co

přežili

818.

skvadronu

odlétá

bombardovat

nepřátelské území. Bože, ti mají ale odvahu!“

Algy přikývl. „Ano, teď si vzpomínám. Johnny

Crisp mi včera říkal, že byla řeč o nějakém posledním

pokusu najít tu věc, která zabila ostatní.“

„To jistě dokáží, o tom nepochybuji – alespoň

někteří z nich.“

„Johnny taky povídal, že z toho blázní, když musí

sedět na zadku a nesmí nic dělat. Protože on je jediný

zbývající velitel letky, povede nálet. Osobně si myslím,

že má pravdu. Víte, jak to chodí. Když někomu začnou

48

povolovat nervy, jeho jedinou šancí je, pokud chce ještě

někdy lítat, jít do vzduchu.“

„Možná.

Ale

tihle

chlapi

fakticky

páchají

sebevraždu a určitě to vědí.“

„Johnny a ten druhý chlápek, o kterém jsem ti

povídal, Scrimshaw, se vždycky vrátili v pořádku,“

připomínal mu Algy.

„Až dosud. Ale existuje taková věc jako pokoušení

štěstí.“ Biggles vyrazil. „Moment! Ano, to je ono!

Pověsím se za ně a budu pozorovat, co se děje. Všechny

důkazy, které máme jsou jenom z doslechu.“

Algýho oči se dokořán rozevřely. „Ale –“

„Nestůj tady a nekoukej. Běž, vytáhni Tuga z

postele a pověz mu, ať je za pět minut u mne na dráze.“

„A co snídaně?“

„Na tu bude dost času, až se vrátíme.“

„Chceš říct jestli se vrátíte,“ řekl Algy s lehkým

sarkasmem. „Dobře.“ Odběhl.

Za pět minut, když Biggles vyšel ven, už tam byl

Tug a čekal s padákem přes rameno. Byl tam také celý

zbytek letky, všichni se tvářili patřičně ponuře a byli

neobvykle zamlklí. Pět Hurricanů právě startovalo

posílajíce oblaka prachu přes vyprahlou letištní plochu.

„Jen se na ně koukněte,“ řekl Biggles tiše. „Tamhle

letí. To je pro vás příklad odvahy. Jdeme, Tugu.

Dohoníme je v Mosquitu.“ Nenapadlo ho vůbec, že se on

vlastně chová stejně jako ti piloti. Mrkl kolem na ty

ustarané tváře a usmál se tím svým zvláštním úsměvem,

který všichni tak dobře znali. „Na shledanou, hoši. A

kormidla vzhůru!“

„Kamaráde, pozor na to, co děláš a vůbec,“ vyhrkl

Bertie.

49

„Můžu letět za váma ve Spitu?“ nabízel se Ginger.

„Ne,“ odvětil stručně Biggles. „Ale –“

„Slyšeli jste mě. No tak jdeme, Tugu. Musíme sebou

hodit, nebo se nám ti šílení Hurricani ztratí z dohledu!“

Za pár minut už byl Mosquito, pravděpodobně ten

nejlepší a nejrychlejší střední bombardér dlouhého doletu

na světě, ve vzduchu. Nenesl žádné bomby. Biggles byl u

řízení a Tug seděl za ním, místo aby zaujal obvyklou

nakloněnou

pozici,

kterou

dovolovala

speciální

konstrukce tohoto typu letadla. Oba měli na sobě

předepsané padáky. Oněch pět Hurricanů se jim už jevilo

jen jako malé tečky na rychle se jasnící obloze, ale

Mosquito se k nim začínal rychle přibližovat.

Dole pod nimi se jako armáda černých hadů vinuly

směrem k východu nejrůznější přítoky tvořící povodí

řeky Ganges. Byly to celé řeky, potoky, zavlažovací

kanály a říčky rozprostírající se na plochém monotónním

terénu a zařezávaly se hluboko do něj tvoříce soustroví

než se vyprázdnily do Bengálského zálivu. Tu a tam se v

náručí rýžových políček mihla vesnička nebo se krčila

nejistě na samém okraji jednoho z přemnoha hlubokých

lesů, dobývajících úrodnou půdu od východu. Když lesy

ustoupily ještě temnější neproniknutelné barmské

džungli, obloha se změnila z fialové na modrou a

Mosquito byl asi o míli východně a dva tisíce stop nad

formací Hurricanů.

„Známe jejich cíle?“ ptal se Tug.

„Přes řeku Manipur je důležitý most, který by

armáda strašně ráda odrovnala, aby Japoncům přerušila

pozemní komunikace.“

„Víš, kde to je?“

50

„Přesně ne, ale je to někde severo-západně od

Mandalaje. Najdeš to na mapě.“

Tug si rozložil mapu na kolenou a studoval ji minutu

velmi pečlivě. „Oukej, už to mám,“ poznamenal.

„Musíme být pěkně blízko nepřátelského území, i

když nejsme ještě nad ním. Okamžitě mi dej vědět,

kdybys viděl cokoli podezřelého. Moh by ses podívat,

jestli neuvidíš nějakou nepřátelskou aktivitu?“

Tug si klekl a chvíli zkoumal skleněnou stěnou

krajinu pod sebou. Potom se vyšplhal zpátky do sedadla.

„Ani živáčka. Vidím jedině stromy a řeky. Žádné

známky zákopů nebo opevnění, které by značily území

nikoho mezi našima a Japíkama.“

„S tou džunglí tady a maskováním jsem ani nic

jiného nečekal,“ odvětil Biggles. Měl oči upřené na

Hurricany.

„Poslyš, Tugu. Měli bysme si udělat nějaký plán. Já

budu pozorovat naší formaci a ty budeš pozorovat

oblohu. Když uvidíš něco, cokoliv, hned mi dej vědět.

Zní to možná hloupě, ale jestli se začnu chovat nějakým

způsobem, který by se ti zdál divný, převezmi řízení a leť

okamžitě rovnou domů.“

Tug se zakřenil. „Oukej. Je to samo o sobě směšný

čekat takhle, až se něco vyvrbí.“

„Myslím, že směšné není to správné slovo,“

odporoval mu Biggles. „Já bych spíš řekl, že je to

zatraceně nepříjemné. Teď už jsme určitě nad

nepřátelským státem, takže se něco může stát každou

chvíli. A hele – tohle nám potvrzuje, kde teď jsme.“

Na obloze kolem formace těžkých bombardérů se

objevilo několik obláčků černého kouře, které však

nepřiměly formaci ke změně kurzu.

51

„To je normální protiletadlová baterie,“ volal Tug.

Biggles se na to chvíli pozorně díval, než odpověděl.

Dokonce i přiletěl blízko k jednomu takovému oblaku,

podezíravě ho zkoumal a potom jej rozprášil proudem

vzduchu od vrtulí.

„Myslím, že máš pravdu, je to normální protiletecká

střelba.“

Ta brzy ustala a další žádná nenásledovala. Čtvrt

hodiny uplynulo bez jakékoli další události. Hurricany

burácely dál ke svému cíli a Mosquito je ze vzdálenosti

následoval.

„Vsadím se, že si ti hoši říkají, co asi sleduje tenhle

Mosík, když se jim tak lepí na paty,“ zašklebil se Tugy.

„Zatím to vypadá, že jsou v pořádku.“

„My taky.“

„Třeba se ukáže, že to byl planý poplach.“

„Třeba.“ Bigglesův hlas zněl neutrálně. Ani na

okamžik Biggles nespouštěl z očí Hurricany.

Uběhlo dalších dvacet minut a formace začínala

ztrácet výšku a současně se trochu roztáhla.

„Co to dělají?“ ptal se Tug.

„To je v pořádku. Cílem je určitě ten most vepředu.

Jdou dolů, aby na něj vysypaly bomby. Měj oči na

stopkách, jestli uvidíš nepřátelská letadla – nebo cokoli

uvidíš.“

Ale nic se nedělo. Totiž nic mimo normální rutinu.

Mosquito si držel svou výšku a zeširoka kroužil, zatímco

bombardéry šly dolů a prováděly svou práci. Sloupy

kouře šlehaly k obloze z oblasti cíle. Biggles

zaregistroval jeden přímý zásah a dva těsně vedle a

poznamenal si to do bloku, který měl u sebe. Nedošlo k

žádnému

protileteckému

útoku,

žádné

protiakci.

52

Hurricany dokončily svou práci a obrátily se k návratu

opět uzavírajíce původní formaci, nabraly větší výšku a

zamířily k domovu.

„Tak, to by bylo,“ konstatoval pro sebe Biggles.

„Neviděl jsem nic neobvyklého.“ Obrátil se na druhého

pilota. „Ty snad ano, Tugu?“

„Ani já ne,“ zabručel Tug. „Nechápu to.“

„Člověk by myslel, že kdyby je Japíci mohli

zastavit, tak to udělají na cestě k nim, když ještě

bombardéry nesou svoje bomby a nedosáhly cíle, ne?“

prohlásil Biggles zamyšleně.

„Ta záležitost je čím dál tím nevysvětlitelnější.

Dívej se pozorně dál, ještě nejsme doma.“

Po chvilce sledování Hurricanů řekl Tug: „Letěj

pořád docela slušně.“

„My taky, když na to přijde,“ odpověděl mu Biggles,

přičemž pohlédl na hodinky na řídícím panelu a udělal si

poznámku do bloku.

O patnáct minut později zjistil, že se jeden z

Hurricanů trochu vzdaluje ze své pozice, takže jeho

protějšek musel trochu uhnout, aby se vyhnul kolizi.

Biggles ztuhnul a s napjatými nervy zíral na letadlo, i

když věděl, že to může být následek chvilkové

nepozornosti pilota. Ale když se ten samý stroj naklonil a

začal klouzat do strany, vydral se mu přes rty varovný

výkřik.

„Podívej! Tamhle padá jeden z nich! Panebože! On

opravdu padá!“

Tug neodpovídal na Bigglesův křik. Oba piloti v

absolutním tichu přehlušovaném jen hlučením motorů

pozorovali jako hypnotizováni jak se Hurrican naklání,

pokračuje v šikmém klouzavém pádu a vzdaluje se čím

53

dál víc od své formace, která pokračovala dál ve svém

kurzu. Vzápětí se nos padajícího letounu naklonil k zemi,

až se stroj řítil ve stále prudším a strmějším pádu.

„Vyskoč!“ zaječel Tug – ale zbytečně. Pak si začal

cosi nesrozumitelného mumlat.

Hurricane, stále ještě letící na plný plyn, se hnal do

své zkázy, která byla od něho nyní jen pár sekund daleko.

„Proč se nevystřelil do vzduchu?“ volal Tug

přiškrceným hlasem.

„Nemá to cenu, Tugu. Je po něm,“ procedil Biggles

mezi zuby a zatlačil řídící páku od sebe, takže se jejich

bombardér utrhl a po křídle padal za mizejícím

Hurricanem. Rychlým pohledem stranou se Biggles

přesvědčil, že zbývající čtyři stroje stále ještě ve formaci,

ale s nosy dolů, pospíchají směrem k domovu, což za

daných okolností, řekl si Biggles, je jediný rozumný čin,

který mohly udělat. Dlouho před tím, než by byl mohl

padající letadlo předstihnout, se Hurrican zaryl mezi

vršky stromů a zmizel z dohledu jako kámen hozený do

zelené vody.

Tug v okamžik nárazu zatajil dech a pak pobledlými

rty zaklel. Měl bledý i obličej a jeho rysy znetvořil vztek.

Oči mu jiskřily.

„Klít nemá cenu, Tugu,“ řekl klidně Biggles. „To

nikomu v ničem ještě nepomohlo.“

Pokračoval dál v sestupu a pak začal kroužit nad

místem, kde zmizel Hurricane a které bylo patrné podle

zlámaných větví stromů. Nic jiného ale vidět nebylo.

„Alespoň, že letadlo nechytlo,“ zamumlal si pro sebe

Biggles a pak se podíval na své přístroje. „Vypadá to, že

my jsme v pořádku. Cítíš se normálně, Tugu?“

54

„Více méně. Mám jen vztek, to je všecko,“ zavrčel

Tug.

„Hlídej pořád, co se děje nahoře,“ varoval ho

Biggles.

Pořád ještě kroužil a pak, aniž by spustil zrak z místa

tragedie, vyšplhal se vzhůru na dva tisíce stop.

„Poslyš, Tugu,“ pronesl suše. „Já vyskočím.“

„Cože?!“

„Jdu dolů.“

„K čemu to bude? Ten v těch troskách dole nemá

šanci.“

„To vím, ale seskočím proto, abych zjistil, co se

vlastně stalo. Jestli nikdo nikdy neprozkoumá ty trosky,

nedozvíme se co ty havárie způsobuje. A tohle je moje

šance.“

„Zůstaneš viset na stromech.“

„To je riziko, kterému se nevyhnu.“

„A co Japonci? Třeba jsou tam dole.“

„Mám v kapse pistoli.“

„Neblázni, člověče. Jak se dostaneš domů?“

„Když to bude nutné půjdu pěšky.“

„Ale vždyť jsme určitě nejmíň sto mil od našich

jednotek! A já tě nebudu moct vyzvednout, protože tam

dole není v dohledu větší louka než je můj kapesník!“

protestoval divoce Tug.

„No dobrá, jen se nerozčiluj,“ opáčil Biggles klidně.

„Existuje možnost, jak bys mě mohl vyzvednout, až si

prohlédnu, co potřebuju. Koukni tamhle dole na tu řeku,

asi míli vlevo.“

„No a?“

„Nevím, jak je hluboká, ale jestli má aspoň trošku

hloubku, mohl by na ní přistát mořský kluzák nebo

55

hydroplán. Poslouchej pozorně. Až vyskočím, ty se vrátíš

na plný plyn na základnu. Tam povíš Algymu, co se

stalo. Řekneš mu, aby zašel za Raymondem, ať zabaví

někde nějaké námořní letadlo jakéhokoli typu. Myslím,

že Letecký klub Kalkata má pár mořských kluzáků typu

Moth, ale to nechám na Raymonda. Ať sežene cokoliv, ty

v tom přiletíš sem a vyzvedneš mě tady. A když říkám ty,

tak myslím ty. Algy bude asi chtít letět sám, ale ten má

velení na základně a můj rozkaz zní, že za žádných

okolností nemá základnu opouštět. Tohle je zmatečná

krajina a ty, když jsi už tohle místo poznal ze vzduchu

jednou, ho poznáš i podruhé. Je to zatím jasné?“

„Oukej. Kde tě mám přesně nabrat?“

„Budu čekat u řeky na tomhle břehu tak blízko

tamhletěch dvou ostrůvků, co vidíš, jak to bude možné.

Je to na rovném úseku řeky, takže by se tam mělo přistát

docela dobře. Ten ostrov bude náš orientační bod.

Pořádně si ho prohlídni, než poletíš, protože po proudu

nebo proti proudu řeky je možná tisíce takových

ostrůvků.“

„Dobře, šéfe. Existuje nějaký způsob, jak bys mi dal

vědět, že jsi dole přistál v pořádku?“

„Mám sebou zapalovač. Dám kouřový signál. Když

uvidíš kouř, tak budeš vědět, že jsem na koberci.

Převezmi řízení a klouzej šikmo nad tou havárií. Vypadá

to tak, že máme jen tolik větru, že to nestojí ani za řeč.“

Vyměnili si místo a Biggles otevřel únikový otvor.

Tug ubral a letěl jen o něco menší rychlostí než se

plachtí, směrem k místu, kde se zřítil do džungle

Hurricane.

„Leť přesně takhle,“ řekl Biggles. „To je prima. Tak

nashle!“ A zmizel ve vzduchu.

56

Tug dal plný plyn, zvedl letadlo, trochu se naklonil

po křídle, aby měl lepší výhled dolů. Padák se snášel

téměř přesně na cíl. Pozoroval, jak zapadá stále níž a níž

až se nakonec rozprostřel nad korunami stromů.

„Bože můj! Zamotal se do větví!“ zamumlal Tug do

sucha vyprahlými rty. Pokračoval ale dál v kruzích a

pozoroval padák. Viděl, jak se látka protrhla, když se

skrz ni prodrala zlomená větev, ale Bigglese stále

neviděl. Mohl se jen domnívat, že visí někde vysoko

mezi korunami stromů a zemí. Trvalo ještě pěkných pár

minut, než uviděl sloupek kouře stoupajícího k obloze.

Zhluboka si oddechl a párkrát protůroval motory,

jako signál, že uviděl kouř. Potom se obrátil k řece.

Minutu kroužil nad hladinou, aby si dobře zapamatoval

jak vypadá tvar jejího toku a ostrovů z nejrůznějších úhlů

pohledu. Potom se prudce zvedl, začal stoupat a uháněl

západním směrem.

57

Šestá kapitola

RANDE SE SMRTÍ

Tugovy obavy, že se Bigglesův padák může zachytit

ve vrcholcích stromů, byly naprosto logické. Bylo by

opravdu zvláštní, kdyby to bylo jinak. To Biggles dobře

věděl, takže ho nepřekvapilo, když shledal, že visí v

řemenech pod cáry a pletenci látky a pohupuje se asi

třicet stop nad kapradím pokrytým kobercem džungle.

Nijak příliš ho to nepoplašilo, protože byl rád, že se

nezranil o větve. Taháním za jednu šňůru se ještě víc

rozhoupal a podařilo se mu chytit se jakési větve. Po pěti

minutách se vyprostil ze svého postroje a opatrně

sestupoval po větvích na zem. Padák nechal nahoře, kde

pravděpodobně stejně asi zůstane viset. Opodál se banda

opic chvíli rozčilovala nad jeho náhlým přepadením, ale

pak se tiše vytratila.

V horkém a vlhkém vzduchu džungle se začal po

takovém vypětí silně potit. Otřel si tvář kapesníkem a pak

naslouchal zvukům, které by mohly znamenat nebezpečí.

Uklidněn, začal rozdělávat oheň. K tomu mu spolehlivě

posloužil jeho starý zapalovač a dopis, který měl v kapse.

Přidal trochu zahnědlých travin a kouř byl na světě.

Slyšel Tugův signál, ale nepohnul se, dokud mu

neprozradil pravidelný chod motoru ztrácející se v dálce,

že Mosquito je na cestě k domovu. Motor už nebylo

slyšet. Najednou na všechno kolem padlo ticho –

podivné, deprimující ticho po té dlouhé době, kdy měl uši

neustále plné zvuku motorů. Sebral se a v duchu připravil

58

na svou pouť, o jejíž vyčerpávající povaze si nedělal

žádné iluze, přičemž zamířil k místu havárie.

Nemusel chodit daleko.

Hurricane byl téměř v takovém stavu, jaký očekával.

Obě křídla byla utržená přímo u trupu. Jedno viselo z

ulomené větve kus dál od trupu, druhé, prasklé podélně

uprostřed a zohýbané v pravých úhlech, leželo poblíž

trupu. Listy vrtule na křídle se ohnuly nahoru a jejich osa

se zaryla do měkké, listím pokryté půdy. Trup byl pravou

stranou vzhůru a vypadal více méně netknutý. Jediným

zvukem tady bylo kap-kap-kap, jak nějaká kapalina

unikala buď z chladiče, nádrže nebo z přelámaného

benzínového potrubí. Biggles si navlhčil rty a přešel k

pilotní kabině.

Pilot, kterého neznal, byl asi dvacetiletý, měl blond

vlasy a modré oči a stále ještě seděl na svém sedadle. Byl

mrtev. Žádný byť sebemenší pokus použít padák nebylo

vidět. Zranění na čele, které utrpěl při nárazu do

přístrojové desky, by samo o sobě znamenalo jeho smrt,

která musela být rozhodně náhlá, okamžitá.

Biggles vyzvedl bezvládné tělo a vytáhl je ven, kde

je položil na trávu. Potom odstranil identifikační disk.

Thomas Grafton Moorven, R.A.F, stálo tam. Potom mu

vyndal veškerý obsah kapes – cigaretové pouzdro,

náprsní tašku, osobní dopisy, pár fotografií a pár

drobných mincí. Vložil všechno do kapesníku a schoval

do kapsy. Když s tím byl hotov, chvíli odpočíval utíraje

si z tváře pot, protože dusné vedro bylo nesnesitelné.

Možná to byl hněv, který způsobil, že se mu roztřásly

prsty a to horko se mu pak zdálo ještě větší než ve

skutečnosti. Ačkoli byl zvyklý na válku a smrt ve všech

jejích strašných podobách, v téhle konkrétní tragedii bylo

59

cosi odporného a nepatřičného, až ho to podivně

dojímalo a vhánělo mu do očí slzy a do krku dusivý

pocit. Po mnoha dlouhých měsících výcviku a

netrpělivého očekávání ten hoch cestoval tisíce mil, aby

si doletěl pro smrt bez jediného výstřelu. Svého nepřítele

dokonce ani neviděl, neviděl kdo ho zabil, ani nespatřil

zbraň, která ho zasáhla. Byl si plně vědom rizika, které

na sebe bere, když se dobrovolně vydal na let za tou věcí,

která zabíjela jeho kamarády, ale nedokázal nic víc, než

skončit stejně jako oni v naprostém osamění tropické

džungle. Nebude žádné vyznamenání, žádná medaile za

statečnost. Jeho rodina doma se ani nedozví, jakým

způsobem zahynul. Tohleto, napadlo Bigglese, jak tak

stál nad voskovými rysy mrtvého, není žádná válka.

Tohle je vražda. A vražda volá po odvetě. Rozhodl se, že

to bude jeho ruka, která povede odplatu – pokud mu bude

svěřena dostatečná moc. Zhluboka se nadechl a začal

plnit plán, kvůli kterému seskočil.

Nejprve podrobně ohledal tělo, ale neobjevil žádné

zranění, žádné známky čehokoli, co mohlo způsobit smrt,

kromě těch, které byly zjevně důsledkem pádu letounu.

Žádné známky po spáleninách, následek nějaké

pravděpodobné smrti elektrickým výbojem. Pozorně

prohlédl oči a zjistil, že panenky jsou rozšířené. To mu

připadalo neobvyklé, ale ani jeho technické a lékařské

znalosti mu nepomohly k tomu, aby určil příčinu smrti.

Avšak v duchu si to uložil trvale do paměti.

Potom se obrátil k letadlu a začal s křídly.

Neočekával ale, že tady něco zvláštního objeví, protože

kdyby bývalo došlo ke zlomení křídel ve vzduchu, byl by

si toho všiml. Křídla mu nic neprozradila a tak se obrátil

ke trupu. Začal s motorem a obzvlášť pozorně

60

kontroloval jeho zapalování, jeho elektrický systém. Ale

všechno vypadalo v naprostém pořádku. Prozkoumal tak

podrobně, jako ještě žádné letadlo, celý trup od vrtule až

po kormidlo. Navzdory veškeré úporné snaze však nic

nenašel, žádné vodítko, které by alespoň vzdáleně

nabídlo řešení téhle záhady. Otřel si opět tvář zalitou

potem a odháněje dotěrné moskyty, vrátil se ke kokpitu.

Už sice v kabině hledal, ale zkusil to znovu. Nenacházel

ale vůbec nic nového, metodicky zkoumaje všechno

zařízení a nástroje, dokonce k nim i čichal. Už se

odvracel, aby odešel pryč, když zahlédl na podlaze

kabiny pod sedadlem jakýsi nepatrný předmět. Zvedl jej.

Byl to kousek papíru, růžového papíru, kterému se

obvykle říká nepropustný. Byl to čtvereček o ploše asi tří

čtverečních palců. Na jedné straně bylo vytištěno:

„Věnuje firma Charneys, Ltd., Londýn. Neprodejné.

Určeno pouze příslušníkům vojsk Jejího Veličenstva

královny.“

Biggles pozvedl papírek k nosu a vdechl. Vzdáleně

bylo cítit mátu peprnou. S bezděčným úsměvem

zmuchlal papírek do kuličky, zahodil na zem a

pokračoval v hledání.

Nakonec se nerad vzdal. Nebyl o nic moudřejší, než

když začínal. Rozhodl se, že už tady nic víc nemá co

dělat. Tug už se může každou chvíli vrátit, takže bude

lepší, když se vydá směrem k té řece.

Ještě jeden problém, který měl po celou dobu kdesi

vzadu ve své mysli, teď vyžadoval řešení. Samozřejmě,

že letadlo bude muset spálit, aby nepadlo do rukou

nepřátel. Ale co udělá s tělem? Vůbec nic na kopání

sebou neměl. I když je možné odnést tělo k řece, nemělo

by to smysl. Všechno kolem je tak husté, že bude mít

61

sám plné ruce práce, aby se prodral ven. I kdyby se

prodral s tělem k řece, přicházela doprava na základnu

vůbec v úvahu? V každém případě by to znamenalo velké

zdržení a spoustu energie, což mohlo ohrozit jeho i

Tugův život a pro to nebyl jiný důvod, než

sentimentalita. Na druhé straně se mu představa, že tu to

tělo nechá ležet na pospas divoké zvěři, vůbec

nezamlouvala. Jediný způsob, jak vyřešit byl ten, který si

vybrali v dějinách ti největší válečníci a bojovníci,

Vikingové, Římané i Indové. Ti všichni proměnili těla

svých velitelů v popel, spalujíce jejich zbraně, jejich

koně a jejich psy společně s nimi. Konec konců, napadlo

ho, spousta jeho nejlepších přátel a dalších pilotů

zahynula stejným způsobem.

Když se dostatečně připravil na tu smutnou operaci a

chtěl přikročit ke konkrétním krokům, zaslechl nedaleko

hlasy. Okamžitě strnul jako socha a nastražil uši. Nebylo

pochyb, byly to hlasy a provázel je praskot křovin a

šustění porostů, hluk kroků drtících pod sebou rostliny

džungle. Vzápětí bylo jasné, že ti, kdo vydávají takový

hluk, se přibližují.

Biggles ustoupil a skryl se do obrovitého kapradí.

Rozhodl se k tomu nejen z důvodů prosté zvědavosti.

Zdálo se pravděpobné, že pád Hurricana bylo vidět

zdaleka a v tom případě by byly nepřátelské jednotky

vyslány, aby zjistily polohu. Existovala jistá šance, že tito

vojáci budou součástí stejného týmu, který ovládal onu

tajnou zbraň. Pokud by to tak bylo, stálo by za to je

zajmout a předvést k výslechu.

Hlasy a lámání porostu se přiblížily. Ti lidé se

zjevně pohybovali naprosto bezstarostně. Biggless

neuměl ani slovo japonsky, nicméně neměl pochyb o

62

národnosti příchozích. Vytáhl svou automatickou pistoli,

prohlédl a odjistil. Potom čekal.

Za pár minut vtrhl na místo z hlubokých křovisk

nějaký muž. Zarazil se, když uviděl letadlo, potom vydal

jakýsi jekot. Ještě jeden muž se vynořil z džungle.

Biggles byl zklamaný. Tohle byli obyčejní japonští

vojáci, pěšáci, celí špinaví a s nezbytnými větvičkami

maskujícími jejich uniformy. Oba si nesli pušky a klidně

kouřili cigarety. Z džungle se neozval žádný další zvuk,

takže bylo jasné, že jsou sami. Jejich reakce na scénu,

kterou uviděli před sebou nebyla nepřirozená. Začali se o

překot domlouvat a kráčeli k trupu. Když jeden z nich

ukázal na mrtvého pilota a začal se hlasitě chechtat,

Biggles se zamračil. Ať přítel nebo nepřítel, pro oči

Evropana to nebyl žádný legrační pohled. Když pak

jeden z těch

Japonců začal do mrtvého kopat, Bigglesovi zmizela

z tváře všechna krev. Rty se mu sevřely v úzkou linii a

chřípí nosu se rozechvělo. Stále ještě se však vydržel

nepohnout. Pak se ale jeden z vojáků s jakousi

poznámkou, která měla být zjevně žertovná, sehnul a

strčil mezi rty zabitého pilota cigaretu a pak se smíchem

odstoupil a pozoroval své dílo. Biggles už nebyl schopen

překonat svůj hněv.

„Ty grázle!“ procedil mezi zuby. Bylo to proneseno

tiše, ale zřetelně.

Oba Japonci se otočili, jako kdyby vedle nic někdo

vystřelil. Zírali v údivu do široka rozevřenýma očima,

tentokrát už beze smíchu, ale se strachem v očích, jako

kdyby proti nim stál duch – duch těla, které uráželi.

Pověrčiví od přírody, mohli tomu docela dobře uvěřit.

63

Biggles znovu promluvil, i když to byl vlastně jen

takový výdech: „Vy svině!“

To probudilo Japonce k akci. S podivným výkřikem

jeden z nich pozvedl svou pušku. Biggles vystřelil. Voják

sebou divoce škubl. Znovu promluvila Bigglesova

automatická pistole. Pod vojákem se podlomily nohy,

puška mu vypadla z rukou a škytaje padl k zemi. Druhý

voják se obrátil na útěk. Zcela chladně, bez jakékoliv

vášně, aniž by se pohnul z místa, Biggles zamířil a stiskl

spoušť. Japík padl kupředu na tvář, ale s jekotem se

pokoušel vstát. Biggles vykročil kupředu a s vypočítavou

přesností vpálil z bezprostřední blízkosti do srdce vojáka

další dvě kulky. Měl přitom hněvem stažené rty, takže se

ukázaly zuby jakoby v překonávání odporu. „Hnusný

zabijáci!“

Voják zůstal ležet bez pohnutí.

Když dozněla ozvěna výstřelů, opět se rozhostilo to

těžké dusné ticho. Jediným zvukem byl šumot a bzukot

spousty moskytů. Biggles chvíli stál s kouřící pistolí v

ruce a těžce oddechuje, nad zabitým Japoncem. Potom

rychle přešel k mrtvému pilotovi, vyndal mu z úst

cigaretu a zahodil ji.

„Promiň, Tommy,“ řekl tiše. „Bylo to něco, co by

člověk vůbec nečekal,“ dodal, jako kdyby hovořil sám k

sobě.

Zastrčiv pistoli do kapsy zvedl tělo a něžně je

umístil do kokpitu a zavřel poklop. Potom, zapáliv

kousek papíru, upustil jej vedle přeražené trubky, z níž

vytékalo palivo. Oheň se ihned vzňal a rychle se

rozšiřoval. Za okamžik už byla přední část letadla celá v

plamenech.

64

Když Biggles ustupoval od hořícího Hurricana jeho

zrak padl na mrtvé Japonce. „My nejsme žádná zvěř,

Tommy,“ zamumlal. „Tihle psi jsou špatná náhrada, ale

musí stačit.“ Ujistiv se, že oba vojáci jsou skutečně

mrtví, přenesl jejich těla na ocasní plochu, která ještě

nebyla v plamenech. Pak rychle ustoupil, protože začaly

vybuchovat kulometné pásy a ve vzduchu létaly kulky.

Zvedl kapesník s věcmi mrtvého pilota a šel na okraj

vymýceného porostu. Tam se obrátil a zůstal stát v

pozoru. Pravou rukou zasalutoval.

„Sbohem Tommy,“ řekl tiše. „Dobrý lov.“ Potom už

bez ohlédnutí pokračoval v cestě džunglí směrem k řece.

Za ním se za zvuků vybuchujících nábojů začal

zvedat k nebi bílý sloupec pohřební hranice a táhl se po

modrém nebi. Uvědomoval si, že to mohou zpozorovat

nepřátelé a může je to přilákat na místo havárie, ale bylo

mu to jedno. Dokonce doufal, že tomu tak bude. Dostal

se do takové nálady, kdy bít se znamená potěšení.

Zabralo mu to téměř hodinu, než se dostal k řece a

byl skrz naskrz propocený, když poprvé zahlédl

vzdouvající se vody. Jedinými živými tvory v dohledu

byl malý krokodýl ležící na bahnitém nánosu v řečišti a

šedá volavka sedící na oschlé větvi visící nad hladinou.

Po Tugovi nikde ani památky. Biggles se nacházel dost

daleko nad ostrovem, který vybral pro jejich setkání a

chtělo to ještě asi dvacet minut namáhavého sestupu

podél břehu řeky, aby se dostal na jeho úroveň. Jelikož

pořád ještě nikde nebylo známky po Tugovi, vybral si

vršek spadajícího břehu, zapálil si cigaretu a posadil se.

Nic jiného se dělat nedalo. Moskyti ho stále ještě

obtěžovali. Odháněl je otráveným máváním a pak si

osušoval upocený obličej, stále ještě bledý a rozezlený

65

předchozím zážitkem. Napětí minulých dvou hodin bylo

značné.

Další půlhodinu strávil tichou meditací, zamýšleje se

nad ranními událostmi a problémem, který se jim zatím

nijak vyřešit nepodařilo. Potom zaslechl zvuk, na který

tak dlouho čekal – vrčení leteckého motoru. Ale jelikož

jeho uši byly zvyklé na ty nejjemnější rozdíly mezi

motory, byl zprvu zmatený. Brzy ale tu záhadu rozřešil.

Byl to totiž zvuk dvou motorů, dvou různých letadel.

Hlavní zvukovou kulisu tvořil hluboký hukot vysoce

výkonného motoru, ale na jeho pozadí rozeznával vysoký

tón rychlejších obrátek lehčího letounu. Nevypadalo

pravděpodobně, že by se na tomto bojišti války vyskytly

dokonce dva lehké letouny, takže ho nepřekvapilo, když

se mu v zorném poli najednou objevil Cikánský Mol, jak

se jmenoval malý letoun s plováky a letěl nízko nad

hladinou proti proudu řeky. Za ním v dlouhých

smyčkách, ale nepochybně jako doprovod, letěl stíhací

bombardér – Hurricane.

Biggles vstával a přitom se trochu usmál. Zamával.

Ta pochybná dvojice nepotřebovala žádné vysvětlování.

Tug se vracel s námořním letadlem, jak se dohodli a to

sebou mělo ochranný doprovod. Biggles reagoval s

úlevou. Ne proto, že se to týkalo jeho osobně, ale proto,

že navzdory existenci nějaké tajné zbraně se Tugovi

zjevně podařilo dostat se domů a zpátky. Byl pryč dost

dlouho a Biggles už se pomalu obával, že i jeho dostalo

to bezejmenné, ale smrtelné nebezpečí.

Tug ho zřejmě ihned uviděl, protože vypnul motor a

spouštěl mořský kluzák přímo na hladinu. Aniž by čekal,

až dokončí rovnou dráhu přistání, otočil letoun prudce do

oblouku a přistál v příboji pěny naproti břehu, kde čekal

66

Biggles. Biggles se přebrodil dvěma stopami vody a šesti

palci bahna k letadlu a vyšplhal se na palubu.

„Dobrá práce, Tugu,“ přivítal ho. „Měls nějaké

potíže?“

Tug se zašklebil. „Ani za nehet. Viděl jsem roj

japonských stíhaček typu Zero, ale byly tak vysoko, že

mě nezpozorovaly. Našel jsi něco?“

„Ne.“

„Kdo to byl? Grainger, Larkin nebo Moorven?“

Biggles sebou trhl. „Co tím myslíš?“

„No, všichni tři nedoletěli zpátky. Ostatní říkají, že

je dostalo to kouzlo.“

„Ostatní? Chceš říct, že se Johnny Crisp a

Scrimshaw zase dostali zpátky bez nehody?“

„No ano. Když jsem odlítal, tak Johnny dupal a klek

na runwayi a Scrimshaw lítal dokola a snažil se najít

někoho, koho by sestřelil. Divný, že jo?“

Během toho krátkého výlevu byl Biggles zticha,

napůl už sedě v letadle, napůl ještě venku a zíral Tugovi

do tváře.

„Divný! To je rozhodně víc než divné, to je

nechutné! To přece nemůže být štěstím. To nejde. Ale

probereme to, až se vrátíme domů na základnu. Kdo je to

v tom Hurricanu?“

„Angus.“

„Kdo mu to dovolil?“

„Algy.“

„Algy, co? Chtěl bych mít jeho nervy!“

Tug se opět zašklebil. „Algy má velení, na to

nezapomínej. Během tvé nepřítomnosti je velitel a já mu

to nemám za zlý. Chtěli letět skoro všichni a Algymu to

dalo pěknou práci, aby je udržel na koberci. Byli

67

přesvědčený, že někdo by měl letět se mnou a dávat na

mě bacha, zatímco já dávám bacha na tebe. Nakonec

Algy souhlasil, že pustí jednoho z velitelů posádek.

Angus a Bertie si hodili losem a Bertie prohrál.

Když jsem od něho odcházel, tak vzteky málem provrtal

díru do brejlí.“

Mezitím co mluvil, otevřel Tug trochu plyn a

pomalu se rozjížděl do hlubší vody.

Biggles vzhlédl na Hurricana a ze rtů se mu vydral

výkřik „No tohle…! Co to, u čerta, tan Angus provádí?“

vyštěkl poslední slova plný ohromení.

Tug se podíval nahoru a uviděl Hurricana jak se řítí

v měkkém oblouku dolů, jako kdyby sebou chtěl

plácnout na hladinu řeky. „To tě asi chce pozdravit,“ řekl

hlasem postrádajícím přesvědčení.

Biggles hned neodpovídal. Upřeně se díval, zatímco

Hurricane pokračoval v přímém pádu. „To se mýlíš,“

procedil vyprahlými rty. „Angus to koupil. Pozor!“

Jeho varování nebylo jenom konverzačním obratem,

ale bylo myšleno doslova, protože Hurricane teď padal

na hladinu v přímce, na jejíž dráze ležel Mol. Tug si to

uvědomil a bleskovým pohybem ruky dal plný plyn. „Drž

se!“ stačil ještě zaječet, když se rozeřval motor a letoun

vystřelil kupředu. Byl nejvyšší čas.

Konec Hurricanovy směrovky minul Mola jenom o

pár palců. Narazil na vodu s mohutným vzedmutím vln,

které pokryly Mola sprškou vody a divoce jej

rozhoupaly. Poskočil a znovu narazil na hladinu a

tentokrát zmizel pod hladinou až na houpající se

směrovku.

68

Tug se řítil na místo dopadu. „Říkal jsem mu, ať

nelítá!“ křičel divoce. A pak ještě jednou. „Říkal jsem

mu, aby neletěl se mnou! Já mu to říkal.“

„Ticho!“ vyštěkl Biggless. „Dej na mě pozor!“ dodal

a skočil z paluby do vody.

Když se minutu nato vynořil a lapal po dechu, měl v

náručí Anguse. Tug byl dole na plováku, klečel a čekal.

Přebral nejdříve Anguse a pak pomohl Bigglesovi, aby se

mohl pověsit napříč přes plovák. Celá ta tíha nebezpečně

naklonila kluzák a Tug se musel nahnout na druhém

plováku, aby to vyvážil. Angus byl buď mrtvý nebo v

bezvědomí – nebylo jasné, co mu je.

„Pomoz mi dostat ho do rezervního sedadla,“

rozkázal Biggles.

„Jak mýlíš, že mu je?“

„Nevím, ale asi dost špatně. Má zlomenou nohu,

jestli nic horšího. Tady pro něho nemůžeme udělat vůbec

nic. Jeho jediná šance je, jestli ještě žije, dostat ho do

nemocnice.“

„Ale tahle mašina tři neunese. A stejně tady není

místo pro tři.“

„To vím,“ odpověděl stručně Biggles. „Ty ho

dopravíš zpátky. Já počkám. Budu přesně tady. Měl bys

být zpátky za pár hodin, pokud se nic nestane. Raději

zatelefonuj z přístavu Algymu a řekni mu, co se stalo.

Taky mu řekni, ať všechny drží hezky dole na zemi,

dokud se nevrátím. To je rozkaz!“

„Oukej,“ zabručel Tug.

Po delší době a větší námaze dopravili Angusovo

bezvládné tělo do rezervního sedadla. Jak Biggles řekl,

na místě se pro něho nedalo dělat vůbec nic víc.

69

„Rozjeď se těsně podél břehu a já seskočím,“

požádal Biggles Tuga. „V řece je plno krokodýlů.“

Tug roloval těsně ke břehu a Biggles se přebrodil na

suchou zem.

„Dobře, roztoč to!“ nařídil Biggles.

Tug zamával. Motor se rozeřval a malé letadlo se

otočilo kolem své osy a rozběhlo se po proudu. Biggles

se za ním díval dokud nebylo z dohledu a potom se

posadil na své původní místo nahoře na svahu.

Automaticky sáhl pro cigaretové pouzdro. Jenomže

cigarety byly samozřejmě promočené a tak je opatrně

rozložil na kámen, aby uschly.

70

Kapitola sedmá

BIGGLES VYŠETŘUJE

Biggles čekal, čekal až se slunce vyšplhalo do zenitu

a začalo zapadat. Vzduch, plný pachů zahnívající

vegetace z mělkého údolí, kterým se vinula řeka, se ani

nepohnul. Vedro bylo k zalknutí. Z močálovitých břehů

se zvedala pára a z bahna těsně pod břehem se draly na

povrch sedavé bubliny. Biggles se hrozně potil. Jednou

mu nad hlavou zazněly motory tří bombardérů Mitsubishi

letících směrem na západ. O něco později se stejným

směrem hnalo v obrovské výšce šest stíhačů typu Zero.

Všichni letěli do Indie.

„Oni určitě vědí, že naše stroje musí zůstat na zemi a

proto si takhle dovolují,“ napadlo Bigglese.

Bylo jasné, že pokud je tajná zbraň stále ještě v akci,

tak se vyhýbá japonským letadlům. To dokazovalo, že tu

věc někdo ovládá a tím také padá jakákoli teorie o

jedovatém plynu, který by působil, vypuštěný do

vzduchu, na všechny letouny bez rozdílu, protože pokud

Japonci nenosili celou dobu masky, což nebylo tak

jednoduché, sundalo by je to stejně jako Angličany.

Pokud by tajnou zbraní byl nějaký paprsek, pak to

nemohl být stále vysílaný paprsek, protože ten by také

zničil vlastní i nepřátelská letadla bez ohledu na

národnost. Kdyby byla nepřátelská letadla nějakou

hmotou chráněna proti takovým paprskům, pak by to

dávno objevili technici, jejichž úkolem je rozebrat

nepřátelská letadla sestřelená na území ovládaném

britskými vojsky. A nikoli nejméně udivujícím aspektem

71

této nové zbraně je její působení na obrovské vzdálenosti

– aspoň tak to vypadalo podle té úžasné rozlohy oblasti,

ve které padaly britské stroje. To vzbuzovalo doměnku,

že jde o vysoce mobilní zbraň anebo o velký počet těchto

zbraní instalovaných všude možně po džungli. Ale pokud

tomu tak bylo, proč potom dovolili Hurricanům, aby

dosáhly svého cíle a zničily jej? Kdyby bylo bývalo

možné je zarazit, tak k tomu bezpochyby také došlo.

Skutečnost, že toho rána Hurricany dosáhly svého

dokazuje, že tato zbraň má také své hranice a omezené

působení. O tom všem přemítal Biggles sedě na

skalnatém břehu nad řekou.

Už se schylovalo ke třetí hodině, když se vrátil Tug.

Biggles byl moc rád, že vidí Mola, protože kromě

zdlouhavého čekání a únavy bylo jasně vidět, že

nebezpečí v této oblasti pro letadla existuje.

„To sis tam pobyl,“ přivítal ho Biggles.

„Musel jsem trochu kličkovat,“ odpověděl mu Tug.

„Jsou tu kolem ty syčáci a strkají nos do Indie – využívají

toho, že sedíme na zemi.“

„Jak se daří Angusovi?“ strachoval se Biggles,

šplhaje do kabiny.

„Žije, ale to je tak asi všecko. Odvezli ho do

nemocnice. Na podrobnosti jsem nečekal.“

„Neprobral se z bezvědomí?“

„Ne,“

„Mluvil jsi s Algym?“

„Ano, telefonoval jsem mu.“

„Co říkal?“

„Trochu se rozčílil – chtěl vyslat celou partu jako

doprovod. Já jsem mu říkal, že chcete, aby zůstali sedět

na zemi. Pak už jen nadával.“

72

„Mimochodem, kde jsi vzal tohohle Mola?“

„To zařídil Raymond. Byl v jedný zátoce na druhý

straně Kalkaty. Raymond mi půjčil svoje auto, abych si

ho mohl vyzvednout. Kdysi patřil jako taxík letecký

společnosti.

To je všechno, co o tom vím. Ale lítá spolehlivě a to

je to hlavní, co mě zajímá.“

„Protože nemůže přistát na letišti Dum-dum,

budeme se asi muset vrátit tam, kde jsi ho vzal?“

„Myslím, že jo.“

„Je tam ještě to Raymondovo auto?“

„Ne, budeme muset sehnat taxík.“

„Oukej,“ řekl Biggles, když se pohodlně uvelebil v

sedadle. „Radši se drž nízko, abysme nenarazili na tlupu

Zero stíhaček, ne?“

Let do Kalkaty uplynul bez jakýchkoli zvláštních

příhod. Byla to skoro nuda. Několikrát sice zpozorovali

nepřátelská letadla, většinou letící vysoko na nebi, ale

Mol, otírající se málem o koruny stromů, unikl jejich

pozornosti. Když jej zaparkovali u mola na řece, najali si

taxi a dorazili na základnu, bylo už slunce hluboko na

západní obloze. Aniž by se zastavil, aby se trochu umyl

či odstranil bláto z šatů, kráčel Biggles přímo do

důstojnické jídelny. Tam už čekali ostatní.

Jeho první otázka byla: „Jak se vede Angusovi?“

Odpověděl mu Algy. „Právě jsem se vrátil z

nemocnice. Nepustili mě ale k němu. Ne že by na tom

nějak záleželo, protože je pořád ještě v bezvědomí a

vypadá to tak, že to ještě potrvá. Je ošklivě polámaný –

zlomená ruka, zlomená noha, tři žebra vražená dovnitř a

otřes mozku. Jestli se z toho dostane, tak to bude stejně

pár měsíců, než si stoupne na vlastní nohy. Pokud se týče

73

téhle party a našeho úkolu tak ho můžeme klidně

odepsat.“

Biggles potřásl zarmouceně hlavou. „Chudák Angus.

Je to smůla. No ale aspoň, že žije. Asi jsem očekával

příliš od toho, že přijde k vědomí. Chtěl jsem s ním

mluvit. On by nám možná byl schopen říct něco o tom,

co se stalo. Pokud víme, on je první obětí té nové tajné

zbraně, která to přežila nebo která se vrátila zpátky.“

„Tak nevíš, co ho zasáhlo?“ ptal se Bertie.

„Nemám nejmenší tušení,“ přiznal Biggles. „Mašina

se najednou obrátila dolů do vody, jako kdyby bylo

poškozené řízení, nebo jako kdyby to udělal schválně.

Tak to na mě tedy působilo. Co myslíš ty, Tugu, tys to

taky viděl?“

„Myslím si to, co ty.“

Ostatní je obstoupili kolem. „Copak jste neviděli, že

by se něco ulomilo?“ ptal se Ginger.

„Vůbec nic,“ odpověděl Biggles. „Až do okamžiku,

kdy stroj dopadl do vody, to vypadalo, že s ním není

absolutně nic v nepořádku.“

„A co ta Moorvenova havárie?“ ozval se Algy.

„Našel jsi něco tam?“

„Vůbec nic. Povím vám to později, až se trochu

najím a dám do pořádku. Já jsem chtěl hlavně znát

poslední zprávy o Angusově zdraví. Budu mít teď chvíli

hodně práce psaním hlášení o Moorvenově havárii a s

předáváním pozůstalosti a tak dále. Taky si chci

promluvit s Johnny Crispem a Scrimshawem. V tom, jak

se vždycky vracejí zpátky celí a zdraví, je něco

nepřirozeného. To už nemůže být jen štěstí. Musí k tomu

být nějaký důvod a jestli se nám ho podaří identifikovat,

74

tak budeme už v půli cesty k rozřešení celé téhle

záhady.“

V tom okamžiku vstoupil do jídelny komodor

Raymond.

„Slyšel jsem, že jste se vrátil.“ oznamoval důvod

svého příchodu.

„Co se stalo?“

„Okamžik, pane,“ protestoval Biggles. „Ještě jsem

dneska celý den nejedl a toulat se v té džungli byla pěkně

špinavá záležitost – jak ostatně vidíte sám. Dejte mi pár

minut na koupel a občerstvení a já vám o tom budu

vyprávět potom. Počkejte tady, ostatní to budou chtít

taky slyšet. Hned se vrátím, vážně.“

Ani ne za půl hodinky se vrátil uspokojiv své

materiální potřeby. „Pojďte, sedneme si na to.“ navrhl.

Potom jim vyprávěl celý příběh. Jako obvykle tím

svým zhuštěným způsobem, stručně, jen podstatná fakta

a žádné sáhodlouhé líčení, takže to trvalo jen chvilku.

„Takže jsme se zase nikam dál nedostali,“ povzdechl

si komodor.

„To bych tak docela netvrdil,“ diskutoval Biggles.

„Jisté širší aspekty toho případu se začínají vynořovat.

Až budu mít čas si to všechno promyslet, třeba se

dostanu k nějakému vodítku.“

„Co budete dělat teď?“

„Už je tma, takže ve vzduchu se nic moc dělat nedá.

Rád bych si promluvil s Crispem a Scrimshawem. V tom,

jak se pořád dokážou vracet zpátky na základnu celí, je

nějaké tajemství. Samozřejmě, mohlo by to být i štěstím,

ale jestliže ne, potom oni nebo jejich stroje musí být

imunní proti té věci, která nám způsobuje všechny ty

75

ztráty. Taky bych si rád pohovořil s posledním člověkem,

který se dotkl Moorvenova stroje než nasedl pilot.“

„To už jsem vyšetřoval,“ řekl komodor. „Byl to

seržant jménem Gray. Ten kontroloval všechny stroje

těsně před tím, než se zvedly. Vypadá to, že ho velmi

rozrušil osud těch tří strojů, co spadly. Nějak za ně cítí

zodpovědnost.“

„Ale to je hloupost.“

„To jsem mu také říkal.“

„Jaký člověk je ten seržant?“

„Je mu asi třicet, je deset let u letectva. Vzorné

posudky, je to prvotřídní mechanik. Před vzletem,

protože věděl, co se může stát, osobně prohlížel každý

stroj a každý motor.“

„Aha. No, tak si ho necháme na pozdější dobu.

Sežeňte mi Crispa a Scrimshawa, prosím vás.“

„Kde se s nimi sejdeme? U mne v kanceláři?“

Biggles na okamžik přemýšlel. „Ne. Uděláme to

neformální. Dovedu si představit, jak se cítí. Spíš se nám

otevřou tady, než ve vaší kanceláři. A jestli vám to

nebude vadit, otázky bych raději kladl já sám.“

„Dobře tedy,“ souhlasil komodor. „Pošlete jednoho

z vašich lidí, ať je přivede. Pravděpodobně je najde v

baru v ústřední jídelně.“

Biggles zvedl obočí. „Pijí?“

„Scrimshaw, který se normálně ničeho ani netkne,

najednou začíná trávit v baru hodně času. Je to ale

pochopitelné. Konec konců ti dva viděli, jak jim umírají

kamarádi z letky před jejich očima. A někteří z nich byli

s nimi už od Bitvy o Británii.“

Biggles kývl na Gingera. „Skoč tam pro ně.“

76

Ginger odešel. Ostatní pokračovali pár minut v

diskuzi. Po chvíli se vrátil Ginger a oběma letci.

„Posaďte se, hoši,“ tiše je pobídl Biggles. „Vemte si

pár židlí.“

Crisp a Scrimshaw se posadili. Biggles si je rychle

prohlédl, než jim nabídl cigaretu. Oba byli ve stavu, v

jakém očekával, že budou. On sám znal tak dobře

příznaky trvalého nervového vypětí, šoku a působení

bezmocného vzteku. Scrimshaw byl ve tváři zarudlý a oči

se mu nepřirozeně leskly. Kouřil svou cigaretu krátkými

ukvapenými tahy neustálo ji oklepávaje ať na ní byl

nějaký popel nebo ne. Crisp byl pobledlý a jeho oči byly

v koutcích překrvené. Když si bral cigaretu, prsty se mu

třásly. Ukazovák měl žlutý od nikotinu.

„Snažíme se přijít celé téhle záležitosti na kloub,“

začal Biggles zeširoka.

„Nejvyšší čas, aby s tím někdo začal něco dělat!“

vyjekl Scrimshaw.

„O tom se pravděpodobně nikdo nebude přít,“

odvětil Biggles jemně. „Dělá se všechno, co se dá.

Japonci si na nás vymysleli nějakou fintu a jediný

způsob, jak zjistit, v čem to je, je, když si zachováme

chladnou hlavu. Kdyby jsme se nechali kvůli tomu

zpanikařit, tak bysme hráli přesně do noty našim

nepřátelům.“

„Slyšel jsem, že jste vyskočil a viděl jste

Moorvena,“ vyštěkl podrážděný Scrimshaw.

Biggles na něho pohlédl. „Kdo vám to řekl?“

„Já nevím – slyšel jsem to.“

„Kde jste to slyšel?“

„Asi v jídelně, předpokládám.“

77

Biggles rychle mrkl kolem na své mužstvo. „Chlapi,

vy jste to vyžvanili?“

„Myslím, že mimo tuhle jídelnu nikdo nepromluvil“

řekl Algy. „De fakto, kromě mé návštěvy v nemocnici

myslím, že nikdo ani nevyšel ven.“

„Už si vzpomínám,“ ozval se Scrimshaw. „To mi

povídal Lal Din.“

Biggles pohlédl ostře na Algyho. „Byl tady Lal

Din?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Servíroval po obědě kávu.“

„Přikázal jsem, aby se před ním o téhle věci nikdy

nemluvilo!“ rozkřikl se Biggles. Nastalo nepříjemné

ticho.

Přerušil je Scrimshaw. „Ale, co na tom záleží?“

Biggles ignoroval jeho otázku. „Tak pojďme dál,“

navázal na předchozí hovor, dívaje se na Crispa a

Scrimshawa. „Dosud jste vy dva měli štěstí –“

Trhl sebou, když se Scrimshaw rozesmál – ostrým

jitřivým smíchem.

„Tak to je vaše představa štěstí?“ posmíval se

Scrimshaw.

„Dobrá, řekněme tedy, že to nebylo štěstí,“ nenechal

se vyvést z míry Biggles. „Řekněme, že k tomu může být

důvod. Jestliže máme za tohoto předpokladu pravdu, tak

to brzy rozlouskneme.“

„Takže jste u Moorvena nic nezjistil?“ ptal se Crisp.

„Objevil jsem pár japonských vojáků,“ odvětil

Biggles.

„Co jste s nimi provedl?“ chtěl vědět Scrismhaw.

„Zastřelil jsem je,“ odpověděl klidně Biggles.

78

Scrimshaw vyjekl. „Kruci! Kdybych tam byl, já

bych je –“

„Možná, že později dostanete ještě lepší šanci,“

přerušil ho suše Biggles. „Vyskočil jsem nad

Moorvenovým strojem doufaje, že dneska přijdu na to,

kde ta tajná zbraň zasahuje pilota nebo stroj. Naneštěstí

tam po ničem takovém nebylo ani známky. Teď se tedy

snažím zjistit, co jste dělali vy dva, hoši, a co nedělal

Moorven. A opačně, co jste nedělali a co dělal on. Třeba

to bylo něco ve vzduchu, nebo už tady na zemi. Rád bych

stejnou otázku položil jednomu ze svých velících pilotů,

který to koupil dneska ráno, ale naneštěstí ještě není

schopen mluvit.

Johnny, potřebuji, abyste velmi pozorně přemýšlel a

pověděl mi všecko, co jste dělal od okamžiku, kdy jste

dneska ráno vstal z postele.“

„K čemu to má bejt?“ chtěl vědět Scrimshaw

zapaluje si další cigaretu od té, kterou ještě držel v ruce.

„Třeba nám to k ničemu nebude,“ přiznal Biggles.

„Ale podívejte se na to takhle. Jistá je jenom jediná věc.

Buď jsou naše stroje napadány něčím, co nemůžeme

vidět, nebo jsou napadáni piloti. Já budu uvažovat po

řadě o obou těchhle možnostech. Teď zrovna řeším ten

problém na osobní rovině. Tak spusťte, Johnny.“

„Vstal jsem z postele,“ začal Crisp. „Svlík jsem si

pyžamo a oblík se.“

„Nemyl jste se, nekoupal jste se?“

„Ne.“

„Tak pokračujte.“

„Šel jsem do jídelny, kde jsem postál u velkého stolu

a dal si trochu kávy a sušenky.“

„Byl tam ještě někdo?“

79

„Ne když jsem tam přišel. Ostatní přicházeli

postupně až potom.“

„A co dělali?“

„Přidali se u stolu ke mně.“

„Dali si taky kávu a sušenky?“

„Ano.“

„Jste si tím jistý.“

„Je tu Scrimshaw, zeptejte se jeho.“

„To je pravda,“ stručně řekl Scrimshaw. „Všichni

jsme si dali kávu a sušenky. Na tom není nic divného,

ne?“

„Vůbec nic,“ souhlasil Biggles. Stále hovořil klidně,

jako by o nic nešlo. „A všechna ta káva byla z jedné

jediné konvice, z jedné dávky?“

„Ano,“ odpověděl Crisp.

„A co sušenky?“

„Všichni jsme si brali z jednoho talíře.“

„A nikdo jiný v té době v místnosti nebyl – mám na

mysli z obsluhy?“

„Nikdo. Jídlo a pití tam prostě dají a každý, kdo

přijde, si bere. Takový je obvyklý postup.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Biggles.

„Nás pět šlo k mašinám společně.“

„Kouřili jste po kávě?“

„Promiňte, ano. Na to jsem zapomněl. Měl jsem v

kapse krabičku cigaret. Jelikož jsem skončil první na

snídani, tak jsem si zapálil a pak jsem nechal balíček

cigaret kolovat, aby si vzal, kdo chce.“

„Tak jste všichni kouřili cigarety z jednoho a téhož

balíčku?“

„Co tohle má bejt!“ vyštěkl Scrimshaw. „Chcete mi

snad namluvit, že –“

80

„Jenom klid,“ přerušil ho Biggles. „Nechci nikomu

nic namlouvat. Jenom se ptám na holá fakta. Jen

pokračujte, Johnny, prosím vás.“

„To je všecko. Nasedli jsme do mašin a

odstartovali.“

„Ničeho jiného jste se nedotkli?“

„Ne.“

„Mluvili jste s někým?“

„Ano, já jsem mluvil se seržantem Grayem.“

„O čem?“

Johnny vypadal rozpačitě. „O výměně.“

„O jaké výměně?“

„No, víte, vyměnil jsem si letadlo s Moorvenem.“

„Cože jste?“

„Vyměnil letadlo.“

„Proč?“

„No, řek jsem si, že třeba někdo se nám vždycky

šťoural v mašinách, ale z nějakýho mně neznámýho

důvodu, vždycky tu mojí vynechal. Takže jsme se

dohodli, že si prohodíme mašiny, abysme viděli, co to

udělá. Kdybych šel pod drn a Moorven se vrátil, to by

pak vypadalo, že na mym stroji je nějaká zvláštnost, která

mě celou dobu drží naživu. Proto se teďka cejtim tak

mizerně. Kdyby se bejval chudák Moorven držel svý

starý mašiny, nic by se mu nebylo stalo.“

„Chcete říct, možná by se mu nic nestalo,“ opravil

ho Biggles tiše. „Já to chápu, Johnny. To co jste udělal

znamenalo, že jste podstoupil riziko, jít pod drn sám. To

od vás bylo pěkně ušlechtilé. Jsem rád, že jste se o tom

zmínil, protože nám to tady dokazuje, že na stroji tedy

vůbec nezáleží a to je moc důležité. Seržant Gray tedy

věděl o tom, že jste si to prohodili?“

81

„Ano.“

Biggles se obrátil na Scrimshawa. „Mluvil jste vy s

někým?“

„Ani s živou duší.“

„A ve vzduchu žádný z vás dvou nedělal nic kromě

řízení letadla?“

Scrimshaw se posměšně zasmál. „Co jiného se tam

asi dá dělat?“

„To já nevím,“ odpověděl stále klidně Biggles.

„Proto se to snažím zjistit. Vy říkáte, že oba dva jste nic

jiného nedělali, a tím je to vyřízené. A ani jeden z vás

dvou celou tu dobu neslyšel žádný nejmenší hluk, zvuk,

skřípot nebo podobně, něco, co by bylo neobvyklé?“

„Vůbec nic,“ řekl Johnny.

„Pro mě to platí taky,“ dodal Scrimshaw.

„Ani když Moorven vypadl z formace?“ ptal se

Biggles.

„Ne.“

„Vy jste ho samozřejmě viděli, jak odpadává?“

„Ano, oba jsme ho viděli,“ potvrdil Johnny.

„Moorven vám nic vysílačkou nesděloval?“

„Ani slovo.“

„Mluvili jste s ním vy?“

„Ano. Já ho volal a ptal se, co to dělá.“

„Neodpovídal?“

„Ne.“

„A ti ostatní spadli za stejných okolností?“

„Ano. Grainger vypadl asi deset minut po

Moorvenovi a Larkin letěl s námi skoro celou cestu

domů. Spadl asi pět mil za frontou na Japonci obsazeném

území.“

82

„Aha. Tak díky.“ Biggles pohlédl na komodora.

„Chtěl byste položit nějakou otázku vy?“

Komodor zavrtěl hlavou. „Ne, já myslím, že vy jste

už prakticky všechno vyčerpal. Jenom ještě jedna věc, na

kterou bych se rád zeptal.“ Pohlédl na Crispa a

Scrimshawa. „Co budete vy dva teď dělat? Vaše letka je

v současné době vlastně odepsaná. Chtěli byste si vzít

nějakou dovolenou?“

„Já ne, pane,“ odpověděl Scrimshaw. „Dovolená je

to poslední, co bych chtěl.“

„Ani já ne,“ přidal se Johnny. „My budeme lítat

dokud nespadneme nebo dokud nepřijdeme na kloub

téhle záležitosti. Buď jedno, nebo druhý.“

„To ani jednomu z vás neprospěje, žít v prázdných

ubikacích,“ odporoval jemně komodor. „Bigglesworth

dneska ztratil jednoho z velitelů. Crispe, co kdybyste mi

dovolil, abych vás dočasně přidělil k jeho eskadře, abyste

tam zaplnil prázdné místo? Jsem si jist, že on by byl rád,

že vás tam má. A vás také, Scrimshaw. Bude se vám lépe

pracovat, když si budete moci o nejrůznějších věcech s

někým nejdřív popovídat.“

„Ano, proč ne?“ vložil se do toho rychle Biggles.

Oba piloti si vyměnili pohledy.

„Mně se to moc hodí,“ řekl Johnny. „Totiž, jestli

půjde taky Scrim?“

„Já půjdu všude,“ zamumlal Scrimshaw. „Mně je to

jedno.“

„To je možné, ale mně to jedno není,“ pronesl

studeně Biggles. „Hoši v téhle eskadře už slítali většinu

oblohy od té doby, co začala válka a nebylo by to vůči

nim fair, ještě jim přidávat nějaké další riziko kromě

toho, které na sebe musí brát neustále. Upřímně,

83

Scrimshaw, my nemáme moc důvěry k lidem, co se

honem chytí láhve, když se něco začne nebezpečně

vyvíjet.“

Scrimshaw zrudnul. „Kdo tady říká –“

„Já,“ přerušil ho Biggles, aniž by zvýšil hlas. „A co

já říkám, to také míním. Čím dřív to pochopíte, tím lépe.

Ano, já vím dobře, co cítíte. Víc než jednou jsem si tím

prošel sám. Prošel jsem si tím už když jste ještě byl v

plenkách. Ale dostal jsem se z toho. Kdyby ne, tak tady

dneska nejsem. Jestli budete dál pít, nebudete k ničemu

ani z vašeho ani z našeho hlediska. Už o tom nebudeme

mluvit, ale rozmyslete si to. Dejte se po večeři

dohromady s mými hochy a vyrazte do města. Budou

dělat všechno co chcete, ale nepropadají melancholii a

nechlastají. To jsou jediné dvě věci, které si my prostě

zakazujeme. Máme totiž moc práce. To je prozatím

všechno.“ Biggles vstal.

84

Kapitola osmá

SMRT KRÁČÍ DÁL

Když se důstojníci rozcházeli debatujíce tiše mezi

sebou o té tajemné záležitosti, Biggles se obrátil na

komodora Raymonda. „Myslím, že půjdu a hned teď si

promluvím se seržantem Grayem, pane,“ oznámil.

„Máme před večeří akorát trochu času.“

„Nebude vám vadit, když půjdu s vámi?“ zeptal se

Johnny Crisp. „Je to trochu moje věc. Gray je v letce A a

to je moje letka.“

„Rozhodně pojďte, budu jenom rád, že vás mám s

sebou,“ vyzval ho Biggles. „On vám pravděpodobně také

poví víc, než by pověděl cizím lidem. To ale bude stačit,

protože u toho nechceme žádné davy.“

Biggles, komodor a Johnny, vyšli z důstojnické

ubytovny a kráčeli k ubytovně seržantů, kde se

dozvěděli, že seržant je někde venku.

„Nemáte tušení, kde by mohl být?“ zeptal se Biggles

leteckého seržanta, který přišel ke dveřím.

„Myslím, že jsem slyšel, jak říká že se půjde

mrknout dolů do hangáru, pane,“ odpověděl seržant.

„Chtěl se ještě jednou podívat na ty dva stroje, co se

dneska ráno vrátily na základnu nepoškozené.“

„Díky,“ kývl na něho Biggles. „Snad ho tam

najdeme.“

„Doufám, že se nenechá tou záležitostí úplně

posednout,“ podotkl Johnny, když šli k hangáru, ve

kterém odpočívaly dva zbývající stroje letky A. „Je to

85

správnej chlap. Je u eskadry skoro od tý doby, co jí v

Kenley před lety sestavili.“

Hangár tonul ve tmě. Komodor rozsvítil baterku.

Paprsek světla padl na dva Hurricany, ale u nich nikdo

nebyl.

„Je tu někdo?“ volal Biggles. Žádná odpověď.

Biggles uviděl úzký paprsek světla na jedné straně

budovy, asi v půli hangáru. „To je určitě on, je v letové

kanceláři,“ oznámil ostatním.

Všichni tři se odebrali ke dveřím. Biggles je otevřel,

ale hned se zarazil. „Jen se podívejte,“ suše procedil k

ostatním.

Na zemi, přerývavě dýchaje, ležel seržant.

„To je Gray,“ zvolal Johnny. „Opilý jak zákon káže,

podle toho jak to vypadá!“

„Jste si tím zatraceně jistý,“ poznamenal Biggles.

„Už se mu to stalo párkrát. Totiž takhle vypadal

minulý týden. Kdybych to byl ohlásil, tak přišel o frčky.

A to bych dobrému letci strašně nerad udělal. Proto jsme

se dohodli, že mi slíbil, že už to nikdy neudělá.“

„Dělá teď už takovéhle věci pravidelně?“ zeptal se

Komodor.

„Pokud já vím, tak ne,“ odpověděl Johnny. „Myslím,

že se toho pití chytil teprve nedávno. Škoda.“

Biggles zatřásl seržantovým ramenem. „No tak,

vzpamatujte se,“ pravil přísně.

Seržant se ani nepohnul.

„Vstaň, Grayi!“ vyštěkl Johnny podrážděně.

Seržant ležel stále tiše a chrápal.

Biggles s ním zacloumal a pak ho poplácal po tváři.

Seržant zachroptěl, ale nepohnul se.

86

„Ten tedy ale pořádně přebral,“ zamumlal Johnny.

„Když jsem mu řekl, že Moorven a ostatní šli pod

kytičky, tak se pěkně rozsypal. Ale nenapadlo mě, že si

to vezme takhle.“ Znovu zatřásl seržantem.

„To nemá cenu,“ řekl tiše Biggles. „V takovém

stavu z něho nedostaneme vůbec nic. Existuje jenom

jedna věc, která by ho mohla postavit na nohy. Skočte do

jídelny, Johnny a přineste konvici horké kávy.“ Johnny

rychle vyběhl ven.

Zatímco čekali, komodor se obrátil na Bigglese: „Co

si o tomhle všem vážně myslíte?“

„Je to neuvěřitelné, to je jediné vhodné slovo,“

odpověděl Biggles. „Co mě zaráží je, že ta věc je tak

hrozně nedůsledná. Dneska provedl Tug tři lety přímo do

nepřátelského území a pokaždé mu to prošlo. Proč? Jak?

Na to musí někde být odpověď. Jenom kdybysme jí

dokázali najít. Všude kolem bylo dost nepřátelských

strojů. Já jsem je viděl a jich se to prostě netýkalo. Oni si

klidně letěli, jako kdyby se nemuseli vůbec ničeho bát.

Velmi podivné. Já mám pocit, sice neopírající se o nic

konkrétního, ale zdá se mi, že –“

Johnny přiběhl, téměř bez dechu vzhledem k tomu,

jak běžel celou cestu. „Žádná káva hotová nebyla, tak

jsem nějakou objednal,“ oznamoval. „Lal Din říkal, že ji

hned přinese.“ Pohlédl na seržanta. „To je blázen, takhle

poškodit svou vlastní letku!“

Minutu či dvě později přišel steward. Jeho obvyklý

úsměv se ještě rozšířil, když padl jeho zrak na seržanta.

„On moc pít whisky,“ hihňal se. „Tady káva, sahibe.

Velmi ostrá káva.“

Biggles od něho hrnek kávy, malý mosazný, který

stál na podnose a přešel k seržantova. „Odkudpak jste,

87

Lal Dine?“ ptal se nedbale. „Nemluvíte jako člověk

narozený v této zemi, že ne?“

„Já Barma. Já patšit Mandalaj,“ byla jeho odpověď.

„Nevypadáte zrovna moc jako z Barmy,“ řekl

Biggles, aniž by vzhlédl, zatímco si klekal k

bezvědomému seržantovi.

„Otec z Barmy, dlouho ale mltvý. Matka, ona Číňa.

Vylost podle čínská tladice,“ řekl Lal Din.

Biggles rozevřel seržantovi zuby a s patřičným

úsilím mu vlil do úst kávu.

Seržant ji vyprskl. Biggles pohlédl přes rameno na

Lal Dina, který stále ještě stál tiše u dveří. „Na co

čekáte?“ ostře se zeptal.

„Já čekat plo ten šálek od káva, sahibe. Patší to

elálu. Třeba někdo můše šádat ještě kávu.“

„Můžete si pro něj přijít později. Budeme jej možná

ještě dlouho potřebovat.“

„Velmi dobře, sahibe.“ Lal Din odešel.

„Co to s ním má být? Nevěříte mu snad?“ ptal se

komodor.

„V případě jako je tenhle, jediní lidé, kterým věřím,

jsou ti, co znám osobně,“ odpověděl Biggles nalévaje

další dávku kávy do úst seržanta Graye.

Seržant se opět rozkuckal a hlava se mu začala klátit

ze strany na stranu. Otevřel oči.

„No tak, Grayi. Seberte se!“ zvolal úsečně Biggles.

„Co-co-ssse děje?!“ vydechl seržant.

„Ty ses opil!“ zavolal na něho Johnny vyčítavě.

Seržant sebou trhl a vrtěl hlavou. „To jjje – lež. Ne

opilej.“

Biggles mu dal ještě kávu.

88

„Říká, že není opilý,“ povídá Johnny a dívá se z

Bigglese na komodora.

„Ovšemže to říká.“ Komodor se srdečně rozesmál.

„Copak jste někdy viděl, aby se opilý člověk přiznal, že

má nakoupeno? Já tedy ne!“

„Jestli mu budete tvrdit, že je opilý, stráví zbytek

noci opakováním, že to není pravda a bude to dokazovat

znovu a znovu,“ ozval se Biggles unaveně.

Seržantovy se rozjasňovaly oči. „So se děje?“

naléhal vyslovuje špatně, jako kdyby se právě probouzel

z hlubokého snu. Pak se divoce pozvracel.

„Opilý jako Dán,“ zamumlal Johny. „Nic rozmného

z něho nedostanete, dokud se z toho nevyspí.“

„Obávám se, že máte pravdu,“ souhlasil zachmuřeně

Biggles. „Poslyšte, Grayi. Slyšíte to, co říkám?“

„Ano-pppane.“

„To už je lepší. Promluvíme si později.“

„Nechci mluvit-hik. Ty svině zabili moje důstojníky.

Já je chci taky dostat. Slyšíte mě? Já je chci –“

Biggles vstal. „Ano, ano, my víme. Jděte do postele

a vyspěte se z toho.“

„Vyvy-spat z ččeho?“ blábolil ospale seržant.

„Jsi úplně tuhej!“ skočil jim do řeči Johny, který byl

stále rozhněvanější. „Slíbil jsi mi, že se toho pití už nikdy

nedotkneš!“

„Pití! Poslouchejte ho, no ne!“ začal podivně

kňourat seržant. „Říká, že sem vopilej…Já sem nikdy ve

svým životě… nebyl vopile, to teda ne, pane.“

„Rozhodneme tu diskuzi později,“ konej šil ho

Biggles a skládal mu pod hlavu padák. „Ještě si zdříměte.

A dopijte ještě tu kávu.“

89

Seržant už bez pomoci dopil zbytek kávy, jedním

dlouhým douškem. „Ttto je lepppčí…“ oznámil ospale.

„Jjá jenom sem chtěl – bejt sám…sem sem přišel

bejt…sám. Sedim tady a než si to přežvejkám, tak… asi

je mi blbě, ale nejsem vopilej, ttto ne, pppane.“

„Blázen jeden,“ zamumlal Johny.

„Já bych na něho nebyl tak tvrdý.“ odporoval mu

Biggles, když odcházeli z hangáru. „Má pravděpodobné

nervy nadranc. Říkáte, že už je u eskadry dlouho? No a

teď vidí svojí eskadru odepsanou. Měli byste ho poslat

domů, aby se z toho zotavil.“

„Pošlu ho domů,“ slíbil komodor.

Odešli do jídelny a dali si večeři. Později, když si

poslechli zprávy v rozhlase, sedli si do rohu s Algym a

Bertim a znovu a znovu probíhali tu tajemnou záležitost,

aniž by se ale vůbec jen přiblížili k nějakému nadějnému

řešení. Biggles mluvil málo a nakonec pohlédl na

hodinky.

„Jedenáct hodin.“ oznámil. „Myslím, že půjdu spát a

nechám si seržanta Graye na zítra.“

„Já se půjdu mrknout, jestli je v pořádku,“ nabízel se

Johny.

„Dobrý nápad,“ souhlasil Biggles.

Komodor vstal. „Já se s ním svezu. Uvidíme se zítra.

Dobrou noc.“ Kývl na ostatní a odešel.

Johnny také odešel. Biggles chvíli ještě zůstal a

hovořil s Algym a Gingerem, kteří chtěli vědět, jestli má

na následující den nějaké plány. Řekl jim, že si ještě musí

nějaké věci promyslet, než se rozhodne pro definitivní

program.

90

Kráčel právě k ubytovně, kde byly důstojnické

ložnice, když ho doběhl nějaký letec. „Promiňte, pane,

máte telefon.“

„Který?“ divil se Biggles. „Ten v hale, pane.“

Biggles se obrátil zpět. „Odkud jste právě přišel?“

„Byl jsem ve službě v kuchyni, pane.“

„Ach tak.“ Biggles vstoupil do haly a zvedl

sluchátko. Nějaký hlas se zeptal. „To jste vy, Bigglesi?

Tady je Johny. Potřebuju, abyste přišel hned do

hangáru.“

„Něco se děje?“

„Ano, pane. Něco se seržantem.“

„Je pořád ještě tam?“

„Ano.“

„Je s ním něco?“

„Rozhodně, pane. Je mrtvý.“

„Zůstaňte tam,“ Biggles řekl stručně. „Jsem tam

hned.“ Biggles se rozběhl do hangáru. Tam byl sám

Johny naklánějící se nad seržantem, který ležel naznak na

podlaze, ve stejné pozici, v jaké ho opustili. Jeden pohled

na otevřená ústa a vytřeštěné oči postačil.

„Je vážně po něm,“ chraptivě pronesl Biggles.

Zavrtěl

hlavou.

„Tomu

nerozumím.

Už

se

vzpamatovával, když jsem od něho odcházel. No, s ním

odchází i naděje, že se od něho něco podstatného dozvím.

To by mne zajímalo, proč zemřel?“

„Předpokládám, že jste ho pořádně prohlédl?“

„Samozřejmě. Ale nic nemůžu najít. Žádný zranění,

žádnou známku čehokoliv. Nejsem schopný na to přijít.

Musel umřít na otravu alkoholem.“

„No, nedá se dělat nic jiného, než poslat pro

doktora,“ povzdechl si Biggles.

91

„To by mě zajímalo, jestli třeba kvůli tomu pití

nespáchal sebevraždu?“

„Já bych myslel, že je velice těžké spáchat

sebevraždu, po které by člověk nezanechal ani stopy,“

odmítl jeho teorii Biggles. „Jděte, Johnny a přiveďte

doktora.“

Johnny rychle odešel.

Biggles se chvíli upřeně díval na mrtvé tělo, potom

se rozhlédl po malé kanceláři a jeho oči vtiskaly obraz

každého předmětu do paměti. Nic ale nebylo jinak, než

když kancelář opustil. Šálek od kávy i podnos tady ještě

byly. Zvedl šálek, byl prázdný. Zamyšleně jej opět

položil. Chvíli se nepohnul z místa kde stál a pak se jeho

oči zastavily na drobném předmětu na zemi u

odpadkového koše. Byl to kousek růžového papíru

stočený do kuličky. Opatrně ji rozbalil a zjistil, že se dívá

na proužek papíru asi tři palce čtvereční s natištěným

nápisem na jedné straně: „Věnuje firma Charneys Ltd.,

Londýn. Neprodejné. Určeno pouze příslušníkům vojsk

Jejího Veličenstva.“ Biggles svraštil čelo a pozvedl

papírek k nosu. Oči se obrátily na seržanta. Přešel k

němu, klekl si a podíval se mu do očí.

Ozval se zvuk spěchajících kroků a vstoupil

vojenský lékař sledovaný Johnnym. Ignoruje Bigglese

doktor šel přímo k mrtvému tělu. Zatímco ho prohlížel,

rozhostilo se v komoře smrti naprosté ticho. Po chvíli

lékař vstal. „Nechám ho převézt do márnice,“ řekl

úsečně.

„Co tomu říkáte?“ zeptal se Biggles.

„Raději bych si ponechal své vyjádření až po pitvě,“

odvětil doktor. „Takže pitva bude?“

92

„Samozřejmě.“ Doktor pohlédl na Johnnyho. „On

patřil do vaší letky, že?“

„Ano.“

„Máte pro tohle nějaké vysvětlení?“

„Našli jsme ho tady, opilého, asi před třemi

hodinami,“ odpověděl Johnny. „Takhle jsme ho tu

opustili. Byl strašně rozčílenej těma dnešníma ztrátama.“

„Už jste ho viděl opilého někdy předtím?“

„Ano. Asi před týdnem jsem ho měl na koberci

přesně kvůli tomu. Ale doktore, přece kvůli chlastu

žádnej člověk ještě neumřel, ne?“

„Na Východě, v počasí jako je tohle, to může

vyvolat infarkt a ten samozřejmě zabije. Ale častěji spíš

člověk třeba zešílí. V takové situaci se pak snaží často

spáchat sebevraždu. Teď byste už měli raději jít. Já

zamknu dveře, dokud si pro tělo nepřijede ambulance.“

Vyšli ven. Doktor zamkl.

„Kam teď půjdete Johnny?“ zeptal se Biggles.

„Myslím, že půjdu do postele.“

„Já také,“ povzdechl si Biggles. „Uvidíme se tedy

ráno.“

„Nebude

vám

vadit,

když

o

tom

povím

Scrimshawovi?“

„Vůbec ne. Tak tedy dobrou noc. Dobrou noc,

doktore.“

Biggles šel dál sám. Nešel ale přímo do ložnice, ale

pomalu kráčel do ubytovny seržantů, kde poslal pro

tajemníka ubytovny a barmana. Pak je vyvedl ven.

„Seržante Graye právě našli mrtvého,“ oznámil jim

potichu. „Vypadal jako když je opilý. Dal si tady něco

než odešel?“

93

„Já ho u baru vůbec neviděl,“ odpověděl jako první

tajemník ubytovny.

„Ale ano, přišel do baru, ale nezůstal tam,“ ochotně

vypovídal barman. „Servíroval jsem mu limonádu s

ledem – myslím. Rozhodně vím, že to byl nealkoholický

nápoj, protože někdo si na to téma zavtipkoval. On pak

říkal, že jde do hangáru. Na to si vzpomínám, protože mu

seržant odpověděl, že nemá cenu se tu jen tak povalovat.“

„Vypadal Gray podrážděně nebo rozrušeně?“

„Ne, pane, to nemohu říci. Já jsem si ho moc

nevšímal, ale z toho, co si pamatuju, mám pocit, že byl

tišší než obvykle.“

„Díky,“ řekl Biggles. „To je všecko, co jsem chtěl

vědět.“ Hluboce zamyšlený se otočil a odešel do své

ubytovny. Tam se svlékl a zalezl do postele.

94

Kapitola devátá

BIGGLES SI HRAJE NA LIŠKU

Následujícího rána byl Biggles časně vzhůru. Ještě

než se do čehokoli pustil, zavolal nemocnici, aby se

dověděl, jak se vede Angusovi. Řekli mu, že jeho stav je

stejný a je stále ještě v bezvědomí.

Nestačil se ani obléci a ozvalo se zaklepání na dveře.

Komodor letectva Raymond vešel dovnitř s ustaranou a

nevyspalou tváří. „Právě jsem se dozvěděl to o seržantu

Grayovi,“ pronesl unaveně. „To je příšerné. Co

navrhujete, abysme udělali?“

„Pro začátek navrhuji, aby vám doktor dal něco na

spaní, jinak budete naší další obětí vy.“

„Jak mám spát s takovou hrůzou, co mi visí nad

hlavou?“ zeptal se komodor. „Co soudíte o té záležitosti s

Grayem?“

„Mám takový nepříjemný pocit, že jsme za něho

částečně zodpovědní,“ odvětil Biggles, aniž by se ohlédl

a dál omýval své holicí náčiní.

„Propána, co tím chcete říct?“

„Moc rychle jsme se rozhodli, že budeme věřit

tomu, že je opilý.“

„A nebyl?“

„Ne. Alespoň já si myslím, že nebyl. Pokud ovšem

nedostal pití odjinud. Na druhé straně to vypadá, že

základnu vůbec neopustil.“

„Jak to víte?“

„Byl jsem to zjistit.“

„Jestliže nebyl opilý, tak co to s ním potom bylo?“

95

„Nač ztrácet čas dohadováním? Váš lékař provede

pitvu. Pravděpodobně dnes ráno, protože je tady zvykem

pohřbívat zesnulé v den jejich smrti. Brzy se dozvíme

pravdu – doufám.“

„Po základně se šušká, že to byla sebevražda.“

Biggles sebou hněvivě škubnul. „Jak to začalo?

Drby, drby a zase drby… Kdyby jenom lidi věděli, jakou

dovedou nadělat škodu! Chci vědět, kdo to začal.“

„Nechcete snad naznačit, že to bylo úmyslné?“

„To by mě nepřekvapilo. V téhle válce je i šeptanda

účinnou zbraní.“

„Takže téhle šeptandě zjevně nevěříte?“

„Dávám přednost žádné závěry nedělat. Dokud

nebude pitva.“

„Jestliže nezemřel přirozenou smrtí, pak to musela

být přece sebevražda!“

Biggles si natáhl blůzu uniformy. „Zdá se, že vás ani

nenapadlo, že by to mohla být vražda.“

„Vražda!“ Komodor vypadal jako úžasem bez sebe.

„Jak říkám.“

„Ale jaký motiv by kdo mohl mít, aby odstranil

takového neškodného chlápka jako byl Gray?“

Biggles si zapálil cigaretu. „Ten samý motiv, který

stál Moorvena a ostatní jejich život.“

„To nechápu.“

„Člověk, který byl zodpovědný za Moorvenovu smrt

chtěl, aby tuhle válku vyhrálo Japonsko. Je možné, že ten

kdo zabil Graye – pokud samozřejmě byl Gray skutečně

zavražděn – byl motivován stejnou touhou.“

„Ale proč Gray?“

„Zdá se, že zapomínáte, že Gray patřil k letce A. Byl

to jejich mechanik a také poslední člověk, který

96

kontroloval ty tři stroje, které včera spadly a že my

čekáme, abychom jej vyslechli. Kdyby Gray mluvil,

třeba by nám byl něco řekl, něco, co by nám přiblížilo ke

stopě vedoucí k tajné zbrani. Pokud to bylo takhle, tak

bychom měli jasný motiv, proč toho seržanta někdo

musel zavraždit.“

„Na to jsem nepomyslel,“ zabručel Raymond.

„Nikomu ani slovo, prosím vás. A myslím to

doslovně, tak jak to říkám. Zatím je to jenom můj názor.

Počkejme ještě na výsledek pitvy, než začneme štěkat na

něco, co by mohlo být tím nesprávným stromem.“

„Nikomu nic nepovím,“ odpověděl komodor

zachmuřeně. „Já mám teď jinou starost.“

„Co je to tentokrát?“

„Ta prokletá záhada se objevila u další základny.“

Biggles se prudce otočil. „Kde?“

„V Darwinu, v Austrálii. Včera jim odpadlo přímo z

formace pět strojů – všechny rovnou do moře. Je jasné,

že pokud se nám to nepodaří zarazit, rozšíří se ta věc po

celém Pacifiku. Musíme pracovat rychle, Bigglesworthi.“

„Vy mi lichotíte,“ úsečně odvětil Biggles. „Na téhle

věci dělá celá výzvědná služba už celé týdny a vy

očekáváte, že já vám předložím řešení během

čtyřiadvaceti hodin. Mějte slitování.“ Skončil oblékání a

nasadil si čepici.

„Kam teď hodláte jít?“ pokorně se ozval komodor.

„Dát si snídani. Někdy je dobré se pořádně najíst.“

„A potom?“

„Poletím na hlídku.“

„Dobrý Bože, člověče! To přece nemůžete!“ namítal

komodor vylekaně.

„Proč ne?“

97

„Protože vy jste teď naše jediná naděje. Jestli se vám

něco stane –“

„Tak to bude rozhodně horší pro mě, než pro vás,“

přerušil ho suše Biggles. „Ta věc k nám sama nepřijde.

Musíme jí tedy najít my.“

„Berete s sebou celou eskadru?“

„Ne.“ Biggles se slabě pousmál. „Nechám jich tady

pár na zítra – pro jistotu.“

Algy vešel dovnitř. Zasalutoval komodorovi a

pohlédl tázavě na Bigglese. „Jaký máme program?“

„Povím vám to při snídani. Za okamžik tam budu.

Udělej pro mě něco.“

„A co?“

„Moc kouřím. Zajdi do kantýny a kup mi balíček

žvýkaček, prosím tě.“

„Oukej.“

„Co mám vyřídit do Darwinu?“ zeptal se nešťastně

komodor Raymond.

„Budu schopen vám něco navrhnout později během

dne,“ odpověděl mu Biggles schovávaje si do kapsy

mapu. „Teď ale už musím jít.“

Rozešli se u dveří. Komodor se vracel do velitelské

budovy a Biggles šel do jídelny, kde nalezl zbytek své

eskadry včetně těch dvou nových členů, Johnnyho a

Scrimshowa, jak už čekají, popíjejí kávu a chroupají

sušenky z velkého talíře na stole. Ještě než se k nim

připojil, zazvonil na stole na zvonek, který přivolával

obsluhu.

Objevil se usměvavý a úslužný Lal Din.

„Poslouchejte, chlapci, tady je program na dnešní

ráno,“ oznámil Biggles. Potom, všimnuv si stewarda,

požádal ho stručně: „Přineste mi balíček cigaret.“

98

„Ano, sahibe.“ Lal Din vyšel ven.

Biggles si nalil šálek kávy, vyndal mapu z kapsy a

rozložil ji na stole. Asi minutu či dvě se na ni soustředěně

díval a potom začal ranní instruktáž. „Vyrazíme na

hlídkový let,“ udělal pauzu, aby se dychtiví letci mohli

uklidnit. „Já sám ale nepoletím a nepošlu ani celou

eskadru.

Poletí jenom dva stroje – Johnny a Ginger. Jeden z

důvodů je ten, že nechci žádnou smíchanou formaci ze

všech možných typů. Použijeme dva Hurricany. Vy,

Johnny poletíte s XM, což znamená, že na Gingera zbývá

XT. Pro tuto chvíli budou muset ostatní zůstat na

zemi. Poletí se následujícím kurzem. Po startu oba stroje

zamíří na východ. Poletí hodinu a to je zavede přibližně

do prostoru, kde jsme včera ztratili ty naše stroje a ještě

blíž místu, kde začal padat Angus. Potom se obrátí na

sever a po patnácti minutách letu se obrátí zpátky domů.“

Biggles pohlédl na Johnnyho a Gingera. „Je to všechno

jasné?“

Oba přikývli.

„Tak prima.“ Biggles pohlédl na hodinky.

„Odstartujete z dráhy za dvacet minut. Dopijte si v klidu

svou kávu. Nemusíme zrovna teď pospíchat.“ Potom se

Biggles rozhlédl. „Kde mám ty cigarety? Aha, tady jste,

Lal Dine! Díky.“

Biggles převzal od stewarda z nabízeného podnosu

balíček cigaret a podepsal účtenku. Steward s úsměvem

odešel.

Biggles si zapálil cigaretu a usrkával chvíli v klidu

kávu. Potom pokynul Algymu a přidal se k němu stranou

od ostatních. „Sehnals mi tu žvýkačku?“

99

„Ano.“ Algy vytáhl z kapsy malý balíček a podal jej

veliteli.

Biggles na něj pohlédl, vzal jej do ruky a rychle

strčil do kapsy saka uniformy. Potom řekl potichu: „Mám

pro tebe práci. Nikomu o tom ale nesmíš říct ani slovo,

ani tady, ani nikde jinde. Potřebuju, abys nejdřív zašel za

doktorem a požádal ho, ať ti dá něco, po čem je zaručeně

člověku zle od žaludku. Kdyby se cukal, zajdi za

Raymondem. Když mu povíš, že je to pro mne, snad ti to

dá. On ví, že tady mám zvláštní úkoly. Potom si vypůjčíš

rezervní sanitku a sedneš si sám za volant a odjedeš s ní

na tréninkové letiště u Gayharu. To je taková loučka

mezi rýžovými políčky asi šest mil odtud na sever. A měl

bys radši jet rovnou, protože potřebuju, abys byl v

Gayharu nejdéle do hodiny.“

Zatímco dostával Algy instrukce od Bigglese, jeho

oči se doširoka otevíraly zvědavostí, ale na nic se neptal.

Teprve, když Biggles skončil, neubránil se dotazu:

„Dostal ses něčemu na stopu?“

„Myslím, že ano,“ tiše odpověděl Biggles. „Tohle je

vlastně takový pokus, abych vyzkoušel jistou svou

teorii.“

„Co mám v tom Gayharu dělat?“

„Nic. Jen si sedneš na mez a budeš čekat.“

„Na co?“

„Na mě. A teď jeď.“

Algy vyšel ven a Biggles se vrátil k ostatním, kteří,

pravděpodobně aby zakryli své pravé pocity, žertovali na

konto těch dvou pilotů určených k hlídkovému letu.

Posadil se a dopil svou kávu. Pár minut nato opět pohlédl

na hodinky a pak se obrátil na ostatní.

100

„Tak fajn, hoši, měli byste už vyrazit. Půjdu s vámi a

doprovodím vás. Ostatní zůstanou tady, dokud se

nevrátím. Budu vás možná potřebovat.“

S Johnnym a Gingerem potom šel Biggles ke

strojům, které právě pozemní personál tlačil na letištní

plochu ven z hangáru. „To je nádherný den, co?“

poznamenal k těm dvěma. „Myslím, že s vámi přece

jenom poletím. Vezmu si Spita.“

„Poletíš!“ volal nadšeně Ginger.

„Ano.“

„Jsem rád, že jste si to rozmyslel,“ poznamenal

Johnny nadšeně.

„Ve skutečnosti jsem si nic nerozmyslel,“ odpověděl

mu klidně Biggles. „Zamýšlel jsem s vámi letět už od

samého začátku.“

Johnny na něho zůstal civět. „Tak proč jste nám to

ale neřek?“

„Protože začínám být nervózní z toho, kolik lidí tady

ví, kde se všude pohybuji nebo budu pohybovat,“

vysvětloval Biggles. „Potřebuji, abyste si vy oba přesně

pamatovali, co budete dělat a měli všech pět pohromadě

od okamžiku, kdy vstoupíte do letadla. Jakmile kdokoli z

vás ucítí, že se s ním cokoli děje, okamžitě mi to dá vědět

– pokud bude moci, samozřejmě.“

„Myslíte, až se octneme nad nepřátelským

územím?“ ptal se Johnny.

„Ne. Nad žádné nepřátelské území nepoletíme.

Otočíme to ještě nad naší linii.“

Johnny zůstal jako opařený. „Tak jaký smysl má pak

tenhle hlídkový let?“

„Smysl je v tom, kdyby jeden z vás náhodou sletěl

dolů, tak abych věděl, kde vás mám hledat.“

101

Johnny vypadal užasle. „Ale co by se mohlo stát na

naší straně fronty?“

„Budete možná překvapený,“ odpověděl neurčitě

Biggles pokračuje v chůzi.

„Ale co ty?“ vložil se do toho Ginger. „Mluvíš, jako

kdyby se nám mohlo něco stát, ale ne tobě.“

„Pokud je můj odhad správný, tak myslím, že mně

se nic nestane,“ Biggles se pousmál. „Ale dost otázek.

Nepoletíme daleko – jenom na cvičné letiště v Gayharu.

Až tam dorazíme, tak přistaneme a budeme pár hodin

jenom sedět na svých místech a motory necháme běžet.

Podmínky tak budou stejné, jako kdybysme byli nahoře,

jenomže budete kolama na koberci. Obávám se, že to

bude dost nuda, ale může se to vyplatit. Pojďte.“

Tři letadla, dva Hurricany a jeden Spitfire, se

seřadily do formace s Bigglesem letícím zatím

východním směrem, jako kdyby chtěli letět do Barmy.

Ale jakmile se přesvědčili, že jsou z dohledu letiště,

otočili to prudce na sever a za pár minut už kroužili nad

cvičným letištěm u Gayharu.

Ginger se ozval z vysílačky. „Co tam dole dělá ta

sanitka?“

Biggles ho odbyl: „Předpokládám, že si někdo

myslí, že jí bude potřeba. A dost hovorů.“

Ještě chvíli pokračoval v kroužení a potom sestoupil

dolů. Všechny tři stroje pak přistály stejně jako

odstartovaly, jenom pár yardů od sebe. A v téhle pozici

také zůstaly, s motory běžícími na nízké obrátky a s

točícími se vrtulemi. Když uplynula hodina, Biggles

vystoupil a přešel ke Gingerově Hurricanu. Vyšplhal se

na křídlo a zeptal se: „Pořád ještě se cítíš dobře?“

„Zdravý jako ryba,“ odpověděl Ginger.

102

„Zůstaň, kde jsi,“ nařídil mu Biggles a přešel ke

stroji Johnnyho.

„Pořád ještě se cítíš dobře?“ ptal se zvědavě.

„Začínám bejt trochu otrávenej, ale jinak je mi fajn.“

„Zůstaň, kde jsi.“

Biggles se vrátil ke svému Spitfiru a posadil se zpět

do sedadla v pilotní kabině.

Uplynula další hodina – dlouhá, nekonečně se

vlekoucí hodina – a nic. Biggles opět sešplhal z letadla a

přešel ke Gingerovi. „Pořád ještě se cítíš dobře?“

„Nikdy jsem se necítil lepší,“ prohlásil Ginger.

„Tohle je ale moc pomalá hra, Bigglesi. Jak dlouho to

bude ještě asi trvat?“

„Zůstaň, kde jsi,“ přikázal mu Biggles a šel k

druhému Hurricanu zrychluje krok, když si všiml, že

Johnnymu začíná padat hlava na prsa, jako kdyby usínal.

Skočil na křídlo a vykřikl: „Johnny!“

Johnny neodpovídal.

Biggles se ho dotkl. Johnny se bezvládně zakymácel.

Biggles reagoval rychle. Vypnul motor a běžel

zpátky ke Gingerovi. „Stačí!“ zakřičel. „Vypni to!

Johnny to koupil! Pojď se mnou a pomoz mi ho sundat.“

Potom se obrátil na sanitku, zvedl ruce nad hlavu a začal

mávat. Jakmile se auto rozjelo směrem k nim, rozběhl se

zpět k Johnnyho Hurricanu a s Gingerovou pomocí dostal

bezvědomého pilota na pevnou zemi. Než se jim to

povedlo, už tam byl Algy, zastavil sanitku a přidal se k

nim.

„Pomoz nám, Algy,“ pronesl Biggles namáhavě pod

tíhou bezvládného těla. Trochu ve tváři pobledl a jeho

rysy ztvrdly. „Musíme ho dostat do sanitky.“

103

Nadzvedli Johnnyho a položili na jedno z polních

nosítek.

„Dostal jsi tu věc od doktora?“ zeptal se Biggles

Algyho.

„Ano. Povídal, že je to tak silný, že by si i slon mohl

vyzvrátit vnitřnosti.“

„Dej mi to, honem.“

Algy mu podal láhev.

Biggles vytrhl zátku zuby a trochu tekutiny se mu po

chvíli podařilo dostat mezi zsinalé rty Johnnyho.

Johnny se rozkuckal. Potom zalapal po dechu a začal

se dávit. Potom začal zvracet.

„Dobře,“ řekl tiše Biggles. „Přikryjte ho dekou, ať je

pěkně v teple.“

Johnny zase zvracel. Těžce oddechuje otevřel oči.

Byly tupé a panenky měl maximálně rozšířené. Potom

začal znovu zvracet.

„Podej mi trochu vody, Algy,“ přikazoval Biggles.

Otřel Johnnymu obličej gázou namočenou ve vodě,

potom mu skrápěl spánky. „V lékárničce první pomoci

by měly být nějaké čichací soli,“ řekl přes rameno

Gingerovi, který hned otevřel skřínku a začal hledat.

Johnny těžce oddechoval.

Ginger podal konečně lahvičku Bigglesovi.

Jak se pronikavý zápach dotkl jeho nosu, začal

Johnny lapat po dechu a to uspíšilo jeho zotavení.

„Coco – tto bbbylo?“ vydralo se mu přes rty mezi

přerývaným dýcháním.

„Nepospíchej, kamaráde – brzo budeš v pořádku,“

konejšil ho Biggles.

Johnnyho oči se rozjasňovaly a za okamžik už byl

schopen se posadit.

104

„Už se cítíš natolik dobře, že nám můžeš říct, co se s

tebou stalo?“ zeptal se Biggles.

„Ano, myslím, že jo. Bože můj! To bylo hrozný!“

„Štěstí, žes měl kola na zemi, co?“

„No, kdyby nebyly, tak – tak bych se roztřískal na

maděru. Je tohle to, co dostalo i ostatní?“

Biggles přikývl. „Pověz nám, co se stalo.“

Johnny se znovu napil vody. „No, já tam jen tak

seděl, připadalo mi to strašně dlouho a pak jsem

najednou cejtil, jak se mě zmocňuje takovej divnej

pocit…Nejdřív mě napadlo, že to je tím horkem. Pak

jsem si uvědomil, že to tím nejni. Ale tou dobou už mi

bylo tak špatně, že jsem už nemohl dělat vůbec nic. Bylo

to peklo. Fujtajbl! To se mi ale točí hlava! Mám pocit

jako kdyby v ní šílely dva buchary!“

„To přejde,“ uklidňoval ho Biggles. „Povídej dál!“

„Myslel jsem, že už umírám,“ začal znovu

namáhavě Johnny.

„Všechno kolem mne bylo najednou zkreslený, měl

jsem pocit, že letím hlavou dolů. Všechny přístroje se mi

najednou sloučily v jednu hromadu. Pokoušel jsem se

pohnout, zavolat vám vysílačkou, ale nemohl jsem. Kosti

jsem měl jako z rosolu. Pak jsem už nemohl ani rozeznat

jednotlivý věci a co vlastně jsou – všecko se tak nějak

rozplývalo a vplývalo do sebe, jako kdyby to bylo z

vody. A všude byly samý barvy.“

„Ale byl jsi pořád při vědomí?“

„Nedokážu vám říct, jestli jsem věděl, co se děje.

Bolest v hlavě byla příšerná. Měl jsem pocit, jako když

se mi mozek najednou rozskočil na dvě poloviny. Jedna

byla úplně šílená a ta druhá byla jako nějakej divák.

Jenomže jsem nemoh vůbec nic dělat – nemohl jsem

105

vydat ani hlásku. To je poslední, na co si vzpomínám.

Asi jsem omdlel, nebo co. Z představy, co by se se mnou

bejvalo mohlo stát ve vzduchu mi naskakuje husí kůže.

Co to bylo? Víte to?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Biggles pomalu. „To

zavinila ta žvýkačka, co jsi snědl.“

Johnny zůstal na Bigglese zírat s ústy dokořán.

Potom vyjekl: „Jaká žvýkačka? Jaká žvýkačka?!“

Teď se Bigglesův výraz začal měnit v nelíčené

překvapení. „Copak jsi nenašel v odkládací skřínce na

řídícím panelu plátek žvýkačky a nedal sis ho do pusy?“

„Ne. Já žvejkačky přeci nesnáším!“

Biggles vypadal, že mu nevěří. „Jsi si tím opravdu

jist, Johnny?“

Na Johnnyho rtech se objevil lehce sarkastický

úsměv.

„No krucinál, možná, že vypadám blbě, ale nejsem

přeci tak praštěnej, abych nevěděl, co to je žvejkačka!

Povídám vám, že jsem se jí v životě ani nedotk!“

Biggles se začal kousat do rtů a vypadal, jako kdyby

právě spadl z nebeských výšin na tvrdou zem. „Jestli je to

skutečně tak, potom jsem se hnal po úplně špatné stopě.

Ale stejně to pořád nemohu pochopit. Jsi si absolutně

jistý, že jsi v kabině neměl žádnou žvýkačku?“

„Dneska ne.“

„Co tím máš na mysli? Znamená to snad, že při jiné

příležitosti jsi v kabině našel žvýkačku?“

„Obvykle tam balíček je. Víte, je to zadarmo. Skoro

by se tomu dalo říkat normální součást vybavení.“

„Najdete to tam vždycky, když nastoupíte do

kabiny?“

„Ano.“

106

„Kdo to tam dává?“

„Dělal to seržant Gray. Vždycky před letem

obcházel všechny stroje.“

„Ale dneska ve tvém letadle žádná žvýkačka nebyla?

To by mě zajímalo proč?“

„Možná proto, že jsem včera ráno řek Grayovi, že

jenom ztrácí čas, když mi tam tu žvejkačku furt strká.“

Biggles pohlédl na Gingera. „Ve tvém stroji taky

nebyla dneska ráno žádná žvýkačka?“

Ginger zavrtěl hlavou.

Bigglesovi se ve tváři objevil výraz naprostého

úžasu.

Bezmocně pokrčil rameny. „To je tedy šok,“ pronesl

zklamaně. „Všechno vycházelo přesně tak, jak jsem si

myslel, že se to bude odehrávat, kromě toho, že jsem

čekal, že to bude Ginger, kdo se zhroutí první. Někde

jsem udělal nějakou chybu – nebo jsou na mě ty ďáblové

moc chytří. Přísahal bych býval na svůj život, že jsem na

správné stopě!“ Mnul si bradu a uvažoval nahlas.

„Myslel jsem si, že jsem si to více méně dokázal už

dneska ráno. Nabídl jsem ti kousek žvýkačky, kterou mi

na žádost přinesl z kantýny Algy, ale ty jsi odmítl. Pak

jsem nabídl plátek Scrimshawovi. Ten ale také odmítl a

řekl mi, že se toho nikdy ani netkne. Podezíral jsem tedy

tu žvýkačku a když jsem přišel na to, že ani ty ani

Scrimshaw se jí nikdy ani nedotknete, tak to vypadalo

jako potvrzení mojí teorie, že je s ní něco v nepořádku.

Už jsem byl přesvědčený, že vy dva jste se vždycky

vraceli se zdravou kůží, protože buď náhodou, nebo co,

žádný z vás nikdy nežvýkal. Ale tím, jak jsi dneska ráno

omdlel, Johnny, jsi mi udělal čáru přes rozpočet.“

107

„Co tě přimělo sledovat tu žvýkačkovou stopu?“ ptal

se zvědavě Ginger.

Biggles vyndal z kapsy kousek růžového papírku a

ukázal jej Johnnymu. „Do tohohle se ta žvýkačka balí,

ne? Vlastně se ani nemusím ptát, protože jsem si jí

dneska ráno koupil.“

„To je pravda,“ souhlasil Johnny.

„Kousek papírku jsem našel i v Moorvenově stroji.

„To mi prozradilo, že měl na palubě žvýkačku. Nejdřív

jsem si toho nijak zvlášť nevšímal, nebylo na tam konec

konců nic tak moc neobvyklého. Ale když jsem včera

večer našel stejný papírek v kanceláři seržanta letky A,

kde zjevně opilý Gray ležel na zemi, začal jsem o tom

přemýšlet. Potom, když jsem se v kantýně seržantů

dověděl, že Gray si nedal žádný alkohol k pití, začal jsem

o tom přemýšlet důkladněji. Už jsem doufal, že jsem

něčemu na stopě. A když jsem se dneska ráno dozvěděl,

že ty a Scrimshaw, jediní pozůstalí z celé vaší eskadry,

nikdy nežvýkáte, moje hypotéza začala vypadat celkem

pravděpodobně. Teď to ale zase vypadá, že s tím nemá ta

žvýkačka vůbec nic společného,…ale stejně si pořád

myslím, že je na tom něco moc podivného.“

„Protože Gray je už mrtvej, nemohl dost dobře ráno

dávat do letadel žvýkačku,“ vložil se do hovoru Algy.

„To je samozřejmě pravda,“ přiznával neochotně

Biggles.

„A já se obávám, že to tím pádem naší diskuzi

uzavírá. Nebyla tam žádná žvýkačka a přitom Johnny

omdlel. Takže evidentně to není žvýkačka, co způsobuje

ten trik.“ Posadil se na konec nosítek a zapálil si cigaretu.

„No, v mojí mašině rozhodně žádná žvýkačka

nebyla,“ prohlásil Ginger. „Kdyby tam bývala byla, tak

108

jsem si asi kousek vzal, protože jsem už byl pěkně

otrávenej tím čekáním, jak jsem tak musel sedět a nic

nedělat.“

Biggles chvíli seděl s bradou v dlaní a byl ponořený

hluboko do svých myšlenek. Potom náhle vstal.

„Zůstaňte, kde jste,“ nařídil jim. „Jdu si ty mašiny ještě

pořádně prohlédnout.“ Odešel a ze všeho nejdříve se

vyšplhal do kabiny k Johnnymu a potom udělal totéž u

druhého stroje. Nebyl pryč dlouho. „V pořádku,“ řekl

stručně, když se vrátil. „Už se můžeme klidně vrátit

zpátky do Dum-dumu. Nikomu se tady o tom všem o

ničem nezmiňujte, nemluvte o tom ani v jídelně, ani na

ubytovně. Myslím, Johnny, že nejste ještě úplně fit na to,

abyste lítal, takže vy radši jeďte domů v sanitce. Máte

pocit, že je vám dost dobře, abyste dokázal řídit auto?“

„Já už jsem v pořádku,“ odpověděl Johnny. Ale

navzdory svému ujišťování vypadal ještě hodně bledě.

„Prima. Algy poletí vaším strojem. Pojďte.“

Biggles přešel ke svému letounu a počkal, až Algy a

Ginger zaujmou svoje místa. Potom odstartovali.

109

Kapitola deset

„BLITZ,“ KTERÝ ZTROSKOTAL

Když Biggles přistával na Dum-dumu, všiml si při

rolování k hangáru, že celé letiště je, použijeme-li výraz z

hantýrky Air Force, vzhůru kolama. Se vzrůstající

zvědavostí pozoroval, jak po zemi pobíhají piloti, všude

se ozývají různé rozkazy, pozemní personál tlačil letadla

ven z hangárů a ostatní stroje se na plný plyn

rozmísťovaly podél obvodu letiště. Sotva vystoupil ze

stroje na zem a než stačil ještě skrýt svůj údiv nad tím

představením, už k němu téměř běžel komodor Raymond

sledován kapitánem Boylem, velitelem základny.

„Díky Bohu, že jste zpátky!“ začal komodor hlasem

napětím přiškrceným. „Vy jste přesně ten člověk, kterého

potřebujeme.“

„Co se to tady, propánakrále, děje?“ ptal se Biggles

a jeho zrak těkal z jednoho na druhého.

„Obávám se, že dostaneme pěknou sprchu a Kalkata

také, o tom nemůže být pochyb,“ vyhrkl komodor a jeho

tvář dostala smrtelně vážný výraz. „Právě jsme dostali

zprávu od našich předsunutých pozorovatelů v tom

smyslu, že ta největší formace japonských bombardérů,

kterou kdy kdo viděl v téhle části světa, míří naším

směrem! Je jich devadesát osm! Předpokládám, že chtějí

využít té situace, kterou tady způsobila ta tajná zbraň,

aby nám dali pořádnej výprask. Vědí až moc dobře, že

jsme bezmocní a nemůžeme jim to zarazit.“

110

„Chcete říct, že si myslí, že jsme bezmocní,“

odpověděl mu Biggles zachmuřeně. „Jak daleko je ta

formace?“

„Budou tady do dvaceti minut.“

„Co je to zač?“

„Bombardéry Mitshubishi.“

„Žádný doprovod?“

„Ne. Mají dobrý důvod domnívat se, že žádný

doprovod nepotřebují.“

„Co s tím hodláte dělat?“

„Posíláme proti nim šest stíhaček, aby je odrazily.“

„Šest stíhaček proti devadesáti osmi? Co si myslíte,

že proti nim svedou? A proč jenom šest? Tady je víc než

šest stíhaček, ne?“

„To já přece vím. Ale nemůžeme se odvážit riskovat

i ztrátu rezerv. S tou tajnou zbraní ve vzduchu ani

nečekám, že nějaký náš stroj ještě někdy uvidíme celý!“

Biggles ukázal na zoufale malou formaci Spitfirů,

které právě startovali. „To je těch šest?“

„Ano.“

„Zarazte je. Zavolejte je zpátky.“

„Ale –“

„Já vím, co dělám, pane. Zavolejte je!“

Komodor váhal. „Ale jestli budou bombardovat

Kalkatu – to je můj –“

Biggles mu netrpělivé skočil do řeči. „Podívejte,

pane, nemůžeme ztrácet čas nějakým dohadováním nebo

vysvětlováním. Jestli tuhle operaci necháte na mne, tak

vám slibuji, že toho nebudete litovat.“

„Ale já myslím –“

„Já jsem vás ještě nikdy nezklamal, že ne?“

111

Po chvilce se komodor rozhodl. „Tak dobře.“ Obrátil

se ke kapitánovi. „Zavolejte ty stroje zpět.“

Kapitán Boyle se rozběhl k věži a za pár vteřin už

bylo vidět, jak se stíhačky vracejí. Mezitím přistával

Algy a Ginger. Biggles na ně zamával, aby k němu

rychle přišli. Potom se obrátil opět na Raymonda. Jeho

hlas byl břitký.

„Necháte mne řídit celou operaci?“

„Ano, ale jestli se to nepodaří –“

„Já vím, vy budete za to zodpovědný. Obávám se

ale, že to je riziko, které musíte podstoupit, pane. Já vím,

kolik stíhaček a bitevních strojů máme my, ale kolik je

jich ještě na celé základně? Počítám k tomu i ty dva

hurricany Crispa a Scrimshawa.“

„Kromě nich máme sedm Hurricanů – všechno co

zbylo z 910, eskadry.“

„Protože se Crisp ještě nevrátil, to znamená, že

můžeme do vzduchu poslat patnáct včetně mého

Beaufightera.“

„Ale copak necháte letiště úplně prázdné, bez

jediného bitevního stroje?!“ vykřikl užaslý komodor.

„A k čemu jsou bitevní stroje než k bitvě? Nikdy už

nedostanou takovou příležitost jako je tahle a nikdy také

už to nebude tak naléhavé jako právě teď.“

„Ale co když se mi nikdo nevrátí?“

„To bude už vaše starost, protože se tím pádem

nevrátím ani já.“

Algy a Ginger přiběhli ke dvojici. „Co se děje?“ ptal

se udýchaně Algy.

„Velká formace Japonců je na cestě sem,“ pověděl

mu suše Biggles. „Měli bysme být schopni jim dát

pořádnou lekci. Algy, chci, aby všechna schopná bitevní

112

letadla a stíhačky zaujaly pohotovostní postavení –

včetně těch Spitfirů, co právě přistávají a piloti se seřadili

za nimi. A hoď sebou. Gingere, zavolej naší eskadru, ať

se přidá k nástupu s ostatními. A ať to odsýpá!“

„Jste si jistý, že víte, co děláte, Bigglesworthi?“ ptal

se úzkostně komodor.

„Ne, nejsem si vůbec jistý,“ odpověděl mu Biggles

upřímně. „Jak si v době, jako je tahle, může být někdo

něčím jistý? Já prostě doufám, to je všecko. Ale

neznamená to, že jen tak hádám. Promiňte, že jsem

neměl čas si o tom s vámi obšírněji pohovořit. Nashle.“

Rychle odkráčel do místa, kde už se seřazovaly stroje a

piloti se shromažďovali za nimi.

Kývl na Algyho. „Drž ty hochy pěkně pohromadě,

dokud se k vám nepřidám. Chci si s nimi promluvit.

Nebude to dlouho trvat.“

„Dobře.“

Biggles pokračoval dál na konec řady letadel. Za pár

minut už byl zpátky a ocitl se čelem k pilotům,

důstojníkům a seržantům, kteří netrpělivě postávali na

místě, celí nervózní tím zdržením.

„Poslouchejte, všichni,“ hlasitě zavolal. „Vy všichni

víte, co se tady děje – nám na mysli tu paniku před

jakousi tajnou zbraní. Zapomeňte na ni. Jestli dneska

někdo půjde pod drn, tak to bude z jiného důvodu. Tady

máte šanci splatit nepříteli to, co provedl vašim

kamarádům, kteří už tu s námi nemohou být. Budete mít

k dispozici asi stovku Japíků, na kterých si můžete

zgustnout, takže si poslužte. Zní to neuvěřitelně, ale

nemají vůbec žádný doprovod, takže by to měla být pro

vás všechny hračka. Scrimshaw, vy jste včera večer

vypadal, že máte pěkný vztek, tak teď se ho můžete

113

zbavit! Moje parta si zase pamatuje, co se stalo Angusovi

včera.“

„Běží sem Johnny Crisp,“ někdo řekl. Biggles se

ohlédl a uviděl, jak Johnny utíká přes pole jako zajíc.

„Hej! Co se tu děje?“ ječel z dálky Johnny.

„Na cestě sem je velká formace Japíků,“ oznámil mu

Biggles. „Dejte mi nějakou mašinu, dejte mi mašinu!“

vyhrkl Johnny jako v transu.

Biggles s usmál. „Jsi si jistý, že můžeš létat?“

„Však uvidíte, páni, jen se dobře koukejte!“ začal

Johnny hystericky hulákat.

„Dobrá, vezmi si Beaufightera,“ Biggles se obrátil

zpátky k čekajícím pilotům. „To je všecko. Dejte těm

ničemům všecko, co máte. Nemusíme letět daleko. Já vás

povedu v Typhoonu. Tak do toho.“

Piloti se rozeběhli ke svým strojům.

Biggles vyrazil ke svému letadlu, ale ještě před tím

ukázal komodorovi na východ a zakřičel na něho:

„Skočte do svého auta a jeďte po silnici tímhle směrem.

Třeba dojedete včas, abyste mohl sledovat něco, co za to

zaručeně bude stát!“

Raymond zamával, že rozumí a vyběhl ke svému

vozu, zaparkovanému poblíž hangáru.

Biggles se vyšplhal do kabiny, uvelebil se pohodlně

na sedadle a hmátl po škrtící klapce. Motory se rozeřvaly

a smíšená formace různých typů letadel se pohnula

kupředu nabírajíc větší a větší rychlost a posílajíc oblaka

prachu ve vírech vysoko do vzduchu. Biggles zamířil na

východ a po chvíli zatáhl řídící páku dozadu, aby nabral

výšku.

O pět minut později ve výšce asi patnáct tisíc stop a

stále ještě šplhaje vzhůru uviděl nepřátelskou formaci

114

skládající se z bombardérů Mitsubishi, přesně tak, jak to

oznámil Komodor Raymond. Roztahovaly se doširoka po

celé obloze jako obrovitý drak asi ve výšce dvanáct tisíc

stop. Biggles se nemilosrdně zasmál jak trochu měnil

kurs, aby je kontaktoval. Potom promluvil do vysílačky.

„Tally ho, hoši! Tally ho! Tamhle jsou. Dostali jsme

je! Bertie, ty si vem jejich vůdce. Gingere, Tugu, zůstaňte

nahoře a vybírejte si opozdilce. Jdeme na to!“

Biggles zahájil útok zprava ve směru letu zaměřiv se

na ocas japonského draka. Šel dolů střemhlav a ostatní

letadla z jeho letky se otevírala doširoka a padala za ním.

V okamžiku byl vzduch plný přerušovaných čar jak

kulky rozsekávaly prostor a zářily svítivé střely. Vybral

si jednoho Mitsubishe na nejbližší straně nepřátelské

formace, pilota, který zjevně jevil známky nervozity. Jsa

nejblíže sestupujícímu tornádu začal se trhat, přičemž

nutil ostatní ve formaci, aby se začaly trhat a ztrácet svou

pozici, aby se vyhnuli kolizím. Pro Bigglese to bylo tak

staré jako snad létání samo. Obvykle je ve veliké formaci

jeden stroj, který se svým chováním stává stejnou

hrozbou pro vlastní letouny jako pro nepřítele.

Biggles plánoval, že jim ty potíže ještě trochu zvětší.

Čekal s palbou. Kolem něho vyšlehla čára světelných

střel, ale nevšímal si jich, přesto, že je dobře registroval.

Když se ale kulky začaly odrážet z jeho chladiče,

zamračil se a trochu přišlápl na pedál směrového

kormidla, aniž by přitom spustil oči z bombardéru, který

si vybral. Dostal ho na mušku a ze tří set yardů tvrdě

zmáčkl spoušť.

Typhoon se trochu zatřásl jak jeho palubní zbraně

vypálily dávku střel přímo do Mitshubishiho, který se

divoce stočil, čímž přinutil ostatní, aby udělaly totéž.

115

První výsledek nebylo hned z Typhona vidět, protože

přeletěl cíl, přičemž se na druhé straně prudce zvedl.

Když se na vrcholku svíčky Biggles otočil, zjistil, že

se mu podařilo hned na začátku to, co zamýšlel. Japonský

drak se uprostřed roztrhl a formace teď letěla dál ve tvaru

zadní nohy psa. Čtyři bombardéry letěly kamsi dolů

různým směrem v různém úhlu, jeden kouřil, druhý byl v

plamenech. Ostatní dva, jeden z nich podle Bigglese ten

jeho nervózní pilot, měly do sebe zakleslá křídla, což

byla předehra ke katastrofě. Zatímco se díval, jeden se

uvolnil, ale bez půlky křídla a začal rotovat kolem své

osy. Z druhého posádka vyskočila. Také jeden Hurricane

padal, doprovázený pruhem černého kouře. Pilot se

vyšplhal na trup a okamžitě ho smetl vzdušný proud.

Na

Bigglesově

tváři

se

objevil

výraz

nepochopitelného

údivu,

když

rozeznal

dalšího

Hurricana,

jak

se

zavrtává

zespodu

doprostřed

nepřátelské formace a chrlí oheň a zkázu ze všech

palubních zbraní. Takové šílenství, zcela mimo veškerou

uznávanou taktiku bylo sice absolutně účinné, ale také

sebevražedné. Biggles poznal, že je to Scrimshavův

letoum.

„Scrimshawe, vypadněte odtamtud, vy blázne!“

stačil ještě vykřiknout do vysílačky.

Jestli Scrimshaw slyšel nebo ne, to se Biggles nikdy

nedozvěděl. Možná se snažil poslechnout, ale Hurricane,

který se ocitl pod palbou tuctů nepřátelských zbraní, se

otočil kolem své osy a vyletěl vzhůru, potom na moment

jako by zůstal viset ve vzduchu, jeho vrtule se točila a

blýskala ve slunci, potom se převrátil na nos a začal

bleskově padat v přímé linii s jedním Japoncem pod ním.

Aniž by Hurricane změnil kurs, zasáhl veliký bombardér

116

přímo uprostřed. Ozval se oslepující výbuch, který

muselo určitě ucítit každé letadlo v okruhu půl míle

daleko. Několik dalších bombardérů v těsném sousedství

bylo odhozeno stranou tak lehounce, jako když vítr

zvedne uschlé listí. Široko daleko létaly vzduchem kusy

obou strojů, které se srazily.

„Tak to by byl Scrimshaw,“ zabručel Biggles padaje

současně dolů na rozházené bombardéry, aby je pokropil,

než se jejich piloti vzpamatují. Přitom se ještě snažil

zaregistrovat, co se děje kolem. „Páni, to je pěkná mela!“

mumlal si pro sebe.

Nebe bylo teď tak zaplněné míhajícími se letadly

všemi možnými směry, ve všech možných výškách, že

nebylo možné dohlédnout konce jakéhokoli střetu. A

navíc nebylo jen tak lehké vyhnout se kolizi. Bitva se teď

rozpadla na jednotlivá pronásledování, úniky a

neuspořádané manévry bojujících strojů. Všude byly

bombardéry, bitevní letadla a stihači, padaly po křídle, ve

vývrtce, stoupaly do svíčky, řezaly mraky po křídle,

obracely se, podlétaly a některé vypouštěly svůj náklad

bomb. Tím strašlivým vírem strojů a součástek padala

těla, některá se zpomalila v padácích, jiná padala jen tak

do hlubiny pod nimi. Na modrém pozadí oblohy se táhly

ošklivé šmouhy olejnatého kouře. Byla jasná jenom jedna

věc. Veliká japonská formace byla rozbitá na kusy. Už to

nebyla ta soudržná válečná jednotka. Tu a tam jeden či

dva piloti bombardéru dokázali udržet svoje stroje

pohromadě a ti byli napadáni stíhačkami. Dole mezi

rýžovými políčky vybuchovaly četné bomby. Kouř z

rozbitých strojů stoupal k nebi jako mohutné černé

sloupy. Na jednom místě se vzňal les a rozhořel se

vysokými plameny.

117

Biggles se ani nepokoušel odvolat své mužstvo.

Uvědomoval si totiž velice dobře, že žádný z jeho

rozkazů by nedokázal ještě ztížit situaci bombardéru.

Muselo dojít k bitvě až do úplného konce. Vyšplhal se

ještě víc do výšky, aby získal lepší přehled přes bojující

letouny, aby viděl, jak se vyvíjí situace. Současně vybočil

víc západně, aby odřízl cestu těm bombardérům, které by

se mohly pokusit o pokračování ve svém původním

úkolu. Byli tam také Tug a Ginger, Tug s koly podvozku

visícími v pokřiveném úhlu, a oba kroužili, občas se vrhli

do vřavy se štěkajícími palubními zbraněmi, aby sundali

ty bombardéry, které se začaly trhat ze sestavy a chtěly se

tak vyhnout všeobecné mele. Teď už bylo jasné, že

pokud bombardéry pravděpodobně dostaly za úkol

napadnout také alternativní cíl, ten původní a hlavní už

rozhodně napadnout nehodlají. Biggles ve sluchátkách

uslyšel vzrušené japonské hlasy. Zavolal k sobě Gingera

a Tuga.

„Nasypeme do nich všechno, co nám ještě zbylo!“

vykřikl dobře věda, že jeho munice a pravděpodobně i

munice ostatních určitě dochází.

Při

tom

posledním

divokém

útoku

dostal

stoprocentně jednoho bombardéra, protože shořel, a dva

bombardéry byly pravděpodobně také smrtelně zasažené.

Jemu se podařilo těsně uniknout. Instinktivně se přikrčil

jak se kolem něho snesla sprška bomb uvolněných

letadlem nad ním, které se snášely k zemi v podivně

obloukovitém pádu. Málem na něho také spadl jeden

japonský pilot, který vyskočil ze svého bombardéru a

padák měl stále ještě složený. Potom náhlý závan pachu

nemrznoucí směsi varoval Bigglese, že má zasažený

118

chladič, takže se obrátil k západu volaje opakovaně i

ostatní piloty k návratu.

Přeživší bombardéry se teď jevily jako izolované

skvrny na obloze, většinou směřující zpátky na východ.

Také stíhačky byly všelijak rozházené. Ty, které byly

nejblíž, se pokusil identifikovat pouhým zrakem.

Rozeznal Johnnyho Beaufightera vypadajícího značně

pomuchlaně a letícího jen s jedním motorem. Ostatní

stroje, Spitfiry a Hurricany se začaly shromažďovat. Za

pár minut už ho následovali všichni piloti v jedné dlouhé

řadě táhnoucí se po nebi.

Bigglesovi vysadil motor těsně před hranicí letiště,

ale podařilo se mu dotáhnout ho klouzavým letem na

přistávací dráhu. Vyskočil a sledoval jak Beaufighter

dvakrát krouží se zataženým podvozkem a uvědomil si,

že budou potíže. Když letoun dokončoval třetí okruh,

obrátil se na přistání sledován se zběsile jedoucí sanitkou.

Přistál na břicho a nosem se zaryl do země. Biggles se

musel usmát, když uviděl Johnnyho jak vyletěl z kabiny

a pádí do bezpečné vzdálenosti, než se vůbec obrátil, aby

zjistil, jakou škodu to napáchal. Nikdo na světě snad

nedokáže prchat tak rychle jako letec opouštějící stroj,

který může chytit plamenem. Johnnyho svezla sanitka a

její řidič zajel i pro Bigglese.

„To byl mejdan – to byl mejdan!“ ječel Johnny

vypadající jako zdivočelý vzrušením. Zdálo se, že si ani

neuvědomuje svůj krvácející nos, následek nouzového

přistání.

„Myslím, že jsme je tak nějak odradili,“ pronesl

Biggles a zazubil se.

119

Jak tak pomalu jeli k letištní ploše, pokoušel se

Biggles spočítat přistávající letouny. Napočítal jich

jedenáct.

„Jedenáct ze šestnácti, to není špatné,“ poznamenal.

Pak uviděl další stroj, letící velmi nízko, který přehlédl.

„Dvanáct,“ opravil se.

Velitel základny už na ně čekal. „Jak to šlo?“ ptal se

s úzkostlivým výrazem ve tváři.

„Dali jsme jim pěkný výprask,“ odpověděl Biggles.

„A ty, co zbyly, ty se tudy jistě nikdy nepustí, to

vám garantuji. Spousta jich vypustila bomby nad poli,

takže asi poletí domů.“

„Kolik jste jich dostali?“

„Nedokážu vám to povědět dokud to nedáme

dohromady,“ odpověděl Biggles. „Zachytili jsme je na

našem území, takže by mělo být snadné to potvrdit

jednoduše spočítáním všech spadlých. Pozemní jednotky

musely mít prvotřídní podívanou.“

„Žádné problémy s tajnou zbraní?“

„Vůbec žádné,“ tvrdil Biggles. „Promiňte na

okamžik, pane,“ dodal najednou rychle. „Jsem strašně

zvědavý, kdo nám chybí. Vím, že jako první šel dolů

Scrimshaw. Buď se srazil nebo schválně naletěl jako

kamikadze do jednoho Mitsubishe. Něco takového se

dalo docela dobře čekat. Prahl totiž vyloženě po krvi.“

Piloti, kteří přistáli, právě sestupovali se svých strojů

– všichni kromě jednoho. Ukázalo se, že je to četař z 910,

eskadry a má prostřelené rameno. Ambulance ho naložila

a rychle ujížděla do nemocnice.

Rychlá prověrka ukázala, že chybějící piloti jsou

Ginger, Henry Harcourt, Scrimshaw a ještě jeden

důstojník z 910. eskadry. Jeden či dva z těch, co se

120

vrátili, měli drobná poranění. Všechny stroje však

ukazovaly známky odplaty. Bertie prožil pozoruhodný

okamžik, když mu dělový náboj, který se prorval do

kabiny po straně, utrhl celou podrážku boty aniž by se jen

dotkl jeho chodidla, načež uvízl u paty řídící páky a

nevybudil.

„Viděl někdo, co se stalo Gingerovi?“ ptal se

znepokojeně Biggles. „Já jsem byl s ním těsně před

finišem a tehdy vypadal ještě v pořádku.“

Nikdo neodpovídal. Zjevně nikdo neviděl, že by

Ginger padal.

„Třeba vyskočil,“ řekl Biggles. „To platí pro

všechny – kromě Scrimshawa. Ten si šel pro svůj pád

velkorysým způsobem.“

„Nejsem si jistý, ale mám pocit, že to Henry dostal

hned při prvním útoku,“ přihlásil se Tex. „Potom jsem ho

už neviděl, ale všiml jsem si nějaké padající mašiny a ta

vypadala jako jeho.“

„No, budeme muset počkat.“ Biggles se obrátil na

kapitána Boyla, velitele základny. „Kde je komodor?“

„Odjel nahoru na kopec a ještě se nevrátil,“

odpověděl kapitán. „Dobrá show, hoši. Řeknu vám, že se

mi ale pořádně ulevilo. Jsem zvědav, proč Japíci

nepoužili svojí tajnou zbraň, co?“

„Pravděpodobně pro to byl nějaký důvod,“ pronesl

potichu Biggles. „Tamhleto vypadá jako že se vrací

komodor Raymond. Někoho to sebou má, kdo je to?“

„To je Henry,“ řekl jako první Algy, když se auto o

něco více přiblížilo.

Auto ale nezastavilo a pokračovalo velkou rychlostí

přímo k ošetřovně.

121

„To znamená, že je Henry zraněný,“ usoudil

Biggles. „Páni, to je vedro a já jsem úplně vyschlý.

Pojďme se napít!“

Ještě než dorazili do důstojnické ubytovny, přidal se

k nim komodor Raymond. Usmíval se. „Skvělá show,

Bigglesworthi, absolutně skvělá,“ hýřil chválou. „Ještě

nikdy jsem neviděl takovou melu. Jednu chvíli jsem

napočítal pět Mitsubishů padajících najednou!“

„Co Henry?“ ptal se Biggles.

„Nic moc vážného, ale obávám se, že budete teď mít

eskadru o jednoho pilota slabší. Jedna z kulek, které

zasáhly jeho stroj, a zapálily jej, mu rozsekla ruku.

Vyskočil, ale narazil na strom a má něco s nohou. Mám

dojem, že je zlomená.“

Biggles si zapálil cigaretu. „Smůla. Nevšiml jste si

náhodou Gingera?“

„A jejej. Nevrátil se? Ne, toho jsem vůbec neviděl.

Ale to není vůbec nic divného, víte. Obloha byla plná

padajících strojů. Ale v každém případě pokud by se byl

rozhodl vyskočit, tak musel dopadnout na naše území.“

Biggles přikývl. „Kolik bombardérů myslíte, že jsme

celkem dostali? My jsme to ještě neprověřovali.“

„Já napočítal dvacet tři těch, co dopadly na zem, ale

určitě je spousta těch, co se nedostanou až zpátky domů.

Všiml jsem si, že se jich pár snažilo odletět na východ,

ale padaly z nich kusy plechu a součásti motorů. Mají to

pěkně daleko přes ten celý les až k jejich nejbližšímu

letišti. To je ale divné, že po jejich tajné zbrani nebylo

nikde ani památky?“

„Skutečně velmi podivné,“ souhlasil Biggles

usmívaje se potutelně. „Teď to jdu zapít – jsem vyschlý

jako troud. Rád bych, kdybychom si mohli, pane, později

122

promluvit, ale musím se nejdříve postarat o hlášení o naší

útočné operaci dokud to ještě všichni máme v živé

paměti. Možná, že byste mohl někoho poslat na frontu k

našim pozemním jednotkám, aby zjistil, jestli neviděli,

kam padaly naše vlastní stroje. Nemá moc cenu hledat je

ze vzduchu ve všem tom nepořádku, co jsme teď

nadělali, dokud nebudeme mít nějaké definitivní zprávy,

kterých se budeme moci chytit. Místo toho by asi bylo

lépe, kdybyste zorganizoval výpravu, která by posbírala

všechny zatoulané Japonce, protože já si všiml, že jich

hodně vyskakovalo.“

„To rozhodně udělám,“ slíbil komodor. „Tak zatím.“

Biggles sledován ostatními piloty zamířil k

důstojnické jídelně.

123

Kapitola jedenáctá

BIGGLES DĚLÁ ZÁVĚRY

Bylo krátce po obědě, když do haly ubytovny

vstoupil komodor Raymond a našel důstojníky 666,

eskadry sedící nebo pololežící ve sklápěcích křeslech,

neboť byl právě ten okamžik, kdy je ve dne největší

horko a to bylo momentálně skutečně obtížně snesitelné.

Konverzace se stále ještě stáčela k tomu rannímu

protiútoku, neustále novější podrobnosti se vynořovaly a

letci je s gustem dávali ostatním k dobru, některé veselé,

jiné tragické.

„Žádné zprávy o Gingerovi, pane?“ zeptal se

Biggles, když komodor vstoupil a ostatní se shromáždili

kolem něho.

„Ani slovo. Mimochodem, nevíte, jak je na tom

Mackail?“

„Telefonoval jsem do nemocnice asi tak před půl

hodinou,“ odpověděl mu Biggles. „Je na tom pořád stejně

– rozhodně ne hůře. Momentálně si ale dělám starosti o

Gingera.“

„Dotazujeme se všech jednotek podél frontové

linie,“ ujišťoval ho komodor. „Tolik strojů se zřítilo na

tak malé ploše, že je velmi obtížné vystopovat jednotlivé

letadlo. Kolik bombardérů jste asi sundali, kdvž jste to

teď spočítali?“

„Vychází

nám

dvacet

šest

jistých,

deset

pravděpodobných

sestřelů

a

nejméně

třicet

poškozených.“

124

Raymond se spokojeně usmál. „Vy jste, hoši, moc

skromní. Jenom na naší straně je jich dole třicet jedna a

několik jich bylo vidět, jak míří domů, ale rychle ztrácejí

výšku.“

Biggles přikývl. „Prima. Jestli se brzy o Gingerovi

nic nedozvíme, tak vezmeme ty mašiny, které se dají

ještě použít a pokusíme se lokalizovat jeho letadlo. Už

odevzdal váš lékař hlášení o seržantu Grayovi?“

„Ano.“

„Copak tam píše?“

„Je trochu překvapený, protože stav těla je poněkud

neobvyklý. Ale nic, co by svědčilo o příčině smrti,

nemůže náš doktor vůbec najít, i když jí přičítá selhání

srdeční činnosti. Podivná věc je, že seržant Gray vůbec

žádný alkohol nepil.“

„To jsem mu mohl říct rovnou,“ zabručel Biggles.

„Žádné stopy po nějakém jedu?“

„Žádné. Nejsou ani žádné známky po nějakém

sebevražedném úmyslu.“

„Ani být žádné nemůžou,“ pronesl Biggles chmurně.

„Proč ne?“

„Protože byl Gray zavražděn.“

Letecký komodor zůstal na Bigglese nedůvěřivě

zírat: „Cože, to myslíte vážně?“

„Tohle není zrovna vhodná příležitost k vtipkování.“

„Mluvíte tak, jako kdybyste si byl jistý, že byl Gray

zavražděný!“

„Teď jsem o tom naprosto přesvědčený.“

„Ale proboha, kdo by zabíjel seržanta Graye?“

„Tohle už jsme kdysi prodiskutovali, vzpomínáte si?

Kterýkoli nepřátelský agent ho mohl zabít. Zabít, aby mu

zabránil promluvit. Myslím, že teď už vím, kdo to udělal,

125

ale dokud nemáme žádný důkaz, nerad bych někoho

jmenoval. Ostatně doufám, že to bude velice brzo.“

„Já žasnu,“ vypravil ze sebe komodor a vypadal

značně otřeseně, „Vy jste tedy neztrácel čas!“

„Já nemám čas proto, abych ho ztrácel – život je

příliš krátký. Kromě toho Indie v létě není právě moje

představa ráje. Chci tady tu práci rychle dokončit, abych

se mohl vrátit domů.“

„A co ta tajná zbraň? Podle toho, jak jste se choval,

když jste letěl zarazit tu japonskou bombardovací

formaci, tak jsem usoudil, že o tom máte už nějakou svoji

představu, ale nechtěl jsem na vás naléhat.“

„Mám už více než představu,“ zavrtěl hlavou

Biggles. „Já už vím, co to je. Jenomže to není žádná tajná

zbraň jako taková, ale něco, co bychom mohli nazvat v

jiných podmínkách a za jiné situace jako chytrý trik.“

Komodor Raymond vypadal jako kdyby ho zasáhl

blesk. „Vy mi tady jen tak říkáte, že jste objevil – že jste

se dopátral, že jste vyřešil tu záhadu?“

„Řekněme – skoro. Ale rozhodně už jsem se dostal

tak daleko, že vidím základ toho triku.“

„Ale to je naprosto skvělé!“ vykřikl komodor

Raymond neovládaje zcela své pocity. „Hned ohlásím

maršálovi letectva, že už jsme té jejich tajné zbrani přišli

konečně na kloub!“

„To jsem zrovna neřekl,“ namítl Biggles. „Řekněme

to raději takhle: když jsem dostal tenhle oříšek k

rozlousknutí, zjistil jsem, že se k němu může člověk

dostat asi ze dvou různých úhlů. To první bylo najít

skutečnou zbraň a dozvědět se, jak nám způsobuje

všechny ty ztráty. To druhé bylo, zarazit to. První věc už

se podařila, ta druhá je ale ještě pořád tak říkajíc v luftě.

126

Musíme být velice opatrní. Jakmile by si nepřítel

uvědomil, že jsme se mu koukli do karet, tak najednou

zmizí jako pára nad hrncem, aby to třeba zkusil zase

někde jinde s nějakou jinou variantou tohohle triku. My

mu musíme nahodit návnadu a zaseknout rybu ještě než

si uvědomí, že po ní jdeme. Jak to tak ale vypadá mám

starosti, že už možná začíná něco nekalého tušit.“

„Proč?“

„Kvůli tomu, co se stalo dneska ráno. Ví přece, kolik

strojů jsme dali dohromady a poslali nahoru a ví také,

kolik se jich vrátilo. Jinými slovy, teď už bude vědět, že

jedenkrát jeho tajná zbraň selhala. Je sice pravda, že si

může myslet, že to bylo třeba štěstí nebo třeba tím, že to

byla příliš krátká operace. To je také to, v co doufám já.

Nicméně, on může pravdu uhodnout. Je dokonce i

možné, že mě viděl, jak mu tu jeho zbraň neutralizuji.“

„To jste sám opravdu udělal?“

„Na tomhle letišti a přímo před vašima očima.“

Komodor se podíval na Bigglese pohledem plným

nevěřící podezíravosti. „To si ze mě děláte legraci?“

„Mějte slitování, pane. Co jsem kdy provedl, abych

ve vás vzbudil dojem, že jsem nějaký nezodpovědný

humorista?“

„Kde je tedy ta zbraň?“

„V mé kapse. Chcete ji vidět?“

„To rozhodně chci.“

V absolutním tichu vložil Biggles ruku do kapsy a

vytáhl malou tabulku čokolády. „To je ono.“

Nikdo nepromluvil. V rozpačitém tichu se komodor

podíval nejdříve na tabulku čokolády, potom na Bigglese,

jehož obličej byl bez jakéhokoli výrazu. „Zbláznil jste se,

člověče?“ zeptal se ledovým hlasem.

127

„Vy byste se zbláznil, kdybyste si chvíli pochutnával

na tomhle produktu cukrářského sortimentu.“

Do očí komodora se pomalu začínalo vkrádat světlo

prozrazující, že v tom Raymond začíná mít jasno. Ve

skupině shromážděných důstojníků to zašumělo.

Komodor pohleděl konečně Bigglesovi přímo do

tváře: „Nevadilo by vám, kdybyste nám to vysvětlil?“

„Chci vám to říct všechno, tedy pokud to vím.“

odpověděl mu Biggles. „Myslím, že je mou povinností to

udělat už nyní, i když je pohádka ještě nekompletní. Při

téhle detektivní práci král čmuchalů, jistý Sherlock

Holmes, udržoval tradici takovou, že si všechny

stopy, vodítka a všechno možné nechával pěkně pod

kloboukem až to měl všechno hezky pohromadě a pak to

řešení jako najednou vybalil s obrovskou pompou pod

udiveným nosem svých společníků. Tato praxe, musím k

politování konstatovat, je stále ještě napodobována

mnoha jeho méně slavnými a skromnějšími kolegy v

profesi. Jak jsem řekl, je to k politování, protože je to

hloupé a sobecké a ze všech možných ryze praktických

důvodů nesmyslné. Kdyby Holmese náhodou přejela

drožka nebo by náhodou zemřel, jeho tajemství, výsledek

jeho pátrání, by s ním byl odešel pod drn a zločincům by

všechno nakonec prošlo. V našem případě já nehodlám

riskovat, že se stane něco takového. Jestliže ten tchoř, co

operuje na tomhle letišti, klidně zabil Graye, tak by stejně

klidně vrazil nůž i do mých žeber, kdyby věděl, že po

něm jdu. V případě, že se to stane, budete mít vy šanci

pokračovat, takže tady je jádro toho, až kam jsem se

dostal. Je to trochu dlouhé povídání, ale až skončím, tak

budete vědět přesně co se stalo a jak na tom vlastně teď

jsme. Taffy, stoupni si ke dveřím a nikomu nedovol, aby

128

se k nim třeba jenom přiblížil. Texi a Ferrocity – vy si

vezměte na starost okna a udělejte to samé. Promiňte, že

se chovám takhle dramaticky, ale nemůžu riskovat, že to

někdo jiný uslyší. Ostatní si udělejte pohodlí. Máme před

sebou celé odpoledne a je stejně příliš velké horko, aby

se dalo něco jiného dělat. A navíc, já ještě nejsem na

další krok tak úplně připravený. Ale poslechněte si teď,

co jsem vypátral.“

Biggles se uvelebil v křesle a zapálil si cigaretu.

„První, co mě na té tajné zbrani zarazilo bylo to, že

ji vynalezli Japíci,“ začal své vyprávění. „Japonci totiž

obvykle věci nevynalézají – alespoň ne mechanické

povahy. Oni jsou skvělí v kopírování vynálezů těch

druhých. Okopírují všechno – dokonce i svůj jazyk

okopírovali podle čínštiny. Musíte přiznat, že by bylo

opravdu divné, kdyby najednou vynalezli takovou věc

jako třeba paprsek smrti, nad kterým si lámou hlavy

spousty západních vědců. Z toho důvodu jsem

postupoval na základě hypotézy, že ta smrtelná zbraň

není technického charakteru. Další její typický rys byla

prazvláštní nedůslednost při použití. Letouny, které

proletěly Čínskou cestou bez problémů a vrátily se zpět

na základnu bez nejmenšího škrábnutí byly proti této

zbrani najednou imunní. Ptám se, proč? Jestliže se občas

jevila jako nesmírně účinná, proč se při jiné příležitosti

jevila jako absolutně k ničemu? Přitom poloha letadla,

povětrnostní podmínky a vlastně úplně všechny

podmínky zásobovacího letu naprosto stejné. Něco

zjevně stejné být ale nemohlo. Co to bylo? Byl tady také

ještě jeden fakt, který mne velice zaujal a připadal mi

podivuhodný. Ztrácely se nám jenom ty stroje, které

letěly ze západu na východ. Ty stroje, které vyletěly z

129

Chungkingu do Indie dosáhly svého cíle naprosto v

pořádku. Opět se ptám, proč? Nějaký paprsek, nebo

záření či jiná zbraň by rozhodně působila stejně bez

ohledu na směr, kterým letadla letí. Člověka taková fakta

přímo nutí, aby začal přemýšlet o tom, že ať se děje

cokoliv, je to výsledkem něčeho, co začíná tady na zemi

a ne ve vzduchu. Zcela jasně to nemohlo začínat v

Chungkingu. Neexistuje také žádné mezipřistávací

letiště, takže to vypadalo na potíže v Jangpuru. A ať se

tam stalo cokoli, tak se to vždycky stalo, zhruba řečeno,

letadlu.

No a jak víte, každé letadlo se skládá ze tří hlavních

částí – karosérie, motoru a pilota. Jestliže selže byť

jediná z nich, selže i celé letadlo jako takové. Takže i

když by došlo k zasažení jenom jedné z nich, výsledek

bude vždycky stejný – letadlo do cíle nedoletí.

Následující otázka tedy byla – která část to je? Rozhodl

jsem se, že budu všechny tři části zkoumat jednu po

druhé, pěkně popořadě. Upřímně řečeno, podezíral jsem

nepřítele, že nám sabotuje buď karosérii nebo motory

nebo piloty. Nakonec jsem nebyl daleko od pravdy, jak

uvidíte. Myslím, že to ode mne bylo zcela přirozené a

byla to ta první věc, která by napadla asi každého.

Problémem tedy bylo jenom zjistit, jak ta sabotáž probíhá

a co je předmětem sabotáže.

Nedokázal jsem ale vymyslet nic jiného, než

otestovat si to všechno v praxi, takže jsem se rozhodl

letět z Jangpuru do Čangkingu. Nebylo to zrovna to,

čemu byste asi řekli fascinující pokus, protože mám rád

svůj život jako každý a vlastně jsem ho dával v sázku,

proti holé teorii. Absolvoval jsem ten let s Bargentem,

původním pilotem toho letadla, a nestalo se vůbec nic.

130

Proč se nic nestalo? Podle mého postupu při prošetřování

celého toho případu odpověď nebyla těžká. Nestalo se

vůbec nic, protože než jsem vlezl do kabiny, tak nikdo

jiný, kromě Frayla, mechanika a Bargenta nikdo neměl

ani tušení, že do vzduchu půjde právě náš stroj. Udělal

jsem taková opatření, aby o tom nikdo nevěděl. V

každém případě jsem udělal tohle rozhodnutí tak

nečekaně a tak rychle, že nikdo neměl čas jakkoli letoun

poškodit. Bylo připravováno jiné letadlo a jsem si jistý,

že kdybych letěl s ním, tak by bývalo nedoletělo. V

každém případě, tohle byla první zkušenost. Dokázal

jsem si, že když neočekávaný pilot poletí neočekávaně

neočekávaným letadlem tak prostě musí doletět. To bylo

zcela v souhlasu s mou teorií a závěr byl tudíž jasný. V

Jangpuru operuje sabotér, člověk, který ví, který stroj má

letět příště podle letového rozvrhu. Zdálo se mi docela

přirozené předpokládat, že co se děje v Jangpuru, děje se

také u nás tady. Druhý let do Jangpuru jsem ale

neriskoval. Podruhé to nemuselo vyjít.“

Biggles si zapálil druhou cigaretu, zhluboka vdechl a

vypouštěje pomalu kouř mezi slovy rozhovořil se dál.

„Druhý pokus jsem přišel udělat tady. Potvrdil mi

můj názor. Oficiálně jsme jenom spojová eskadra, takže

nikdo – a tím nikdo mám na mysli našeho sabotéra –

nemohl čekat, že se náš Mosquito najednou zvedne a

odletí si do Barmy. Opět mi to prošlo – přesně z tohoto

důvodu. To, že na scénu se dostavil Angus jsem neměl ve

svém programu. On přiletěl tam k řece za mnou na

základě svého vlastního rozhodnutí. Ale všimněte si

jedné věci! Doslechl jsem se, že v ubytovně došlo k

dohadování, kdo poletí doprovodit Tuga. To musel

sabotér slyšet, protože měl čas sabotovat Angusův stroj

131

ještě než se zvedl ze země. To všechno podporovalo mojí

teorii.“

„Ale Tug Carrington se vrátil na řeku,“ připomněl

komodor Raymond. „Jak si vysvětlujete, že se nikdo

nepokusil, jestli se nemýlím, manipulovat také s jeho

strojem?“

„Ze zcela jasného důvodu. Nebral si letadlo odtud.

On letěl námořním letadlem a musel si pro něho dost

daleko dojet. I když by o tom ten sabotér věděl, neměl

čas se k němu dostat dřív.“

„No ovšem, to jsem přehlédl,“ odvětil letecký

komodor a rozpačitě si odkašlal.

„Chudák seržant Gray nám nevědomky poskytl další

článek v řetězu důkazů,“ pokračoval opět Biggles. „A ten

byl skutečně alarmující. Už jsem vám říkal, že když jsem

seskočil do lesa vedle jeho havarovaného stroje, nic jsem

tam nenašel. To nebyla tak úplně pravda. Něco jsem

přece jenom našel, ale v té době jsem tomu nepřikládal

žádný nebezpečný význam. De fakto jsem to zahodil a už

jsem na to ani nepomyslel. Byl to čtvercový kousek

růžového

papíru

se

jménem

britského

výrobce

cukrovinek. Když jsem ale nalezl přesně stejný kousek

papíru v hangáru letky A, když tam byl seržant Gray, jak

jsme si všichni mysleli opilý, začal jsem si klást otázky.

A ještě něco jiného bylo v té kanceláři, co probudilo

moje podezření. Byl to šálek od kávy. Když jsem tam

přišel poprvé, tak jsem poslal pro kávu a Gray to všechno

vypil.

Když jsem se vrátil několik hodin nato, ten šálek

kávy byl stále ještě teplý. Na to jsem neměl žádné jiné

vysvětlení, než že někdo donesl Grayovi další čerstvou

kávu. Gray byl sotva v takovém stavu, aby si ji přinesl

132

sám. Kdyby jí býval chtěl a byl v pořádku, tak si prostě

zašel na kávu do kantýny naproti. Ale osoba, která mu tu

kávu přinesla, potřebovala nějakou záminku, aby tam

mohla ke Grayovi jít, kdyby jí náhodou někdo

zpozoroval. A ta osoba měla dobrý důvod k takové

opatrnosti. Náš sabotér šel totiž Graye zabít ze strachu, že

Gray začne mluvit. Kdyby Gray žil, trval by na tom, že

nebyl vůbec opilý a byl by schopen to i dokázat. To by

pak vedlo k otázce, jestli i jiné případy opilství na

základně – a vy víte, že takové případy se vyskytly –

byly skutečně případy opilství nebo zda se piloti stali

obětí nějaké záhadné východní choroby? Sabotér si

samozřejmě nepřál žádnou takovou diskuzi, to je nám

jasné. Postupně, jak se mi jednotlivé věci spojovaly,

začala se vynořovat celá pravda. Víte, Johnny mi tenkrát,

když zabili Moorvena, řekl, že si mezi sebou prohodili

letadla a já jsem už měl podezření, že je to pilot a ne

letadlo, se kterým někdo manipuluje.

A teď mi dovolte, abych se vrátil ke svému prvnímu

letu dneska ráno. Nastražil jsem past. V důstojnické

jídelně jsem instruoval dva piloty, aby si vzali dva stroje

a letěli nad Barmu. Byli to Ginger a Johnny. Neřekl jsem

nic o sobě, přestože jsem také hodlal letět.“ Biggles

udělal pauzu a usmál se.

„Chtěl jsem, aby sabotér zareagoval. Chtěl jsem, aby

sabotoval oba stroje, ale ne ten můj. Riskoval jsem

vlastně jenom velice málo, protože jsem nezamýšlel

pustit ani Johnnyho, ani Gingera do blízkosti Barmy, ani

je nechat ve vzduchu tak dlouho, aby ta tajná zbraň

mohla začít působit. Přistáli jsme v Gayharu a seděli na

zemi a nechali motory běžet. Jenomže se věci nevyvinuly

tak jak jsem to plánoval a přiznávám se, že to byl šok,

133

když Johnny omdlel. Čekal jsem, že to bude Ginger.

Maje na mysli neustále seržanta Graye byl jsem

připraven na to, že je najdu ve stavu připomínajícím

opilost, ale ve skutečnosti v komatu jako důsledku

působení nějakého dosud neznámého narkotika.“

„No to se mi teda líbí!“ vykřikl Johnny podrážděně.

„Jak jste mohl vědět, že nás nechtějí prostě otrávit?“

Biggles se musel smát Johnnyho rozhorlení. „Kdyby

tou tajnou zbraní byl jed, tak by asi nebylo nutné jít zabít

seržanta Graye, že ne? Ten by přece musel zemřít

otravou tak jako tak. Já jsem si byl naprosto jistý, že tou

látkou je nějaká silná droga a ne jed. Jak vám vzápětí

vysvětlím, pro použití drogy mluvily velmi silné důvody.

Od toho nálezu růžových papírků jsem usuzoval, že jí

rozšiřují ve žvýkačce, jejíž nález v kabině by nevyvolal

žádné podezření. Dostat ji do strojů, určených k letům

nad nepřátelským územím nebyla žádná těžká věc. Pak si

ale představte moje zděšení a úžas, když mi Johnny

tvrdil, poté co se vzpamatoval, že se žvýkačky ani

nedotkl a že vlastně v jeho kabině žádná ani nebyla! Byl

jsem absolutně vyvedený z míry. Vypadalo to, že jsem se

ve všem mýlil! Ale když jsem potom prohlédl Johnnyho

mašinu, našel jsem na podlaze kabiny obal od čokolády,

věděl jsem, že mám pravdu. Ten obal totiž byl potištěný

stejnou firmou, která stála na obalech žvýkaček –

Charneys, Londýn. Změnili jenom metodu. Místo

žvýkaček teď naplnili drogou čokoládu. Stejnou značku

čokolády jsem pak našel v Gingerově mašině. Náhodou

se jí ani nedotkl. Kdyby jen ochutnal, skončil stejně jako

Johnny. Kdyby Johnny měl alespoň za mák rozumu, byl

by mi prozradil, že snědl čokoládu, že?“

134

„To se mi libí,“ protestoval zase Johnny energicky.

„Já přeci nečtu lidem myšlenky! Mluvil jste celou tu

dobu jenom o žvejkačce!“

„Jsou to všechno cukrářské výrobky,“ prohlásil

Biggles. „Další otázkou bylo, proč ten sabotér najednou

používá čokoládu místo žvýkačky? To mě chvíli trápilo.

Potom jsem ale narazil pravděpodobně na správné

vysvětlení. Náš sabotér si konečně uvědomil, že Johnny

se vždycky v pořádku vrací, protože nesnáší žvýkačku,

takže na něho nalíčil v kabině čokoládu. A dostal ho.

Kdyby byl Johnny letěl opravdu nad Barmu, tak by tady

teď s námi nebyl.“

„Kamaráde.“ přerušil ho Bertie. „Co ale tvoje

letadlo? U tebe nebyla žádná žvýkačka nebo čokoláda?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože, hochu, jsem nikdy ani v nejmenším nedal

najevo, že pojedu na hlídkový let. Jediná osoba, která o

tom věděla, jsem byl já sám. Na to jsem si dal moc dobrý

pozor. Za předpokladu, že zůstanu na zemi mi sabotér

nemusel dávat žádné drogy. Takovou pozornost věnoval

výhradně strojům určeným v denním rozkazu k létání.

Jinak by se mohli k návnadě dostat úplně nesprávní lidé a

důsledkem by byl nežádoucí zmatek. A přesně to se stalo

seržantu Grayovi. Johnny se žvýkačky nikdy ani netkne.

Před týdnem se dokonce vrátil s balíčkem žvýkačky stále

ještě v přihrádce kabiny, kam jí sabotér uložil. Když

Gray prohlížel zevrubně celý stroj, jak také bylo jeho

úkolem, našel tu žvýkačku. Vzal si ji, začal žvýkat a

zkolaboval. Všichni jsme si mysleli, že je opilý. Ale

nebyl. Byl jenom nadopovaný drogou. Totéž se stalo

včera. Já bych se vsadil, že když se Johnny vrátil z

135

hlídky, při které zahynul Moorven, že měl zase v

přihrádce balíček nedotčené žvýkačky, že je to tak? Mám

pravdu, Johnny?“

„Teď, když mi to připomínáte, tak si vzpomínám, že

jsem tam ten balíček viděl.“

„Přesně. Gray ho objevil. A opakoval se stejný

proces. Zatraceně, ten chudák Gray nám skoro oznámil,

co se stalo. Vždyť přece říkal doslovně, že to tam tak

„přemílá“ a myslel tím, že tam sedí a žvýká to, ale nikdo

z nás to nebral doslovně, nikdo mu nevěřil. Pak ztratil

vědomí. Vědělo se, že čekáme, až se probere, abysme ho

mohli vyslechnout. To se nikdy předtím nestalo a ani stát

nemohlo. Sabotér si uvědomil, že by se nám Gray mohl

zmínit o té žvýkačce. Takže musel být potichu

zavražděn. A my už teď víme, proč se vždycky Johnny a

Scrimshaw vraceli v pořádku. Nikdo z nich se žvýkačky

ani nedotkl.“

„To je ďábelský plán,“ zamumlal komodor. Jeho

výraz nasvědčoval tomu, že se nemůže s takovou

představou stále ještě jen tak smířit.

„Ďábelsky plán, ale příšerně efektivní,“ odpověděl

mu Biggles. Co se děje až dosud, je jasné. Pilot

odstartuje. Dříve nebo později objeví v letadle žvýkačku,

začne žvýkat. Droga začne ihned působit. Potom už je

příliš pozdě na to, aby proti ní cokoli udělal. Johnny mi

pověděl, jak mu najednou před očima všechno splývalo a

točilo se. Přestal ovládat své končetiny. Stroj tedy nadále

neovladatelný, začne padat, rozbije se a pilot je zabit.

Velmi jednoduché, ale jak jsem říkal, velice efektivní.

Tím se také vysvětluje ten tajemný interval mezi pádem

jednotlivých strojů. Čas, kdy pilot spadl, závisel přímo na

době, kdy se rozhodne vzít žvýkačku. Včera takhle spadli

136

tři piloti. Moorven objevil drogu jako první. První také

spadl. Strčil si žvýkačku do pusy a papírek upustil na

podlahu, kde jsem jej našel já.“

„Děsné,“ zašeptal komodor.

Biggles pokračoval: „Některým lidem se může

tenhle systém dávání žvýkaček přímo do kabin pilotů

zdát velmi riskantní a příliš nahodilý. Přitom ale má šanci

uspět lépe než třeba bomba. Každý by si bomby okamžitě

všiml – žvýkačky ne. Čím víc o tom člověk přemýšlí, tím

ďábelštější a lstivější se ten plán zdá. Nic nemůže

vypadat neškodnější než žvýkačka, nic nepůsobí tak

naprosto přirozeně. Spousta pilotů pravidelně žvýká,

když pilotují letadlo. Dělali jsme to skoro všichni a

všichni jsme nechali tu a tam na podlaze obal od

žvýkačky. Při dlouhém letu je téměř jisté, že pilot tu

žvýkačku objeví a když už ji má, devadesát devět procent

ze sta si ji i vyzkouší. Samozřejmě, tu a tam jsou nějaké

výjimky jako u nás Johnny a Scrimshaw. Scrimshawa je

mi líto. Ve vzteku ztratil hlavu – prakticky zahodil svůj

život. Jenomže ani takové výjimky jako Scrimshaw a

Johnny by věčně neunikaly. Jak jsme viděli, žvýkačku

vystřídala čokoláda. Kdyby se ukázalo, že nemají rádi

čokoládu, bezpochyby by je za čas sváděli sušenkami,

popcornem, nebo kyselým dropsem. Dřív nebo později

na ně musela přijít řada.“

„To je děsivá představa,“ poznamenal komodor.

Biggles přikývl a pokračoval: „Celé tohle ďábelské

schéma, má jeden veliký háček. Jakmile se jednou

odstartuje, nesmí za žádných okolností selhat. Kdyby se

droga dostala do rukou těm nesprávným lidem, začali by

nám padat lidi po celém letišti a celá hra by byla u konce.

Nepochybně se to jednou či dvakrát stalo. Když jsem

137

sem poprvé přijel, bylo tady několik případů opilosti. Ti

muži ale nebyli opilí. Jako Gray byli prostě nadopovaní.

Jenže kdo na to mohl přijít? Ovšem, příliš takových

případů by vyvolalo otázky a vyšetřování. Proto jak

vidíte, nebyl vybrán smrtící jed, ale droga. Představte si,

že otrávení lidé okamžitě umírají. To by byl poprask a

celý ten rafinovaný plán by byl odhalen. Následky užití

drogy jsou přitom jiné, než následky požití alkoholu –

což je, mimochodem, také droga.“

„Víte, jakou drogu používají?“ zeptal se komodor

Raymond nedočkavě.

„Ještě ne. Ale stejně na tom moc nezáleží, že ne?

Východ je přece zaplavený drogami všeho druhu –

opiem, hašišem, bhangem, charsem, qhatem a bůhví čím

ještě. Náš příští úkol je zjistit, kdo je ten ďábel, co tady

distribuuje tu látku.“

V tomto okamžiku zaječel Taffy, který stále ještě

hlídal dveře. „Tamhle jde Ginger, koukejte!“ křičel jako

bez sebe. „Pane, ten ale vypadá!“

Za okamžik se ve dveřích objevil Ginger. Bez

čepice, zalitý potem, od hlavy až k patě pokrytý šedým

prachem, který se nalepil na souvislou vrstvu bahna. Ale

usmíval se.

„Zdravím vás, hoši,“ přivítal je a jak byl špinavý tak

se sesul do nejbližšího nabízeného křesla. „Krucinál, to je

ale podnebí… a ta země!“ zamumlal procítěně.

138

Kapitola dvanáctá

DUCH ORIENTU

Všichni Gingera nadšeně vítali.

Když opadla všeobecná vřava, nedočkavě se ptal

Biggles: „Kde jsi celou tu dobu byl, člověče?“

„Většinou jsem byl na cestě. A pěšky,“ zněla

otrávená odpověď. „Šel jsem míle a míle. Občas jsem

sehnal stopa na vozíku s volkem. Na silnici jsem naštěstí

narazil na jeden džíp a ten mě hodil až do Kalkaty.“

„Co se ti stalo?“

„Nic úžasného,“ Ginger mávl nazlobeně rukou.

„Dohonil jsem pár bombardérů a chtěl jsem zkusit

hattrick. Měl jsem vždycky takovou ambici dostat, abych

tak řekl, tři mouchy jednou ranou. Naneštěstí už mi

nezbývalo dost munice, takže jsem se musel dostat

pořádně blízko.“ Ginger se žalostně usmál, „Jenže se mi

to povedlo až moc blízko. Myslel jsem, že se jejich

střelec dívá na druhou stranu, ale asi ne. Jakmile jsem se

mu totiž odkryl, tak našil takovou dávku, že mi to skoro

urazilo motory od rámu. Musel jsem vyskočit.“

„A dostal jsi ho?“ ptal se nedočkavě Ferocity.

Ginger smutně zavrtěl hlavou. „To je na tom to, co

mě nejvíc štve. Nevím. Nemohl jsem se tam zdržovat

dost dlouho, abych to viděl na vlastní oči.“

Piloti se rozesmáli. „Dolů jsem se dostal v pořádku –

doprostřed nějakého rýžového pole asi o tisíci akrech. Z

bláta rostla rýže, představte si to. V životě rejži už nechci

vidět. A to je všecko. Co to tady je za schůzi – volební

agitace, nebo co?“

139

„Ne tak úplně,“ odpověděl Biggles. „Běž se umýt a

převléknout a stihneš akorát svačinu.“

„Myslím, že je to docela dobrý nápad,“ zamumlal

Ginger vstávaje z křesla. „To je život!“

Když odešel, rozproudila se znovu debata.

„Musíme s tím honem pohnout,“ pobízel ostatní

Komodor. „Jsem strašně zvědavý na zbytek vašeho

pátrání. Když vstoupil Ginger, tak jste právě mluvil o

tom, že tady byl, či předpokládám stále ještě je,

nepřátelský agent v akci. Předtím jste ale říkal, že víte,

kdo to je. Koho tedy podezíráte?“

„Vašeho geniálního Lal Dina.“

„Toho usměvavého stewarda!“ Komodor vypadal,

že tomu nemůže uvěřit.

„Ano.“

„Ale ten nemá u letadel co dělat.“

„Třeba tam nemá co dělat, ale je tady tak všeobecně

známý, že pochybuji, že by si někdo dovolil něco

namítat, kdyby ho uviděl jak prochází kolem. Podle toho,

co mi řekl Johnny, to vypadá, mimochodem zcela

ironicky, že sabotér dával drogy ve žvýkačkách seržantu

Grayovi, aby je dal do kabin. Což je neuvěřitelně

vychytralé. Samozřejmě, že Gray neměl nejmenší tušení,

co to dělá. Lal Din – nebo kdo to je – mu jí

pravděpodobně dal s nějakou poznámkou jako třeba, že

je to zdarma, nebo dárek od lidí u nás doma. Takové

odůvodnění nemohlo vzbudit sebemenší podezření nebo

otázky. Z toho ještě jasněji vyplývá, proč musel být

seržant umlčený. Kdybychom mu bývali mohli položit

pár otázek, vyšlo by najevo, že jediná věc, která mu

přešla přes rty byla právě ta žvýkačka. Určitě by si

140

vzpomněl kde ji vzal, jak se dostala do letadla a kdo mu

ji dal.“

„Kdybychom drželi hlídky, mohli bychom chytit

toho tchoře při činu,“ navrhoval komodor.

„Kdybychom drželi hlídky,“ odporoval mu Biggles.

„začne o tom nejspíš mluvit celá základna. Stačí jediné

slovo a náš obchodník s drogami vezme nohy na ramena.

Já si jsem zatracené, jistý, že je to Lal Din. On stejné není

ten, za koho se vydává. Snaží se vypadat jako barmský

Číňan a také jako takový do jisté míry mluví anglicky.

Ale jeho akcent je trochu příliš důrazný na člověka, který

žije celý život jenom v Barmě a navíc slouží dlouhou

dobu u britských jednotek. Já bych řekl, že v jeho žilách

koluje určitě japonská krev. A stejně jsem dneska ráno

začal postupovat na základě domněnky, že Lal Din je ten

náš nepřátelský agent. Zařídil jsem to tak, aby byl

přítomen, když jsem instruoval mužstvo o dnešním letu v

důstojnické jídelně, protože jsem ho požádal o balíček

cigaret. On tam stál s cigaretami na podnose zatímco

jsem vysvětloval jaký je bojový úkol. Takže to on věděl,

nebo spíše myslel si, že ví, které stroje poletí. Já jsem mu

schválně dal dostatek času, aby udělal svou špinavou

práci. Přesně tak se to určitě stalo už předtím. Jako

steward v důstojnické jídelně slyšel Lal Din veškerou

konverzaci a možná i četl denní rozkaz na nástěnce. On

byl tady v jídelně, když Angus žádal Algyho o dovolení

doprovázet Tuga, když pro mne letěl Tug s námořním

letadlem. Mimochodem vás možná bude zajímat, že

všechna letadla, která se měla dneska zúčastnit

protiútoku proti té formaci japonských bombardéru, měla

na palubě tu drogu – včetně těch Spitfirů, o které jsem

vás žádal, abyste je zavolal zpátky. Před tím hlídkovým

141

letem jsem obešel každý stroj a vybral ty drogy z kabin.

Proto jsem říkal, že jsem zneškodnil tu tajnou zbraň

přímo vám pod nosem.“

„Já jsem si už říkal, co jste to tam dělal, když jste

běhal od letadla k letadlu,“ přerušil ho komodor.

„Teď už tedy také chápete, co jsem měl na mysli,

když jsem říkal, že ten sabotér něco tuší. Asi je

jednodušší tu drogu do letadel dávat, než ji pak z letadel

zase získat po návratu na základnu. On si teď

pravděpodobně láme hlavu tím, proč se tolik letadel

vrátilo bez nehody a ještě víc ho zmate, až zjistí, že ta

nadopovaná žvýkačka byla snědena, nebo přinejmenším

prostě zmizela. Musíme si dát pozor, aby se nedopátral

pravdy. Proto a čistě jenom z tohoto důvodu jsem

neučinil zcela obvyklé opatření, totiž postavit k těm

strojům hlídky ihned po návratu na letiště. Tenhle

sabotér, ať je to kdo je to, je velice prohnaný a jakmile by

si všiml, že hlídáme stroje, nejenom že by se držel hezky

daleko, ale mohl by nám zmizet úplně. Já bych mu radši

poskytl dost dlouhý provaz, aby se na něm mohl oběsit –

on i jeho další agenti. Ovšemže předpoklad, že

operativcem na této záldadně je Lal Din vůbec

neznamená, že on je ten hlavní strůjce celého diverzního

plánu nebo že působí sám. Je daleko pravděpodobnější,

že je za ním nějaká velká organizace. Podobní agenti jsou

nasazeni v Jangpuru, na Cejlonu, a jinde. My ale nevíme,

kdo to je. Než se pokusíme celou tu síť zlikvidovat,

musíme je odhalit. Až udeříme, musí to být jedním

zátahem a načisto, abysme dostali i ty mozky v pozadí.

Musíme zjistit, jak se ta droga dostává do všech

cukrářských výrobků. Zatím si můžeme být jisti jenom

tím, že k tomu nedochází už v Británii, protože firma

142

Charneys, která je vyrábí, patří k těm nejstarším a

nejsolidnějším dobře zavedeným továrnám. Ta je mimo

veškeré podezření. Je jasné, že se někdo zmocňuje zboží

na téhle straně a naplňuje jej narkotiky. Ne všechno,

samozřejmě, ale jen jisté množství, které si drží po ruce,

čekaje na vhodnou chvíli. Je tu někdo, kdo má ke zboží

přístup, když opustí Anglii. Musíme ho najít, jinak se

totiž zjistí, že nadopovaná je žvýkačka a čokoláda a

objeví se jiné druhy zboží. To by pak znamenalo zničit

tisíce tun absolutně zdravých a hodnotných potravin,

které by se mohly třeba jenom zdát podezřelé.“

„Ehm, zcela souhlasím,“ přiškrceně pravil komodor

a odkašlal si.

Biggles na něho tázavě pohlédl. „Copak, pane, nelíbí

se vám něco na té teorii?“

„Ale ne.“ Raymond se usmál, takovým divným

pokřiveným úsměvem. „Jenom jste se mnou dost otřásl,

to je všechno. Ani ne tak díky povaze celé téhle

záležitosti, jako tím, jak jste na to přišel.“

„A to jsme ještě neskončili,“ potřásl Biggles

starostlivě hlavou. „Jsme teprve v půli cesty. Předtím,

než uděláme další krok, si musíme všechno pořádně

naplánovat. První otázkou, která se nám naskýtá, je co

uděláme s ostatními letišti, která jsou stejně postižená?

Samozřejmě nejjednodušší věcí na světě by bylo jít a

oznámit velitelům tamních základen, že si jejich piloti

mají odvyknout na cukrářské výrobky. Jenže jestli něco

takového uděláme, je absolutně jasné, že se o tom dozví i

nepřítel. Bezpečnější plán by byl, kdybychom všechny

letouny drželi zatím na zemi – kromě nouzových situací a

nedělali žádná jiná opatření. Pokud nebudeme připraveni

zareagovat do čtyřiadvaceti hodin, pak se obávám bude

143

nutné ostatním základnám oznámit, co nám způsobovalo

takové ztráty. Ale ještě než uděláte něco takového, dejte

mi prosím, ještě pár hodin šanci.“

„Mně se zdá,“ řekl komodor Raymond, „že první

věc, kterou musíme udělat, je zjistit mimo veškerou

pochybnost, že tím agentem u nás je Lal Din.“

„A co potom?“

„Potom ho zatkneme a přinutíme, aby promluvil.“

„A co když nepromluví? Připravíme se o jedinou

šanci. Nesmíte zapomínat, že jestli je to, co si myslíme,

že je, tak je zároveň naším jediným kontaktem na

nepřátelskou organizaci.“

„Ale já mám na mysli především naléhavost celé té

záležitosti,“ odporoval komodor. „Kdyby vyšlo najevo,

že on je skutečně ten člověk, kterého hledáme a dokázali

bysme jej přinutit, aby nám prozradil jméno svého

zaměstnavatele, tak bysme mohli ihned udeřit a všechno

vyčistit najednou.“

Biggles

zavrtěl

hlavou.

„To

je

riskantní.

Samozřejmě, kdyby to vyšlo, bylo by to bezvadné, ale

jestli to nevyjde, budeme na tom ještě hůř než předtím.“

„No, myslím, že to za to riziko stojí,“ rozhodl

komodor. „Dokážete vymyslet nějaký způsob, jak

bezpečně zjistit, že tím sabotérem je Lal Din?“

„To by mělo být snadné,“ odvětil Biggles. Potom ale

pokrčil nejistě rameny. „Zkusíme to, jestli si přejete, ale

když to nedopadne dobře, tak na mne nesvádějte vinu.“

„Jen to zkuste,“ povzbuzoval ho komodor.

„No tak dobrá,“ souhlasil nakonec Biggles beze

známky jakéhokoli nadšení. „Algy, jdi a brnkni do

ústřední kantýny ať sem vedoucí pošle Lal Dina, že

potřebujeme nějaké cigarety, ano?“

144

Algy šel k telefonu.

„Až vstoupí Lal Din, vy hoši u dveří a oken buďte

pohotově pro případ, že si uvědomí, že jeho hra je u

konce a pokusí se nám utéci,“ přikazoval Biggles.

Za okamžik vstoupil Lal Din s jeho obvyklým

zářivým úsměvem. „Cigalty?“ ptal se rozhlížeje se po

místnosti.

Biggles zvedl ruku z křesla, ve kterém do této chvíle

seděl. „Tady!“

Pořád ještě s úsměvem vyrazil Lal Din kupředu a

podával cigarety. Už se otáčel pryč, když ho Biggles

zavolal zpátky.

„Mimochodem, Lal Dine,“ řekl jakoby nic, ale

přitom upřeně pozoroval jeho reakci, „máš rád

čokoládu?“

Orientálec nejevil známky překvapení. Zůstal jenom

najednou stát jako socha. Pořád ještě se zářivým

úsměvem se ohlédl přes rameno.

Biggles hodil na stolek před sebe tabulku čokolády:

„Ochutnej tuhle,“ navrhl klidným hlasem.

Lal Din se ani nepohnul. Jeho široký úsměv ale jako

by ztuhnul a zmizelo z něho veškeré veselí. Atmosféra v

místnosti byla nabita elektřinou.

„Co je?“ zeptal se Biggles zběžně. „Copak ty nemáš

rád čokoládu?“

Steward velice pomalu natáhl ruku, zvedl tabulku

čokolády a s pokusem oživit zkamenělý úsměv sladce

pronesl: „Já to jíst po pláci.“

„Jen to sněz hned,“ nařídil Biggles. Mluvil sice tiše,

ale hlasem jako břitva.

145

Steward se ani nehnul. Oči měl upřené na

Bigglesovu tvář jako kdyby chtěl přečíst, co je napsáno

za tím bezvýrazným obličejem.

„Sněz to!“ vyštěkl Biggles.

Steward se pomalinku rozhlédl po kruhu tváří, které

ho obklopovaly. Potom, jako automat náhle vymrštěný

skrytým perem sebou hodil do vzdálenějšího rohu

místnosti a přitom jak běžel, vytáhl odkudsi malý nůž s

úzkou čepelí. Před krbem padl na kolena.

Biggles už byl také na nohou. „Zarazte ho!“ křičel.

Ale už bylo příliš pozdě. Klidným, ale bleskovým

pohybem, na který bylo hrozné se dívat, ponořil steward

čepel do svého boku a táhl ji přes žaludek na druhou

stranu. Potom vydechl a padl dopředu na tvář.

Užaslý vzdech kolem sedících a stojících důstojníků,

který následoval, přerušil jenom Biggles. „Honem,

zavolejte někdo sanitku! Nenecháme ho přece takhle

ležet!“ Potom se obrátil ke komodorovi a řekl hořce: „To

by mělo vyloučit veškeré pochyby o jeho národnosti.

Jenom Japonec dokáže spáchat hara-kiri. No a tím pádem

je i po našem jediném spojení s tou nepřátelskou

organizací. Mohli jsme tušit, že něco takového udělá. On

věděl, že je konec, jakmile uviděl tu čokoládu. Jeho hra

skončila. To mu okamžitě prozradilo, proč dneska ráno

selhal ten japonský „Blitz“ tolika bombardérů a proč se

nás tolik v pořádku vrátilo. On by se nikdy neodvážil

oznámit svému šéfovi, že neuspěl. To by znamenalo

ztratit tvář, což je pro Japonce horší než přijít o život.

Takže to vzal na věčnost zkratkou. Škoda, ale co se dá

dělat, že? Člověk nemůže dělat pořád všechno jenom

správně.“

146

Kapitola třináctá

NOVÝ PLÁN

Přijela sanitka a odvezla si tělo zrádného stewarda,

odvezla i zakrvácený koberec.

„Ano, je to škoda,“ pronesl těžce komodor. „Je to

moje chyba. Měl jsem vás nechat jednat po vašem.“

„No, zjistili jsme, co jsme potřebovali a holt nám to

k ničemu moc dobré nebylo,“ odpověděl mu Biggles

rozmrzele. „Ale už se stalo, mléko je rozlité a nemá cenu

nad ním teď brečet. Zkusili jsme strategii, která nám

mohla ušetřit spoustu problémů, ale nezabrala. Teď si

musíme vymyslet něco jiného.“

„Raději vás nechám o samotě,“ zamumlal rozpačitě

komodor. „Když se do toho montuji, napáchám vždycky

víc škody než užitku. Vedl jste si perfektně, Bigglesi, tak

v tom pokračujte.“ A s těmi slovy komodor opustil

jídelnu.

Biggles se opět uvelebil v křesle.

„To tedy byla odporná věc,“ poznamenal Algy.

„Vlastně to byla moje chyba. Měl jsem trvat na tom,

že se bude hrát podle mých pravidel. Ale mějme

slitování. Raymond je téměř bez sebe starostmi a určitě

mu životně záleží na tom, aby celou tu záležitost rychle

vyřešil.“

„Co budeš teď dělat?“ zeptal se Algy. „Dá se vůbec

ještě něco dělat?“

„Ale ano,“ spěšně ho uklidňoval Biggles. „Dá se

dělat spousta věcí. Otázka je, která z nich je nejlepší?

Nemáme času nazbyt. Jak to vypadá, mám strach, že

147

návrat všech těch letadel dneska ráno vyvolá v celé

nepřátelské organizaci podezření. A navrch je tady ještě

případ Lal Dina, který se tu rozpáře na dvě půlky. Až se

o tomhle dozví jeho nejvyšší šéf…“

„A dozví se to?“ skočil Bigglesovi do řeči Algy.

„Jestli se to k němu nedonese, tak brzy sám pozná,

že už tady Lal Din není. Nebo jestli je, tak už nedělá svou

práci.“

„Nechápu, proč a jak by se to měl domáknout.“

„Ale ovšem, že se to nějak dozví. Podívej se na to

takhle: Jak může asi reagovat nejvyšší nepřátelský agent

v Indii na zničení té velké japonské formace dneska ráno,

po které následoval návrat skoro celé britské letky?

První, co nepřátelský agent udělá je, že se bude snažit

kontaktovat Lal Dina, aby mu to vysvětlil.“

„Ano, myslím, že to zní rozumně,“ souhlasil Algy.

„Potom ovšem zjistí, že Lal Din není k dosažení a

můžete se vsadit o svůj krk, že mu nebude trvat dlouho,

než zjistí, proč. Proto sebou musíme hodit!“ Biggles

okamžik přemýšlel a potom se rozhlédl po své posádce.

„Povím vám, co uděláme. Půjdeme se zeptat do ústřední

kantýny jestli se už na Lal Dina někdo ptal. To je myslím

tip, který stojí za to sledovat. Máš ten seznam

zaměstnanců, o který jsem ti říkal?“

„Ano.“

„Kdo dělá vedoucího kantýny?“

Algy vytáhl z kapsy list papíru a přejel jej očima. Po

chvíli slabikoval: „A-li Nan-sur. Je to bývalý seržant

Afrických královských střelců, Askari, slouží už

čtyřiadvacet let. Má vyznamenání za vzorný výkon

služby a vyznamenání za dlouhou službu.“

148

„To ho v každém případě vylučuje z podezření,“

prohlásil Biggles. „Jdem za ním.“

Vedoucího našli v jeho kanceláři. Byl to starší muž

temné pleti s obrovským knírem a vojenským držením

těla. Svá vyznamenání měl hrdě připevněna ke klopě

neposkvrněného bílého saka. Ještě o osudu svého

pomocníka vůbec nic nevěděl a po obvyklých okolcích,

když je něco třeba zachovat v tajnosti, mu Biggles řekl

pravdu, která by ostatně stejně nemohla být dlouho

utajena, totiž, že si Lal Din vzal sám život vlastní rukou.

„Ten člověk byl japonský špion,“ instruoval ho

Biggles. „Nesnesl porážku. Hlavní japonský agent v Indii

bude chtít znát vysvětlení té porážky, kterou dneska ráno

utrpělo japonské letectvo. A mě strašně záleží na tom,

seržante, abych zjistil toto: už se tady někdo po Lal

Dinovi sháněl?“

„Dneska ne, sahibe,“ odpověděl seržant.

„Jste si tím jistý?“

„Kdyby tu byl někdo takový, musel bych to vědět.“

„Byl Lal Din mimo základnu nebo chtěl

dovolenou?“

„Ne, sahibe. Bez mého dovolení nesměl opustit

letiště.“

„Co jste měl přesně na mysli, když jste říkal –

dneska ne? Sháněl se snad někdo po něm při jiné

příležitosti?“

„Ano, sahibe.“

„Kdo ho sháněl?“

„Jeho bratr, nebo člověk, který říká, že je bratr a

který ho chodí navštěvovat.“

„Vy jste toho bratra viděl?“

„Ne, sahibe.“

149

„Jak to?“

„Já málokdy chodím pryč ze základny a bratr nemá

dovolení vstoupit. Tak jsme se nesetkali.“

„A jak se návštěvy odbývají?“

„Ten bratr nebo každý cizinec musí jít k hlavní

bráně. Tam požádá dozorčího, že chce mluvit s Lal

Dinem. Dozorčí mi zatelefonuje a pokud je to možné,

dovolím, aby Lal Din šel k bráně. Ale musíte pochopit,

že si taky Lal Din vzal někdy dovolenou. Potom

bezpochyby opouštěl celou základnu, i když kam šel, to

nevím. Můžu vám jenom říct co se děje, když má Lal Din

službu a jeho bratr ho přichází navštívit.“

„Stávalo se to často?“

„Často, sahibe.“

„Ale nestalo se to dneska?“

„Ne, sahibe.“

„Díky, seržante. Dozvěděl jsem se přesně to, co jsem

potřeboval.“ Biggles se obrátil na Algyho. „Máme štěstí.

Ještě tady nikdo nebyl, ale vzhledem k tomu, co se

všechno ráno stalo ve vzduchu, myslím, že někdo určitě

přijde na návštěvu. Ale samozřejmě to může být i tak, že

jejich šéf čeká, že se mu sám Lal Din ohlásí, aby mu to

vysvětlil. A teprve když se neukáže, pošlou někoho

zjistit, proč. To může trvat dlouho. Jenže já si nemůžu

dovolit čekat. Mám v rukávu ještě ale jednu taktiku a

začnu na ní pracovat hned teď.“

Biggles se opět obrátil na seržanta Mansura. „Rád

bych s vámi prodiskutoval ještě jednu věc. Kdo Lal

Dinovi dal tohle zaměstnání na základně?“

„To já, sahibe. Jako správce jídelny zaměstnávám

své vlastní lidi. Samozřejmě se souhlasem našeho

adjutanta.“.

150

„Jak jste přišel do styku s Lal Dinem?“

„Měl jsem tu volné místo, sahibe, a on ke mně přišel

na základě doporučení.“

„Od koho?“

„Od firmy Tahil a Larapindi.“

„Co je to zač?“

„Velkoobchodní a spediční firma, sahibe. Zastupují

v Indii spoustu britských společností. Spousta zboží

prochází jejich rukama. Mají v Kalkatě, v dokách

obrovské skladiště a kanceláře v mnoha evropských

městech.“

„Zásobuje tahle firma také naši kantýnu?“

„Ano, sahibe.“

„I věcmi jako je čokoláda, žvýkačka…?“

„Mezi jinými věcmi i tím, sahibe.“

„Jak a kdy to zboží dodávají?“

„Když potřebujeme nové zásoby, tak zatelefonuji

firmě Tahil a Larapindi a oni nám sem pošlou zboží v

jednom ze svých nákladních aut.“

„A co se děje, když sem zboží dorazí?“

„Vyloží ho a vystaví na prodej.“

„Kdo ho vykládá?“

„Někdy ho přejímám já, někdy to dělá Lal Din,

sahibe, nebo jeden z těch druhých pomocníků.“

„Prostě to zboží se odnese do kantýny a je tam k

dispozici vojákům?“

„Ano, sahibe.“

„A tahle firma vám doporučila Lal Dina?“

„Firma

ne,

sahibe.

To

pan

Larapindi

mi

zatelefonoval a požádal mne, abych pro jednoho

spolehlivého člověka, kterého dobře zná, našel nějakou

práci.“

151

„Takhle tedy,“ pomalu řekl Biggles, uvažuje o

potenciálním spojení. „Jaký je to člověk, tenhleten

Larapindi? Setkali jste se někdy?“

„Mockrát, sahibe. Je to Euroasijat, ale jaké

národnosti přesně, to vám nepovím. Je menší postavy, má

hnědý obličej a nosí velikánské brýle.“

„Slyšel jsem, že se tady vydává zdarma nějaká

čokoláda a žvýkačka. Je to pravda?“

„Ano, sahibe.“

„Jak dlouho už to trvá?“

„Není to žádná pravidelná záležitost. Teprve

nedávno jsme měli první takový případ. Přišlo to s dalším

zbožím od firmy Tahil a Larapindi.“

„Bylo to teprve až po Lal Dinově příchodu?“

„Ano, sahibe.“

„A on ty věci rozděloval?“

„Ano, sahibe. Nabídl se, že to bude dělat sám.“

„Díky seržante. Moc jste nám pomohl.“ Biggles se

obrátil na Algyho. „Tohle stojí za zkoušku,“ zašeptal.

„Už jsem se napůl rozhodl, že nebudu pokračovat ve

svém alternativním plánu, což původně znamenalo

odcestovat do Jangpuru a pokusit se tam identifikovat

toho chlapa, co dělá tam to, co tady dělal Lal Din.

Kdybych ho mohl dostat pod ruku, třeba bych ho přinutil,

aby promluvil.“ V tom okamžiku vešel, vlastně se spíše

vřítil do kantýny komodor Raymond. „Všude vás

hledám!“ volal už z dálky na Bigglese. „Copak se děje,

pane?“

„Ve štábu rozhodli, že se ta Čínská zásobovací trasa

musí za každou cenu znovu otevřít. Čínští lékaři už musí

operovat pacienty bez umrtvení, protože chybí anestetika.

Nejde už jen o nezbytné doplnění léků a zdravotnického

152

materiálu, ale několik vysokých důstojníků čeká na

dopravu. Teď, když už víme, co způsobuje ty problémy,

tak jsem myslel, že byste s tím třeba mohl něco udělat –

pokud vám to nenaruší vaše plány.“

„Ne. Ve skutečnosti se to k mému plánu hodí,“

odvětil Biggles. „Můžete se spolehnout, že tu trasu opět

zítra otevřeme. Já se hned ztratím a odletím za Fraylem.

Na vás jenom bude, abyste mu poslal nějaké další stroje a

někoho, kdo by s nimi lítal.“

„A vy si myslíte, že už je nevystavujeme žádnému

riziku jako předtím?“

„Myslím, že ne, pane. V každém případě žádnému

neobvyklému riziku – pokud se mi podaří můj plán

realizovat.“

„Takže mohu nahlásit vrchnímu velení, že celá

Čínská trasa bude znovu plně operativní od zítřka?“

„To bude – pokud vám já nebo tady Algy nenahlásí

opačnou situaci.“

„Prima.“ Komodor se otočil a spěchal do své

kanceláře.

Biggles se znovu věnoval Algymu a seržantovi. „Od

tebe, Algy, potřebuji tohle: budeš udržovat kontakt tady

se seržantem Mansurem. Jestli někdo přijde a bude se

shánět po Lal Dinovi, dá ti seržant ihned vědět. Půjdeš

pak k bráně a promluvíš si s ním. Povíš mu, že Lal Din je

nemocný. Nesmíš ale vzbudit sebemenší podezření. Až

ten člověk odejde, aby to ohlásil svému šéfovi, a zdá se

to velmi pravděpodobné, půjdeš za ním a budeš sledovat,

kam jde. To místo si musíš dobře zapamatovat a pak se

ihned vrátíš sem. Já budu muset odletět do Jangpuru, ale

vrátím se tak rychle, jak jen to půjde. Možná to bude

pozdě v noci nebo až brzo ráno. Jestli má být Čínská

153

trasa zase otevřena, tak musím chytit toho chlapa, co nám

tam dopuje mašiny.“

„Proč místo toho rovnou neřekneš pilotům, aby se

nedotýkali žádných cukrovinek, které najdou v kabině?“

„Protože během pěti minut by všichni na základně

věděli, odkud vítr fouká – včetně toho špiona. Vzal by

nám roha a varoval svého šéfa v Kalkatě. Ne, musím ho

nejdřív chytit. Ještě nejsme dost daleko, abysme celý ten

případ zveřejnili. A teď bych měl asi Frayla varovat, že k

němu přiletím.“

Algy bezmocně zvedl zrak k nebi, když slyšel, jak

Biggles po telefonu vypráví veliteli letiště Fraylovi, že k

nim právě letí, aby odvezl další zásilku zdravotnického

materiálu do Čangkingu. Biggles pokračoval: „Potřebuji,

abyste ihned začali nakládat letadlo – ano, normálním

tradičním způsobem. Vůbec mi nevadí, kdo se o tom

všechno dozví. Odstartuji, jakmile bude mašina

připravena. A mimochodem, možná že se v Jangpuru

zdržím den či dva, takže byste mi mohl připravit pokoj a

postel.“

Frayle s tím zjevně souhlasil, protože Biggles

zavěsil a s úsměvem řekl Algymu: „Tak to by bylo.“

Algy to nevydržel: „Opravdu poletíš až do

Čangkingu?“

„Ani nápad! Mám přece co dělat tady. Ale rád bych,

aby si ten pacholek, co tam distribuuje tu drogu, myslel,

že tam skutečně poletím.“

Algy rozjasnil tvář. „Aha, už to chápu.“

„Takže já půjdu a ty,“ poplácal Biggles Algyho po

rameni, „budeš dávat pozor na téhle straně. Doufám, že

dlouho pryč nebudu.“

154

Za pár minut, když se ujistil, že má v pořádku

poškozený chladič, odstartoval Biggles v Typhoonu a

zamířil na sever, na nedaleké polní letiště v Jangpuru.

Jeho ruksak a pouzdro s potřebným náčiním byli jeho

jedinými průvodci.

Na letištní ploše u runwaye už na něho čekal velitel

letky Frayle a velicí důstojník Bargent. Frayle mu

oznamoval, že je dopravní letadlo už připravené a

Bargent ho žádal, jestli by s ním mohl letět jako druhý

pilot. Biggles ho zdvořile, ale nesmlouvavě odmítl.

„Mám své vlastní důvody, proč musím tentokrát letět

úplně sám,“ vysvětloval zklamanému pilotovi. „Když

budeme mít štěstí, tak zítra už budete moci letět stejnou

trasu vy.“ Pak se Biggles obrátil na Frayla a zeptal se ho:

„Zařídil jste pro mne nějaký ten pokoj?“ Když byl

ujištěn, že ano a pokoj je připravený, šel se na něj podívat

a na místě nechal svůj ruksak.

Bargent se volky nevolky vzdálil a tak mohl Biggles

promluvit v klidu s velitelem letiště, který sice

nevyzvídal a nekladl zbytečné otázky, nicméně dal

Bigglesovi jasně najevo, že se mu celý ten výlet nějak

nezdá.

Nato se Biggles rozhodl zasvětit ho do svého plánu.

„Fakta, stručně řečeno, Frayle, jsou tato: Čínská cesta

musí zítra zase normálně fungovat, na tom tedy není nic

divného. Posílají vám sem další stroje a další piloty.

Naneštěstí,“

Biggles

šeptal, „máte na základně

nepřátelského agenta. Dokud tady operuje, nebudete moc

létat, takže jsem tady já, abych ho chytil. Jestli se mi to

povede, nebudete už mít žádné problémy. To letadlo, co

jste mi tamhle připravil, někdo sabotoval – alespoň

doufám, že to udělal. Dal jsem tomu agentovi spoustu

155

času, aby se mu ta jeho špinavá práce povedla, takže až

se odlepím od země, začnou se možná dít všelijaké věci,

které vás třeba překvapí. Například moje chování potom.

Ale ať se děje co chce, potřebuji, abyste reagoval jako

kdyby všechno bylo úplně normální. A dohlédněte na to,

aby se tak projevovali i vaši důstojníci. Nedovolte

žádnou diskuzi, neukazujte žádné překvapení a hlavně,

nechte mne být, třeba i o samotě. To je všecko. Teď už

musím letět.“

„To bude váš pohřeb.“ zamumlal Frayle stručně. Byl

ale příliš dobrým důstojníkem Jejího Veličenstva, aby se

s druhým důstojníkem hádal.

Biggles nechal svou malou brašnu v pokoji a pak v

blednoucím večerním slunci kráčel k letadlu typu

Wellington, které na něho čekalo na letištní ploše. Kolem

stálo několik mechaniků a domorodců, kteří se zájmem

přihlíželi, ale nic neříkali. Jako kdyby je ani

nezaregistroval, vyšplhal se Biggles do kabiny, uvelebil

se na sedadle, zkontroloval motory, pak zamával na

mechaniky, aby odstoupili, a rozjel se směrem k runwayi.

Jakmile se kola zvedla od země, obrátil letadlo na východ

na Čangking a když se stroj srovnal, začal prohlížet

přihrádku v přístrojové desce. Viditelně umístěný, hezky

na dosah, našel balíček žvýkačky. Usmívaje se ponuře

strčil si jej do kapsy.

Letoun burácel dál v blednoucím světle východu.

Podle hodinek před ním bylo tři čtvrtě na šest.

156

Kapitola čtrnáctá

PAST

Přesně o půl hodiny později ve stříbrném světle

úplňku se přihnal Biggles zpátky na Jangpur a přistál.

Návrat letadla způsobil malou senzaci. Objevili se běžící

mechanici a když byl dopravní letoun identifikován,

došlo ke vzrušené diskuzi. Pár důstojníků, kteří ještě na

této základně zbyli, v čele s Fraylem a Bargentem, se

přiběhlo také podívat, co se vlastně děje. V jasném světle

měsíce nemuseli čekat dlouho.

Biggles vylezl z kabiny. Vypadalo to, že na nohách

nestojí zrovna jistě a točí se mu hlava. Zakymácel se a

pak se opřel o rameno jednoho muže z leteckého

personálu, jako kdyby u něho hledal pomoc.

„Co se stalo?“ ptal se úzkostně Frayle. „Proč jste se

vrátil?“

„Motor – problém,“ těžce dýchal Biggles podivně

cizím hlasem. „Na pravém – křídle – to vibruje… radši

jsem se vrátil… neriskovat-nouzový… přistání…“

„To bych řekl,“ souhlasil Frayle dívaje se zvědavě

na Bigglesovi do tváře. „Jste v pořádku? Myslím, jestli se

cítíte normálně?“

„Ne. Cejtím – nějak divně…“ slabikoval Biggles a

držel se za hlavu, jako kdyby se s ním točila celá země.

„Musel jsem chytit… nějakej úpal… nebo je to chřipka.“

Zakymácel se a téměř upadl.

Obecenstvo skládající se z mechaniků, pomocných

sil a letců si začalo mezi sebou cosi povídat. Pak se ozval

157

hlasitý smích a jeden divák pravil hlasitě: „Ten je jako

dělo!“

„Myslím, že byste si měl raději jít lehnout do svého

pokoje,“ navrhl Frayle.

„Ano,“ těžce zamumlal Biggles. „To bude asi

nejlepší… Hlava mi… nějak se točí… možná chřipkou…

Zhoršuje se to nějak…“

Frayle zamával a sanitka jim vyjela naproti. Biggles

nechal velitele základny, aby mu pomohl do auta.

„Mám vám poslat doktora, aby vás prohlédl?“

nabízel se Frayle.

„Ne, dík… já budu v pořádku… půjdu se jen to –

vyspat.“

„Jak chcete,“ stroze odpověděl Frayle.

Sanitka odvezla Bigglese do jeho nocležny, kterou

mu předtím připravili – malého pokojíku v budově

velitele letiště, která byla jakýmsi prodloužením

důstojnické ubytovny. Většina důstojníků se vrátila do

jídelny, kromě Frayle a Bargenta, kteří Bigglesovi

pomohli na lůžko a sundali mu boty. Vypadalo to, že

okamžitě usnul.

Shlížeje dolů na tu zhroucenou postavu poznamenal

Bargent zamyšleně: „Mám takovej nepříjemnej pocit, že

je v tom nějakej trik. Kdybych s ním bejval neletěl už

jednou, tak bych moh přísahat, že se zlil do němoty.“

„On už mě na něco podobného tak trochu připravil,“

odpověděl mu Frayle. „Povídal, kdyby se stalo cokoliv,

abych mu nedělal problémy, ale nechal ho o samotě.

Nerad opouštím člověka v takovémhle stavu, ale

předpokládám, že nemáme na vybranou, Bergente.“ S

těmi slovy se Frayle otočil a sledován druhým

důstojníkem, vyšel ven ponechávaje rozsvícené světlo.

158

Jakmile zmizeli, Biggles se vztyčil na lokti, chvíli

napjatě poslouchal a potom slezl z postele. Pohyboval se

rychle a tiše. Nejdříve zhasl světlo, zamkl dveře a potom

roztáhl záclony a okno nastražil tak, aby se dalo co

nejsnadněji otevřít. Okamžik zůstal stát a pátral zrakem

po letišti, které bylo z okna celé jasně vidět. Místnost

zaplnilo modravě žluté světlo měsíce. Ustoupil od okna,

vyndal z vaku svou automatickou pistolí, zkontroloval ji

a pak zastrčil do postranní kapsy dlouhých kalhot, které

ještě nesvlékl. Všiml si, že je šest hodin čtyřicet minut.

Potom, zjevně uklidněn, se uvelebil na posteli v pozici

hluboce spícího a napůl zavřel oči.

Čas míjel. Chvíli se venku ozývaly různé obvyklé

zvuky: kroky letců přicházejících a odcházejících do

služby a jejich hlasy, jak spolu hovořili nebo na sebe

volali. Ale jak postupovala noc, tyto zvuky přestávaly a

nastalo ticho. Po krátké přestávce bylo slyšet dozorčího

důstojníka, jak vykonává svou první obchůzku. Uplynul

další čas. Jednou kdesi daleko zavyl pes nebo šakal. Ve

vzdálené vesnici začal kokrhat kohout, zjevně zmatený

jasným světlem měsíce tak, že si myslel, že už je ráno.

Biggles nepohnul ani svalem. Jenom jeho hruď se

zvedala v pravidelném rytmu hlubokého dechu. Zjistil

přitom, že předstírat to a ubránit se skutečnému spánku,

je nesmírně obtížné, zvláště když teď začínal pociťovat

únavu z práce pod neustálým tlakem a s vysokým

nasazením. Jeho napůl zavřené oči však byly stále upřené

na pootevřené okno a nepolevily ani na okamžik.

Už ztratil pojem času, ale odhadoval, že je asi devět

třicet, když uviděl to, nač tak dlouho čekal. Nikde se sice

neozval žádný zvuk, ale stín se pomalu přesmykl přes

čtverec okna zarámovaný měsíčním svitem. Ve vteřině

159

byl opět zpátky a tentokrát se zastavil přímo u okna.

Biggles to všechno jasně viděl polozavřenýma očima.

Měsíční světlo na skleněné tabuli se zalesklo jak se okno

dále palec po palci otevíralo. Stále ještě nebylo ale nic

slyšet a když se do pokoje začal šplhat jakýsi muž,

Biggles se musel ptát sám sebe, jak je možné, že se

člověk dokáže pohybovat absolutně bez hluku. Zatímco

stál u okna, noční návštěvník nenadělal víc hluku, než

nadělal stín. Ostatně i on také vypadal jako stín. Biggles

nebyl schopen rozeznat žádné podrobné rysy jeho tváře,

rozeznával jenom, že je to postava nahého muže majícího

bederní roušku a nesoucího v levé ruce kus látky.

Jako černý mrak se náhle návštěvník nesl bezhlučné

k posteli. Na okamžik se zarazil, naslouchal a pak se

teprve přiblížil až nad lůžko, kde se naklonil a opět

bedlivě naslouchal. Jeho dech bylo sotva slyšet. Potom

chytil ten kus látky oběma rukama a přitiskl pevně

Bigglesovi přes ústa a nos.

Jakmile se Bigglese ten hadr dotkl, jeho ruce

vystřelily vzhůru a popadly útočníka za krk. Ale ten se

prudkým škubnutím vyprostil a Biggles okamžité poznal,

že udělal chybu, protože mužovo hrdlo bylo natřené

olejem a nebylo možné jej klouzajícími prsty udržet. Muž

se jako panter vrhl k oknu. Biggles vyletěl z postele a

popadl ho za nahé nohy. Ale ty byly také natřené olejem

a přesto, že muž upadl, uvolnil se dříve, než mohl

Biggles využít jeho situace. Vyklouzl mu z rukou jako

úhoř a bleskem byl opět na nohou. Biggles už také

vstával a stačil ještě zahlédnout záblesk oceli. Hodil

sebou do strany, ale ostrá bolest nad levým loktem mu

prozradila, že si nůž našel svůj cíl. Po prvním bodnutí už

160

žádnou bolest necítil, jenom se mu udělal nevolno a

slabo.

V tu chvíli se útočník otočil k oknu a chystal se

vyskočit na rám. Biggles už se poučil jak je naivní chtít

zachytit to kluzké tělo, sáhl po jeho bederní roušce a

snažil se vtáhnout jej zpátky do místnosti. Ale buď byla

ta látka zpuchřelá, nebo ze dvou kusů, protože se ihned

uvolnila a Biggles padl dozadu. Než se sebral alespoň

natolik, aby byl schopen vyskočit, útočník už seděl

jednou nohou na okenním rámu, černá silueta proti

bledému světlu měsíce. Bylo zřejmé, že v příští vteřině

zmizí navždycky.

Bigglesův plán byl chytit toho člověka živého a

proto zatím nepoužil své pistole. Ale když teď viděl, že

se nepřátelský agent pravděpodobně spasí útěkem a

vědom si toho, že by mu tím překazil veškeré plány na

odhalení nepřátelské špionážní sítě, vytáhl pistoli. Neměl

ani čas mířit. Vypálil od boku. Zbraň zaburácela a

záblesk ohně jej na chvíli úplně oslepil, takže neviděl,

jestli zasáhl cíl nebo ne. Jaksi okrajově si uvědomoval, že

mu teče po ruce horká krev, ale přesto se vyškrábal na

nohy a hnal se k oknu. Letmý pohled mu prozradil

všechno, co potřeboval. Na hnědé hlíně ležela roztažená

postava muže. Protože posledních pár minut Bigglese

velmi vyčerpávalo prudké dýchání, couvl a posadil se na

postel, aby se dal dohromady.

Venku se ozvaly hlasy a cosi na sebe pokřikovaly.

Pak se přibližovaly kroky, zvuk běžících nohou, jak

uvnitř tak i vně domu. Kdosi zabušil na dveře. Ještě než

se Biggles zmohl na to, aby je otevřel, s prasknutím

vyletěly z pantů. Někdo se vpotácel do pokoje. Rozsvítilo

se světlo. Uprostřed místnosti stál v pyžamu Frayle.

161

„Co se stalo?“ vykřikl napjatě. „Kdo to tady

vystřelil?“

„To já,“ odpověděl mu lakonicky Biggles a neučinil

nejmenší pokus vstát.

„Dobrý Bože, vy jste raněn, člověče!“ Frayle upíral

zrak na rukáv Bigglesovy košile, kde se objevila rostoucí

rudá skvrna.

„To je jenom škrábnutí,“ odpověděl mu Biggles

těžce. „Dejte mi napít. Voda úplně postačí.“

Frayle vzal ze stolu džbánek a naplnil sklenku,

kterou mu podal, všechno bez jediného slova.

„Díky,“ řekl Biggles a zhluboka se napil. Potom se

nadechl a vrátil sklenici. „Takhle je to už lepší. Pošlete

pro doktora, Frayle, aby se mrknul na toho chlapa tam

venku. Taky mu řekněte, ať si přinese jehlu a nitě – moje

ruka potřebuje asi pár stehů.“

Bargent vlezl dovnitř oknem. „No ne!“ vykřikl

vzrušeně. „Vy jste toho chlapa zastřelil!“

„Je mi to vlastně líto,“ odpověděl mu Biggles.

„Potřeboval jsem ho živého. Kdo je to – znáte ho

někdo?“

„Ovšemže ho známe. Je to Kong Po, náš člověk z

prádelny.“

„Jakou měl národnost?“

„Vždycky jsme si mysleli, že je to nějaký Číňan.“

Ozval se Frayle: „Podle osobního průkazu z naší

evidence je to Číňan.“

„Tak si to změňte na Japonce!“ zavolal Biggles a

chytil se za paži.

Vstoupil doktor. „Pro toho chlápka venku už

nemůžu nic udělat. Je mrtvý,“ oznamoval jim. „A co vaše

paže?“ Začal si prohlížet zranění. Odhalená rána

162

vypadala dost hrozivě. „Je to sice úzký řez, ale hluboký,“

pokračoval doktor. „Radši to sešijeme, co říkáte?“

„Dejte se do toho,“ vyzval ho Biggles. „A ať to moc

dlouho netrvá, prosím vás. Musím se rychle vrátit do

Dum-dumu. Dejte mi cigaretu, Frayle.“

„Ještě než odjedete, tak třeba uznáte za vhodné mi

sdělit, proč jste sem přijel a zabil jste mi mého

pradláka?“ ptal se sarkasticky Frayle a vytáhl balíček

cigaret. Jednu vyklepl a podal Bigglesovi zapaluje si

těžkým americkým vojenským zapalovačem z oceli.

Biggles zhluboka vtáhl kouř a vydechl. „Já jsem

nepřijel proto, abych ho zabil,“ vysvětloval Fraylovi

klidně vychutnávaje cigaretu. „Přiletěl jsem, abych ho

chytil, ale vytáhl na mě nůž a já jsem nemohl riskovat, že

mi uteče. Tady je totiž příliš mnoho v sázce.“

„Na co jste ho potřeboval?“

„Protože,“ odpověděl Biggles a cukl sebou bolestí,

jak mu propíchla kůži doktorova jehla, „on byl naší sice

malou, ale také tajnou zbraní. Vlezl sem oknem, aby mě

zabil. Já jsem předpokládal, že přijde. Doufal jsem, že

přijde. Jeden z našich mechaniků v Dum-dumu, jistý

seržant Gray, byl zavražděn za naprosto stejných

okolností a ze stejného důvodu. Takže jsem si naplánoval

opakování stejných událostí a ono to skutečně vyšlo. Váš

nepostradatelný člověk z prádelny se bál, že si dám dvě a

dvě dohromady a začnu o tom mluvit, když se zotavím z

toho, o čem si myslel, že je stav po požití té jeho drogy.“

„Ale já to nechápu,“ přerušil ho netrpělivě Frayle.

„Co má tohle společného s tou tajnou zbraní?“

„Řeknu vám to jednoduše,“ rozhodl se Biggles. „Ale

musíte si to nechat pro sebe, alespoň prozatím. Žádná

tajná zbraň neexistuje – rozhodně ne ten typ tajné zbraně,

163

kterou máte na mysli vy. Nepřítel nám nasadil na naše

letiště tajné agenty. S takovou spoustou orientálců všude

kolem to není vůbec žádný problém. Mozek, který to

všechno řídí, má dostatek vlivu, aby jim tady sehnal

zaměstnání. V našem případě v Dum-dumu byl špionem

steward z důstojnické jídelny. Skutečná činnost těchto

lidí byla ale velice jednoduchá. Museli prostě jenom

umístit pár balíčků žvýkaček nebo čokolády do našich

letadel těsně před startem. Tahle cukrátka nebyla

stejného druhu, která byste ale dali svým dětem. Byla

napuštěná silnou drogou. Není ani třeba mít velkou

fantazii, abyste si představili, co se pak dělo v letadle.

Během letu pilot přijde na žvýkačky nebo čokoládu a

pustí se do toho, načež ztratí vládu nad svými

končetinami a mozkem a zřítí se. Vždycky ale existovalo

riziko, že se ta látka dostane do nepovolaných rukou, že

to sní někdo jiný místo pilota. Ten seržant, o kterém jsem

se právě zmínil, se k takovému balíčku dostal. Potom v

noci, když byl stále ještě pod vlivem těchto drog, ho

zavraždil náš steward, protože se bál, že seržant

promluví. Nevěděl jsem sice, jak k tomu došlo, ale teď už

to vím. Použili metodu udušení. Předpokládám, že není

nijak zvlášť obtížné udusit bezmocného člověka pod

vlivem drog tak, aby po tom nezůstalo ani stopy. Dneska

večer jsem nalíčil past. Odstartoval jsem, ale pak jsem se

vrátil, demonstrativně kvůli potížím s motorem. V letadle

byla droga a když jsem přistál, dělal jsem jako že jsem to

zbaštil. Někteří z vašich lidí si mysleli, že jsem opilý. Ale

jenom ten špion, který se určitě o to zajímal, musel znát

pravdu – nebo to, co si myslel, že je pravda, totiž že jsem

nadrogovaný. Bylo tedy na něm, aby zajistil, že se už

nevzpamatuji a proto ke mně sám přišel. Já jsem ale

164

čekal připravený s tím, že to prostě koupil on a ne já. To

je všechno. Teď už jsme ho odstranili a už ve svých

letadlech nebudete mít žádnou nadopovanou čokoládu

nebo žvýkačku, takže od zítřka už bude zase Čínská trasa

normálně operativní. Ale bychom si byli naprosto jisti,

nemusím ani říkat proč, můžete vydat všem pilotům tajný

rozkaz nedotýkat se žádného jídla, cukrovinek a tak dále

dokud budou ve vzduchu. Já se sice chystám zlikvidovat

celý ten gang během nadcházejících pár hodin, ale vy po

tu dobu nesmíte nikomu nic prozradit. Kdyby sem někdo

přišel a sháněl se po tom vašem Kong Poovi a to se

pravděpodobně stane, jenom řekněte, že měl nehodu a

momentálně není k dispozici.“

„No to mě teda podržte!“ zamručel Bargent. „Něco

takovýho jsem v životě neslyšel!“

„Východ

je

plný

podivuhodných

příběhů,“

odpověděl mu suše Biggles, přičemž se snažil zvednout

trochu ruku, kterou inu doktor zavazoval.

„To mě ale podržte,“ ozval se udivený Frayle, „jak

jste tomu vlastně přišel na stopu? Je to tak strašně

jednoduché a přitom tak rafinované –“

„Orientální

myšlení

funguje

přesně

tímhle

způsobem,“ zachmuřil se Biggles, když se pokoušel

vstát. „Já už jsem na Východě byl. Teď bych se ještě

mrknul do pokoje toho pradláka a pak se vrátím do Dum-

dumu.“

Když odcházeli v čele Fraylem z místnosti, zeptal se

Biggles: „Jak to, že jste zaměstnali tohohle Kong Pua?“

„Zavolal mi jeden chlápek v Kalkatě a ptal se, jestli

bych neměl místo pro jednoho spolehlivého člověka.

Tvrdil, že Kong Po pro něho pracoval, takže ho může

165

plně doporučit. Ten člověk byl nezaměstnaný a on mu

chtěl pomoci. Takže jsem Kong Poa vzal.“

„Předpokládám, že toho, kdo vám telefonoval znáte?

Tedy, nebyl to někdo cizí?“

„Ach ne. Několikrát jsem se s ním setkal. Je to totiž

velmi bohatý obchodník, který často věnoval jídelně

nejrůznější dary. Kéž by bylo víc takových jako on!“

Na Bigglesových rtech se objevil stín úsměvu.

„Nejmenoval se náhodou Larapindi?“

Frayle sebou trhl. „Ano. Pane na nebi, jak to, že to

víte?“

„Jenom proto, že se velmi zajímal také o letiště v

Dumdumu,“ odpověděl zběžně Biggles.

Pokoj agenta byl jenom malý obdélníkový prostor

hned za kuchyní. Systematická prohlídka odhalila jenom

jednu zajímavou věc – malou lepenkovou krabici

obsahující několik tabulek čokolády a balíčků žvýkaček.

Krabice

nesla

nápis

tištěný

velkými

písmeny:

Charneyova Zlatá čokoláda, Londýn, filiálky v Kalkatě,

Kapském Městě, Singapuru a Sydney.

„Velmi zajímavé,“ prohodil Biggles. „Jelikož už je

to rozbalené, tak ta krabice asi bude jenom na odkládání

těch už nadrogovaných kousků. Pochybuji totiž, že by

tenhle chlap měl prsty v distribuci té drogy do

cukrovinek a v její přípravě. Dostal asi už hotovou

čokoládu i žvýkačku. Raději to spalte, Frayle, aby

nedošlo k nějakému nedopatření.“

Vstoupil voják ze sanitního oddílu držící v ruce

balíček úplně nových bankovek. „Napadlo mě, že to radši

předám vám pane,“ řekl svému veliteli. „Našel jsem to

přivázaný k tý bederní roušce Kong Poa. Je to určitě

166

nejméně tisíc rupií – na to, aby to u sebe měl jen takový

obyčejný pradlák jako byl on, je to nějak moc.“

„To je opravdu příliš na počestného pradláka,“ řekl

tiše Biggles. „Já si to vezmu k sobě, Frayle, jestli

dovolíte. Mám totiž nápad, jak nám to prozradí něco víc.

No, vypadá to, že se už nic jiného nezjistí, takže já

poletím.“

„Jste si jistý, že jste dost fit, abyste mohl pilotovat?“

ptal se starostlivě doktor.

„Jsem v pořádku, díky“ usmál se Biggles. „Ruka mi

trochu tuhne, ale to je všechno. Jenže levou rukou stejně

neřídím.“

Za dvacet minut byl už zpátky v Dum-dumu. Bylo

právě něco po desáté. Šel přímo do kanceláře komodora

Raymonda. Ten byl u sebe a právě sestavoval hlášení.

„Myslel jsem, že by odlehčilo vašim starostem,

kdybyste věděl, že Čangking je teď v pořádku, pane,“

hlásil Biggles.

„Pravidelné lety začnou znovu zítra ráno. Věci se

daly rychle do pohybu a budou možná ještě rychlejší před

svítáním. Ale mezitím co budu mluvit se svými hochy,

chtěl bych, abyste pro mne něco udělal.“

„Zajisté.“

Biggles vytáhl z kapsy bankovky, které byly

nalezeny u mrtvého pradláka. „Z jejich stavu usuzuji na

to, že byly vydané teprve nedávno. Potřeboval bych,

abyste zjistil, která banka je vydala a komu.“

Komodor vypadal pochybovačně. „V téhle době?

Lidi už teď nepracují.“

„No tak jim prostě přikažte, aby zase začli,“ ušklíbl

se dobromyslně Biggles. „Tahle záležitost nemůže čekat

167

na další pracovní den. A měl byste to dokázat jenom po

telefonu, pane.“

„Pokusím se,“ sliboval poněkud dotčeně komodor.

„Z toho soudím, že jste už nepřátelského rezidenta v

Jangpuru identifikovali?“

Biggles už byl mezi dveřmi. Ohlédl se přes rameno a

chmurným úsměvem řekl: „Identifikoval jsem ho

spolehlivě – automatickou pětačtyřicítkou. Tak zatím.“

Šel do důstojnické jídelny. Algy s ostatními už tam

netrpělivě čekal. Někteří z dlouhé chvíle dřímali, ale

když vstoupil Biggles, všichni se nedočkavě pohnuli.

Nejdřív ale Biggles oslovil Bertieho.

„Sežeň trochu kávy a dohlédni na to, aby byla

pořádně silná. Jsem k smrti utahaný, ale budeme muset

ještě udělat spoustu práce, taky bys mohl schrastit pár

sendvičů a sušenek, když už tam jdeš.“ Potom se obrátil

na Algyho. „Tak co, měl jsi štěstí?“

„Fungovalo to přesně tak, jak jsi povídal,“

odpověděl Algy s úsměvem. „Nějaký chlap, který si říká

bratr Lal Dina, se objevil u brány a že s ním potřebuje

mluvit. Řek jsem mu, že je Lal Din nemocný. Odešel a já

jsem ho sledoval.“

„Prima. Kam šel?“

„Do doků, do skladu firmy Tahil a Larapindi. Chvíli

jsem se potloukal kolem, ale nevyšel už ven, i když to

vypadalo, že tam mají pěkně napilno.“

„A to ještě budou mít,“ sliboval Biggles. „Myslím,

že to bude náš cíl dneska v noci. Čekám jenom na

potvrzení. Budu rád, že bude po všem. Strašně mi chybí

pořádný spánek. Á, tady je káva!“

168

„Co se stalo v Jangpuru?“ ptal se Ginger, zatímco si

Biggles naléval kávu. „Kluci už mi řekli, co se stalo

tady.“

Biggles jim stručně pověděl o událostech v

Jangpuru. Právě skončil, když vešel komodor.

„Sehnal jsem ty informace, co jste potřeboval,“

oznamoval s uspokojením. „Ale obávám se, že budete

zklamaný. Vypadá to, ty peníze byly dány do oběhu zcela

normálním legálním způsobem.“

„To jistě,“ ironicky poznamenal Biggles.

„Je to součást platby od Penninsular and Oriental

Bank, na adresu – moment.“ Komodor si začal prohlížet

útržek papíru.

„Tahil a Larapandi?“ navrhl Biggles.

Komodor zůstal koukat. „No správně! Jak jste to, u

všech všudy, uhodl.“

„Já jsem nehádal,“ odporoval mu Biggles. „Ale

děkuji mnohokrát, pane. Teď se můžete jít v klidu vyspat.

Doufám, že pro vás budu mít ráno dobré zprávy.“

„Chystáte se ven?“

„Ano.“

„Mohu s vámi?“

Biggles zavrtěl hlavou. „Uděláte dobře, když se

raději budete držet mimo. Co dneska v noci bude dělat

eskadra 666, nebo lépe řečeno, možná bude dělat, je

zcela neoficiální. Pro komodora RAF v tom není místo.“

„Dobrá. Nechám to tedy na vás.“ Komodor se

podezíravě zahleděl na Bigglese. „Ale buďte opatrný.“

Potom vyšel z jídelny.

„Fakt půjdeme do toho skladu?“ ptal se zvědavě Tug

a ostatní dychtivě čekali odpověď.

169

„Pravděpodobně. To závisí na návštěvě, kterou

nejdřív musíme udělat.“

„Ale já bych řek, kamaráde, že je na jakýkoli

návštěvy už trochu pozdě, ne?“ ptal se Bertie.

„Doufám, že ne příliš pozdě.“

„A co když v tom skladu už nikdo nebude?“ vložil

se do diskuze Tex. „Jak se tam dostaneme?“

„Nikdy jsem tam nezamýšlel lézt předním vchodem

a zvonit na zvonek,“ odpověděl s úsměvem Biggles. Pak

změnil tón a začal dávat rozkazy. „Algy, zajisti dopravu.

Nejlépe by bylo, kdybys sehnal lehký náklaďák, do

kterého se všichni vejdeme. A pro případ, že by došlo ke

sporům, vezměte si všichni zbraně. Na druhé straně je ale

také možné, že nebudete mít nic na práci. Uvidíme.

Gingere, ty jsi asi v partě nejlepší zámečník, takže si

vem nějaké nářadí sebou, pro případ, že bysme se museli

dovnitř trochu jako vloupat. Což mi připomíná: myslím,

že by bylo dobré, kdybysme všichni měli tenisky nebo

něco s podrážkou, která je nehlučná.“

„Kam jedeme nejdřív?“ ptal se Algy.

Biggles šel k polici s telefonním seznamem, otevřel

jej, zapsal si nějaké číslo a adresu. „Nejdřív mě povezete

do Mimosa Lodge, Razlet Avenue. Pokud si vzpomínám,

je to jedna z těch širokých ulic v evropské části východně

od Maidanu. Já vás povedu.“

„Co tam budeš dělat?“ ptal se Algy.

„Jenom někoho navštívím.“

„Koho?“

„Jistého gentlemana jménem Larapindi,“ odvětil

stručně Biggles.

170

Kapitola patnáctá

BIGGLES JDE NA NÁVŠTĚVU

Algy řídil lehký vojenský náklaďák přikrytý

plachtou až do Kalkaty. Biggles seděl v kabině vedle

něho a Ginger vlevo.

Během té krátké jízdy Biggles vysvětloval oběma

svůj plán: „Nedokážu vám říct přesně co udělám, protože

si tím sám nejsem jistý. Celá ta záležitost už se dostala do

velice citlivého stádia, kde se může stát cokoli. Sám se

trochu toho plánu, co mám na mysli, bojím, ale jsme k

tomu prakticky donuceni. Musíme reagovat rychle ještě

než se nepřítel dozví, co se stalo jeho operativcům v

Dum-dumu a Jangpuru. Jsem si sice dost jistý, že tenhle

Larapindi v tom jede, ale jestliže to není ten šéf, bude

určitě dost vysoké zvíře. Moje představa, pokud bude

Larapindi doma, je tahle: nejdřív rozptýlit jeho podezření

– pokud se takové vyskytuje, a zadruhé ho musíme

donutit udělat něco, co nám dá konkrétní důvod, abysme

ho pověsili.“

„Co kdybysme požádali policii, aby mu provedla

domovní prohlídku a prohlídku skladiště?“ navrhoval

Algy.

„To bysme samozřejmě mohli, a to by asi také

policie udělala, kdyby věděla, to, co my. Jenže já si

myslím, že by to k ničemu nevedlo. Je to deset ku jedné,

že by nenašli vůbec nic. Špioni nejsou naivní blázni, kteří

nechávají všude ležet důkazy proti sobě, když vědí, že po

nich jde policie. Policejní akce podléhají určitým

předpisům. Musí například oznámit svůj úmysl a

171

zaklepat na dveře. Kdybysme požádali o policejní razii,

mohli bysme nadělat víc škody, než užitku, protože

bysme jim prozradili naše plány a nezískali nic na

oplátku. Já jsem byl vždycky toho názoru, že když člověk

jedná s podvodníky, musí jednat podvodně. Takže

zkusím nějakou tu neortodoxní taktiku. Jestli se mi to

nepovede, tak to bude pěkný průšvih – v Parlamentě se

možná zvedne bouřka. Dostaneme pěkně přes prsty a

možná i přijdeme o nějakou tu vyšší hodnost.“

„Toho se moc bojím,“ řekl Algy sarkasticky.

„Zastavíme kousek od domu,“ pokračoval Biggles.

„Tady je Maidan. Pokud se pamatuji, je Avenue Razlet

tamhleto. Zastav u chodníku, až ti řeknu.“

Vzhledem k pozdní hodině – bylo skoro jedenáct

hodin – bylo na chodnících jen málo chodců a na ulici

jenom slabá doprava. Noc byla krásná a horká. Řeka

Hugli se vinula jako obrovitý černý had skrz odpočívající

město.

„Stačí,“ řekl ostře Biggles. Jak se auto zastavovalo u

chodníku, pokračoval: „Řekněte hochům, ať jsou pěkně

zticha, dokud budu pryč. Jestli se nevrátím do hodiny, tak

už budete mít jistotu, že se něco stalo, takže bude lepší,

když si pro mne přijdete. A jestli za mnou vyrazíte, tak si

pamatujte, jestli se nepletu, že Larapindi je lstivý jako

liška a smrtelně nebezpečný jako kobra. Takže mějte

všech pět pohromadě a sledujte ten sklad. Možná se

zdržím.“

Biggles vyšel po Avenue. Policista mu ukázal cestu

do Mimosa Lodge, nádherného luxusního domu stojícího

ve vlastní rozsáhlé zahradě. Krásná tepaná brána hlídala

vstup na krátkou příjezdovou cestu, která končila u

172

strmého schodiště. Brána nebyla zamčena a za minutu už

Biggles zvonil na domovní zvonek.

Otevřely se dveře a jak očekával, vyšel ven sluha,

čistý a úslužný, celý oděný v neposkvrněné bílé

uniformě. Vypadal nepatrně překvapený, když uviděl, co

je to za návštěvníka, ale na Bigglesovu otázku

odpověděl, že pan Larapindi je doma. Biggles mu dal

svou navštívenku a potom byl požádán, aby počkal v

hale, jejíž zařízení bylo tak dokonalé, vzácné a luxusní,

že mu z toho bylo trochu nevolno. Ukázalo se, že dům je

sídlem milionáře spíše, než sídlem nepřátelského špiona.

Zatímco šel sluha odevzdat navštívenku, Bigglesovy oči

putovaly od jednoho orientálního uměleckého díla k

druhému až měl pocit jistých pochybností. Pak si teprve

uvědomil, že partner tak obrovské firmy jako Tahil &

Larapindi, kterého přichází navštívit, musí být nejméně

několikanásobný milionář.

Vrátil se sluha, kráčeje tiše a nenápadně. „Tudy,

sahibe,“ pravil uctivě.

Biggles

ho

následoval

pompézně

zařízenou

knihovnou ke dveřím na druhém konci. Sluha na ně

nejdříve zaklepal a pak je teprve otevřel. „Vstupte,

sahibe,“ řekl s malou úklonou. „Pan Larapindi vás

očekává.“

Biggles přijal pozvání a rychle se rozhlédl po

místnosti, do které vešel. Nebyla velká, a zařízena byla

ve stylu, který byl něčím mezi soukromým obývacím

pokojem a pracovnou. Opět zde byl velmi luxusní

nábytek. Byly tu exempláře nedocenitelného orientálního

porcelánu, předměty z vyřezávané slonoviny a dokonale

jemné výrobky ze vzácných kovů, které zaplňovaly

police. Za velkým vyřezávaným stolem s jemným

173

japonským lakem stál majitel, aby se přivítal se svým

návštěvníkem. Byl to muž malé postavy, oblečen v

dokonale ušité šaty evropského střihu. Jeho velké zlatem

lemované brýle se slabě kouřovými skly téměř ukrývaly

jeho oči.

„Prosím posaďte se, pane,“ řekl Larapindi v

bezchybné, i když trochu příliš hladké angličtině

současně ukazuje na bohatě vyřezávané křeslo, které již

bylo připravené u stolu. Uvítav svého návštěvníka, sedl si

zpátky do křesla za stůl.

„Děkuji vám,“ odpověděl zdvořile Biggles.

„Přál jste si mne vidět?“ pokračoval plynule

Larapindi. „Myslím, že jsme se ještě nesetkali?“

Biggles se neohrabaně usmál. „Ne. Obávám se, že

tohle je sotva vhodná doba na návštěvy, ale když vám

vysvětlím její důvod, doufám, že mi prominete. Čirou

náhodou, míjeje váš dům, jsem si uvědomil, nebo mi to

připomněl vlastně váš dům, co mi jednou řekl můj

vedoucí kantýny. Ale ještě než se dám do dalšího

vysvětlování měl bych vám říci, že jsem dočasným

velitelem stravovacích zařízení v Dum-dumu. Před

nějakým časem mne seržant Mansur, vedoucí naší

kantýny, informoval, že jste byl tak laskav a doporučil

nám nějakého člověka pro práci v kantýně – jménem Lal

Din. Ale možná, že si na něho ani nevzpomínáte?“

„Vzpomínám si na něho velmi dobře,“ odpověděl

Larapindi bezvýrazným hlasem. Postrčil k Bigglesovi

masivní zlaté pouzdro s cigaretami. „Prosím, poslužte

si.“

„Děkuji vám.“ Biggles si vzal jednu cigaretu.

„Tenhle Lal Din se ukázal být absolutně dokonalým

174

stewardem – vždycky veselý, vždycky ochotný a

úslužný. Budeme ho postrádat.“

Larapindiho brada trochu poklesla, aby si mohl

svého hosta změřit přes brýle. „Chcete říci, že odešel?“

„Ne tak úplně,“ odporoval mu Biggles. „Ale už

předevčírem si stěžoval, že mu není dobře. Včera už byl

zjevně nemocný, takže jsem k němu poslal vojenského

lékaře a ukázalo se, že ten ubožák dostal neštovice.“

Larapindi vydechl. „Ach bože! To je ale opravdu

velice smutné.“

Biggles si myslel, že zachytil v jeho hlase tón úlevy,

nebo něco jako pochopení.

„Samozřejmě vám ani nemusím líčit, co znamená

výskyt takhle nakažlivé nemoci na základně jako je

Dum-dum,“ pokračoval. „Lal Din, ten chudák jeden, byl

umístěn do izolace a tam, obávám se, bude muset

nějakou dobu zůstat. Což mne přivádí konečně k důvodu,

proč jsem zde. Velice ho totiž postrádáme. Zítra ráno se

budu muset poohlédnout po novém stewardovi.

Normálně bych měl uveřejnit inzerát, ale když jsem

dneska večer přijel do města a projížděl kolem vašeho

domu, tak mne najednou napadlo, že když se vaše první

doporučení setkalo s takovým úspěchem, možná byste

věděl o nějakém jiném chlapíkovi? Neočekávám

samozřejmě, že jen tak zničehonic nám dohodíte druhého

Lal Dina, abych tak řekl, ale třeba náhodou znáte někoho,

kdo by mohl ihned převzít jeho povinnosti. Bez Lal Dina

budeme mít nedostatek personálu a čím dříve ho budeme

moci nahradit, tím lépe. Normálně by to trvalo dva až tři

dny. Tak, teď už znáte důvod a doufám, že mi prominete,

že vás ruším v tak pozdní době.“

175

Larapindi mávl odmítavě rukou. „Nemluvte o tom,“

protestoval. „Mne můžete navštívit kdykoli. Pokud vám

mohu být nějak užitečný, bude to pro mne čest. Náhodou

jste mne navštívil v tu nejvhodnější dobu. Zrovna dnes

mi můj obchodní ředitel sdělil, že zná jednoho člověka,

který se u nás uchází o práci. Jde o vynikajícího

pracovníka. Já bych ho velmi rád zaměstnal sám, ale

budu si považovat za čest, když mi dovolíte, abych vám

ho přenechal. Momentálně si nemohu vybavit jeho

jméno, ale je to Barmánec z Rangůnu, jeden z

nešťastníků, co museli utéci do Indie před invazí těch

nenáviděných Japonců. Byl zaměstnán jako pomocník v

domácnosti a má zkušenosti jako číšník. Kdy byste

chtěli, abych vám ho poslal?“

„Hned ráno,“ požádal ho Biggles. „Čím dříve se

ujme svých povinností, tím lépe, protože se zmenší tlak

na náš přepracovaný personál.“

„Dohlédnu na to, aby tam přijel,“ sliboval Larapindi.

„Děkuji vám. To je od vás skutečně nesmírně

laskavé,“ prohlásil Biggles s vděčným úsměvem.

„Mimochodem, během své poslední služební cesty v

Indii jsem měl příležitost setkat se s panem Tahilem,

vaším starším partnerem ve firmě. Doufám, že se těší

dobrému zdraví?“

„Ach, bohužel ne,“ povzdechl si smutně Larapindi.

„Vy jste zřejmě neslyšel o jeho tragické nehodě?“

„Cože? Co se mu stalo?“ zeptal se Biggles, který

sice byl upřímně překvapen, ale ani za mák ho to

nezajímalo.

„Ubohý pan Tahil zemřel na hadí uštknutí,“

vysvětloval ochotně Larapindi. „Stalo se to na golfu,

představte si to. Jeho míček zapadl do jakéhosi porostu a

176

když se pan Tahil sehnul, aby jej vyndal, náhodou se

dotkl hada druhu krajt, který zjevně ležel pod míčkem.

Naneštěstí jsme byli dosti daleko od klubovny. Celou

cestu tam jsem běžel, ale nedalo se nic dělat. Než dorazil

lékař se sérem, bylo po něm. Byla to přežalostná

záležitost a v Kalkatě způsobila cosi jako senzaci,

protože pan Tahil byl známým lidumilem, kromě toho, že

byl také oddaným služebníkem vlády.“

Biggles se díval Larapindimu přímo do tváře. „To

pro vás musel být strašlivý šok. Chápu to tak, že jste

zrovna hráli spolu?“

„Aho, hráli. Byl to skutečně šok. Ještě jsem se z toho

úplně nestačil vzpamatovat.“

„A jaká rána, to si dovedu představit,“ mumlal

Biggles soucitně. „Chci říct, že ta jeho smrt pro vás jistě

znamenala spoustu práce, kterou jste musel převzít po

něm, protože jste se tak prakticky stal jediným

majitelem.“

Larapindi pokrčil rameny. „Takové věci se prostě

stávají. Musíme se jim postavit tváří v tvář. Dělám co

mohu, abych to zvládl sám.“

Biggles potřásl hlavou. „Je mi moc líto, že se

dozvídám něco takového.“

Během té poslední části jejich duchaplné konverzace

se jeho zrak zvedl na zarámovanou fotografii, která visela

na zdi nad jeho hostitelem. Bylo tam vlastně několik

takových fotografií, většinou portrétů různých kanceláří

firmy Tahil a Larapindi po celém Orientu. Ale jeho

pozornost přitahovala obzvláště jedna fotografie –

snímek letadla, civilního námořního letadla, totiž

přesněji, typu Gull. Sedělo na řece, na konci mola se

soukromým hangárem se jménem firmy v pozadí.

177

Letadlo neslo registrační číslo VTT-YQL a na nose mělo

opět jméno své firmy.

„Promiňte mi mou zvědavost, pane Larapindi,“

zdvořile se zatvářil Biggles, „ale ta fotografie nad vámi

vzbuzuje můj profesionální zájem. Vidím totiž, že vaše

firma má k dispozici i svá vlastní letadla?“

„Měla, dokud válka neučinila přítrž soukromému

podnikání,“ odpověděl Larapindi otáčeje se v křesle a

dívaje se nahoru na fotografii. „Víte, snažíme se jít s

dobou. Naše zájmy na Východě jsou tak široké, že

pořízení letadla jako dopravního prostředku bylo téměř

automatické. Zakoupili jsme tedy jeden stroj typu Gull a

postavili opravárenský a servisní hangár pár mil proti

proudu řeky. Kdyby byla válka naše plány nepřerušila,

byli bychom bývali tuto dopravu dále rozvíjeli. Doufám,

že válka nám to znemožnila jenom dočasně.“

„Zajisté,“ odpověděl mu tiše Biggles. „Bezpochyby

jste museli to letadlo rozmontovat, když válka začala, že

pane?“

„Ano, požádala nás o to vláda a přirozeně jsme jí

velmi ochotně vyhověli. Až bude po válce, budeme

potřebovat piloty, takže až opustíte službu u královského

letectva jako svou profesionální dráhu, doufám, že mě k

našemu vzájemnému užitku navštívíte?“

„Budu to vést v patrnosti,“ slíbil Biggles. „Ale teď

už musím po svých. Jsem rád, že jsem měl příležitost se s

vámi setkat.“ Vstal.

„Doufám, že se setkáme znovu, pane,“ odpověděl

mu Larapindi také vstávaje.

„Jsem si tím jist,“ zdvořile pronesl Biggles.

„Mezitím ale mohu očekávat, že k nám pošlete svého

člověka hned ráno?“

178

„Bude tam.“

Larapindi doprovodil svého hosta ke dveřím, kde se

rozloučili.

Biggles se rychle vrátil k nákladnímu autu.

„Jak jsi dopadl?“ ptal se nedočkavě Algy.

„Dostal jsem to, co jsem chtěl,“ odpověděl stručně

Biggles. „Teď všichni poslouchejte. Pověděl jsem

Larapindimu, že Lal Din leží s neštovicemi a že nám má

poslat někoho místo něho. Slíbil, že nám jednoho člověka

pošle hned ráno. To znamená, že sebou musí hodit a ještě

dneska večer najít toho agenta, dát mu podrobné

instrukce a zásobit ho novou dávkou nadopovaných

cukrovinek. Pochybuji, že bude riskovat telefonování.

Nemýlím-li se bude to muset vyřídit osobně. My ho

budeme odtud hlídat. Jestli vyjede ven, pojedeme za

ním.“

Ještě ani neskončil svou instruktáž, když z domu

vyšel jakýsi muž, podle obleku indický sluha, prošel

branou a zamířil dolů po ulici.

„A co tenhle?“ ptal se Ginger.

„Ten pravděpodobně patří také k té organizaci, ale

my lovíme větší zvířata,“ odpověděl Biggles. „Toho

chlapa jen poslali s nějakou obsílkou, pravděpodobně,

aby sem přivedl toho člověka, kterým chce Larapindi

nahradit Lal Dina. My jsme v klidu. Buď sem toho

člověka musí přivést, přičemž ho uvidíme, nebo ho

vezmou někam jinam. A když to bude někam jinam, tak

bude muset Larapindi vyjít ven. Oho! Co má být tohle?“

U brány se objevil sluha a otevřel ji dokořán. Za

minutu se potichu branou protáhlo luxusní auto. Brána se

opět uzavřela. Automobil se rozjel stejným směrem jako

šel sluha.

179

„Za ním!“ nařídil Biggles ostře. „Udržujte to auto v

dohledu, ale nejezděte za ním moc blízko.“

„A co dělá ten jeho partner Tahil?“ ptal se Algy,

když se náklaďák rozjel. „Ty o něho nemáš žádný

zájem?“

„Tahil je mrtvý,“ odpověděl pomalu Biggles.

„Zjevně ho uštknul had, když hrál golf s Larapindim.

Jelikož se něco takového muselo Larapindimu náramně

hodit, být najednou majitelem celého podniku, tak mám

pocit, že toho rána museli být na golfovém hřišti nejméně

dva hadi. Ale to prodiskutujeme, až na to bude čas.“

Pět minut nato už bylo jasné, že automobil ujíždí do

oblasti doků.

„Vypadá to, jako když jede do toho skladiště,“

poznamenal Algy. „Je to stejný směr.“

Ukázalo se, že jeho odhad byl správný. Automobil

zastavil před hlavním vchodem skladu firmy Tahil &

Larapindi. Nákladní auto také zastavilo, o kus dál, ale

dost blízko, aby Biggles mohl vidět, jak Larapindi

vystupuje a vchází do budovy. Automobil odcouval kus

zpátky, takže se ukázalo, že má šoféra. Zaparkoval v

úzké zatáčce, jejíž jednu celou stranu zabírala budova

skladu.

„Zdá se, že to bude asi nějaký čas trvat, jinak by ten

auťák zůstal stát u hlavního vchodu,“ poznamenal

Biggles. „Je to větší stavba, než jsem si představoval,“

dodal prohlížeje si sklad a jeho lokalitu. Budova měla

tvar obrovského čtvercového sloupu, stála o samotě,

oddělena od ostatních skladišť, která lemovala stejnou

stranu úzké uličky. Zadní trakt, který vypadal mnohem

starší než přední, zjevně moderní, tvořil nábřežní stranu

široké a divoké řeky Hugli vinoucí se městem.

180

„Když jsem to viděl za denního světla, tak jsem měl

dojem, že je to hodně stará budova s přilepenou novou

fasádou,“ povídal Algy. „V zadním traktu je to pěkná

zřícenina.“

„Většina skladišť, aspoň těch, co jsem já viděl, tak

vypadá,“ odpověděl Biggles. „A hele, tady je další auto,

tentokrát je to taxík.“

Taxík zahnul k chodníku, zastavil, vyložil dva

pasažéry a opět odjel.

„Zatím se nám to daří,“ zamničel Biggles. „Jeden z

těch dvou je Larapindiho sluha, ten co jsme ho viděli, jak

odchází z domu. Ten druhý je určitě chlápek, co ho měli

přivést, aby Larapindimu nahradil Lal Dina. Tak on si ho

přivezl taxíkem? To znamená, že má hodně naspěch. Já

jsem doufal, že se to bude takhle vyvíjet. Jestli se

nemýlím, tak Larapindi bude toho člověka instruovat a

instrukce bez té drogy nejsou k ničemu. To znamená, že

drogy jsou tady a tady taky přiložíme ruku k dílu i my.

Teď všichni poslouchejte. Algy a Ginger půjdou se

mnou. Musíme se nějak do toho skladiště dostat. Bertie,

ty si vezmeš na povel zbytek týmu. Nechte tady někoho,

aby hlídal náklaďák. Ostatní obklíčí budovu, aby se

nikdo nedostal ven. Jestli uslyšíte střelbu, nebo cokoli, co

vypadá jako rvačka, vtrhněte dovnitř a přijďte nám

pomoct.“

„A co kdybysme počkali, až se ten novej zase vynoří

z domu a pak bysme ho chytli i s těma věcma?“

navrhoval Johnny Crisp.

„Ten mě ale nezajímá,“ zavrtěl hlavou Biggles.

„Ten, koho chci já, je Larapindi a toho musíme chytit, jak

rozděluje drogy, nebo nám proklouzne prstama jako

181

mokrá ryba. Tak jdem, Algy. Pojď, Gingere a vem si

svojí tašku.“

V minutě byli na chodníku a na rohu velikého

skladiště, Biggles šel kus podél zdi a prohlížel si okna.

„Musíme se dostat dovnitř bez hluku,“ šeptal. Pokračoval

v chůzi až téměř k řece a pak se zastavil u dveří

vypadajících jako nějaký postranní vchod. Jen tak

mimochodem zkusil vzít za kliku, ale jak očekával, bylo

zamčeno. Obrátil se na Gingera: „Co máš v té tašce?“

„Pilník, pilku, páčidla na sundávání pneu, vrtačku –“

„Prima. Vrtačka by to měla zvládnout,“ přerušil ho

Biggles. „Udělej vedle kliky díru a vyřízni tak veliký kus

dřeva, aby se jím dala prostrčit ruka. Vsadím se, že je

klíč z druhé strany v zámku.“

Ta hypotéza se ukázala jako správná, nicméně

vyvrtat tak velkou díru trvalo celých deset minut.

Zatímco Ginger vrtal, Algy s Bigglesem hlídali. Náhodou

tou opuštěnou ulicí nikdo nejevil chuť procházet a tak

mohl Ginger pracovat nerušeně. Jakmile dodělal díru,

Biggles prostrčil ruku a s výkřikem uspokojení vytáhl

klíč. Vložil ho zvenku do zámku a otevřel dveře, které se

rozletěly tiše a lehce dokořán. Okamžitě je zaplavila

těžká aromatická vůně smíšeného indického zboží, čaje,

koření, juty, olejných semen a obilí. Neslyšně vstoupili.

Biggles zavřel dveře. Když zapnul baterku, slabě to

cvaklo. Její paprsek prořízl temnotu.

182

Kapitola šestnáctá

ZELENÝ BŮŽEK

Teprve až uvnitř si Biggles uvědomil, jak je to

budova obrovská a co to znamená za problém. Bylo jasné

jedině to, že se octli v části vyhrazené skladování zboží,

jehož povaha ukazovala na export. Bedny čaje, pytle

rýže, žoky a krabice stály pečlivě seřazené od podlahy až

po strop ponechávajíce mezi sebou jenom uzounké

cestičky pro toho, kdo se o ně měl starat. Bigglesovi se

zdálo nepravděpodobné, že by Larapindi vedl svá jednání

v téhle části budovy. Bylo téměř jisté, že bude spíše

někde v administrativní části budovy. Proto se jí Biggles

vydal hledat a začal paralelní chodbou s ulicí venku,

směrem k hlavnímu vchodu, Algy a Ginger ho

následovali. Pach zboží nebyl nepříjemný, ale svou

intenzitou jako by je začal přemáhat.

Po chvíli se však ta těžká vůně začala citelně měnit a

brzo se ukázal důvod, proč tomu tak je. V hromadách

zboží byla najednou mezera a druh zboží viditelný už na

konci jedné z chodbiček, byl podstatně jiný. Byly tu

dřevěné a lepenkové bedny s nápisy britských a

amerických výrobců. Zjevně šlo o importní oddělení.

Jednou se Biggles na okamžik zastavil a beze slova

ukázal na velký nápis na jedné z beden: „Charneys,

London. Cukrovinky. Skladujte dál od strojního

zařízení.“

Biggles šel opatrně dál kupředu a za okamžik už

viděl, že se blíží svému cíli – té administrativní části

budovy. Zboží ubývalo, až úplně přestalo a vystřídala jej

183

změť všelijakých chodeb, dřevěnými přepážkami

oddělených kanceláří, některých velkých, některých

malých,

nesoucích

jména

velkoobchodních

a

maloobchodních oddělení se jmény vedoucích. Biggles

teď postupoval pomaleji a ještě opatrněji.

Dosud hrobové ticho skladiště neporušil ani jediný

zvuk. Ale teď, když procházeli kolem obyčejného

schodiště z hrubého dřeva, uslyšeli odkudsi seshora

hovor hlasů ne hlasitější než šumění uschlého listí.

Biggles na moment zaváhal, ale pak pokračoval v cestě.

Nepotřeboval jít daleko, protože se musel zarazit kvůli

létacím dveřím, kterými chodba končila. Byly zasklené

matovým sklem, skrz něž procházelo slabé, ale stálé

světlo. Zhasl baterku, přiložil si prst na ústa a kývl na

ostatní. Prohlédl podrobně dveře a potom opatrně nahlédl

dovnitř. Pomaloučku spustil na škvíru otevřené lítačky

zpátky na místo a obrátil se k ostatním.

„To je hlavní hala,“ vydechl. „Uvnitř je u dveří na

stráži nějaký chlap. Tady se dál jít nedá, jestli nechceme,

aby nás uviděli. Musíme se vrátit.“ Ustoupili až k tomu

dřevěnému úzkému schodišti a po chvíli naslouchání

vzdáleným hlasům, začal pomalu stoupat.

Schodiště se dvakrát točilo do pravého úhlu a pak

končilo v chodbě na prvním patře, které osvětlovala

jedna jediná žárovka. Chodba se po obou stranách táhla

dál a lemovaly jí četné dveře v pravidelných intervalech.

Všechny byly zavřené. Teď už bylo možné rozeznat

jednotlivé hlasy a nad nimi, jak to vypadalo, hlas zjevné

autoritativní, který velice rychle hovořil. Stále ještě se

ozýval někde nahoře. Biggles se rozhlížel a asi půl tuctu

kroků po chodbě před sebou objevil další schodiště

vedoucí kamsi vzhůru. Bylo absolutně stejné jako to

184

první a vlastně bylo jakýmsi pokračováním. Vystupovalo

do druhého poschodí, na další chodbu, opět úplně stejnou

jako ta dole. Ale ten hlas přicházel ještě z větší výšky. Po

chvilce objevili další schodiště, které je dovedlo až do

třetího patra. Jenomže hlas byl pořád ještě někde výš.

Teď už zněl naprosto zřetelně, takže Biggles chvíli

naslouchal, ale pak pokrčil rameny. Nebyl schopen

rozeznat jazyk, natož význam té cizí řeči.

Další postup vzhůru znemožňovaly nějaké dveře, na

kterých bylo v několika jazycích napsáno jedno slovo.

Jeden z těch jazyků byla angličtina. Stálo tam:

PRIVATE. Biggles zkusil vzít za dveře. Otevřely se

kupodivu naprosto lehce a odhalily další schodiště.

Tentokrát to ale bylo něco jiného. Tam dole byla

schodiště z hrubého dřeva a tady je pokrýval tlustý rudý

koberec. Biggles musel trochu schýlit hlavu, aby mohl

vystoupit do absolutně rozdílného prostředí. Dojem

jakéhosi skladiště nebo obchodních prostor byl ten tam.

Teď to tady vypadalo jako v luxusním hotelu nebo v

apartmá činžovního domu pro bohaté nájemníky. Schody

končily v prostoru, který by se dal nazvat nejlépe jako

velká domovní hala, bohatě zdobená a s koberci ode zdi

ke zdi. Naproti vetřelcům, jak tak stáli na vrcholu

schodiště, byly čtvery dveře. Jedny z nich byly dokořán.

Místnost za nimi byla osvětlena, ale odtamtud ten

autoritativní hlas nevycházel. Ten se ozýval odvedle.

Biggles se udiveně ohlédl na ostatní. Nepromluvil,

ale gestem ruky naznačil, na co myslí. Skutečně, to co

udivovalo celou dobu jejich výstupu po schodech

Gingera, ta hlasitost toho projevu, se teď vysvětlilo. Ten

hlas totiž normálně nemluvil, ale jako kdyby cosi

vysokým tónem rychle četl posluchačům a neměl k

185

dispozici žádný mikrofon. Jelikož pro to neměl Biggles

žádné vysvětlení, po chvilce váhání přešel halou k těm

otevřeným dveřím a aniž by se jich dotkl, nahlédl

dovnitř. Překvapením lehce mlaskl, takže ostatní se k

němu také rychle přikradli. Pomaloučku otevřel dveře

úplně dokořán, až bylo vidět celý vnitřek kanceláře.

Přesně vzato to ale kancelář nebyla, ani žádná místnost

obchodního charakteru. Byla to laboratoř.

Biggles rychle přehlédl celou laboratoř a nevšímaje

si nijak zvlášť různých laboratorních souprav, zkumavek

a řad lahviček a sklenic, které se tísnily na spoustě polic,

šel přímo k lavici, na níž byly rozložené nejrůznější

předměty, opravdu zvláštní předměty, protože by je

člověk neočekával v prostředí laboratoře. Nejnápadnější

byly dvě lepenkové krabice nesoucí tučnými velkými

písmeny jména, která Biggles už tak dobře znal:

CHARNEYS. Obě krabice byly rozbalené a část jejich

obsahu rozložená na lavici. V jednom případě šlo o

žvýkačky, ve druhém o čokoládu. Poblíž byl stoh

balicího papíru, nějaký růžový, některý hnědý, zjevně

bezohledně stržený z výrobků popsaných na krabicích.

Jenomže obsah těch papírů tady nebyl. Hned vedle byly

dvě samostatné krabice, úplně stejné jako ty balicí

papíry, ale byly úplně nové. Na lavici pak už byly jenom

dva další předměty, ale ty byly dost příznačné. Jedním

byla malá skleněná nádobka obsahující olejovitou,

bezbarvou tekutinu a tou druhou bylo pouzdro s napříč

ležící injekční stříkačkou.

K tomu, aby člověk ty věci zaregistroval, je třeba

méně času, než je popisovat. Proto Biggles už po jednom

delším pohledu zašeptal: „To je ono. Jsme v té jejich

dopovací základně. Larapindi neztrácí čas a už připravuje

186

materiál pro toho nového člověka, aby to distribuoval na

Dum-dumu. Tahleta kolekcička hovoří za všechno.

Jakmile dorazí zboží z Anglie, odebere jej, rozbalí tolik,

kolik potřebuje, do každého kousku injekční stříkačkou

vpraví tu drogu a zabalí do úplně nového obalu. Do tvrdé

tabulky čokolády toho moc dát nemůže, ale bezpochyby

jedna kapka stačí na to, aby každého, kdo není na drogu

navyklý, absolutně vyřídila. Znám jednoho chlápka, co

jednou zkusil žvýkat čaraz nejpopulárnější drogu v Indii.

Pro jistotu si vzal jenom kousíček velikosti asi tak

polovičky pomerančového jádra, ale stejně ztratil vědomí

tak rychle, jako kdybyste ho vzali po hlavě kladivem.

Musíme předpokládat, že ta tekutina v lahvičce je vysoce

koncentrovaná droga. Byl bych moc rád, kdybych

dokázal Larapindiho přinutit, aby to najednou všechno

vypil. Tam vedle té místnosti to mluví on. Jeho hlas

poznávám docela dobře, ale to, co tam křičí, tomu

nerozumím. Přesto už máme dost důkazů, abysme ho

mohli pověsit, takže se mrkneme, co na to on. Až nás

uvidí, může dojít k menší diskuzi, takže mějte zbraně

pohotově. Algy, ty tady zůstaneš a nedovolíš nikomu,

aby se té drogy dotknul. Rád bych, kdyby to Komodor

Raymond uviděl tak, jak to je. Pojď, Gingere,“ kýval

Biggles na svého partnera a současně vytahoval z kapsy

automatickou pistoli, kterou si strčil do pravého rukávu,

takže ji tam přidržoval jenom dvěma prsty.

Nechal Algyho u lavice s drogou a sledován

Gingerem vrátil se do haly a přešel ke dveřím, skrz které

zněl ten hlas.

„Vypadá to, že toho má na srdci hodně,“ zamumlal.

„Zkusím ty dveře otevřít – předpokládám, že nebudou

zamčené – aby mě zevnitř nikdo neviděl, ale myslím, že

187

to se mi asi nepodaří. Nedovedu si vůbec představit, co

bude dělat, až nás uvidí, ale buď připravený na rychlý

zásah. Drž si klobouk, jdeme na to!“

Bigglesovy prsty se pevně sevřely kolem kulovité

kliky dveří a pomalu jí otáčely. Dveře se pohnuly. Mezi

rámem dveří se objevilo světlo. Pustil kliku. Jenomže

místo toho, aby se dveře zastavily a zůstaly tak, jak je

nechal, začaly se otevírat dál a dál, sice pomalu, ale zato

jistě.

Výsledek byl nevyhnutelný. Zpozorovali pohyb

dveří. Ale ještě než k tomu došlo, bylo Bigglesovi

dopřáno, aby za tři sekundy vstřebal obraz, který se jeho

zraku naskytl. Bylo to dost, i když to, co viděl, nebylo to,

co čekal. Původně se ujistil, zcela hloupě, jak se později

přiznal, že v místnosti jsou pouze tři lidé: Larapindi,

steward, který měl nahradit Lal Dina a pravděpodobně

tentýž sluha, který pro něho jel. Místo toho v té místnosti

nebylo méně než sedm či osm lidí. Nepočítal je, na to

nebyl čas. Ti lidé seděli kolem velikého mahagonového

stolu, takže celé jednání mělo charakter zasedání nějaké

správní rady. Samozřejmě podivné rady, protože střed

stolu zabíral jakýsi bůžek ze zeleného kamene. Larapindi

stál v čele stolu, ale Bigglesovi na smůlu, na druhém

vzdálenějším konci, protože tak mohl vidět na dveře.

Hlavy jeho žáků, agentů či sympatizantů nebo co to

vlastně bylo, se skláněly v bezmezné úctě před tím

bůžkem.

Kdyby tohle bylo všechno tak by se asi Biggles cítil

značně na rozpacích, kdyby měl vyrušovat uprostřed

nějakého náboženského obřadu ať už se to týkalo

jakéhokoli náboženství. Ale to všechno nebylo. Před

každým mužem, vypadaje absurdně svým evropským

188

charakterem v orientálním prostředí, ležela hromádka

žvýkaček a tabulek čokolády. Víc vědět nepotřeboval.

Fakt, že tam místo jednoho agenta bylo agentů několik a

že se zavazovali ke své zákeřné vražedné činnosti přímo

v jakémsi náboženském obřadu, nehrálo žádnou roli. Jak

plánoval, podařilo se mu chytit sabotéry při činu. To bylo

to hlavní. Ovšem jinou otázkou bylo, jestli je spolu s

Gingerem bude schopen všechny zadržet. Alespoň že na

jeho straně byla výhoda překvapení!

Larapindi si všiml otevřených dveří jako první.

Současně určitě uviděl Bigglese. Jeho hlas se najednou

zlomil. A na zlomek sekundy zůstala scéna nehybná,

zmrazená, jako kdyby najednou herci uprostřed nějakého

divadelního představení zkameněli. A potom, jakoby

zvědavostí nad tím náhlým tichem, se začaly hlavy

zvedat. Agenti pohlédli na svého šéfa, uviděli jeho

podivný výraz a zaregistrovali směr jeho pohledu. Jako

jeden muž se ohlédli.

Pistole Bigglesovi vklouzla do ruky jako hlava

jedovaté kobry útočící odnikud. „Nikdo ani hnout,“

vyštěkl. Pokud by bylo možné, chtěl se vyhnout

krveprolití.

Možné to přirozeně nebylo. Snad mu ti agenti prostě

nerozuměli. Ať to bylo ale jakkoli, jeho slova zrušila

kouzlo okamžiku. Jeho rozkaz byl ignorován. Pohyb se

všem vrátil a vrátil se značně uspěchaně. Agenti

vyskočili

se

sborovým

vyjeknutím

poplašeného

překvapení a převraceli za sebou židle. Dostali se tak

mezi Bigglese a Larapindiho, který ani na okamžik

nezaváhal využít příležitosti nabízené tou nenadálou

ochrannou zdí z lidských těl. Skočil ke stěně a ve vteřině

se místnost ponořila do naprosté tmy.

189

Prostorem vyšlehly tři oranžové záblesky. Začaly u

ústí Bigglesovy pistole a končily na místě, kde se

naposledy objevil Larapindi. Jejich třesk přehlušovaly

výkřiky strachu. Z různých koutů se ozvaly další výstřely

a ihned po nich následoval pád těl. Otevřenými dveřmi

do haly sem proniklo trochu světla, ale to zdaleka

nestačilo na to, aby Biggles rozeznal, co se děje, kromě

toho, že je všude najednou zmatek. Všude se potácely

postavy, narážely na sebe a padaly přes překocené židle.

To byla situace, na kterou Biggles nebyl připraven a se

kterou si nevěděl dost rady. Přitom si nepřál, aby vyvolal

nějaký masakr. Když si to uvědomil a pochopil, že uvnitř

nemůže ničeho dosáhnout kromě toho, že ho někdo v té

mele porazí, vycouval zpátky do haly. Vypadalo to na ten

správný směr, protože stačilo kontrolovat dveře, aby

nikdo nevycházel. V tom zlomku okamžiku to byl docela

přirozený předpoklad, ale jak se ukázalo, byl chybný.

Biggles zaujal postavení na straně dveří v osvětlené hale

a zavolal na Gingera, aby zaujal podobné postavení na

druhé straně.

„Odpráskni každého, kdo se pokusí o útěk,“ nařídil

mu tvrdě.

„To je ale bordel!“ zamumlal Ginger zhnuseně, ale

poslechl rozkaz. Švihl sebou stranou, když se vyřítil ven

hnědý mužík divoce mávající malou pistolí.

Biggles vystřelil a mužík padl. „Obávám se, že jsme

něco rozjeli,“ suše pronesl Biggles s vráskami na čele,

když se odkudsi zdola ozvalo praskání, bouchání, rány a

sporadická střelba.

„To je určitě naše parta. Uslyšeli výstřely a snaží se

dostat dovnitř,“ dohadoval se Ginger. „Co kdybysme ty

dveře zamkli a nechali Larapindiho s ostatními uvnitř,

190

dokud si pro ně nepřijde policie?“ navrhoval ukazuje na

místnost, odkud se teď ozývalo vzrušené mumlání.

„To je nápad,“ souhlasil Biggles. Přešel ke dveřím,

vzal klíč z druhého křídla a otočil jím.

Zatímco zamykal, děly se další věcí. Algy vystrčil

hlavu zpoza rohu u laboratoře chtěje vědět, co se děje.

Biggles mu stručně vysvětlil, co se stalo, přičemž mu

přikázal zůstat na místě. Zdola volaly nějaké hlasy. Na

schodech zadupaly nohy.

„Bigglesworthi, kde jste?“ volal jeden hlas.

„To zní jako Raymond,“ povídá Ginger. „Co ten

tady dělá?“

„Musel nás sledovat. Jako starej chrt, co se nenechá

z honu vystrnadit,“ odpověděl mu usmívající se Biggles.

„Možná je to dobře. Aspoň mu tady ten bordel můžeme

nechat.“

Nahoře na schodišti se objevil Tug, v ruce pistoli, na

tváři a na prsou měl krev. „Dostali jste je?“ volal na ně

vzrušeným hlasem.

„Ne tak úplně,“ odpověděl Biggles. „Co jsi to,

prosím tě, vyváděl?“

„Na schodech jsem potkal nějakého chlapa,“

vysvětloval Tug. „Pokusil se mě zastavit. Trošku jsme se

chytili a on to odnesl.“

Další se objevil těžce dýchající komodor Raymond.

„Co to tady, propánakrále, děláte?“ naléhal hned.

„To bych se mohl ptát já vás,“ shoze mu odpověděl

Biggles. „Říkal jsem vám, abyste se do toho nemíchal a –

“

„Já vím, já vím. Takže kdyby to nevyšlo, aby to bylo

na vás. To ale já nestrpím. Já jsem vás sem do toho

191

dostal, takže jestli má někdo nést následky, tak jsem to

já.“

„Na to může taky dojít,“ prohlásil Biggles

lakonicky. „V těchhle končinách je Larapindi pěkně

veliký zvíře a třeba bude schopen kontaktovat svoje

známosti a způsobit v téhle části Indie nějaké vážné

potíže. Larapindi je šéfem místní špionážní sítě – na to už

mám všechny důkazy, které potřebuju, abych to bezpečně

prokázal soudu. Je právě s několika svými agenty tady v

té místnosti.“

„Tak si ho vyndáme,“ navrhl prostě a jednoduše

komodor Raymond.

„Oukej,“ souhlasil Biggles. „Jenomže přitom může

dojít ke zranění. Tomu jsem se právě chtěl vyhnout.

Nejsem si vůbec jistý, jakou národnost mají ti chlapi tam

uvnitř a rozhodně nechci nějakou mezinárodní zápletku,

kterou by z toho mohli udělat. No ale…“ Přešel ke

dveřím, otočil klíčem, rozrazil dveře dokořán a vkročil

dovnitř. „Vyjděte ven!“ volal. „Jste obklíčeni, uniknout

nemůžete!“

Následovala krátká pauza. Potom, jeden po druhém,

vyšli čtyři muži.

„Ti chlapi jsou oblečení jako Hindové, ale jestli to

nejsou Japíci, tak sním své frčky!“ rozčílil se komodor.

„Ale kde jsou ostatní?“ ptal se Biggles rozhlížeje se

kolem. Světlo baterky prořízlo tmu. Několika skoky se

ocitl u vypínače a rozsvítil. Na podlaze leželi další tři

muži. Larapindi mezi nimi ale nebyl. Biggles pátral po

místnosti a jedinou možnou skrýší se zdál polootevřený

sejf. Když k němu ale přistoupil, Larapindi v něm nebyl.

„Utekl nám!“ vykřikl hněvivě. „Je tady určitě někde

tajný východ – pravděpodobně výtah! Jenže hledat ho

192

teď nemá cenu.“ Obrátil se na komodora. „Pane, já vás

tady nechám, abyste se tu postaral o všechno potřebné.

Vedle v laboratoři je Algy s pár věcmi, které si jistě rád

prohlédnete. Tugu, ty tady zůstaneš s Gingerem a

pomůžete komodorovi ten nepořádek trochu uklidit.

Bude potřebovat pomoc.“ Potom Biggles vyrazil ke

dveřím.

193

Kapitola sedmnáctá

KONEC STOPY

Biggles letěl dolů po schodech a vztekal se na sebe,

že se to vyvinulo takhle, že se tam nahoře nepokusil o

razantnější akci. Mohl přece předvídat, že se Larapindi o

něco takového určitě pokusí! Musí vědět, že když se

nepodaří dopadnout jeho, jako velitele celé záškodnické

sítě, celé přepadení bude vlastně krachem. Pořád ještě ale

existovala naděje, že se Larapindi zdržuje někde v

budově a když se Bigglesovi podaří rozmístit hochy z

eskadry kolem všech východů, jeho únik nebude možný.

Skoro přepadl přes jakési ležící tělo u paty schodiště

v druhém patře – zjevně to byl ten chlápek, kterého Tug

zastřelil, když šel nahoru. Biggles si na něho posvítil a

zatajil dech, protože se objevila uniforma japonského

letectva. Teprve později si však uvědomil její význam v

celé té záležitosti. V dané chvíli byl prostě ohromen, že

ten japonský letec nocí uniformu na takovém místě a v

takové souvislosti. Aniž by však nad tím hloubal,

napadlo ho, že ten japonský letec bude možná jedním z

těch, co vyskákali z letadel při souboji ve vzduchu a v

noci se proplížili do skladu dobře vědouce, že jim

Larapindi obstará nějaký úkryt. Pilot stále ještě svíral v

ruce japonský armádní revolver.

Biggles seběhl do hlavní haly. První, koho uviděl,

byl nějaký muž v domorodém oděvu, asi vrátný, napadlo

ho, jak leží na zádech na podlaze. Vedle něho ležel nůž.

Na židli vedle seděl jako mrtvola bledý Tafty Hughes a

194

jednou nohou stál v kaluži krve. Johnny Crisp klečel na

kolenou a snažil se mu obvázat stehno.

„Co se stalo?“ ostře se zeptal Biggles.

Johnny nepřestal zavazovat ránu. „Taffy a já jsme

vletěli dovnitř, když se začalo střílet. Taffy byl první a

tenhle chlap,“ pokynul Johnny hlavou k mrtvému, „ho

bodnul nožem.“

„Postarej se o Taffyho,“ rozkázal Biggles. „Neviděli

jste tudy běžet dolů nějakého chlapa?“

„Tudy nikdo neprošel,“ odpověděl Johnny sykaje

bolestí.

„Kde jsou ostatní?“

„Asi venku. Za námi šel dovnitř jenom Tug a ten

běžel nahoru.“

Biggles vyšel ven. Pořád ještě tam stál jejich

náklaďák a hlídal ho Ferocity.

„Neviděl jsi nějakého muže vyjít ze skladu?“ zeptal

se úsečně Biggles.

„Neviděl jsem živou duši,“ odvětil Ferocity.

„Kde jsou Bertie a Tex?“

„Šli dolů tou postranní uličkou, aby zabrali

Larapindiho auto.“

„Dobrá, zůstaňte tady. Taffy je pobodaný, ale je u

něho Johnny. Kdyby se ukázalo, že je to těžké poranění,

dovezete ho do nemocnice. Jestli ne, čekejte na další

rozkazy –“

Biggles se potom rozběhl dolů po ulici. Larapindiho

auto tam stále ještě čekalo, vedle něho stál Tex s pistolí v

ruce a domorodý řidič se opíral o zeď s rukama nahoře.

„Neviděl jsi někoho vycházet ven, Texi?“ ptal se

Biggles.

195

„Jasně,“ rychle odpověděl Tex. „Nějakej mrňous v

evropských šatech se vyřítil z postranního vchodu. Když

jsme na něho křičeli, aby zůstal stát, vystřelil na nás a

pak zdrhal dolů k řece. Bertie běžel za ním.“

Biggles pádil k řece. Ulice u ní najednou končila, ale

po pravé straně byla dlouhá kamenná hráz obepínající

skladištní budovu. „Bertie!“ křičel do tmy. „Kde jsi?“

Odpovědí mu byly dva výstřely rychle za sebou.

Přicházely ze vzdáleného konce nábřeží, kde stály jeřáby,

pásové dopravníky, vozy a podobné přístavní zařízení.

Biggles se rozběhl směrem k výstřelům. Jak běžel,

doprovázely ho další výstřely. Potom se ozval další zvuk,

který ho pobídl do trysku. Byl to zvuk silného

motorového člunu. Doběhl k Bertiemu, který z dálky

střílel na malou loď brázdící hladinu řeky proti proudu.

„Ujel mi ve člunu?“ zamumlal Bertie. „Promiň,

kamaráde.“

„Byl to takový prcek v evropských šatech a s

brýlemi na nose?“

„Ano. V tom všem zmatku jsem ho ztratil z očí. Pak

už jsem jenom uviděl ten člun.“

„Jsou tady ještě nějaké čluny?“ ptal se Biggles

udýchaně.

„Žádné jsem nezpozoroval. Řek bych ale, že tady

žádný takový už nebudou.“ Bertie ukázal na mizící

rychlý člun. „Můžeme ho sledovat autem. Dřív nebo

pozdějc musí někde přistát.“

Biggles sepjal ruce a zapiraskal klouby. „Páni!“

Právě si něco uvědomil. „Teď si vzpomínám, že možná

vím, kam ten chlap míří! On má proti proudu řeky

hydroplán a zřejmě doufá, že nám uletí!“ Biggles za

okamžik rychle pokračoval: „Ale pořád ještě máme

196

šanci. Bertie, běž do hlavní haly a zavolej na Dum-dum,

aby mi připravili jednoho Spitfira a ať ho taky nastartuji.

Budu tam za pět minut.“

Aniž by čekal, aby se přesvědčil, jestli ho Bertie

následuje, běžel Biggles zpět k Larapindiho autu.

„Poslyš, potřebuji tohle auto,“ striktně přikazoval Texovi.

„Vezmi svého vězně dovnitř a předej ho Johnnymu,

kterému řekneš, že má zavolat sanitku z letiště, aby

odvezla Taffyho. Pak se připojíš k Ferocitimu v

náklaďáku a pokusíš se předjet ten motorový člun, co

jede proti proudu řeky. Je v něm Larapindi. Někde proti

proudu má hangár a v něm letadlo. Zkuste mu nějak

překazit start. Jestli je ten hangár na naší straně řeky,

máte šanci.“

Biggles udílel rozkazy, zatímco nasedal do auta a

když skončil, už startoval. Automobil vystřelil kupředu a

v minutě ujížděl jak o závod po hlavní silnici k Dum-

dumu.

V krátké zatáčce pak Biggles riskoval tolik, že by to

za normálních okolností pokládal za vyloučené.

Nepochybně by s ním býval souhlasil i vozka volského

potahu, kterého minul o pár palců, když se vyhýbal

neopatrnému chodci. Jenže tentokrát všechno záviselo na

rychlosti. Nakonec bez nehody dorazil na letiště, smykem

zabrzdil u hlavní brány, aby ukázal legitimaci a ujížděl

dál rovnou k místu, kde na startovací dráze stál Spitfire s

nahozeným motorem.

„Je v pořádku, seržante?“ zakřičel na službu konající

personál sotva vyskočil z vozu.

„V pořádku, pane,“ zněla odpověď s vojenskou

říznosti.

197

Biggles se vyšplhal do kabiny. Za okamžik už se

motory rozeřvaly naplno a Spitfire se rozběhl kupředu.

Za pět sekund už byl ve vzduchu a dělal oblouk směrem

ke Kalkatě. Řeka se ihned objevila na obzoru. Biggles

uvolnil knypl směrem kupředu a jakmile byl nad řekou,

prudce se obrátil a hnal se plnou rychlostí proti proudu

řeky s břichem letadla ani ne padesát stop nad hladinou.

Jak prolétl kolem skladiště, zaregistroval před ním

několik automobilů. Před sebou viděl jenom hladinu

řeky, jejíž nehybnost zčerily vlny. Po žádném motorovém

člunu nebylo nikde ani stopy. Dvě až tři minuty se hnal

dál. Měsíc se zlatě blyštěl ve vlnách. Bylo mu jasné, že je

dětinské pokoušet se o hledání v docích, které se táhnou

na míle daleko, ale doufal, že někde nad nimi, kde není

tak hustá doprava, motorový člun nebo letadlo bude moci

rozeznat. Neviděl však ani jedno, ani druhé. Zmocnily se

ho pochyby. Byl to přece jenom pouhý dohad, že se

Larapindi pokusí o něco takového jako je útěk vzdušnou

cestou. Nepřátelský agent mu sice tvrdil, že hydroplán je

neschopný letu a bezpochyby oficiálně také takovým byl,

uvažoval Biggles. Ale to nemohlo zabránit Larapindimu,

aby jej tajně neudržoval v letové pohotovosti pro případ,

že by ho náhodou potřeboval. A to se dalo zařídit v

krátké době.

Biggles začal létat v kruhu, jemně řezal zatáčky a

snažil se proniknout očima modrou prázdnotu všude

kolem sebe. Po letadle, které hledal, nebylo ani vidu ani

slechu. Začal se otráveně peskovat, jestli to vůbec bylo

moudré vrhnout se tak bezhlavě do vzduchu a pořád ještě

si to vyčítal, když během jednoho obratu uviděl na zemi

dvě jasné skvrny, které na něho mrkaly. Předpokládal, že

to jsou světlomety automobilu na druhém břehu řeky. Se

198

vzrůstajícím zájmem si uvědomil, že by to mohl být pro

něho nějaký signál a protože šlo o náklaďák, dalo se

očekávat, že to jsou jeho lidé, kteří se orientují podle

zvuku motoru a jako piloti jsou schopni správně

odhadnout polohu a pozici letadla.

Zamířil zpět ke světlům a téměř přitom narazil do

hydroplánu typu Gull. Bylo to jistě jeho nejtěsnější

střetnutí v životě. Ani nevěděl, že to byl Gull. Stěží ho

rozeznal. Soustředil totiž veškerou svou pozornost na

mrkající světlomety a pokoušel se určit, jestli signalizují

v morseovce, když se to najednou stalo. Říci prostě, že se

ze tmy najednou vynořil stín by bylo jenom slabé

vylíčení dojmu, který to způsobilo. Když se dva silné

stroje náhle vyřítí proti sobě čelem a za bílého dne, od

okamžiku, kdy se stanou viditelnými do okamžiku

kontaktu uplyne hrozně krátká doba. V noci je tento

časový faktor ještě menší podle toho, jaká je viditelnost.

Černý obrys Gulla se bezpochyby nějakou dobu

přibližoval, ale od okamžiku, kdy se dal rozeznat, do

okamžiku, kdy se oba letouny minuly, uplynul jenom

zlomek sekundy. Biggles jej vlastně ani neviděl, spíše si

jej uvědomil. Reagoval podvědomě, tak jako je tomu při

příležitostech, a takových je v životě pilotů hodně, kdy

není na přemýšlení vůbec žádný čas. Život prostě závisí

na koordinaci mozku a končetin. A ty dvě součásti

uvedené do činnosti vlastně spíše instinktem, musí

reagovat naprosto simultánně, nebo je všechno zbytečné.

Bigglesova pravá ruka a pravá noha sebou trhly. Spitfire

zareagoval křečovitým trhnutím, jako když kůň ze

spánku najednou vyletí. Dva stíny se slily v jeden a pak

se bleskově oddělily. Nebezpečí bylo odvráceno.

Bigglesovy nervy byly ztuhlé napětím, srdce jako by se

199

zastavilo. Přesto se dokázal přinutit k pohybu. Držel

knypl opět u stehna a Spitfire se téměř převrátil podél své

osy. Tehdy poprvé pořádně spatřil hydroplán a rozeznal

Gulla.

Zbytek byl relativně snadný. Když se mrknul dolů,

aby zjistil, kde je, shledal, že díky ironickému osudu Gull

právě prolétá nad východní hranicí polního letiště, ze

kterého nepřátelští agenti poslali tolik britských pilotů na

smrt. Okamžik počkal a pak vypálil sérii výstřelů podél

kabiny hydroplánu. Předpokládal, že civilní stroj nebude

vyzbrojený a chtěl dát pilotovi šanci na přistání, kdyby

náhodou dával přednost tomu vzdát se před smrtí, i když

nakonec by to asi skončilo stejně. Neočekával ani, že

jeho protivník nabídku přijme. A měl pravdu. Gull sebou

švihl a pak k Bigglesovu překvapení na něho někdo z

kabiny, asi přenosným lehkým kulometem, zahájil palbu.

Dál už Biggles neváhal.

Sletěl po křídle na druhou stranu uprchlíka, přiblížil

se těsně k němu, zamířil a vypálil. Vzdálenost mezi nimi

zaplnily světelné střely. Vrcholek trojúhelníkové salvy z

palubních zbraní zasáhl Gulla uprostřed. Nejdřív se

rozpadl jeho motor a utrhl se od předku držíc kabinu

pilota.

Vzduchem

začaly

létat

kusy

železa.

Nos

pronásledovaného stroje se obrátil k zemi. Motor zmlkl,

ale letoun pokračoval v rychlém a přímém pádu. S

bezvýraznou tváří pozoroval Biggles jak narazil na mez

rýžového pole. Dvakrát zakroužil a pak se otočil pryč

nechtěje riskovat noční přistání u trosek letadla, přesto,

že šlo o otevřenou krajinu. V každém případě si byl jistý,

že ať byl v kabině kdokoli, nic by pro něho stejně udělat

200

nemohl. Takže se obloukem vrátil zpět na letiště, přistál a

roloval ke stanici první pomoc.

„Právě jsem sestřelil nepřítele, asi dvě míle

východně od letiště, kousek od silnice,“ hlásil. „Asi tam

budou zranění. Pojedu tam s vámi.“

„Já si říkal, že slyším střelbu,“ odpověděl mu řidič,

zatímco Biggles nasedal vedle něho.

V troskách byla dvě mrtvá těla. Jedno patřilo

Larapindimu. Druhé, zjevně pilotovo, neznal. Sanitka se

vrátila na letiště a mrtvoly putovaly do márnice. Biggles

se vrátil k Larapindiho automobilu, který stále ještě stál

tam, kde ho opustili, a nenápadně se vrátil zpátky ke

skladu.

Vypadalo to tady podstatně jinak, než když odjížděl.

Před hlavním vchodem u chodníku parkovalo několik

policejních aut, z čehož usoudil, že komodor Raymond

považoval za vhodné zavolat posily. V hale uviděl menší

zástup lidí. Byli tam většinou všichni z jeho eskadry a

Komodor. Jeho příjezd vyvolal značné vzrušení.

„Co Larapindi?“ ptal se komodor se značně

úzkostlivým tónem.

„Už nám nebude dělat žádné potíže,“ odpověděl

Biggles. „Kde je?“

Biggles vytáhl své cigaretové pouzdro. „To, co z

něho zbylo, je v letištní márnici,“ odpověděl, když si

zapálil.

„Jak se to stalo?“

„Měl na řece zaparkované letadlo, zjevně s pilotem

připraveným celou dobu k okamžitému startu. Držel si ho

určitě stále pro všechny případy.“

„Objevili jsme tady zatím pět japonských pilotů,

kteří se schovávali různě po budově,“ vložil se do

201

rozhovoru komodor. „Tohle bylo určitě styčným místem

nepřátelských pilotů, kteří byli nuceni přistát nebo

skončit na naší linii fronty. Vypadá to tak, že tohle byla

další část Larapindiho aktivit. Pátrání pořád ještě

pokračuje. Předpokládám, že jste ho sestřelil?“

„Musel jsem, jinak by unikl. Mířil na východ. To je

asi tak všecko. Co se stalo tady?“

„Nic moc vzrušujícího. Pořád ještě to tady čistíme.

Všechny jsme vzali do vazby. Ty věci v laboratoři byly

zajímavé, ale ještě zajímavější byl obsah Larapindiho

sejfu. Chytili jste ho, abych tak řekl, už jednou nohou

pryč. Kdyby byl měl čas, bezpochyby by všecko zničil.

Takhle jsme získali podrobnosti všech operací s drogami

na ostatních letištích nemluvě o agentech a místech, kde

fungují. Ti jsou právě likvidováni. Do rána už bude po

celé jejich síti.“

„Byl Larapindi Japonec?“ ptal se Biggles.

„To se mi ještě nepodařilo zjistit,“ odpověděl

letecký komodor. „Byl to v každém případě fašista. Byl

to boháč, ale to mu nestačilo. Chtěl ještě moc, což u

jistých typů lidí je přímo posedlost. V sejfu jsem objevil

dokument, jakousi smlouvu, slibující mu vysoké

politické postavení v Indii, kdyby ji obsadili Japonci.

Vsadil na vysokou kartu a prohrál.“

Biggles přikývl. „Našel jste nějaké důkazy, že ten

podnik s drogami byl jeho vlastní iniciativa nebo ho k

tomu donutili Japonci?“

„To ještě nevíme. Asi se to nedozvíme nikdy – ne,

že by to bylo nějak zvlášť důležité.“

„Jakou roli v tom hraje celá firma?“ ptal se Biggles.

„Ta je pravá, alespoň původně, o tom není pochyb,“

tvrdil komodor. „Larapindi byl ten podvodník. Když

202

zemřel Tahil, získal báječnou základnu pro špionáž.

Firma má zástupce a pobočky všude a poslední patro

téhle budovy bylo absolutně ideálním místem setkání

nepřátelských agentů. Tahil zemřel po uštknutí hadem,

jak víte.“

„To mi taky řekl Larapindi. Já bych spíš řekl, že tím

hadem byl asi sám Larapindi.“

„Starý Tahil byl dobrý člověk. Larapindimu se to

hodilo, když ho měl z cesty. Mladý Tahil, syn starého

pána, studuje v Oxfordu. Předpokládám, že se vrátí a

převezme firmu. No, udělal jste obrovský kus práce,

Bigglesworthi. Dohlédnu na to, abyste za to získal

uznání.“

„Chcete říct, že dohlédnete na to, aby eskadra

získala uznání,“ opravoval ho Biggles.

Komodor se usmál. „Ovšem, tak jsem to myslel.

Domnívám se, že teď byste se rádi vrátili do Anglie?

Pokud byste chtěli letět ihned, tak se obávám, že tady

budete muset nechat Mackaila a Harcourta.“

„Jak se jim daří? Víte o nich něco?“

„Ano, dnes večer jsem telefonoval do nemocnice.

Harcourt se má výborně, nebyl vážně zraněn. Mackail se

vzpamatoval a doktor říká, že než bude zase létat bude to

nějakou dobu trvat.“

„Prima. A co Taffy? Když jsem ho viděl naposledy,

tak z něho tekla krev jak z prasete. Jeden z Larapindiho

lidí ho pobodal.“

„Není to nic vážného,“ konstatoval komodor. „Crisp,

který s ním jel v sanitce mi řekl, že mu doktor udělal pár

stehů a pak ho poslal na ubikace.“

„Bertie a Tex viděli, jak Larapindi startuje,“ vložil

se do konverzace Ginger, který spolu s několika

203

ostatními poslouchal – stoje u dveří. „Odjeli s Ferocitym

náklaďákem, ale nemohli ho nijak zadržet, protože byli

na druhém břehu řeky.“

„Přesně tak,“ souhlasil Bertie. „Mohl jsem na tebe

jedině blikat světlometem, abys pochopil, kde jsme.“

Biggles se usmál. „Já jsem je viděl, A tak jsem se o

ně zajímal, že jsem málem vletěl přímo do Larapindiho.

Jestli ho to vylekalo ještě víc než mne, tak ho určitě

ranila mrtvice. Bude mě to dneska ve snu strašit –

představa srážky ve vzduchu, ta mě dokáže pěkně

vyděsit.“ Zazíval. „Což mi připomíná, že by nám

neuškodilo trochu se prospat. Vrátíme se na letiště. Chci

se s Taffym o něco vsadit.“

„O co?“ zeptal se Algy.

Biggles se rozesmál. „Vsadím se s ním, že mám

hlubší díru v ruce, než má on v noze. Pojďte, musíme

vypadnout dřív, než si komodor vymyslí další průšvih,

který budeme muset vyžehlit.“

204

OBSAH

Do světa

Strašidelné nebe

Biggles se informuje

Biggles se sází

Sebevražedná hlídka

Rande se smrtí

Biggles vyšetřuje

Smrt kráčí dál

Biggles si hraje na lišku

„Blizz,“ který ztroskotal

Biggles dělá závěry

Duch Orientu

Nový plán

Past

Biggles jde na návštěvu

Zelený bůžek

Konec stopy

205

W. E. Johns: BIGGLES PROTI KAMIKADZE

Z anglického originálu Biggles in the Orient

přeložil Jan Nemějovský

Vydalo nakladatelství RIOPRESS,

109 00 Praha 10-Horní Měcholupy,

Dýšinská ul. 279 jako svoji 80 publikaci.

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Doporučená prodejní cena 64,– Kč

ISBN 80-85611-49-x

206