W. E. JOHNS

BIGGLESŮV

MALAJSKÝ PŘÍPAD

TOUŽIMSKÝ & MORAVEC

PRAHA

1995

UPOZORNĚNÍ PRO ČTENÁŘE

Název nakladatelství „Toužimský & Moravec“

je tvořen jmény Roman Toužimský a Michal Moravec.

Praha

W. E. Johns © GP (Publications) Limited, 1995

Jacket Illustrations Zdeněk Burian, Petr Barč

© Zdeněk Burian – dědicové, 1995

Illustrations © Petr Barč, 1995

Translation © Milan Hausner, 1995

ISBN 80 – 85773 – 36 –8

KAPITOLA PRVNÍ

NEOČEKÁVANÝ NÁVŠTĚVNÍK

Když

Bigglese,

velitele

peruti

Jamese

Biggleswortha, D.S.O., D.F.C, – abychom ho představili

podle bontonu – vyhledal pobočník velitele základny

Tommy, aby mu sdělil, že ho volá generál Raymond,

bylo jasné, že se něco děje.

Zástupce velitele sekce letecké špionáže žádal, aby

se slavný pilot okamžitě hlásil na ministerstvu.

Bigglesovi se hlavou honily různé možnosti, ale správné

řešení ho prostě nenapadlo. Později se Algymu Laceyovi

4

přiznal, že i kdyby namáhal mozkové buňky sebe víc,

stejně by neuhádl. Bylo to stejné jako odhadovat, zda se

stíhačka vrátí či nevrátí z divoké bojové akce.

Další chmury se snesly na jeho tvář při přivítání,

jakého se mu na ministerstvu dostalo. Neodvedli ho

rovnou ke generálovi, což bývalo zcela obvyklé, ale

usadili ho v předsálí. Má tam prý počkat! Skoro ho to

urazilo!

Když si však pro něj potom přišel sám generál,

Biggles pochopil, že by se urážel zbytečně. Generál

Raymond ho uvítal krátkým omluvným gestem a

nabídnutím cigarety. Rozuzlení záhady přišlo vzápětí.

„Už jste se někdy setkal s chlápkem jménem Li

Chi?“ zeptal se Raymond a Bigglesovi málem zaskočilo.

Dobrých deset vteřin nevěřícně zíral na svého hostitele.

„No, já…“ zakoktal. „Ano… Měl jsem tu čest. Je to

ale už hezká řádka let.“

„To Číňané mají lepší paměť,“ ušklíbl se generál.

„Ano? Vidíte to. Já na něj skoro zapomněl.“

„On na vás myslí pořád,“ usmál se Raymond,

předklonil se a jeho oči jakoby se změnily ve dva velké

otazníky. „Tak povídejte! Co o něm víte?“

„Nic moc,“ krčil Biggles rameny. „Promoval na

Oxfordu. Mluví anglicky o něco líp než já… možná líp

než vy. A peněz má víc než my dva dohromady.

Vyprávěl mi při našem setkání, že jeho otec byl bohatý

šanghajský obchodník. Li Chi není jeho pravé jméno, je

to přezdívka, pod kterou ho znají od Čínského moře až

po Bengálský záliv. Neřekl bych, že je darebák a nejen

proto, že tohle slovo nemám rád. Určitě však je

pašerákem velkého formátu. Nejraději vozí opium přes

Indii. Vedle drog má i smysl pro humor a ví, co je

5

vděčnost. Zná každou skulinku a úžinu v Indickém

oceánu, jako já svůj domácí bar. Víc nevím.“

Generál si Bigglese zvědavě přeměřoval. „Kde jste

potkal tu prazvláštní osůbku?“

„Nevím, zda vám to mám říct,“ usmál se Biggles.

„Proč ne?“

„Protože je hloupé vypovídat, když to někdy může

být použito proti vám.“

„Nechte toho! Tak jak to bylo?“

„Jednou jsem se stal, jak jinak než nevinně, přímým

účastníkem zločinu. Nechce se mi říci, že jsem byl

zločincem…“

„Co jste to zase provedl, Bigglesi?“

„Pomohl jsem zmizet jednomu muži, který málem

uvízl v klepetech britské spravedlnosti.“

„Byl to zločinec?“

„Ne. To bych neřekl. Nikdy nestál před soudem a

nikdy nebyl ani obviněn. Řekněme, že by se dal nazvat

domnělým padouchem. To připouštím.“

„Nekruťte se tak!“ řekl generál. „Zákon by asi o tom

chlapíkovi moc velké pochybnosti neměl, co?“

„To připouštím,“ kývl Biggles a v koutcích úst mu

cukalo.

„Tak dozvím se konečně, co se stalo?“

„Je to dlouhá historie,“ váhal Biggles. „Bylo to

dávno.“

„Vím, proč se ptám,“ nedal se Raymond.

„Pokračujte!“

„Tak dobrá. Vezmu to zkratkou. Mohlo to být v roce

1934, možná o rok dřív… to si vážně nepamatuji přesně.

Vraceli jsme se domů z Dálného východu s Vandalem.

Vynikající obojživelný letoun, generále. Letěl se mnou

6

Algy Lacey. Byly to báječné časy, kdy jsme si žili na

volné noze a tohle východní dobrodružství byl jen takový

malý obchůdek. Při letu z Penangu do Rangúnu jsme

opustili malajské pobřeží, když jsme na volném moři

spatřili trosečníka na voru. Přistál jsem na moři.

Byl to Číňan a jednou nohou už vykročil na cestu do

nebes. Vzali jsme ho na palubu a rozmlouvali mu to

umírání. Uznal to. Jmenoval se Ho Sing. Jeho bárku prý

potopil pirát tělem i duší, jakýsi Li Chi. Pokračovali jsme

do Rangúnu a chtěli tam našeho robinsona vysadit.

Nabídl nám však tisíc malajských dolarů, když ho

dovezeme na Archipelago. Na jednom pustém ostrově je

tam prý zbytek jeho posádky. Ti, co se zachránili. Určitě

víte, že ty ostrovy leží západně od malajské úžiny.

Nebylo to daleko. Mrkli jsme s Algym na sebe, odletěli

tam s ním a převzali peníze za tu jeho letenku.

V Rangúnu nás čekalo překvapení. Pár dnů před tím,

kapitán Starkey, piráta Li Chiho polapil a posadil do

podpalubní šatlavy. Jenže jak byl Starkey dobrý

námořník, tak špatný byl žalářník. Číňana neuhlídal.

Šikovný mužík se za noční tmy nějak dostal na palubu a

skočil do moře. Nebýt Vandala a nás, bystrozrakých

letců, skončil by Li Chiho sportovní výkon poněkud

neblaze. Měl vážně namále.“

„Chcete tím říci, že ten trosečník…“

„Správně. Nebyl to nikdo jiný než sám Li Chi.

Chytili jsme se na jeho báchorku jako pstruh na háček.“

„Jste si tím jist?“

„Ovšem. Když jsme vysadili našeho Ho Singa na

břeh, dal nám balíček, který jsem měl otevřít až v

Rangúnu. Našli jsme v něm dvě nádherné růžové perly a

poděkování podepsané jeho jménem. Div, že nám je

7

nepocákal nějakou voňavkou. Algy to může potvrdit.

Perly skončily u klenotníka v Paříži. Osm tisíc liber

kapesného není přece k zahození. Byl to dárek a my s

ním mohli nakládat podle libosti. Nevadilo nám, že je

dárce veden na nějaké černé listině a neměli jsme ani

důvod k domněnkám, že perly pocházejí z loupeže. Li

Chi se skutečně živil sbíráním perel. To věděl i starý

Starkey. Nebyl důvod pochybovat, že náš poklad pochází

z mořského dna. Proč by měl být z ukradeného

náhrdelníku? Navíc jsem si tehdy ověřil, že Li Chi má

opravdu licenci indické vlády na potápění a lovení perel.

Aspoň v tomto ohledu nás robinson nepodvedl.

Pašeráctví bylo jeho druhé, i když asi výnosnější

řemeslo. A navíc si myslím, že Li Chi pašoval spíše ze

sportu než z touhy zbohatnout. Peníze vůbec

nepotřeboval. Teď také víte, proč si myslím, že tenhle Li

Chi ví co je vděčnost a že má smysl pro humor. Musel se

smíchy popadat za břicho, jak mu ti dva angličtí hrdinové

naletěli.“

„Jak jste se zachoval?“

„Abych řekl pravdu, nijak. Předně to vůbec nebyla

moje věc, nebyl jsem tehdy ve státních službách a nebyl

jsem ani polda. A navíc pochopte, že vlastní hloupost

nikdo sám neponese na trh. Kdyby se o mé záchranné

akci dozvěděli v klubech od Londýna po Singapur, četl

bych o sobě v novinách, v rubrice Pro zasmání.“

„Takže jste se nechal zkorumpovat! S drogami není

legrace!“

„Nesmysl,“ ohradil se Biggles. „Ty perly nebyl

úplatek, ale jen honorář za odvedenou práci. Nemusel

nám přece dát vůbec nic! Když už jde o to, nemusel mi

dát ani těch tisíc dolarů, které nám slíbil za převoz. Jeho

8

posádku jsme tam skutečně našli a vzali bychom nohy na

ramena, jen kdyby se na nás trochu nevraživě podívali.

Nebylo by pro ně nic lehčího, než nám oběma podříznout

krk a letadlo někde šikovně prodat. Li Chi ale klidně

riskoval, že úřadům vyzradíme jeho úkryt. Možná, že i to

byl důvod, proč jsme drželi jazyk za zuby. Nikdy jsem ho

už neviděl, ani o něm neslyšel… až dodnes. A pašování

drog? Pouze můj odhad. To je vše, co vám mohu o

pirátovi Li Chim povědět.“

„Je tady, Bigglesi.“

„Tady?“

„V mé kanceláři.“

„Vy jste ho zatkli?“

„To zrovna ne. Před dvěma měsíci se nám ohlásil

sám. V Kalkatě. Rozhodně to neudělal proto, aby se dal

na pokání a mne také jeho bývalé kousky příliš

nezajímají. Je Číňan a myslím, že nenávidí Japonce za to,

co dělají v jeho vlasti. Dělají… hm… zní to až příliš

jemně. Říká, a asi ví co mluví, že v Šanghaji Japonci

sťali jeho otce. Prý jim odmítl vyzradit důležité

informace. Když zabiješ někomu otce v zemi jako je

Čína, kde chápou úctu k rodičům silněji než náboženství,

tak spouštíš lavinu. Li Chi není sám, kdo prahne po tom,

aby Japonci také ochutnali meč a oprátku. Vůbec se mu

nedivím. Vyhledal naší indickou posádku a přišel se

zajímavým návrhem. Chce Japončíky potrápit a nám to

může být náramně užitečné.“

Biggles se zhluboka nadechl. V očích mu blýsklo.

„Už rozumím!“ vydechl. „Tak copak na mě zase

šijete?“

„V téhle válce se jeden přírodní materiál může skoro

vyvážit zlatem. Jde o kaučuk. Pojdte si s Li Chim

9

promluvit. On tvrdí, že vás zná. Je pochopitelné, že jsem

se chtěl přesvědčit, zda nelže. Vím sice, že máte po celé

zeměkouli spoustu podivných kamarádíčků, ale přece…“

„Pokud se ke mně někdo chová slušně, nevidím

důvod, abych jeho přístup nezopakoval. Na barvě kůže,

na náboženství a politickém názoru mi pramálo záleží!“

téměř odsekl Biggles. „Procestoval jsem skutečně skoro

celý svět a dobře vím, že až na pár výjimek vás lidé

nechají na pokoji. Pokud je ovšem necháte žít, jak sami

chtějí.“

„Dobrá, dobrá…“ konejšil generál rozohněného

zastánce lidských práv. Vstal. „Pojďme za Li Chim.“

A pak se Biggles znovu podíval do lišácké tváře

žlutého muže, který ho před lety elegantně obalamutil.

On sám se na Li Chiho také usmál, ale bylo by divné,

kdyby už neuvažoval o možné odplatě. Drobný Číňan to

mohl tušit, ale nezdálo se, že by ho to vyvedlo z míry.

Jeho záhadný a zároveň vyhýbavý úsměv mohl ovšem

znamenat cokoli. Vstal a hluboce se uklonil.

„Kniha osudu nás opět svedla dohromady, pane,“

řekl dokonalou angličtinou. „Stezky, kterými se obíráme,

se opět zkřížily. Je to pro mě nesmírná čest, které nejsem

hoden.“

„Neumím být tak zdvořilý,“ pronesl Biggles.

„Potěšení z našeho setkání si schovám, až poznám cíl

vaší návštěvy. Ale povím hned, že vám Bůh nadělil

obrovskou výhodu. Vůbec jste od doby našeho setkání

nezestárl.“

„My Číňané dospíváme žalostně pomalu,“ odvětil s

úklonou Li Chi. „Vy však, pane, vypadáte skvěle a

nechápejte to prosím jen jako běžný slovní obrat, ale jako

výraz mé úcty a…“

10

„Pane Li Chi,“ přemšil ho Raymond. „Rád bych,

abyste přibrzdil svou zdvořilost. Posadte se. Chci přejít k

věci.“ Přistrčil židle a zadíval se na Bigglese.

„Pan Li Chi připravil zajímavý plán. Jeho hlavní

rysy už znám. Mohl byste svůj nápad zopakovat,“ obrátil

se k Číňanovi. „Jsem velmi zvědav na názor pana

Bigglese.“

„Začněte, velectěný,“ přidal se Biggles a přece jen

neodolal, aby neprojevil svou znalost slavné čínské

zdvořilosti. „Patříte ke vzácným mužům, kteří přímo

obdivuhodně znají krásy a půvaby Orientu a skromně

prosím o váš názor, jenž nepochybně stojí za slyšení.“

Generál Raymond nadskočil.

„Bigglesi…“ zavrčel.

„Děkuji. Mnohokrát děkuji,“ ukláněl se Li Chi. Pak

sepjal prsty a spustil. „Británie potřebuje kaučuk. Jak

jistě víte, největším vývozcem kaučukového mléka bylo

již před válkou Malajsko. Dnes zemi obsadili Japonci a

Anglie má suroviny nedostatek. Kaučuk chybí hlavně pro

vojenské účely.“

„To víme,“ přikyvoval Biggles.

„Můj plán je jednoduchý. Spojenci dostanou z

Malajska tolik gumy, kolik budou potřebovat,“ řekl Li

Chi.

„Pokračujte,“ vyzval ho Biggles.

„To je vše.“

„Všechno?“ Biggles se otočil k Raymondovi. „Moc

pěkný plán,“ řekl. „Jednoduchý. Mám jen pocit, že

nepočítá s Japonci. Hirohito taky shání kaučuk a nevím,

nevím, jak se s ním odtud dohodneme.“

11

„Samozřejmě, že přítomnost japonské armády beru v

úvahu. Jenže Japoncům nemůže chybět něco, o čem

nevědí, že existuje.“

„Chcete říct, že dokážete, aby se malajský kaučuk

před Japonci vypařil do vzduchu? To by bylo nad džunglí

pěkně husto!“

Li Chi se usmál. „Jestli tam bude řídký nebo hustý

vzduch, to mi bude úplně jedno. Potřebujeme jen letadla,

která proletí.“

„Aha,“ zavrčel Biggles. „Sesbíráme latex v pralese,

naložíme do letadel a přepravíme do Indie, nebo do jiné

spřátelené země. Budeme taky nařezávat kaučukovníky?“

„To nebude nutné,“ uklonil se Li Chi. „Jinak jste to

řekl zcela přesně.“

„No,“ prohlásil pochybovačně Biggles. „Měl byste

nás asi seznámit s hrstkou podrobností. Jak je to tam s

letišti, benzínem, s hady a s tygry? Co s japonskou

armádou, to jste už zřejmě vyřešil.“

12

KAPITOLA DRUHÁ

LI CHI NAVRHUJE POSTUP

„Nesmíme zapomenout na nic, co nám usnadní

uskutečnění plánu,“ začal Li Chi. „V prvé řadě žije v

Malajsku na milion Číňanů, kteří nám určitě pomohou.

Každý z nich uposlechne mé rozkazy a obětuje pro mne

život. Tomu musíte uvěřit, protože tady vám to nemohu

nijak dokázat.

Dále. Na území od Rangúnu do Singapuru mě

nemůže nic překvapit. Znám všechny pobřežní ostrůvky i

když jich je hezkých pár stovek. V Indickém oceánu mne

nezaskočí žádný neznámý proud ani vichřice. Mořské

dno, to znamená pobřežní mělčiny, neznamenají pro mne

nebezpečí. Často jsem se tam potápěl pro perly a znám

většinu mušlí na dně. Zjednoduším to. Znám celou oblast

jako svou kajutu a informace, které neznám, mohu

snadno získat!“

„Takže vy si tykáte s mušlemi?“ řekl Biggles.

„Budiž. Není však doba, kdy jste tam žil, dávno za

vámi?“

„Jsem rád, že se na to ptáte. Musím vám totiž

vysvětlit, co se odehrálo, když začala válka. Vrátil jsem

se do Číny, abych tam pomohl svému otci. Žel, přišel

jsem pozdě! Otec byl mrtev, jeho život skončil pod

krutou rukou barbarů. Proto jsem hned přestal

obchodovat a bojuji proti Japonsku. A nepřestanu s tím,

pokud budu sám na živu. Právě proto jsem se vrátil na

svou tajnou základnu na ostrově Mergui Archipelago.“

13

„To jste mohl rovnou chytat tygra za uši, nebo čistit

zuby krokodýlovi. Vždyť váš ostrov není od pobřeží

Malajska dál než dvanáct mil,“ poznamenal Biggles.

Li Chi roztáhl ruce a obrátil je dlaněmi ke stropu.

„Můj drahý pane, na stovkách ostrovů mě mohou

Japonci hledat až do skonání světa. Nenajdou mne, jako

bych se skrýval na Měsíci. Chci však pokračovat. Ze

svého ostrova jsem s hrstkou nejvěrnějších už zasadil

nepříteli mnoho těžkých úderů. Kdybych vám řekl, kolik

japonských hlav padlo pod údery parangů v rukou mých

mužů, budete mne považovat za kata…“

Biggles se na Číňana překvapeně zadíval.

„Používáme parangy, místní mačety, protože jsou to

tiché zbraně,“ pokračoval Li Chi, stržený svou nenávistí.

„Po celý ten čas také převážíme z pevniny na ostrov

kaučuk. Objevil jsem výtečnou skrýš, kde mé zásoby

nikdo nenajde. Mám v ní už pět tisíc tun suroviny a mohl

bych to snadno zdvojnásobit…“ Došel mu dech.

„Jak se vám povedlo převézt takový náklad, aniž by

se Japonci o vás dověděli?“ kroutil hlavou Raymond.

„Většinou jsme kaučuk nevozili přímo. Sto liber

jsem poslal jednou cestou, sto liber jinudy. Nezapomeňte,

že tisíce kuliů tajně nařezává stromy a krade kaučuk v

malých množstvích, někdy přímo u japonských základen.

Deset lidí by mnoho nestihlo, ale práce tisíců znamená

obrovské množství suroviny. Malé balíčky s gumou

putují z ruky do ruky až na pobřeží. Japonští dozorci

nejsou tak bystří, aby si něčeho všimli. Jsou tupí. A

tvrdím, že byť by se Japonci dověděli, co se jim děje za

zády, nemají velkou možnost krádežím bránit. To by

totiž museli popravit všechny Číňany na poloostrově.

Toho se ovšem nemohou odvážit, protože by jim chyběly

14

pracovní síly, které potřebují. Občas někoho chytí a

umučí ho k smrti. Ústa všech našich lidí jsou však

zapečetěná nenávistí. Nikdo Japoncům nic neřekne! Oni

sami nedokážou hlídat a ovládat tisíce pilných

mravenečků. Pokud by se o to pokusili, byla by to stejně

marná snaha, jako zastavit pouhou rukou mořský příliv.“

„A dál?“

„Balíčky se nakládají na kánoe kabangy. Dajákové,

Tamilové nebo Salónové mi jsou velmi oddáni a odvážejí

je na můj ostrov. Salony asi neznáte. Jsou to ti, kterým se

říká Nomádi moře.“

„Jsou za to placeni?“

„Ne. Oni sami považují za odměnu obrovské ztráty,

které působí japonským okupačním jednotkám.“

„Aha,“ zabručel Biggles. „Na tom vašem ostrůvku

musí být pěkně horko. Máte spoustu kaučuku a můžete

ho mít ještě víc. Znamená to, že jste ochoten prodat ho

britské vládě?“

„Ne, nejsem,“ zamrkal Li Chi. „Bude to dar.

Požádám jenom Její veličenstvo královnu, aby mi

laskavě prominula mé dřívější prohřešky proti koruně.“

„Okamžik,“ vmísil se do hovoru generál. „Mluvil

jsem s ministrem financí. Děkuje vám za laskavou

nabídku, ale britská vláda nemůže podobný dar přijmout.

Kaučuk samozřejmě koupí, pokud bude jeho cena

rozumná. Dostanete tak alespoň možnost odměnit své

sběrače a nebude vás to stát ani penny.“

„Nechť se stane podle vašeho přání,“ uklonil se Li

Chi.

„A my tam budeme proto, abychom surovinu

přepravili na britské výsostné území,“ řekl zadumaně

Biggles.

15

„Přesně tak. Doprava je možná pouze vzduchem,“

odvětil Li Chi. „Japonská letadla stále křižují nad

pobřežím a hlídky objeví každou naší džunku. Potápějí

je.“

„Ze souostroví je ale do Indie hrozně moc daleko,“

vykrucoval se Biggles.

„Není to víc než dvanáct set mil,“ odporoval Li Chi.

„Můžete letět západně přes Cejlon nebo severozápadně

přes Kalkatu. A pokud mám správné údaje, máte letouny

s dvojnásobným doletem.“

„To souhlasí,“ řekl Biggles. „Kdopak vám to

pověděl?“

„Třeba já sám,“ mávl rukou Raymond. „Pokračujte,“

obrátil se na Číňana.

„Bezpečné přistání na ostrovech nebude problém. O

přistávací dráhu je postaráno. Připouštím, že mám ještě

pár dalších nápadů, které zpestří hlavní operaci. O

některých jsem mluvil s majorem Marlingem, se kterým

mě váže podivné přátelství. Pomůže nám.

Po dlouhá léta jsem pro něj znamenal jediný

spojovací článek s civilizovaným světem, kterého se

dobrovolně vzdal.“

„Kdo je major Marling?“ zeptal se Biggles a vzhlédl

k Raymondovi.

Generál pokrčil rameny.

Li Chi se zatvářil záhadně a sešpulil rty.

„Major Marling je poněkud zvláštní člověk. Pochází

z Anglie. U nás, v Malajsku však žije hodně Angličanů,

kteří by o něm řekli, že se pomátl. Asi se nepletou, ale

kdo má vlastně ve válečné vřavě zmítající světem právo

hodnotit lidskou duši?“

16

„Čím nám ten Marling může pomoci?“ zeptal se

generál.

„Před dvaceti lety patřil k nejznámějším britským

důstojníkům v Indii. Byl to elegantní, bystrý, průbojný a

hezký muž. Udělal však tehdy hrubou chybu, která ho v

očích vojenských úřadů odsunula na vedlejší kolej.

Ztratil rozum a zamiloval se do místní krasavice… Byla

to sice princezna, ale přece jen pouhá domorodka.

Propukl skandál, který byl uzavřen až rozkazem, jenž

zbavil majora vojenské hodnosti. Podrobil se. Jeho city

byly tak silné, že se s dívkou oženil. Nemohl pak zůstat v

Indii a nechtěl se ani vrátit do Anglie. Marling tehdy

odjel ze svojí čarokrásnou manželkou do Barmy a usadil

se na břehu jedné dosti nebezpečné řeky. Postavil dům a

časem tam vyrostla malá kolonie. Nebyl lenoch.

Obdělával půdu a brzy získával dobrou úrodu. Dal se do

pěstování kaučukovníků a zase měl úspěch. Měl slušný

zisk, který poctivě rozděloval mezi osadníky. Celých

dvacet let žije v džungli, aniž by se setkal s bílým

mužem. Na jeho území neměli návštěvníci přístup. Čas

vykonal své a on si tak přivykl životu v džungli, že

odmítal civilizaci jako celek. Začaly dokonce vznikat

pochybnosti, zda je vůbec Angličanem. Vypukla však

válka a on si najednou uvědomil, kde má kořeny.

Zmocnil se ho nával vlastenectví. Znovu oblékl evropský

oděv a změnil životní styl.“

„To není moc vkusné,“ řekl Biggles.

„Sdělil jsem mu něco podobného,“ kývl Li Chi.

„Když ale Marlinga něco napadne, nikdo mu to už

nevymluví. Má vždycky dost rozumu, aby svůj názor

dokázal obhájit. Myslí si o sobě, že je moudrý. Jeho

krásná žena před časem zemřela, ale měli spolu syna s

17

podivným jménem Lalla. Princ Lalla. Titul může být jen

výrazem zdvořilosti, ale oni mu tak říkají proto, že matka

byla skutečná princezna. Celý život žila v přesvědčení, že

stejný titul patří i jejímu synovi. Opravdu nevím. Nikdy

jsem o té věci s majorem nemluvil. Princ žije se svým

otcem v kolonii Shansie. O západní kultuře má jen

zkreslené představy. Z knížek. Anglicky však umí.

Zapomněl jsem říct, že se majorovi v osadě říká Bhatoo.

Již zestárl, ale ve své kolonii stále vládne pevnou rukou.

Lidé ho přesto mají rádi a váží si ho. Ani invaze

japonských vojsk majora Marlinga nepřiměla, aby Barmu

opustil. Japonci si ho našli a přikázali mu, aby pro ně

těžil gumu. Uposlechl, i když jen na oko. Dodává jim

určité množství, ale hlavní objem těžby mizí v tajných

úkrytech v džungli. Když kaučuk dokážeme odvézt, je

náš.“

„Neobvyklý případ,“ zabručel generál. „Jste s ním

ve spojení?“

„Ano.“

„Co si myslí o Británii dnes? Pomůže nám vůbec?“

„Samozřejmě. Před válkou mu sice činilo obrovské

potěšení občas britskou vládu poškádlit, protože se k

němu úřady nechovaly nejlíp, ale s tím je konec. Část

jeho těžby jsem před válkou prodával na černém trhu. To

je teď minulost. Podle mého názoru si jen nepřevlékl

šaty. On si uvědomil, kde se narodil a…“

„Povězte mi jednu věc,“ skočil Biggles Li Chimu do

řeči. „Jak jste se dostal do Indie?“

„Člunem, jinak to nešlo.“

„Co to bylo za bárku?“

„Domorodý člun, kterému se říká kabang. Japonci

by větší lodi zabránili vyplout na volné moře. A kdyby se

18

to povedlo, našla by ji letadla a potopila by ji. Už jsem to

říkal.“

„Tím ale tvrdíte, že jste v otevřeném člunu překonal

vzdálenost dvanácti set mil!“

„Mořskému vlku, který se po celý život plavil na

otevřených člunech, nesmí ani ta největší bouře nebo

dálka zabránit, aby doplul!“

„Pochopil jsem správně, že nám tím projektem

chcete pomoci?“

„Nemýlíte se pane. Já zajistím surovinu a opěrné

body. Doprava bude na vás.“

„A co kdybyste ke kaučuku ještě přibalil pár

informací, jak se Japoncům daří na ostrovech? Něco o

jejich základnách a podobně?“ prohodil Raymond.

„Nešlo by to?“

„O informace nebudete mít nouzi, mám hodně

zdrojů,“ uklonil se Li Chi.

„Pak tedy máme před sebou i kapku špionáže,“

liboval si generál. „Tak Bigglesi, co si o celé akci

myslíte?“

„Předpokládám, že po mě chcete, abych vám

vybudoval mezi ostrovy Archipelagu a Indií vzdušný

most,“ řekl Biggles.

„Jste chápavý jako obvykle. Vrchní velení si

oddechne, když ten úkol přijmete. Co vy na to?“

„V prvním záchvatu štěstí bych zajásal, protože to

bude náramná legrace,“ odpověděl Biggles. „Když ale

ten záchvat překonám a zamyslím se nad technickými

detaily, jásot mě přechází. Vlastně mě už přešel!“

„To vám vadí, že se usadíte vedle japonského

skladiště?“

19

„To by mi vadilo ze všeho nejméně,“ pohrdavě se

ušklíbl Biggles. „Já si hlavně představuji, jak povlečeme

pět tisíc tun gumy nad oceánem do vzdálenosti přes tisíc

mil s nepřátelskými stíhači za ocasem. Když to

dokážeme, mohou nás rovnou zapsat mezi letecké

rekordmany a kouzelníky. Byl by to největší vzdušný

most, který kdy kdo postavil. A nezapomínejte na další

drobnosti. Loďaři skutečně počítají ve stovkách tun.

Jenomže já tam nepoletím s parníkem. Letadla nosí na

palubě pár set liber a na ostrovech přitom chybí vhodná

přistávací plocha. Pan Li Chi mluví o tom, že je

připravená, ale nezdá se mi to. Jak může být dlouhá? Spíš

budeme muset použít letoun s plováky.“

„Samozřejmě,“ řekl Li Chi. „Uvažoval jsem o

hydroplánech. Mnohé mají dostatečnou nosnost.“

„To ano, jenže užitečná nosnost je omezena vlastní

váhou letounu. Hodí se pro dopravu pošty a pánů

generálů. Pět tisíc tun nákladu je úkol pro tisíc letadel! A

musí to být letadla s velkým „L“. Víte, připomněl jste mi

báji o těch slečnách, co přelévaly moře. A ty řecké dámy

měly na práci spoustu času a nikdo je přitom neděsil

kulometem!“

„Chápu vás,“ řekl Raymond. „A tisíc letadel vám

nedám. Nevidím ale důvod, proč byste nemohli přepravit

alespoň něco. Také mi je jasné, že se Japonci nedají

dlouho vodit za nos.“

„Jistě. Bude však záležet na tom, jak se připravíme,“

připustil Biggles. „Čím víc letadel bude, tím dřív

poletíme domů. Jste ale připraven zkonfiskovat veškeré

hydroplány pro dopravní účely? A i když to uděláte,

tak…“

20

„Nestyďte se,“ uculoval se generál. „Klidně

povídejte dál!“

„Tak dobrá. Podobný úkol se dá řešit dvěma

způsoby. Předně můžeme použít jen několik málo

letounů. Při tom se budeme dlouhé týdny plahočit po

nepřátelském území a Japonci nás ani nemusí objevit.

Nazveme tu metodu „Pomalu ale jistě“. Za druhé na to

můžeme jít přesně naopak. Dáme dohromady mohutnou

letku. Naložíme na paluby všechno co se vejde a hurá

pryč. Vypadá to náramně jednoduše, až srdce plesá. Má

to jen několik háčků. I největší lajdák mezi pozorovateli

si všimne naší letecké flotily během jedné hodiny. Velká

letadla neschováte do klobouku jako králíka. Nad

oceánem krouží japonské průzkumné letouny. Když

poletíme ve formaci, máme jejich stíhačky za krkem, než

se stačíme seřadit. Abychom naložili co nejvíc nákladu,

musíme se vzdát zbraní, neboli naší palebné síly. O

leteckém souboji pak není řeč. Mohli bychom udělat

jedinou věc, vzít nohy na ramena. Jenže nohy nám, díky

přetíženým letadlům, sloužit nebudou. Doprovodné

stíhačky? Při výletě na dva tisíce mil je to holé šílenství.

Dolet i souhra. Ani nemusím mít velkou představivost,

abych viděl nehezký výsledek podobné operace. Když na

nás zera1 zaútočí, budeme mít naději jako houf jehňat v

obklíčení hladové smečky vlků. Ztráty ani nestačíme

počítat. Přijdeme o letouny, nedovezeme surovinu a o

ztrátách na životech se mi ani nechce mluvit. To ale není

zdaleka všechno. Pan Li Chi tvrdí, že může doručovat

značné množství suroviny v pravidelných intervalech.

1 Zero – Mitsubishi A 6 M „Reisen“ nebo „Zeke“.

Výkonná japonská stíhačka, užívaná od roku 1939.

21

Také tohle mě nutí odmítnout veliký, jednorázový

transport. Menší počet letounů operujících současně a

hlavně za noci, může při shodě příhodných okolností ujít

očím nepřátel. Jiný způsob prostě nevidím.“

„Dal byste tedy přednost menšímu počtu rychlých

letounů,

které

budou

mít

dobré

manévrovací

schopnosti?“

„Ano, pane generále.“

„A když vám právě takové letouny dáme?“

„Nesmíme samozřejmě zapomenout ani na časový

faktor. Bude pěkně drzé přistát na jednom z ostrůvků

uprostřed japonských vojáků. Nejlepším letadlem, které

by se pro to hodilo, je asi Liberator 322 v úpravě pro

zaoceánské lety. Američané čtyřmotorový letoun

přestavěli, aby místo bomb mohl vozit zásoby. Unese

skoro dvacet dva tisíc liber, což je téměř deset tun

nákladu. Nezapomněli ani na výzbroj. Na palubě je devět

kulometů! Když budeme mít takových strojů pět,

dokážeme při jednom přeletu převézt skoro padesát tun

kaučuku. Stačí pak umět vydělit dvě čísla, abychom

věděli, že si takový výlet zopakujeme stokrát. Liberatory

ovšem přistávají na souši, musíme tedy mít letiště! Žádný

hydroplán neuveze ani půlku takového nákladu. Ale

každý přepravce by při podobné nabídce zaplesal,

generále. Když si spočítáte cenu za libru gumy…“

„Nejsme na trhu, Bigglesi,“ přerušil ho Raymond.

„Tohle počítat nebudu! Kaučuk sem musíme dostat za

každou cenu.“

2 Liberator – Consolidated B-24 byl nejrozšířenějšf

těžký bombardér USA za druhé války. Prototyp

označován „Model 32“.

22

„Ale jak, když tam není letiště?“ vztekal se Biggles.

„Mluvil jste o pěti letounech. Proč jenom pět?“

„Protože nemám v letce víc zkušených pilotů.

Potřebuji dva muže do jednoho letounu, aby při letech

nedošlo k neštěstí. Piloti nejsou stroje a musí odpočívat,

generále! Byla by to obtížná a vyčerpávající dřina. Ale

pokud bychom mohli přistávat na souši, snad bychom

řádku letů zvládli. Bylo by to rychlejší než z vody.“

„Jak je to s tím letištěm?“ obrátil se Raymond na

Číňana.

„Moc si z té ostrovní nádhery nepamatuji,“

odpověděl místo něj Biggles. „Ale můžete mi věřit, že

téměř nemáme šanci. Ostrovy tvoří pahorkatina pokrytá

panenskou džunglí. Snad by se někde našlo místo, ale

chce to důkladný průzkum. To je jediná rozumná věc,

kterou mohu doporučit.“

Raymond se znovu otočil k Li Chimu, který se tvářil

smutně.

„Když jste před chvílí mluvil o možnostech přistání,

jak jste to myslel?“

„Já jsem skutečně uvažoval s hydroplány.“

„Hrome. Můžete to blíže vysvětlit? Znáte tam

vhodné místo pro přistání velkých hydroplánů?“

„Na Sloním ostrově leží rozlehlé jezero. Je ukryto

mezi pahorky a je chráněno před rozmary počasí. Všude

kolem se prostírá hustá džungle a tvoří přirozený kryt

před vetřelci. Ani letecký průzkum nemá lehkou úlohu

zjistit, co se dole děje. Právě proto jsem na Sloní ostrov

umístil hlavní sklad suroviny.“

„To místo trochu znám. Byla by to opravdu ideální

tajná základna,“ kývl Biggles. „Mohli bychom se o něco

pokusit. Samozřejmě, že s hydroplánem.“

23

Otočil se ke generálovi.

„Bez průzkumu v terénu se dál nedostaneme.“

„Dobře tedy. Je to na vás, Bigglesi. Máte volné ruce

a dostanete všechno, nač si vzpomenete.“

Biggles si však už zase povídal se žlutým

spojencem.

„Vrátíte se na ostrov přes Indii nebo poletíte se

mnou?“

„Raději s vámi, pane,“ nezaváhal Li Chi ani na

okamžik.

„Výborně. Musíme se připravit. Kolikrát jste seděl v

letadle?“

Číňan znejistěl. „No…já? Vlastně jen jednou. S

vámi. Určitě jste na náš společný let nezapomněl.“

„Na něco podobného se nezapomíná,“ zašklebil se

Biggles.

„Od té doby si někdy představuji, že mi narostla

křídla.“

„Vsadil bych se, že i bez nich létáte jako křepelka,“

prohodil lišácky Biggles. „Teď to tedy vypadá, že se vám

přání vyplní. Kdepak bydlíte?“

„V hotelu Savoy.“

„Domluveno,“ řekl Biggles a vstal. „Generále,

dostanete moje návrhy do osmačtyřiceti hodin.“

„Rozumím.

Jen

si,

Bigglesi,

uvědomte

to

nejdůležitější. Kaučuk je zcela nepostradatelná válečná

surovina. Ostatní je podružné!“

Biggles zasalutoval a kývl na pozdrav Li Chimu.

Ten se mu uctivě uklonil.

Novopečený tropický cestovatel se vrátil na letiště

těsně před obědem. Vešel přímo do konferenční

místnosti, kde na něj čekali jeho přátelé, jakoby

24

předpokládali návrat posla špatných zpráv. V očích se

jim zračilo napětí a pak Algy přerušil ticho.

„Odhaduji, Bigglesi, že na ministerstvu mají zase

zvýšený krevní tlak,“ řekl. „Pověz nám oč jde. Jakýpak

zázrak vyplodily jejich mozkové závity? Svěř se

přátelům.“

„Zázrak? Ty bys toho chtěl. Ale zajímavé to je,

pánové.“

„Tak kam nás pošleš, veliteli?“

„Na Mergui. Barma a Malajsko, pokud vám to něco

říká,“ dal jim Biggles příležitost k přemýšlení.

„Tam se přece vylodili Japonci,“ zděšeně zamrkal

Algy.

„Však jsem vám slíbil, že výlet bude zajímavý,“

smál se Biggles nahlas. „Máš mě brát vážně.“

„A copak tam budeme dělat, až se tam dostaneme,“

podezřívavě pronesl Ginger.

„Založíme si tam malý krámek,“ básnil Biggles. „A

jestli naše obchody budou k světu, brzo tam budeme mít

veliký obchodní dům!“

„Co chceš prodávat? Kokosové ořechy?“

„Ne. Budeme obchodními zástupci, co vykupují

přírodní latexové zboží. Bude to velkoobchod, pánové.“

„Propánakrále!“ vyjekl Bertie Lissie. „Ó Lucifere!

Přichystej si u všech kotlů zásobu polínek. To myslíš

vážně, Bigglesi?“

„Jo, ale kotlíky s vařící vodou tam potřebovat

nebudeš,“ rozesmál se znovu Biggles. „Bude ti dost

horko i bez Lucifera. Vám všem, přátelé. Ale teď jdeme

na oběd. Tuším, že pak na nás čeká několik drobných

úkolů.“

25

KAPITOLA TŘETÍ

NAD SLONÍM OSTROVEM

Uběhlo sotva čtrnáct dní od schůzky na ministerstvu,

když Biggles jako pilot letounu gosling3 poprvé zakroužil

nad souostrovím. Toto dvoumotorové obojživelné letadlo

se

speciálními

doplňkovými

nádržemi

používali

Američané pro hlídkovou službu nad pobřežím pod

kódovým označením J4F, ale v královských perutích mu

neřekli jinak než gosling. Trup celokovového stroje byl

rozdělen na pět vodotěsných komor. To byla jedna

výhoda. Pět mužů posádky mělo na palubě místa dost.

Druhá výhoda. Nevýhodou byla pomalost.

Ani nejlepší pilot nedokázal z motorů letadla

vymáčknout víc než sto padesát mil za hodinu.

Biggles si vybral gosling právě z uvedených důvodů.

Pomalost stroje ho neodradila. Letectvo mu nabízelo

všechny možné typy, ale velitel přepravní čety se nedal

zlákat. Malou rychlost letounu považoval naopak za

velkou výhodu. Díky ní mohl provádět průzkum pečlivě

a dokonale. Navíc letoun nepotřeboval příliš dlouhou

přistávací dráhu, což byla další velká výhoda při možném

nenadálém sestupu k neznámé hladině jezera. Konstrukce

letounu předpokládala i možné roztrhnutí kýlu o korálový

útes nebo podmořské skalisko. Vodotěsné a členěné dno

3 Gosling – Grumman G – 44 (Widgeon). Dvoumotorový

americký obojživelný letoun. Gosling znamená house, housátko.

26

pak mohlo zabránit potopení důmyslně konstruovaného

stroje.

Vedle Bigglese seděl Li Chi a dalšími členy posádky

byli Algy, Ginger a Bertie. Očima pátrali po obloze a

hledali nepřátelská letadla. Rádiové spojení se základnou

bylo přísně zakázáno. Biggles neodolal pokušení vzít své

nerozlučné přátele s sebou na tropický výlet. Ať předem

poznají, kde budou nastavovat hlavu.

Zamířil nos stroje k severnímu cípu ostrova, pak

zatočil k jihu. Pod letounem se rozložil řetěz malých

ostrůvků. Žádný z nich však Bigglesovi nedával nejmenší

naději na přistání s těžkým letadlem. Viděli to jasně.

Terén byl poměrně přehledný a počasí zatím letcům

přálo. Všechny ostrůvky přetékaly bujnou zelení a nikde

nezahlédli ani jedinou mýtinu. Biggles konečně otočil

stroj a znovu zamířil k Slonímu ostrovu.

Jezerní plocha o výměře čtvereční míle tvořila

ideální základnu. Li Chiho lidé vystavěli na ostrově

hlavní tábor a letci neměli potíže ani s bydlením, ani se

zásobováním.

Biggles a jeho čtveřice neopustili Anglii sami.

Ostatní členové budoucí letky netrpělivě čekali na návrat

svého velitele v indickém Dillí.

Z výšky pěti tisíci stop vytvářely ostrůvky a moře

pohádkovou kulisu, jenže Bigglesovi to mnoho neříkalo.

Vlevo pod ním se ztrácel v nedohlednu tmavomodrý

Pacifik, vpravo se na obzoru rýsovalo zalesněné pobřeží

Barmy. Přímo pod břichem letounu se táhly korálky

zelených ostrovů, nedbale roztroušených na modrém

sametu hladiny. Civilizace ještě nedostala příležitost

porušit a zkazit úžasné bohatství zdejších rozmanitých

rostlin a zvířat, které by náhodný turista na opuštěném

27

útesu ani neočekával. Biggles věděl, co je dole čeká a

Algy i Ginger také měli své zkušenosti, vždyť si tu s

Bigglesem něco nalámali hlavy při „Tajném poslání“, a

oni byli při tom.

Nepropustné lesy na ostrovech nabízely nebezpečná

setkání se stády slonů, s nosorožci, s osamělými tygry a

pantery cenícími zuby na nezvaného vetřelce. V hustém

podrostu se plazily smrtelně jedovaté kobry, zatímco v

korunách stromů viseli obrovští pythoni, jejichž zdrcující

objetí dokázalo polámat kosti svalnatým silákům. Bzukot

nespočetných rojů moskytů varoval před bodnutím,

způsobujícím záchvaty horečky i zimnice. Spánek bez

moskytiéry se rovnal sebevraždě, ale i oka sítí budila

pokušení v bodavém hmyzu, aby se dostal spícímu na

kůži a obdařil ho nemoci, kterou dosud Evropa nemusela

znát. Z dostatečné výše však zeleň i tyrkysová hladina

připomínaly barvy nevinnosti. Kdo by čekal, že se z

hlubin vynoří obrovské stvůry přinášející smrt. Žraloci,

chobotnice nebo jiní podivní gigantičtí hlavonožci.

Dva přelety nad Sloním ostrovem Bigglesovi stačily,

aby se ihned rozhodl. Přiškrtil klapky a bezpečně přistál

na klidné hladině. Letoun pak pomalu brázdil hladinu k

místu, které mu Li Chi označil. Blížili se ke břehu, na

němž přešlapovala skupinka čekajících mužů.

„Co je to za lidi?“ řekl Biggles.

Postavy se zvětšovaly a mávaly na ně. Když jim už

bylo vidět do očí, dala se v nich rozeznat radost nad

nečekanými návštěvníky, kteří přilétli z nebes.

„Nemějte obavy,“ uklidňoval ho Li Chi. „Ti všichni

pracují pro mne.“

Biggles však stále vraštil čelo. „Co se tu odehrálo?

Naposledy, když jsem tady byl, vypadalo všechno jinak.“

28

„O čem to mluvíte?“ zabručel Li Chi.

„Někdo tu pokácel polovinu pralesa. A co znamenají

ty budovy?“ ukázal prstem Biggles.

„Jsou to ubytovny dřevařské společnosti,“ usmál se

Li Chi.

„Dřevařské společnosti? Odkud přišla? O nějaké

společnosti jste se ani nezmínil.“ kroutil hlavou Biggles.

„Nepřikládal jsem tomu význam.“

„Tohle místo se dost liší od toho, co jsem očekával.

Nicméně… nevadí,“ shrnul Biggles. „Připadám si tu jako

v Hyde Parku, když je hezký den. To je ale lidí. Co si o

tom mám myslet?“

Vystoupili a zatímco Biggles pokračoval v

rozhovoru s Li Chim, trojice průzkumníků vyrazila. Šli

se podívat blíž.

29

Dva přelety nad Sloním ostrovem Bigglesovi stačily,

aby se rozhodl. Přiškrtil klapky…

30

„Co to vidím?“ žasl Algy. „Tohle vypadá jako tábor

dřevorubců, těžících týkové dřevo. Nedá nám někdo do

ruky sekeru?“

„Nedivil bych se,“ ozval se Biggles, který ho

zaslechl. „Mne už v Londýně napadlo, že budeme

nařezávat kmeny.“

„Původně zde opravdu ležel tábor dřevorubců,“

prohlásil Li Chi a vztáhl ruce, jakoby v sebeobraně. „Asi

jsem měl říci všechno. Mně tohle připadlo podružné

vzhledem k našemu cíli. Před rokem získala jedna

britsko-indická společnost koncesi na těžbu dřeva.

Vykáceli kus lesa a postavili tady pilu. Bylo před

začátkem války. Útok Japonska a okupace Barmy a

Malajska přerušily práci. Bílí muži odjeli. Brzy

pochopili, že by tu všichni zahynuli. Poražené klády tu

zbyly. Dokument naší doby, pánové.“

„Proč jste to pěkné dřevo nezpracovali sami? Není

to škoda?“ řekl Algy, sklánějící se nad hrubě otesanými

kládami.

„Museli bychom je přeplavit do pily. Je to už šest

měsíců.“

„Pila je přece v provozu, ne?“

„Proč by nebyla?“ usmál se Li Chi. „Přišlo by mi

líto, nechat ji zahálet. Až válka skončí, budu potřebovat

novou džunku. Moji dělníci zatím střádají dřevo a na

mou novou loď ho bude brzy dost.“

„Co je to za lidi?“ zeptal se Biggles.

„Pocházejí z různých koutů Asie. Číňané, Malajci,

Tamilové i lidé z Bornea. Dajákové jsou také velmi pilní

dělníci. Nemají teď kam jít. Když se vydají na pevninu,

Japonci je okamžitě zotročí. Zůstali ukryti v džungli.

Jsou v bezpečí. Mám mezi nimi zkušené dřevorubce,

31

dřevaře i tesaře. Člověk potřebuje práci a tak jsem je

zaměstnal. Samozřejmě, že dostávají mzdu. Žijí společně

s mou posádkou, mají tu dostatek jídla i léků. Zrovna

lékařský dohled je bezesporu jedním z důvodů, proč rádi

zůstávají. Nemoci a úrazy jsou zde častější, než kdekoli

jinde na světě.“ Li Chi se uklonil.

„Máte velmi rozumný přístup k mnoha věcem,“

pokyvoval Biggles. Jeho oči zamyšleně těkaly po tvářích

zbrocených potem i po opuštěných kládách. „Zajímalo by

mě, zda by se pro ně nenašla jiná, užitečnější práce, než

výroba jedné džunky. Hrome, určitě se najde!“

„Co by tu asi mohli dělat?“ nechápal Ginger.

Bigglese jakoby zachvátila vlna nadšení. Podíval se

pobaveně na Gingera a jeho přátelé pochopili, že se zas

chystá k něčemu neobvyklému. Byli dávno zvyklí

očekávat od Bigglese překvapení, ale nápad, který

vzápětí zazněl, předstihl jejich očekávání.

„Tak mě napadlo, že na jezerní ploše vystavíme

přistávací plochu pro letadla. Co vy na to, pánové?“

„Propánakrále, kamaráde, zadrž,“ zvedl Bertie ruce

k nebesům. „Mám smutný dojem, žes přebral sluníčka.

Říkal jsem ti přece, aby sis nasadil čepici. Slunce tu praží

jako šílené. A taky ten přelet přes oceán ti dal zabrat.

Tohle není nápad, to je… Však asi víš, jak to myslím.“

„Kampak s čepicí,“ pronesl Biggles hřejivě. „Vidím,

že tohle jezero je jediná rovná plocha široko daleko. Vím,

co namítnete. Povíte mi, že je mokrá, ne? Proč by ale

taková musela zůstat? Máme tady tisíce týkových kmenů

a pracovité domorodce. Jsou to řemeslníci. Zeptejte se Li

Chiho! Co si víc můžeme přát?“

Li Chi na něj hleděl beze slova.

32

„Představte si všechny ty klády na hladině,“ liboval

si Biggles. „Takový podklad unese celou tankovou

brigádu. Stačí upevnit pár prken napříč a máme přistávací

plochu, jakou neměl ani Aladin pro svůj létající koberec.

Stačí naštípat pár prkýnek. Li Chi to zvládne bez mrknutí

okem. Pánové, já už vidím tu runway přímo před sebou.

A nemusí se koneckonců ani táhnout přes celou délku

jezera.“

„Pro páníčka, Bigglesi, víš že to je vážně eminentní

nápad!“ řekl Bertie a namířil nablýskaný monokl na

hladinu, „přesvědčil jsi mě! Takovou letadlovou loď z

polínek, jsme na Oxfordu vážně nebrali. Propánakrále, to

je excelentní!“

„Tak vidíš,“ řekl Biggles. „Postavíme největší

letadlovou loď, jakou člověk spustil na vodu. Záleží

někomu na tom, že bude jen z prkýnek?“

Usmíval se od ucha k uchu.

„Je to málo platné, Bigglesi,“ prohlásil Algy se

svraštělým čelem, „ale tam, kam ty chodíš na nápady,

jsem ještě nikdy nebyl. Doufám proto, že mi odpustíš

námitku. Odhadni nám, jak bude dlouho trvat, než si

japonská letadla všimnou tvého vynálezu? Myslíš si, že

ztratili o ostrov zájem a začnou létat oklikou? Až si té

plochy všimnou, rozmlátí ji na kusy a nepřistane tu ani

hydroplán.“

„Nesouhlasím!“ odsekl Biggles. „Letiště neuvidí. Ze

vzduchu je hladina vody modrá. Sytě modrá! Tak mi zase

vysvětli ty, proč by se naše polínka nemohla modrat

stejně? Japonští pěšáci sem sotva přijdou. Pěšky ne!

Letecký průzkum samozřejmě čekat musíme, ale jsi

dostatečně zkušený pilot, aby sis uměl představit situaci v

kabině průzkumného letadla. Jak dlouho budeš koukat na

33

hladinu jezera, o kterém bezpečně víš, že se nikam

nevypařilo? He? Proč by sis měl myslet, že vodní vlnky

najednou ztvrdly na přistávací dráhu?“

„To mě nenapadlo,“ připustil Algy.

„Musíme se na celou věc podívat ještě z jiného

zorného úhlu,“ pokračoval Biggles vítězně. „Pokud se

tady pokusí nějaký samuraj ze země Vycházejícího

slunce přistát, může to být jedině pilot hydroplánu. To

přistání bych mu neradil. Měl by potíže.“

„Měl by veliké trápení,“ zabničel Bertie. „To by

byla psina k popukání. Už řádku let myslím zrovna na to,

jak by vodní ptáček poskakoval po rodné a suché matičce

zemi.“

„Máš příležitost na to přestat myslet. Třeba to kachní

hopsání uvidíš na vlastní oči.“

„Já o to nestojím,“ řekl Ginger. „Tihle lidé se budou

dřít se stavbou a pak někdo přiletí a rozbije to? Nebo nám

odře lak?“

„Už je toho trochu moc, ne?“ zaprotestoval Bertie,

ačkoli právě on vnesl do hovoru zlehčující tón.

„Uvažujte raději, jak nepříteli zabráníme, aby si

všiml našich letadel,“ připomněl Algy. „To je další

háček.“

„Z vás tří má rozum jedině Algy,“ řekl Biggles. „To

je vážná potíž. Nezbude, než postavit maskovací

přístřešky. Natáhneme plachty a pokusíme se letouny

zakrýt, jak to jen půjde. Větví bude dost, podívejte se

kolem. Chtělo by to postavit lesík, aby se nám do něj

stěhovali ptáci a stavěli si tam nová hnízda.“

Na chvíli zavládlo ticho. Muži uvažovali nad

Bigglesovým nápadem, který všechny zaskočil.

34

„Li Chi! Co říkáte mému nápadu vy?“ obrátil se

Biggles ke strůjci jejich podařeného výletu.

„Velkolepý nápad,“ Li Chi se uklonil. „Jsem

překvapen a zároveň zaskočen. Nikdy by mě to

nenapadlo. Už začínám opravdu chápat, proč Britové

dosahují v podnikání takových úspěchů. Vyhlíželo to

zprvu jako nemožnost, ale teď vidím, že nám k

dokončení chybí jen modrá barva. Jednoduchost vašeho

řešení mě přímo uchvátila. Skláním se před vámi až k

zemi, pane.“

„Nebudou dělníci nic namítat?“

„Dvacetihodinová pracovní doba bude terčem

drobných posměšků,“ klidně prohlásil Li Chi „Budou

pracovat nepřetržitě a já jim slíbím odměnu navíc.“

„Jak dlouho jim to může trvat?“

„Klády leží na břehu, prkna jsou na pile. Startovací

plochu postavíme během několika dní. Přesně to

nedokáži říci. Budeme potřebovat hřebíky. Dlouhé silné

hřebíky a modrou barvu.“

„Kolik? Snad ten náklad gosling příliš nevyčerpá.“

„Až bude dodávka doručena, okamžitě vydám

pokyny k zahájení práce,“ řekl Li Chi. „Kolik? To vám

řeknu za chvíli.“

„Ne tak zhurta,“ namítl Biggles. „Kmeny stačí

dovalit na břeh, prkna se však musí nejdřív natřít.

Základem maskování je skrýt už vlastní maskovací práce.

Japonské letadlo se nad námi může objevit každou

hodinou. Pilota ani pozorovatele nesmí vůbec napadnout,

že se na ostrově něco děje. Nesmí vidět nic. Piliny, větší

plechovky, nic! Jakékoli podezření znamená osudovou

ránu našemu plánu. Moderní válka je založena právě na

dokonalosti. Musíme prkna natřít v co nejkratší době.

35

Naše hlídky musí dnem i nocí pozorovat oblohu a

upozornit nás na přílet všech letadel. Pokud se nějaký

letoun, i kdyby to byl náš, objeví na nebi, musíme se

skrýt.“

„Rozumím,“ řekl Li Chi. „Nejprve tedy připravíme

nosnou plochu, klády. Prkenný povrch dokončíme až na

poslední chvíli, již pod úplným, modrým krytím.“

„To by mohlo vyjít,“ uznal Biggles. „Předně tedy

potřebujeme hřebíky a barvu. Hrome! Co štětce? Asi

bych tu měl zůstat, abych promyslel další detaily. Algy,

protože ti pořád kručí v žaludku, zaletíš si s goslingem na

oběd do Indie. Přivezeš nutné nářadí. Raději kup i

poslední plechovku, co tam uvidíš. Budeme natírat až do

skonání světa. Spojíš se s generálem Raymondem a

zvěstuješ mu, co mě napadlo. Operace s pozemními

letadly přináší do celé akce celou řadu výhod.

Potřebujeme jich, jak jsem už řekl, pět! Liberátory. Řekni

klukům z naší letky, na co se mají připravit. Chtělo by to

alespoň dvě stíhačky s dalekým doletem. Eskorta se bude

náramně hodit. Nejlepší by asi byly americké letouny

typu Lightning. V Dillí jich pár čeká na strýčka příhodu.“

Biggles věděl jaké stroje zvolit. Americké

Lockheedy typu P-38 Lightning (Blesk) byly skvělé

dvoutrupové jednomístné stíhačky vybavené čtyřmi

lehkými a jedním těžkým kulometem. Dokázaly vyvinout

rychlost až třista padesát mil za hodinu.

„Ostrov je ale na samé hranici doletu. Lightningy

sem doletí s prázdnými nádržemi,“ namítl Algy.

„Já vím. Když ale dokážeme včas dokončit pozemní

přípravy, mohou liberatory letět oběma směry naložené

až budou přetékat. Dovezou palivo a odvezou kaučuk. Až

poletíš sem, břicho goslingu se pod nákladem také bude

36

prohýbat. Napěchuj letadlo benzínem, co se do něj vejde.

Čím dřív budeš zpátky, tím lépe.

Všechno musí běžet jako na drátku. Vezmi si s

sebou Bertieho, ten oběd vám bude spolu lépe chutnat a

jezte rychle. Ginger tu zůstane se mnou.“

„Zase jsi zatáhl do nebezpečné operace celou

jednotku,“ zavrčel Algy. „Pět transportních letadel a dvě

stíhačky na takovou dálku. Nevím, nevím…“

„Pánové se vystřídají,“ odpověděl klidně Biggles.

„Dva piloti stíhaček tady zase tolik práce mít nebudou.

Alespoň doufám, že ne. Pojď Algy. Sedneme si na břeh a

já si konečně otevřu tu plechovku s hovězím. Taky ti

dám. Budeš potřebovat sílu na ten oběd v Dillí…“

37

KAPITOLA ČTVRTÁ

GINGER JDE NA PROCHÁZKU

Když skupina budoucích přepravců kaučuku

scházela na břeh jezera, provázely je hřejivé pohledy

domorodých dělníků. V zorničkách se jim zračilo tolik

lidské sounáležitosti, že se i otrlé Gingerovo oko

zalesklo. Mužů tu stálo opravdu nepočítaně a Ginger

uznával, že na ostrově rozhodně nemají lehký chlebíček.

Jejich oděvy určitě nepocházely z módních salónů, a

pokud ano, nakupovali tam velmi dávno. Málokterý

sarong nebyl potrhaný a umouněný. Jen dva Číňané,

stojící opodál měli na sobě keprové kalhoty. Každý muž

však byl ozbrojen, i kdyby to byla jen dýka. Pokud měl

někdo z nich střelnou zbraň, patřila spíš do muzea. Téměř

všichni však měli parang, oboustrannou těžkou mačetu,

nejobávanější zbraň malajské džungle.

Li Chi pokynul a z řady vystoupil první muž.

Nepůsobil pěkně. Jeho pleť nebyla ani hnědá ani žlutá,

byla špinavá. Když se mu Ginger zadíval do vyzáblé a

jizvami rozbrázděné tváře, přejel mu po zádech mráz.

Výraz v domorodcově obličeji mu připadl až pekelný a

démonický. Zaprášený červený šátek, který měl divným

způsobem omotán kolem čela, jeho čertovský vzhled

ještě umocnil. Za zlatě zdobeným širokým pásem

vykládaným perlami tkvěl dlouhý parang a moderní

pistole. Skromnou výzbroj doplňovala krátká dýka. Při

bližším pohledu se však Ginger neubránil lehkému

úsměvu. Tento ďábelský muž žmoulal v ústech

podomácku ubalený gigantický doutník a vypadalo to, že

38

čeká, kdo mu zapálí. Působilo to dost komicky a Ginger

se vzdal představy, že tohoto kulhavého čerta sem vyslal

sám Lucifer.

Li Chi domnělého bukanýra představil. Muž s

doutníkem se jmenoval Ayert a zasloužil si být

představen jako první. Sloužil Li Chimu jako bocman4.

Už jako mladý muž se nepohodl s krokodýlem a právě

tlama nemilosrdného obojživelníka zavinila jeho pajdání.

Jizvy ve tváři měl pro změnu na svědomí tygr. Podle

velitele byl však Ayert nejlepším lodníkem od Cejlonu až

k čínským břehů a v boji se vždy projevil jako statečný

muž. Odvahou i oddaností svému pánu překonával

všechny ostatní.

„Bocman Ayert vypadá děsivě,“ vysvětloval Li Chi.

„Však to také je tvrdý chlapík a nebojí se ničeho. Můžete

se na něj naprosto spolehnout. Dávejte si však pozor na

výrazy, on má svou hrdost. Slouží pode mnou už řadu let

a je schopen se domluvit anglicky.“

Předmět Číňanova chvalozpěvu sáhl po doutníku a

uvolnil si ústa. Promluvil na Li Chiho jakýmsi divným

jazykem a když řeč skončil, Li Chi se na Bigglese usmál.

Byl to sotva znatelný pohyb koutků úst, který se dal

vykládat všelijak.

„Právě jsem se dozvěděl několik novinek,“ prohlásil

tiše Li Chi. „Špatná je zpráva, že se na pevnině asi deset

mil od ostrova usadil Japonec, který je mým úhlavním

nepřítelem. Už dávno jsem mu přísahal pomstu a on by

zas dal ruku do ohně, kdyby mě dostal živého. Docela

určitě se dověděl, že se tu někde skrývám a proto se

vydal na poloostrov. Zná tyhle ostrovy skoro stejně dobře

4 Bocman – boatsman, lodník.

39

jako já. Do poslední úžiny a ostrůvku. Císař si vybral

správného muže. Zřídil si hlavní stan přímo ve Victoria

Point. Je to sice jen malá vesnička blízko úžiny, ale je

dobře položena. Dá se z ní střežit a ovládat velký kus

pobřeží.“

„Kdo je ten váš japonský příznivec?“ zajímal se

Biggles.

„Admirál Tamashoa,“ řekl Li Chi krátce, a za

stručnou odpovědí následovalo po malé odmlce delší a

hrozivé vysvětlení.

„Před válkou vlastnil největší flotilu lodí s potápěči.

Lovili pro něj perly v okolí ostrovů. Jeho muži obyčejně

objevovali ta nejbohatší naleziště, ale opravdový úlovek

se do admirálových rukou dostával jen výjimečně.“

„Jak je to možné?“

„Protože jsem se stále pohyboval v oblasti a přišlo

mi poněkud nelidské, aby se taková krása dostala od

rukou zvířeti v podobě člověka. Admirál se skutečně

choval ke svým lidem jako zvíře, či spíše jako lidská

zrůda. Nutil je sestupovat do obrovských hloubek. Když

neposlechli, mučil je. Hodně statečných potápěčů

zemřelo v hlubině, zadusili se, jiní umírali při výstupu na

hladinu z velké hloubky. Kesonová nemoc. Admirál

dobře věděl, kam mizejí nejhezčí perly a prý stačilo

vyslovit moje jméno, aby mu zbělela tvář a oči se

vytřeštily. Neustále mě proklínal a vyhrožoval mi. S

velikým potěšením by mne zabil. Jak vidíte, nepodařilo

se mu to. Jsem zde.“

„Tak je to…“ zamžikal Biggles. „Proto vám říkali

perlový pirát!“

„Nepovažuji za zločin sebrat majetek člověku, který

se neštítí krutých zločinů a vražd,“ řekl Li Chi a vztyčil

40

hlavu. „Když jsem vám tenkrát dal dvě krásné perly,

neprotestoval jste ani vy. Pak jste tedy překupník!“

Domluvil a koutky jeho úst se opět pohnuly v sotva

znatelném úsměvu.

„No, konečně tedy vím, kde jste je sebral,“ ušklíbl se

Biggles.

„Co jste s nimi tehdy udělal?“

„Prodal jsem je, abych měl na nový letoun.“

„Kolik jste za ně dostal?“

„Osm tisíc liber.“

Li Chi zavrtěl hlavou. „To vás pěkně obrali. Docela

určitě jste tehdy udělal nejhorší obchod života. Klenotník

si přišel na své. Měly cenu alespoň dvanácti tisíc.“

„Vás nestály nic a já k nim také přišel bez placení,

nemám si nač stěžovat. Co je pro pilota čtyři tisíce

liber?“

„Tamashoa si na případ dvou růžových perel dobře

pamatuje,“ řekl s vážným výrazem Li Chi, který

Bigglesovu ironii pochopil, ale zdálo se, že nemá na na

takové vtipy náladu. „Poslal za mnou dokonce zvláštního

posla, který mi nabídl libovolnou cenu, jen aby je admirál

dostal zpátky. Chtěl je pro dámu svého srdce a láska hory

přenáší. Vzkázal jsem mu, že perly nemám a on hned

vypravil dalšího posla, abych mu sdělil, kam se poděly.

Vzkázal jsem mu, že perly nejspíš zdobí krk přítelkyně

britského letce jménem Bigglesworth. Dozvěděl se, že

růžové kuličky se staly odměnou za záchranu mého

života. Bigglesi, vůbec nepochybujte, že si vaše jméno

zapamatoval až na věky. Doufám teď, že mu nedáte

příležitost, aby se vás osobně zeptal, co jste s tím

nádherným mořským pokladem udělal.“

41

„Překvapil jste mě a nepotěšil,“ řekl zamyšleně

Biggles. „Čím dřív se gosling vrátí z Indie, tím lépe.

Pojďme si něco sníst.“

„Zvu vás k sobě na svačinu,“ vyzval je Li Chi.

„Neobývám zde zrovna zámek a válka omezila moje

možnosti, ale nijak špatně si nežiji.“

Vstoupili do džungle a Li Chi je dovedl k dlouhému

a nízkému bungalovu. Gingera nenapadlo, jak je Li Chi

zhýčkaný, když tvrdí, že se mu zdaleka nedostává všeho,

co potřebuje. Dům byl vybaven spoustou vymožeností

evropského života, přestože z něj čišel orient. Teprve

tady si Ginger uvědomil, že Li Chi je Číňan. Když ho

viděl v evropských šatech od nejlepšího londýnského

krejčího a slyšel jeho uhlazenou oxfordskou angličtinu,

zapomínal, odkud Li Chi pochází. Když však na chvilku

zmizel, a potom se objevil v pravém čínském šatu, mylný

dojem o britském původu Li Chiho se vypařil. Li Chi

zapadl do orientálního prostředí jako správný domácí pán

a Číňan!

Malajský kuchař připravil zvláštní lahůdku, jakousi

směs pojící nejlepší vlastnosti čínské i evropské kuchyně.

Rozhovor při obědě příjemně plynul a roztávat začal i

Biggles, jehož zamrzelo, že si naplnil žaludek hovězím z

konzervy. Den se nachýlil a letec si záhy uvědomil, že

příjemné posezení je jen krátkou předehrou k obtížné

válečné operaci.

Po jídle je všechny rychle vyhnal na břeh jezera.

Algy s Bertiem už seděli v kokpitu hydroplánu. Biggles,

Li Chi i Ginger sledovali odlet. Rozhovor mezi nimi

neustával. Bigglesovi stále připadalo zvláštní, jak klidně

žije Li Chi v těsném sousedství japonských okupačních

vojsk. Číňan ho ujišťoval, že celá věc je náramně

42

jednoduchá. Okolo pevniny se nachází tisíce a tisíce

ostrůvků, malých či větších, rozlehlých i miniaturních.

Válka zanechala stopy sotva na jedné desetině z nich.

Obsazení i toho posledního ostrova by vyžadovalo více

vojáků, než má Japonsko obyvatel a udržování posádek

by bylo zhola nemožné. Japonská armáda se tedy chová

naprosto rozumně. Vybudovala rozsáhlou pozorovací

vzdušnou síť a zajišťuje pravidelný letecký průzkum. Ani

tak nemají dost posádek, aby pokryli celou oblast

Pacifiku.

„Japonci samozřejmě vědí, že někde na ostrůvcích

se proti nim připravují vzbouřenci, ale jejich jednotky

nejsou schopné přijmout odpovídající opatření. Myslí si,

že letecký průzkum vytváří dostatečnou clonu před

možným útokem,“ vysvětloval Li Chi.

„To by se však mohlo změnit,“ poznamenal Biggles.

„Den, kdy se naše úlohy obrátí, se už nezadržitelně blíží.

Pak se budou na ostrovech ukrývat vojáci pana císaře.“

„Moc dlouho se jim to dařit nebude,“ řekl Li Chi.

„Všechno pak bude jiné. Malajci je najdou a hlavy

Japonců skončí na kůlech před domorodými chýšemi.

Pojďme se ale podívat na pilu. Roste tady nádherné

dřevo.“

Gingera tahle výzva nezaujala. Dřevo ho nebavilo.

Šel sice s ostatními, ale do oploceného prostoru

nevstoupil. Místo toho se vydal po úzké stoupající stezce

do džungle. Zrzavý pilot toužil pořádně se rozhlédnout

po okolí a zjistit, jaké možnosti jim zdejší ostrov nabízí.

Než vstoupil do stínu vysokých stromů, už mu po

tvářích stékaly potůčky potu. Horko a vlhko však vládlo i

v lese a nepolevovalo. Nevzdal se, šel dál, ale stezka

43

pronikala hlouběji do pralesa, než hádal. Posadil se na

padlý strom, aby si odpočinul.

Když Ginger uslyšel zvláštní zvuk přicházející z

podrostu, nijak se nevzrušil. Dobře věděl, že v džungli

žije velké množství pradivných tvorečků a ani ho

nenapadlo, že by nějaké větší zvíře přišlo tak blízko k

táboru dřevařů.

Jenomže potom se Gingerovi sevřel žaludek a měl

pocit, že není schopen se nadechnout. Uvědomil si, že má

strach! Rozzlobilo ho to, chytil silnou větev a vyrazil.

Uběhl pár kroků a sevřelo se mu i hrdlo. S obrovským

překvapením zíral do lidské tváře! Nebo to nebyl člověk?

Ale ano, musel to být obličej, nebo to lidskou tvář

připomínalo. Dvě malá očka vrhala po Gingerovi blesky

a mátla ho jen výška toho stvoření. Tvář byla strašně

nízko, jako kdyby se někdo hodně krčil, nebo se dokonce

plazil po zemi. Žhavé sluneční paprsky oslňovaly, takže

Ginger nedokázal rozlišit detaily. Tvor se nehýbal…

Ginger si připomněl Li Chiho slova o přátelském

chování zdejších domorodců, jenže obličej, který ho

vystrašil, moc kamarádsky nevypadal. Tvor cenil zuby a

v očích se mu zlovolně blýskalo. Letec byl vyplašen,

zároveň ho však tajemná bytost přitahovala. Děsila ho i

lákala. Proč se k sakru ten človíček krčí v křoví a vrhá na

něj tak hrozivé pohledy? Kdyby zaútočil, to by byla jiná.

Instinktivně sáhl po pistoli a natáhl ji. Jenomže střílet na

někoho, kdo stojí a jen zírá, to by přece civilizovaný

člověk neudělal, pomyslel si Ginger. Kdyby aspoň

nezíral tak strašně vytrvale a přihlouple!

Neuběhly více než tři minuty, ale Gingerovi to

připadalo jako celá věčnost. Měl už vlastního strachu

44

dost a rozhodl se, že setkání rozhodně ukončí. Pomalu

zvedl pistoli a namířil ji na tajemnou tvář.

„Ven ze křoví!“ zařval.

Ačkoli dosáhl toho, že schůzka skončila, výsledek

ho neuspokojil. Větve zapraskaly a tvář zmizela. Ginger

se rozběhl, ale spatřil už jen špinavý žlutý sarong

převázaný modrým pásem. Byl to člověk, prchal, ale

Gingera ani nenapadlo ho honit. Poslouchal pomalu

tichnoucí praskání a byl rád, že je konec. Neznámý

ďáblík běžel z kopce na mořský břeh, kde mezi stromy

probleskovala klidná hladina oceánu. Ginger úplně

zapomněl na původní plán vylézt na kopec a obhlédnout

terén. Místo toho se rozběhl také a před pilou, celý

udýchaný, málem porazil Bigglese.

Ten se na něj podezřívavě podíval a zpražil ho

přísným pohledem. „Kdes byl?“ obořil se na svého

ryšavého podřízeného.

„Na procházce.“

„Co se ti stalo? Nějak jsi pobledl.“

„Prožil jsem zvláštní a záhadné setkání,“ hloupě se

usmíval Ginger. Když se dostal zpátky mezi své, připadal

si jako zcela nezkušený hlupák. „Lezl jsem na pahorek a

najednou koukám do tváře nějakého zvláštního tvora.

Tvářil se, jakoby mi chtěl podříznout hrdlo. Můj vlastní

krásný krk!“

„Viděl jste toho člověka?“ ostře vyštěkl Li Chi.

Neobvyklý tón jeho hlasu nevěstil nic dobrého.

„Moc ne,“ žaloval Ginger. „Schovával se. Řekl

bych, že neměl tak tmavou pleť jako domorodci. Když

jsem k němu přišel blíž, zmizel v křovinách. Měl na sobě

roztrhaný žlutý sarong s modrou šerpou.“

Li Chi mrkl na Ayerta a ten kývl.

45

„Zdá se mi, že toho chlápka znáte, co?“ zavrčel

Biggles. „Už na začátku společné operace si pane Li Chi

necháváte příliš mnoho tajemství pro sebe.“

„Víme, o koho jde,“ řekl Číňan a zhluboka se

nadechl. „Jmenuje se Pamboo. Všichni mu tak říkají.

Nevíme, zda je Evropan, ale jeden z jeho rodičů byl

běloch. Na jeho původu však nezáleží. Daleko důležitější

je skutečnost, že má nepředvídatelnou povahu. Nedá se s

ním vyjít a nedá se ničím ovlivnit. Před časem se u nás

ucházel o práci. Přiznal, že utekl z vězení v Singapuru.

Bylo mi to jedno a přijal jsem ho. Teprve později jsem se

dozvěděl, že to je opravdový zločinec. Vrah a sprostý

zloděj. Ostatním lidem se začaly ztrácet věci. Políčili

jsme si na škodnou a ten darebák padl do nastražené

pasti. Protože jsem ho už několikrát varoval, že ani moji

námořníci nejsou ovečky, dal jsem ho zbičovat. Není tu

soud, který by za nás účty se zlodějem vyřídil. O nějaký

čas později předstíral horečky. V nemocnici nejsou stráže

tak ostražité a Pamboo utekl. Při útěku zabil jednoho

dozorce a džungle zakryla stopy. Ani usilovné pátrání

nepřineslo výsledek. Kdyby nám mohl nějak uškodit,

udělá to. Nenapadá mne nic rozumnějšího, než ho chytit

a zneškodnit.“ Otočil se k Gingerovi. „Buďte tak laskav a

ukažte Ayertovi, kde jste ho zahlédl. Možná, že ho

dokáže vystopovat.“

Ginger ochotně přikývl a zmizel s Ayertem v

džungli. Biggles a Číňan se vrátili k projektu letiště.

Když Ginger se svým jednookým společníkem došli

k místu setkání, slunce už viselo nízko nad obzorem a

začalo se smrákat. Ayert na šero nedbal a okamžitě

vyrazil po stopách. V ruce držel parang. Gingerovi opět

vniklo do uší šeptání pralesa a ševelení tichých

46

příbojových vlnek pod pahorkem na břehu. Ayert se

zastavil a ukázal na otevřené moře.

„Podívat se, tam!“ řekl lámanou angličtinou. „On

uplavat před námi.“

Ayert nemusel dál vysvětlovat. Všechno bylo patrné

už na první pohled. Kánoe, vzdalující se od břehu,

vypadala jako malá čárka a postavička na ní zuřivě

pádlovala k pevnině.

„Není tady člun, kterým bychom ho mohli

dostihnout?“ ožil Ginger a hnal se do akce předem

odsouzené k nezdaru.

Ayert natáhl pět prstů. „Brzo, za pět minut, tma!

Měsíc ne. My nikoho nechytit.“

„Měli bychom se tedy vrátit,“ odvětil Ginger.

Nenadálé setkání ho trápilo mnohem víc, než dával

najevo. Pamboo zjistil, že na ostrově jsou běloši! Patrně

viděl i letadlo a to bylo zlé. Na pevnině bude v bezpečí a

možná tam získá i hrst peněz za zprávy, které budou

Japoncům užitečné. Následky na sebe nenechají dlouho

čekat.

Hluboce

zamyšlený

Ginger

se

prodíral

za

domorodým stopařem křovím se skloněnou hlavou.

47

KAPITOLA PÁTÁ

BIGGLES NA PRŮZKUMU

Zprávu, kterou přinesl Ginger s Ayertem, přijal

Biggles s tichým pochopením, zatímco Li Chi se rozlítil.

„Jak se dostal ke člunu?“ zlobil se. „Nechápu to!“

Ayert měl na Pamboův útěk vlastní názor. Byl

přesvědčen, že loďka byla prahu, malá domorodá lodice

na ostrovech zcela běžná.

„Proč ne? Ale jak ji tu mohl sehnat?“ chtěl vědět Li

Chi.

„Když on prvně utéci, sedět na pláži. Salónové přijet

s kabangy, ale oni nevědět, že on je zlý muž. Oni myslet,

že on váš člověk a převést ho přes moře do kampong.

Tam Pamboo jít k Tamashoa. Ten poslat ho sem zpátky s

malá prahu jako špión. On tady u nás vidět bílého muže.

Teď zpátky u Tamashoa. Všechno povědět!“

Li Chi Gingerovi s Bigglesem vysvětlil, že Salónové

jsou zdatní mořeplavci, kterým se přezdívá nomádi moře.

Žijí a plaví se ve člunech nazývaných kabang. Putují od

ostrova k ostrovu. Kampong je domorodý název pro

vesnici. Bylo velmi pravděpodobné, že Japonec Pamboa

uplatil a najal ho jako špeha. „Pamboo znamená malajsky

had. Ten bídák má správné jméno,“ uzavřel přednášku Li

Chi.

„Pokud má Ayert pravdu, začne se tu vařit voda,“

přikývl Biggles. „Tamashoa už ví, kde máme základnu a

brzy se dozví, že na ní přistálo britské letadlo. Naštěstí

ještě netuší proč.“

„Ano,“ řekl ponuře Li Chi.

48

„Tamashoa se navíc dozví, že se na pile znovu

rozběhla práce,“ pokračoval Biggles.

„Bude si myslet, že chci dokončit svoji džunku.“

„Co si pomyslí, je jedno. Podle vašich slov vás však

tak miluje, že vám stejně nedovolí vyplout na moře bez

doprovodu,“ vrčel Biggles. „Pošle sem vojáky.“

Li

Chi

mínil,

že

vojenská

operace

je

nepravděpodobná. „Znáte je lépe,“ připustil Biggles. „Co

tedy podle vás udělá admirál?“

Li Chi se zamyslel. „Bude čekat,“ řekl pak. „Chce

abychom uvěřili, že o nás neví. Až se ujistí, že naše

ostražitost polevila, zaútočí. Bude nás chtít zasáhnout

nepřipravené. Promění pilu a bungalov na popel a zmocní

se nás. Ty, kteří nezahynou v boji, umučí. Bude je zabíjet

pomalu a s obrovským potěšením. Obávám se, že náš

původní plán s odvozem kaučuku dostal vážnou trhlinu.

Už si nemyslím, že dokážeme surovinu odvést před

japonským útokem. Mohli bychom jim však připravit

náležité uvítání.“

„Jak na to koukám, budeme mít zase o čem

přemýšlet. Nebylo by možné přemístit se na jiný ostrov?“

„Převést sklad jinam by vyžadovalo velké množství

lodic. Nemáme je a japonské hlídky by nám je stejně

potopily.“

Biggles si zamyšleně pohrával s cigaretou. „Už to

tak vypadá, že nás tu na pokoji nenechají.“

„Je to naprosto jisté,“ pronesl Li Chi chladně.

„Takže musíme kaučuk odvézt před admirálovým

náletem.“

„Nic jiného udělat nemůžeme.“

„Máme vůbec nějakou naději?“ vybuchl Ginger.

„Potřebujeme přece aspoň týden na přípravu…“

49

„Pokud se nespojíme…“ Biggles větu nedokončil.

„Pokud co?“

Pilot se podíval na Li Chiho. „Mluvil jste přece o

Marlingovi a jeho plantážích hluboko v barmské džungli.

Nebylo by teď lepší nestěhovat sem jeho kaučuk v

malých množstvích, ale přistát blízko jeho sídla a naložit

surovinu rovnou? Lze tam přistát?“

„Bezpochyby by to bylo řešení, avšak o místě na

přistání nevím.“

„Jak tam vypadá terén?“

„U řeky jsou rovné plochy…Na zavodněných

políčkách se pěstuje rýže.“

„Nemohu se dočkat, až si s majorem promluvím,“

těšil se nahlas Biggles. „Nemůže to ničemu uškodit.“

„Nedoporučuji to,“ řekl Li Chi. „Nebude kde přistát.

Říčka Pak Chan má hustě zarostlé dno. Je to jen úzký

kanál a koryto je navíc křivolaké. Samý ohyb a zákruta.“

„Člunem by to nešlo?“

„To ano. Pokud si vypůjčíme od Salonů kabang,

dostaneme se proti proudu bez potíží. Loďky putují sem a

tam a nebudí pozornost.“

„Jak je kolonie daleko?“

„Šedesát mil. Padesát přímo po řece. Cesta přes

úžinu potrvá asi šestnáct hodin, pokud bude vát příznivý

vítr. Zpáteční cestu zvládneme díky spodním proudům

mnohem rychleji. Nevím ovšem, zda vás major přijme.

Dost o tom pochybuji. Marling je samorostlý podivín.“

„Můžete mi napsat doporučující dopis.“

„Lepší bude, když s vámi pojedu,“ nabídl se Číňan.

„Mám tu dost lidí, kteří dokáží řídit práci za mě.“

„Dobře,“ souhlasil Biggles. „Nemůžeme ale odjet,

než se vrátí Algy. Musí vědět, k čemu se schyluje.“

50

„Samozřejmě,“ kývl Li Chi.

„Dobře,“ řekl klidně Biggles. „Víc teď rozhodnout

nemůžeme. Vy byste ale měl sehnat tu lodici. Hned!“

Li Chi slíbil, že získat kabang nebude složité.

Soumrak pokročil, vládla tma. Práce u jezera skončily.

Poradní štáb se vrátil do bungalovu na večeři. Při jídle

jednali dál, ale na hlavních rysech operace se už nic

nezměnilo.

Už za rozbřesku se rozběhly usilovné práce na

plovoucí letecké základně. Muži váleli kmeny k vodě,

kde je svazovali k sobě do jakýchsi vorů. Břeh

poskytoval dostatek rákosu na vytvoření první ochranné

vrstvy. Z mlází v džungli zas vznikaly jednoduché krycí

přístřešky.

Biggles s Gingerem řídili zejména kamuflážní práce

na krytém stanovišti pro gosling. Letoun musí být

naprosto bezpečně schován před nepřátelskýma očima.

Ayert se prací nezúčastnil. Li Chi ho pověřil sehnáním

dopravního prostředku k cestě po moři a řece.

V průběhu dne bylo nutno práce zastavit. Podezření

se potvrdilo a nad ostrovem zakroužil japonský

hydroplán typu Mitsubishi. Jeho hlučné motory naštěstí

stavitele varovaly včas. Tesaři okamžitě zahodili vše co

měli v rukou a zmizeli pod hustým příkrovem džungle.

Umlkla i strojovna na pile. Když se Japonec objevil nad

jezerem, neměl v dohledu ani živáčka. Biggles si

soustředěně

všímal

způsobu

letu

nepřátelského

průzkumníka. Nepochyboval o tom, že pečlivě obhlíží

terén a hledá určité jevy či cíle. Letoun přelétl podezřelou

oblast šestkrát a pokaždé rozšířil zónu svého pátrání o

jednu míli západně. Byl tak přesný, že se lidé na zemi

mohli jeho manévrům pohodlně přizpůsobit.

51

„Fotografický průzkum,“ zabručel Biggles, když

letadlo zmizelo na východě. „Nasnímal nejméně tucet

filmů a zaznamenal na ně celý ostrov. Během několika

hodin se za pomocí lupy admirál přesvědčí, že Pamboo

nelhal. Nemyslím si, že na snímcích objeví něco nového,

ale pro nás to znamená podstatnou změnu. Musíme si

dávat pozor doslova na každém kroku.“

Okamžitě po odletu nepřítele, se práce znovu rozjely

naplno až do oběda. Před polednem se ozvalo bzučení

motoru letounu letícího ze západu. Znovu nastal překotný

ústup, tentokrát ale jen na krátkou dobu. Biggles s

Gingerem na pozorovatelně brzy spatřili Algyho letoun.

Klouzal na přistání. Rozčeřila se hladina a během

několika minut roloval gosling pod hangár. Jeho střechu

tvořila neprůhledná změť větví, rákosů a lián. Pak už

oběma navrátilcům nezbývalo nic jiného, než podat

Bigglesovi hlášení o klidném letu.

Přivezli plechovky s barvou i hřebíky. Najednou

bylo všeho dost. Algy oznámil, že další dodávka by

mohla dorazit zítra. Začali ihned vykládat letadlo.

V pozdním odpoledni našli chvilku času na

podrobnější vysvětlení. Algy se v Indii spojil radiem s

Raymondem a ten souhlasil, aby jednotka dostala pět

liberatorů a dva lightningy. Stroje budou přemístěny do

Madrasu, kde jednotka počká na rozkaz k přeletu na

Sloní ostrov. Bigglesova přání plnil generál do

posledního písmene a ani tentokrát nepřipsal jedinou

čárku.

„Řekl jsem mu, že letci mají před sebou skoro týden

času, než se začnou soukat do kabin,“ vzpomněl si ještě

Algy.

52

„Tím si nejsem moc jistý,“ zapochyboval Biggles a

vylíčil Algymu poslední události na ostrově. Seznámil ho

i s výpravou za majorem Marlingem. „Než se vrátíme,

mohl bys tu s Bertiem zůstat, ale bude lepší, když doletíte

do Madrasu pro další zásoby.“

Algy souhlasil.

Velice záhy se objevil Ayert. Oznámil, že sehnal

kabang a že tu jsou i dva Salónové ochotní podstoupit

nebezpečnou plavbu. Bude však nutné počkat na

soumrak. Pod blahodárným krytem noční tmy se jim

snáze podaří vyhnout se japonskému průzkumu.

Bigglesovi se to líbilo a začala příprava.

Ayert připravoval člun. Biggles ho sledoval a hned

mu bylo jasné, že jeho účast na výletě bude nezbytná.

„Ovšem,“ horlivě kýval Li Chi. „Ayert je

nepostradatelný chlapík a budeme ho potřebovat. Hlavně

v nebezpečí.“

Bylo rozhodnuto.

„Co zbraně?“ zajímal se Biggles. „Rozhodněte vy.

Dáme si poradit, jste tu doma.“

„Vždycky cestuji jen nalehko,“ řekl Li Chi.

„Vezmeme se pistole a asi bychom si měli vzít i ručnice.

Nezaberou moc místa.“

Přípravy skončily.

Pod oblohou posetou hvězdami je pak Ayert provedl

džunglí k malé zátoce. Dva domorodí mořeplavci už

čekali. Při pohledu na vratký člun Gingera napadlo, zda

by přece jen neměl přenechat svou účast na výletě

kamarádům Bertiemu či Algymu. Neřekl nic.

Na palubě kabangu spolu se Salony seděl malý

klučina. Jeden ze Salonů bude kormidlovat, zatímco

druhý bude ovládat plachtu. Seděl už u stožáru a plachta

53

upevněná na rahně, volně splývala k jeho bosým nohám.

Muž musel mít sílu jako buvol, když zvládl přípravu

stožáru a plachty sám.

Malého hocha pověřili jinou důležitou prací. Bude

během plavby vylévat ze člunu vodu, která tam neustále

pronikala přes nízké pokroucené a prohnilé boky.

Salónové se živili rybolovem a ukládali úlovky na

dno. Protože tropické horko působilo na ulovené ryby

velice rychle a protože mrtvých ryb nebývalo málo, celý

kabang čpěl otřesným zápachem. Chlapci to nevadilo,

zato Gingerův žaludek si poskočil.

Na palubě stál polorozpadlý bambusový přístřešek,

chránící posádku před žárem slunce. Podle jeho stavu se

dalo soudit, že majitelé loďky nepatřili k bohatcům.

Cestující seděli přímo na bambusové podlaze nad kýlem.

Kabang byl plovoucí dům a Ginger si neuměl představit

příbytek jednodušší a primitivnější. Vzpomněl si na

přepychové kajuty luxusních lodí. Viděl je spíše na

prospektech než ve skutečnosti, ale tohleto…

„No, nejsme princové z pohádek,“ zamumlal a těžce

polkl.

Výsadek do barmské džungle už byl na svých

místech a Ginger zoufale mávl k pobřeží. Na Ayertův

pokyn vylétla plachta na stožár a podivné plavidlo se

pohnulo. Nahoře temné nebe, dole mořské vlny.

54

KAPITOLA ŠESTÁ

NAHORU PO ŘECE

Za svítání měli úžinu za zády a kabang se plavil

vzhůru po řece. Řeka Pak Chan tvořila přirozenou hranici

mezi Barmou a Siamem, zeměmi, do kterých vtrhla

okupační japonská armáda. Na štěstí se japonské

stejnokroje na březích neobjevily. Ginger podřimoval a

jen občas otevřel oči, aby se ujistil, jak se zkušení

Salónové dokážou s loďkou prosmýknout mezi

vyčnělými kořeny v mělké řece. Husté rákosové porosty

plynule přecházely v panenskou džungli a břeh se

mnohde nedal poznat. Domorodý hoch se stále shýbal a

narovnával s miskou v ruce, připomínal neúnavné

kyvadlo…

Nad řekou visela kalná mlha. Bylo ráno a ani

obyčejná vážka nepřinesla oživení nad smutnou a

ponurou říčku. Vlhký vzduch prosycovaly různé vůně a

pachy, jenže Ginger je necítil. Měl nos plný ostře

čpavého zápachu říčního bahna a tlejících rostlin. Kousek

před přídí člunu se zavlnila hladina.

„Boya,“ řekl chlapec a podíval se na Gingera.

„Krokodýl,“ zašeptal Li Chi. „V řece jich žijí celé

houfy.“

Tenhle Číňan, sedící na bambusové podlaze v

žlutém hedvábném kimonu s širokými rukávy, musel v

pralese vyrůst, uvědomil si hodně opožděně Ginger. Li

Chi mu teď v ničem nepřipomínal onoho uhlazeného

gentlemana, kterého poznal v Londýně…

55

Jeho úžas se ještě zvětšil, když sklouzl očima k

Ayertovi. Muž podobný dáblu seděl na zádi loďky a v

něčem pozorně listoval. Ginger nechápal, co mohlo

jednookého piráta tolik zaujmout, ale vzápětí se jeho

překvapení znásobilo. Poznal, že Ayert listuje v časopise,

jehož stránky byly zasvěceny filmovému umění.

„Pro smilování boží! Svatý Petře nebeský…“

zabručel Ginger a obrátil se k Li Chimu. „Jak se k tomu

dostal?“

„Může si snad koupit časopis, ne?“

„Koupit… Kde?“

„Když jsme byli v Indii, blikající obrázky Ayerta

úplně oslnily,“ usmíval se Li Chi. „Ayert přece není

jediným vášnivým filmovým nadšencem na světě!“

„Filmový nadšenec…?“

Ginger nevěřil. Vedle Ayerta se v řece šplouchal

další krokodýl a Zrzek cítil, že vplul do říše pohádek a

zázraků. „Chcete tím říci, že chodí do kina?“

„Kdykoli mu to jen trochu vyjde. Vyhledává

všechny možnosti, aby se dostal do hlediště. Před válkou

utratil skoro všechny peníze za výlety do Kalkaty,

Singapuru, Penangu nebo Rangúnu. Vždycky tam skončil

u stříbrného plátna. Vydá se kamkoli, pokud tuší, že tam

svítí projektor. V hercích se přímo vzhlíží.“

„Ayert v kině…“ zamrkal Ginger. „Neumí také

pilotovat letadlo? Tak mě napadá… umí on vůbec číst?“

„Ne, to ne. Obdivuje obrázky. Herce a herečky zná

líp než vy!“

„Má nějaké oblíbence?“

„Všechny! Zeptejte se ho sám!“

Ginger se obrátil k Ayertovi. „Kdo je váš

nejoblíbenější herec?“

56

„Kačer Donald,“ řekl bez zaváhání Ayert. „To být

náramně dobrý rozumbrada.“

Ginger vytřeštil oči.

„Mám raději Pepka námořníka,“ řekl suše Biggles.

„Škoda, že se vidíme tak málo.“

„Ayert má ale nejraději westerny,“ znalecky

prohlásil Li Chi a omluvně se na svého bocmana usmál.

„Musel jsem ho už mnohokrát přemlouvat, aby odložil

pistoli v šatně. Jinak by si zastřílel společně s herci.“

Ginger se rozchechtal. „Asi našeho fanouška pozvu

na nějakou pěknou přestřelku na plátně. Bude legrace.“

„Užiješ si legrace víc, než ti bude milé,“ prohlásil

Biggles, jehož tvář zvážněla. „Naše představení ještě ani

nezačalo a tuším, že bude bez Donalda. Jak dlouho ještě

poplujeme?“ obrátil se k Číňanovi.

„Vzdušnou čarou to už není dál než osm mil. Po

vodě však ještě poplujeme dobrých dvacet,“ řekl Li Chi.

„Máme štěstí, že jsme předběhli období dešťů a vody je

málo. Postupujeme rychle.“

„Pokud nám zbývá jen osm mil, proč nevylezeme z

téhle vratké kocábky a nejdeme pěšky?“ navrhl Ginger.

„To není dobrý nápad,“ řekl Li Chi a neubránil se

úsměvu. „Všude kolem řeky se prostírají močály a

neprostupná džungle. Nejvíc by vás potěšily pijavice, ale

narazil byste na víc překvapivých radostí. V tomto kraji,

je vždy lepší plavit se po vodě.“

Biggles zakroutil hlavou nad Zrzkovou prostotou.

Sáhl do batohu, vytáhl sušenky a nejdříve nabídl

Gingerovi.

„Jez,“ řekl. „Posilni se, hochu.“ Li Chi žvýkal

sušenku a usmíval se. Pluli dál. Občas se ozvaly údery

ptačích křídel, jindy se zvířila voda, jak krokodýl ležící

57

těsně pod hladinou, máchl ocasem. Postupovali tak snad

hodinu a nikdo nepromluvil. Ginger se zřejmě styděl.

Pak se náhle loďka zastavila a námořník u plachty se

zaposlouchal do zvuků džungle. On a jeho společník

nehnuli ani brvou.

„Zaznamenali něco podezřelého,“ zašeptal Li Chi a

varovně zvedl prst.

To už ale všichni zaslechli hukot lodního motoru.

Muž od kormidla řekl Li Chimu něco, čemu běloši

nerozuměli, Číňan kývl a obrátil se k Bigglesovi. „Po

řece sem jede japonský hlídkový člun. Oni poznali zvuk

jeho motoru. Člun se jmenuje Lotos. Znám ho. Má výtlak

padesát tun a je uzpůsoben k plavbě na mělkých vodách.

Patřil místním lidem, ale teď ho mají v rukou Japonci.“

„Co tu asi chtějí?“

„Může to být jen běžná hlídková plavba, avšak divné

je, že člun míří zrovna sem, kde není žádný kampong,

žádná vesnice. Nelíbí se mi to,“ kroutil hlavou Li Chi.

„Možná, že si nás přece jen někdo všiml a vydal se sem,

protože chce vědět, co dělá kabang tak daleko od pobřeží.

Může to být také výsadková operace mířící do Shansie.

Nikam jinam se po vodě dostat nemohou. To by bylo ze

všeho nejhorší. Snad se mýlím…“

„Přepad by nám pořádně zamíchal kartami,“ svraštil

čelo Biggles.

„Nejenom nám! Major by přišel o všechny trumfy.

Teď můžeme udělat jedinou věc. Skrýt se v houštině u

břehu a doufat, že nás z člunu neobjeví.“ Otočil se k

domorodcům a sykl několik rozkazů.

Ani na ně nečekali. Ten vzadu se opřel o bidlo a

člun opsal malý oblouk, a zamířil do rákosí. Muž na přídi

rukama rozhrnoval stébla, která se za lodí vracela do

58

původní polohy. Lodka zmizela z hladiny, že by to

ponorka neudělala líp. Naposledy se pohnuly trsy rákosu

a všude zavládl klid.

„Naprosté ticho, prosím,“ zašeptal Li Chi.

Biggles odhodil cigaretu. Syklo to a nastalo ticho,

rušené jen hlukem motoru blížícího se člunu. Trvalo ještě

dost dlouho, než motorový člun dorazil k místu, kde se

skrývali. To už slyšeli i hlasy Japonců. Ayert se převalil

přes bok lodi a bez ohledu na řídké bahno se tiše sunul ke

břehu řeky. Voda mu dosahovala až po bradu. Pozorně

sledoval jak nepřátelský člun proplouvá a jak mizí. Ze

člunu nebylo vidět nic. Pak šplouchání utichlo, hluk

motoru se vzdaloval a Ayert se vrátil.

Divoce mával rukama a rozrušeně něco šeptal Li

Chimu. Hovořil dlouho, určitě šlo o důležitou informaci.

Číňan pokyvoval. Řekl pak letcům, že Salónové se

nemýlili. Byl to Lotos řízený Japonci. Na palubě Ayert

napočítal asi dvacet vojáků a viděl mezi nimi i vyššího

důstojníka. Podle rychlosti plavby se dalo usoudit, že

člun směřuje k jedinému, zcela jasnému cíli.

„Nás nehledají,“ uzavřel Li Chi. „Řeka je vůbec

nezajímala.“

„Jak to můžete vědět?“ otázal se Biggles, kterému se

nelíbila úloha nezkušeného nováčka v džungli.

„Kdyby nás pronásledovali, musel by být na palubě

pozorovatel. Muž, který něco hledá. Jenže vojáky na

palubě nic nezajímalo. Protahovali se a chovali se jakoby

měli spoustu času. Je to prostě jednotka, která míří do

Shansie…“

„To je špatné,“ řekl Biggles. „Nemohou mít jiný

cíl?“

59

„Ne. Obávám se, že v kolonii došlo k nečekané

nehodě. Japonci by se tam jinak nevydali. A je to

novinka. Pokud by byla akce naplánovaná předem, měl

bych dostatek poznatků od svých lidí, kteří jsou tu všude

okolo. Včera se vrátil zvěd z Victoria Point a nepřinesl

nic nového. O přepadení Shansie se určitě předem

nejednalo. Začínám mít vážně strach, i když nejde o nás.

Týká se to majora a jeho lidi!“

„Ale co by proti němu měli?“ ptal se Biggles, který

nechápal, proč by měl jeden podivín ležet Japoncům v

žaludku.

„Nevím,“ pokrčil Li Chi rameny. „Může to být

cokoli. Když však Japonci překvapivě proniknou do

Marlingovy kolonie, docela jistě tam najdou spoustu

věcí, které se jim nebudou líbit. S majorem pak bude

brzy konec. A s politováním tvrdím, že i s celou jeho

Shansie. Podobná představa se zase nelíbí ně. Mám

nepříjemný a silný pocit, že v majorově táboře je

udavač.“

„Mohl o vašich obchodech s Marlingem vědět

Pamboo?“

„Těžká otázka,“ odpověděl Li Chi. „Možné to je.

Moji lidé běžně pomáhali s dodávkami a všichni věděli

oč jde. Pamboo mohl jejich rozhovory vyslechnout.

Jedna věc je však jistá. Měli bychom majora varovat dřív,

než se Japonci vylodí.“

„Jak? Nedokážeme člun předhonit.“

„Ayert to může dokázat. Džungle pro něj není

překážkou.“

„Proč tedy nejde? Nemohli bychom s ním i my?“

60

„Ne. Ayert se v džungli vyzná. Umí se v ní

pohybovat neslyšně a rychle jako panter. Zdržovali byste

ho. Jdu k němu.“

Ozvala se malajština. Li Chi mluvil malajsky stejně

dobře jako anglicky a čínsky. Pak zazněla Ayertova

jednoslabičná odpověď a Salónové zamířili s loďkou ke

břehu. Vzápětí byl Ayert na pevné zemi a aniž se ohlédl,

zmizel v džungli.

Ginger, ač se snažil sebevíc, nezahlédl jediné

zlomené stéblo.

„Jakpak se dokáže vyznat v tom pralesním bludišti?“

řekl.

„Panter také nepotřebuje vedení,“ odsekl opovržlivě

Li Chi a ostře vyštěkl pár rozkazů. Člun se poslušně

vrátil do průjezdné části řeky.

„Najde si nás, až skončí jeho poslání,“ prohlásil Li

Chi, který zřejmě svému bocmanovi bezmezně věřil. „A

my se ani nemusíme obávat nepříjemného setkání s

Lotosem. Motor bychom slyšeli na míle daleko.“

Usadil se na dno a člun se rozjel. Snad hodinu

nepadlo jediné slovo. Ticho nakonec nevydržel Biggles.

„Nespletl jste si náhodou cestu?“ zahučel.

„To ani nejde,“ usmál se Li Chi. „Až doplujeme na

dosah a bude nutné ukrýt náš člun, přirazíme ke břehu a

půjdeme po svých. Ayert už tam bude a najde nás.

Dozvíme se, co zjistil. Pokud jsem se vyplašil zbytečně a

Lotos se vrátí do Viktorie, dokončíme plavbu, jakoby se

nic nestalo.“

„Japonci nevědí, že je major Angličan?“ ozval se

Ginger.

„Pochybuji,“ zavrčel Li Chi. „Nevědí nic. A kdyby,

on nebude mít potíže ztratit se mezi místními Malajci.

61

Pokud ovšem bude chtít. V kolonii by však našli řadu

důkazů. Třeba evropské šaty, anglické knihy a další věci.

To vše ho může prozradit, nebude-li mít čas to schovat.

Naposledy jsem tam viděl i housle, na které hraje jeho

syn. Říkal jsem mu sice, aby byl opatrnější, ale Marling

mě odbyl. Prý tam stejně nikdo z Japonců nepřijede. Jsou

prý líní a bojí se jít tak hluboko do džungle. Už léta

vládne v kolonii jako mocný monarcha a každý král

hrozně nerad přijímá pokárání za svou hloupost. Je

podivín tělem i duší a…“ Odmlčel se.

„Jaké a?“

„Jeho synek nepadl daleko od stromu. Je odvážný,

ale také pyšný jako páv. Je přece princ! Uvidíte sami, jak

aspoň doufám.“

„Jednoho prince jsem už kdysi viděl,“ řekl Ginger.

„Princové mi stačí v menším množství…“

Nad palubu se opět sneslo ticho. Šplouchání vlnek

nerušil žádný zvuk, džungle i řeka mlčely. Sluneční

kotouč se vyšplhal na nejvyšsí bod oblohy. Navzdory

panujícímu vedru hnali oba Salónové lodici vpřed co

největší rychlostí. Uvědomovali si naléhavost operace a

na hnědých svalnatých tělech se leskl pot. Už řadu hodin

hnali člun proti lenivému proudu a jakoby neznali únavu.

Li Chi náhle zvedl paži a lodníci odbočili z hlavního

proudu do úzkého říčního ramene s hladinou porostlou

lotosy. Zmírnili rychlost.

Člun se pomalu sunul vpřed, až se před nimi

rozevřela malá zátoka, na jejímž vzdálenějším břehu stál

polorozpadlý můstek. Za ním vstupovala do džungle

stezka. Zdálo se, jakoby tam někdo do džungle vytesal

tunel a vystlal ho liánami.

62

„Tady se sejdeme s Ayertem,“ řekl Li Chi a vstal.

„Právě zde zakotvil před mnoha léty major svůj člun. K

domu zbývá asi čtvrt míle cesty.“

„Lotos by tu měl někde kotvit,“ řekl Biggles.

„Ne zas tak blízko, jak myslíte. Před osadou opisuje

řeka velký oblouk a Japonci ho obepluli. Tohle rameno

neznají.“

„Co uděláme?“ zeptal se Biggles. „Půjde někdo z

nás na obhlídku, nebo počkáme na Ayerta?“

„Myslím, že bychom měli poč…“

Poslední slovo Li Chi nedopověděl. Nedaleko se

ozval výstřel a následovala tak prudká palba z pušek,

jakoby ty zbraně dostaly náhlý záchvat. Pak sem dolehly

hlasité výkřiky a střelba se utišila. Jen ještě dvakrát,

třikrát to třesklo…

„Podobný rámus nemám rád,“ sykl Biggles.

„Já také ne. Je to vždy předzvěst trápení,“ zazněla

vznešená angličtina čínského gentlemana.

63

Vrhl se ke kmeni prvého stromu. Poklekl. I Ginger

držel zbraň...

64

V džungli poblíž břehu se ozvaly rychlé kroky.

Někdo tam běžel jako o život. Zapraskaly zlomené

větvičky a listoví se rozhrnulo. To už měl Biggles pistoli

v ruce, stál na břehu a vrhl se ke kmeni prvého stromu,

který tam viděl. Poklekl. I Ginger držel zbraň a doběhl k

němu. Salónové se krčili ve člunu s připravenými

mačetami v rukou.

Běžec se vyřítil na mýtinku jako blesk. Byl to Ayert.

Supěl a cenil chrup. Připomínal tygra vrhajícího se k

napajedlu. Když poznal spřízněné duše, které vystoupily

z úkrytů, zastavil se. Otočil se ke svému pánovi a chrlil

ze sebe větu za větou tak kvapně, až se zajíkal.

Li Chi naslouchal pozorně s trpělivostí vlastní snad

právě jen Číňanům. Ayert domluvil, ale možná se jen

odmlčel, aby nabral dech.

„Je to horší, než jsme si mysleli,“ otočil se Číňan k

Bigglesovi. „Mnohem horší.“

„Co se stalo?“

„Jak jsem předpokládal, Japonci přepadli osadu v

Shansie. Udělali to jako zkušení válečníci. Sídlo bleskově

obklíčili a při útoku neměl major nejmenší příležitost

zmizet. Polapili ho, odzbrojili a je teď jejich vězněm.“

„Já doufal, že ho Ayert stačí varovat…“

„Nepovedlo se. Japonci se vylodili kus před osadou

a aniž by to tušili, předběhli ho. Shodou okolností

narazili právě na stezku, kterou Ayert zná a stáli mu v

cestě. Když tam doběhl, právě se rozmísťovali kolem

Shansie. Viděl je, ale prorazit nemohl.“

„Jak potom může vědět, k čemu došlo?“

„Princi Lallovi se útěk podařil. Pokusili se spolu o

protiútok, ale dopadli špatně. Japonci je odrazili střelbou.

65

Tou, kterou jsme slyšeli. Ayert i princ prchali, ale v

džungli se pak jeden druhému ztratil.“

„Kde by mohl být?“

„Tak dobře Lallovy zvyky neznáme. Ayert musel

sem, aby nás včas varoval.“

„Nechali Japonci v osadě hlídky?“

„Stále tam jsou. Všichni. Jak znám japonské vojáky,

zůstanou tam tak dlouho, dokud bude co jíst a pít.

Zdržení v posádce vysvětlí důkladnou prohlídkou okolí.“

„A major? Kde je?“

„Když se ho Ayert s Lallou pokoušeli zachránit, byl

u výslechu.“

„A pokud odmítne mluvit?“

„Bezpochyby ho budou mučit. Můžeme si být jistí,

že udělají vše, aby mu rozvázali jazyk.“

„Něco podobného nepřipustíme,“ vybuchl Biggles.

„Můžete tomu nějak zabránit?“

„Přinejmenším se o to můžeme pokusit.“

„Jak?“ řekl Li Chi. „Co navrhujete?“

„Předpokládám, že znáte okolí domu a jeho vnitřní

uspořádání.“

„To ano, ale…“

„Nakreslete mi plánek!“ vyzval ho Biggles a podal

Li Chimu notes. „Rychle, prosím!“

„Dobře.“ uklonil se Li Chi. Během dvou minut

studovali všichni tři plán majorova sídla.

66

KAPITOLA SEDMÁ

JAK PŘIŠLA DO SHANSIE VÁLKA

Krátce poté se Biggles i Ginger přesvědčili, že Li

Chiho odhad byl správný. Okolo bungalovu vládlo

všeobecné veselí a hýření.

„Hulákají, jakoby už byli zpití do němoty,“ nechápal

Ginger. „Tak rychle bych to nesvedl.“

„Zní to tak,“ řekl Biggles. „Nezapomínej ale, že

tenhle vojenský národ se občas směje i tomu, co je pro

nás spíš důvodem k pláči. Jejich smích asi neznamená nic

příjemného.“

Pralesní stezka je dovedla k močálům, které plynule

přecházely do rýžových políček. Na syté zeleni rýžových

rostlin se třpytily kapky vody a do sklizně už nebylo

daleko. Po sto yardech cesty uviděli malou úhlednou

osadu. Nízké chýše měly střechy z palmových listů, ale

jeden dům se zřetelně lišil od ostatních.

„Majorův bungalov,“ ukázal Li Chi na rozlehlé

stavení, když se skupinka zastavila na kraji džungle.

„Budeme se muset brodit přes řeku?“ zeptal se

Biggles.

„Ne. Teče za vesnicí.“

Ayert cosi zadrmolil a Li Chi kývl.

„Lotos

je

uvázán

u

můstku,

kousek

nad

bungalovem,“ přeložil jeho poznatek ostatním.

„Dobře že to víme,“ řekl Biggles a protáhl se mezi

větvemi, spadajícími na okraji džungle až k zemi.

„Pojďme!“

67

Než se však ostatní stačili pohnout, ozvalo se ostré

zapraskání větve a ze stromu seskočil muž. Lehce jako

veverka dopadl do měkkého podrostu. Ginger sáhl po

pistoli.

„Lallo!“ vykřikl Li Chi a Gingerova ruka klesla.

Biggles se právě protahoval zpátky, když se princ

Lalla poprvé projevil.

„Co je to za lidi?“ vyštěkl na Číňana. „Kdo je to?

Kde se tu vzali?“

„Přátelé…Britové,“ odvětil Li Chi. „Seznamte se,

prosím. Princ Lalla, syn majora Marlinga.“

Ginger si mladíka zvědavě prohlížel. Určitě byl

mladší než on sám a také štíhlejší. Schoval by se i za

tyčku, pomyslel si Ginger o princově postavě. Měl

hladkou snědou pleť, připomínající spíš pokožku dívky a

téměř ženský půvab dodávaly jeho tváři i tmavé veliké

oči.

Lalla si pečlivě zastrčil khaki košili do dokonale

sedících krátkých kalhot stejné barvy. Za úzkým

opaskem měl zasunut dlouhý lovecký nůž s rukojetí

vykládanou diamanty a uprostřed turbanu z modrého

hedvábí se skvěla zlatá spona s obrovským rubínem.

Princ se opíral o hlaveň lehké sportovní pušky a napjatý

výraz, se kterým se vynořil, mu již ze tváře zmizel.

Veselý nebyl a vzhledem k osudu jeho otce se to ani

nedalo očekávat.

Neměli však čas na seznámení v královském stylu.

Biggles, který nikdy neoplýval přílišnou zdvořilostí k

vyšším hodnostářům a osobám urozeným, přešel rovnou

k věci.

„Co se stalo v bungalovu?“

68

„Japonci zajali otce,“ řekl Lalla. „Přivázali ho ke

stromu a dali se do výslechu. Určitě jim nic neřekl a

neřekne. Budou ho mučit. Než jsem vás zahlédl,

pozoroval jsem je z džungle.“

„Kde je vaše služebnictvo a vesničané?“ ptal se

Biggles. „Proč se nepostavili na odpor?“

„Většina z nich zrovna pracovala na plantážích

hluboko v džungli,“ vysvětloval princ bez království.

„Služebnictvo v domě udělalo všechno, co bylo v jejich

silách. Všichni zemřeli a jejich mrtvá těla tam dosud leží.

Také jsem se postavil na odpor. Byl jsem právě na

plantáži a jak jsem zaslechl hluk z vesnice, vyskočil jsem

na koně. Střelba trvala dost dlouho, ale když jsem dojel k

domu, byl už v rukou Japonců.“

Vytáhl z kapsy košile malou stříbrnou píšťalku a

zamával s ní Bigglesovi pod nosem.

„Tímhle jsem se snažil přivolat ostatní. Japonci ale

hned poznali co pískání znamená a měl jsem je na krku.“

„Jak se u vás Japonci zařídili?“ zeptal se Biggles.

„Kolik jich je v domě a kolik ve vesnici?“

„To se nedá říci. Čtyři muži hlídají velký člun.

Všichni ostatní plení a drancují, plní si břicha a pijí. Nic

jiného se přece od těch krutých barbarů nedá čekat!“

„Postavili hlídky?“

„Žádné jsem neviděl. Proč by se měli obtěžovat s

ostražitostí? Čeho by se tu dobře vyzbrojení a vycvičení

vojáci měli obávat? Vždyť naši lidé mají jen dýky a

kopí!“

„Ano,“ řekl Biggles. „Jenže teď už nás je pět. Co

takhle jedno malé přepadení? Překvapí je to. Musíte si

ale jasně uvědomit, že pokud zaútočíme, nesmí nám utéct

ani jediný protivník. Pokud by se to nějakému

69

Japončíkovi povedlo, pochybuji, že by se pak zase

podařilo včas zmizet nám. Neúspěch vojenského výsadku

musí japonské velení jednoznačně připsat na účet

neštěstí,

přírodní

pohromě,

případně

nějakému

mimořádně hladovému lidožroutovi z řad zdejších

domorodých kmenů.“

„Pokud se zmocníme člunu, mohu slíbit, že se

zpátky na pobřeží nevrátí ani jeden z nich,“ řekl Lalla.

„Moji lovci je vystopují, rozsekají na kousky a o ty se už

postará džungle.“

„Takže

si

rozumíme,“

prohlásil

Biggles.

„Rozhodující podmínkou úspěchu akce je naprosté

zničení nepřátel. S člunem musíme stejně něco

podniknout a mám docela zajímavý nápad. Raději ale

začněme ihned, než Japonci pošlou vašeho otce na onen

svět.“

„Proč jste sem přijeli?“ zeptal se Lalla.

„Přijeli za tvým otcem,“ odpověděl Li Chi. „Chtěli

se s ním domluvit na plánu, o kterém jsme hovořili už při

mé poslední návštěvě.“

„Chápu,“ řekl Lalla. „Vzpomínám si.“

„Ještě nějaké otázky?“ zeptal se Biggles.

Všichni mlčeli, Ayert se ušklíbl.

Biggles mávl rukou a pětice mužů se vydala při

okraji džungle k mokřině rýžového pole. Skutečně

nebylo co dodávat, všichni pochopili. Během pěti minut

pak zalehli do bujného porostu na druhé straně pole, blíže

k vesnici. Shansie leželo přímo před nimi. K bungalovu

zbývalo sotva padesát kroků přes otevřenou vyprahlou

planinu porostlou jen několika keři. Náves mezi chýšemi

byla poměrně rozlehlá a stavení vyhlížela zblízka ještě

70

lépe, než se zdálo na dálku. Místní tesaři odvedli dobrou

a zručnou práci.

Ginger hleděl s vytřeštěnýma očima na mrtvá těla

obránců, ležící porůznu kolem. Japonští vojáci se

procházeli po dobyté vesnici, brebentili a skupinka mužů,

opírajících se o roubenou zed domu, bezstarostně

popíjela. Vojáci se chovali, jakoby tu byli doma. Pili,

jedli, chutnalo jim a mrtvoly je nezajímaly. Potravin tu

zřejmě našli víc než dost. Nezajímal je ani velký majorův

dům, kde musel být zajatec.

Uprostřed návsi hořel malý oheň, v jehož popelu byl

zabořen oštěp. Stál tam děsivě se chechtající důstojník a

něco vyprávěl. Biggles ho sice slyšel, ale z jeho řeči

nerozuměl ani slovu. Obrátil se k Li Chimu a tázavě

zvedl obočí.

„Vědí o těžbě kaučuku všechno,“ přeložil Li Chi.

„Právě proto sem přišli. Major jim zatím neřekl, kde jsou

nejbohatsí plantáže. Budou ho mučit, dokud jim to

nepoví.“

„Kde je přesně člun?“ zeptal se Biggles.

Lalla natáhl ruku a ukázal za bungalov. „Není odtud

vidět,“ řekl. „Řeka tam zahýbá a protéká malým údolím.“

„Vezmi s sebou Ayerta a přibližte se ke člunu,“

vyzval Biggles Gingera. „Když strážné překvapíte,

přemůžete je. Zmocníte se člunu a připravíte ho k boji.

Může tam být něco užitečného. Někteří Japonci po našem

útoku uprchnou. Zabraňte jim ve vstupu na palubu! Je to

jasné?“ Nadechl se. „Nepřítele chci dostat do křížové

palby. Nezbývá nám jiné řešení, než zničit celý jejich

oddíl na jeden zátah. Pokud to bude jen trochu možné,

zaútočím až uslyším vaší střelbu od řeky. Jestliže však ti

71

holoubkové už začali Marlinga týrat, budu muset

zasáhnout okamžitě. Držte se a nepokazte to!“

Li Chi vysvětlil hlavní smysl přepadu Ayertovi,

který se mile zašklebil a vycenil žluté zuby. Následoval

Gingera, který už vyrazil vpřed. Rýžové pole jim

poskytovalo ucházející kryt.

Biggles pozoroval vesnici chladnýma očima. Až

příliš dobře znal způsoby, jakými Japonci vedou válku.

Už se rozhodl. Bude dnes stejně nemilosrdný jako oni.

Skoro jistě však začnou Marlinga mučit dříve, než se

Ginger dostane na člun. Biggles se toho bál, byl by

klidnější, kdyby oba útoky začaly současně, a ukázalo se,

že se nemýlil. Japonci se totiž právě rozhodli začít se

svou krutou zábavou.

Uběhlo asi pět minut, co se dvojice odplazila, když

důstojník vytáhl oštěp z ohně a zkoumavě pohlédl na

rozžhavený hrot. Usmíval se při tom. Bylo nasnadě, že

rozpálené železo přinese jednomu muži utrpení, zatímco

druhý se tím bude bavit.

„Tak ty chceš vyslýchat zajatce?“ procedil Biggles

mezi zuby. „Můj Bože! Přísahám ti, chlapče, že tě ten

nápad bude mrzet, a už nikdy podobný nedostaneš!“

mumlal dál. „Proč by měl Marling trpět za to, že nikdy

nepochopil, jak se dělá vojenská kariéra? Vsadím se, že

tahle malá důstojnická krysa začala v armádě jako

vyšetřovatel. Tebe zastřelím s uspokojením, chlapče, což

se mi ještě nikdy nestalo.“

Představení mezitím zašlo příliš daleko. Důstojník

zvedl hlavu a zamířil tam, kde Biggles tušil zajatce.

„Je můj!“ zašeptal Biggles. „Až vystřelím, začněte

také.“

72

Zvedl pušku a pečlivě zamířil. Japonští vojáci se dali

do pohybu, a táhli se za důstojníkem. Z výrazu jejich

tváří bylo jasné, že se těší na zábavnou podívanou.

Ve stínu před domem Biggles rozeznal postavu.

Nemohl to být nikdo jiný než major Marling. Japonec už

stál před ním.

Biggles stiskl kohoutek a zazněl výstřel.

Japonský důstojník poskočil, jakoby došlápl na

rozžhavenou lávu. Oštěp mu vylétl z rukou a on sám ještě

vteřinu vrávoral. Pak se zhroutil k zemi a než zemřel,

další vteřinu se plazil v prachu. To už třeskly další

výstřely a dva vojáci padli k zemi. Lalla i Li Chi mířili

přesně. Biggles vystřelil podruhé a potřetí, ale výhoda

spočívající v překvapení končila. Vojáci už pochopili

odkud mezi ně přilétá smrt a někteří se snažili rychle

ukrýt. Zhouba teď stíhala hlavně ty, kteří propadli

zmatku a bezhlavě pobíhali před ústími pušek.

Tři další vojáci se zhroutili k zemi. Další muž vlekl

za sebou prostřelenou nohu a marně se snažil dohnat své

zběsile prchající soukmenovce. Ti duchapřítomní však už

zaujali střelecké pozice u oken bungalovu.

V té chvíli sem dolétl zvuk výstřelů od řeky. Co by

za to Biggles dal, kdyby mohl vědět, jak to vypadá na

břehu…

Vyskočil na nohy. „Vpřed,“ vykřikl. „Musíme práci

dokončit!“

Lalla přiložil k ústům píšťalku a krátce zapískal.

„Kupředu! Rychle!“ pobízel ho Biggles. „Co to má

znamenat’“

„Přidají se k nám muži poschovávaní v lese!“ téměř

vesele křikl princ. „Plantáže jsou blízko!“

73

Lalla měl pravdu. Vzápětí se z lesa se vyřítil

obrovitý tmavý muž v potrhaném oděvu a s parangem

nad hlavou. Připomínal běsnícího derviše z pohádek

tisíce a jedné noci.

„Malong, náš předák,“ představil ho v trysku Lalla a

cosi vykřikl. To se už z džungle do ležení hnalo snad

dvacet mužů s parangy. Šel z nich děs.

Biggles na nic nečekal. Potřeboval zjistit, co se

odehrálo u přístaviště. Spolu s Li Chim proběhli přes

otevřenou planinu a hnali se dozadu za bungalov. Dvě

kulky jim zasvištěly nad hlavou. Nepřítel byl příliš

vyplašen a střelcům se chvěly ruce.

„Ztratili klid a opouští je vůle k odporu,“ řekl

udýchaně Biggles.

„Brzy ztratí i naději, že jim hlava zůstane na krku.

To až zjistí, že se do domu dostal Malong a blízko je

Ayert. Parang je účinná zbraň!“ sípal v běhu Li Chi.

„Přišli o velitele a zdejší lidé si přišli pro toho svého. O

výsledku bitky je rozhodnuto.“

„Jde o člun,“ vyhrkl Biggles. „Musíme jim pomoci.“

Jenže Ginger a Ayert nepotřebovali pomoc. Když

oba muži dobíhali, spatřili je v bojových pozicích za

nízkým náspem. Spatřili své velitele a oba vstali. Těla

dvou japonských vojáků se pohupovala na hladině vedle

lodi, hlava jednoho z mužů ležela v rákosí.

„Vidím, že Ayertův parang nezahálel,“ řekl Biggles.

„Kde jsou ostatní strážní?“

„Skočili přes palubu a plavali při břehu k vesnici.

Stačilo pár výstřelů. Jeden určitě nedoplaval, dostal jsem

ho,“ vykládal Ginger.

74

„Lalla a jeho lidé se o ně postarají,“ řekl Li Chi.

„Nechte věc v jejich rukou. Chtějí se pomstít a mají za

co!“

„To skutečně mají,“ kývl Biggles. „Viděl jsem i

zabité ženy.“

Číňan by mohl být věštcem. Od vesnice sem dolehl

řev hrůzy a výkřik stíhal výkřik. Ayertovi se zablýsklo v

oku, zvedl parang nad hlavu a tiše se vyřítil do džungle.

„Ano,“ řekl Biggles. „Vypadá to tak, že Lallovi

muži s nimi pořádně zametou. Co se ale týká mne,

rozhodně nebudu kvůli sťatým hlavám těch vojáků

plakat. Dostali jen to, oč si řekli. My bychom se však

měli postarat o místního pana krále. Doufejme, že to celé

přežil bez úrazu.“

„Co já?“ ptal se Ginger.

„Pojď také,“ řekl Biggles. „Myslím, že Japonci teď

mají jiné starosti.“

Když dorazili do vesnice, vládl zde už klid. Jen z

džungle sem ještě občas dolehl zlověstný výkřik, svist

ostří nebo smrtelný sten. Major Marling si třel zápěstí.

Vedle něj stál princ Lalla, který otce osvobodil. Marling

ušel krutému týrání a jisté smrti, ale jakoby si vůbec

neuvědomil beznadějnost situace, ve které sám byl a z

níž se dostal jen zázrakem. Když však pohlédl na mrtvé,

kteří za něho položili život, oči mu zahořely

rozhořčením…

„Barbarští vrazi. Jsou to stvůry! A to se Japonci

považují za civilizovaný národ!“ Otočil se k Li Chimu.

„Viděl jste, co dělali mým lidem, než je zabili?“

„Ne.“

75

„Bodali bezbranné domorodce bajonety tak dlouho,

až vykrváceli. Přímo je krájeli na kousky! Můj Bože! Za

tohle mi ti barbaři zaplatí!“

„Většina z nich již zaplatila,“ řekl Li Chi. „Ano

slyším,“ kývl major a v jeho hlase zazněl smutek. Přejel

si dlaněmi tvář a obrátil se k Bigglesovi.

„Nevím sice kdo jste, pane, ale musím vám

poděkovat za vaše vměšování se do našich vnitřních

záležitostí. Načasovali jste to přesně. Než jste se objevili,

byla naše situace více než kritická. Jsem si toho dobře

vědom! Skutečně! Tihle japonští dáblové nás měli v hrsti.

A to jste neviděl, jak se vrhli na moje brandy! Nikdy

bych nevěřil, že vojáci bojující pod vlajkou s

vycházejícím sluncem, se zachovají tak skandálně!“

Pokynul směrem k domu. Leželi tu mrtví lidé, na

zemi usychala krev a Bigglese se zmocnil pocit, že

sleduje dva různé děje současně. Marling se choval,

jakoby přišla vítaná návštěva na odpolední čaj.

„Pojďte dál,“ zval je. „Podívám se, co mi tu zbylo.

Nehodlám vypadal jako špatný hostitel. Lallo, podívej se

po služebnictvu, doufám, že někdo z nich přežil. Malong

se ještě v džungli stará o japonské uprchlíky, zastaň ho.

Vám se pánové musím omluvit za to, že vás přijímám za

takového nepořádku. Ano…“ odstrčil nohou skřínku,

ležící na podlaze. „Svinčík! Nepřijatelné podmínky!“

„Nedělejte si s tím starosti,“ řekl Biggles a zamrkal

na Gingera. Ten stál opodál a s otevřenými ústy hleděl na

majora. Ačkoli věděl, že Marling je podivín, skutečný

zážitek mu téměř vyrazil dech.

Stáří jejich hostitele se nedalo přesně určit.

Marlingovi bylo určitě přes padesát, ale kolik přesně, to

věděl asi jen on sám. Byl vyššího vzrůstu a jeho štíhlou

76

elegantní postavu korunovala sněhově bílá hříva vlasů.

Měl přímé držení těla, ostrý pohled a řízný hlas. Panečku,

to musel být zamlada pěkný chlapík, pomyslel si Ginger.

Nebylo divu, že se do něj zamilovala i princezna.

Z každého gesta bývalého důstojníka bylo patrné, že

není zvyklý strpět jakýkoli odpor. Určitě vládl v Shansie

rukou pevnou a snad i spravedlivou. Gingera napadlo, že

jediné, co kazí jeho vzhled jsou lehké trepky, nevhodné k

jeho flanelovému obleku. Odkašlal si a to neměl dělat.

Major si ho všiml a uvědomil si, jak dlouho a jak

zkoumavě na něj Zrzek zírá.

„Nač tak civíte, mladíku?“ vyštěkl. „Copak nevíte,

že na někoho zírat je nezdvořilé? Že to slušně vychovaný

anglický mladík nikdy nedělá?“

Ginger se začervenal a srazil podpatky. „Promiňte,

pane.“ vyhrkl.

„To bych řekl, Bože můj,“ zavrčel Marling. „Proč,

sakra, stojíme na prahu? Jde se dovnitř!“ Kopl do skříňky

a rázným krokem vešel do místnosti.

77

KAPITOLA OSMÁ

ROZHODNUTÍ

Marling měl pravdu, když prohlásil, že v jeho domě

udělali Japonci svinčík. Stopy po řádění okupantů byly

všude, zdálo se až nemožné, co za tak krátký čas stihli

zaneřádit. Převrátili a vysypali skříňky při hledání

cenností a vylomili zámky u truhlic i u stolů. Další

nepořádek nadělali svou bujarou veselicí. Podlaha byla

pokryta rozházenými věcmi a zbytky jídla.

Hned po vstupu hostů se však do domu vyrojil i houf

služebnictva z řad domorodců a bungalov se rychle

vracel do původního stavu. Major tleskal dlaněmi,

vydával úsečné rozkazy a lidé kolem něj poletovali jako

včelky. Během pár minut byly věci na místech, podlaha

čistá a na stole se objevily nejrůznější pamlsky.

„Mám dojem, majore,“ zahájil Biggles hovor, „že

Japonci proti vám měli něco osobního. Nemýlím se? Ale

je pro mne záhada, co by to mohlo být!“

„Vůbec se nemýlíte,“ kývl major. „Klidně vám o

tom osobním důvodu řeknu. Ti lotři se dozvěděli o mé

sbírce rubínů. Mám hrst opravdu pěkných kousků a navíc

po mé milované, zesnulé manželce zůstalo značné

množství velmi cenných šperků. Ten zpropadený Japonec

chtěl vědět, kde skrývám cennosti. Neřekl bych mu to ani

na mučidlech! Za žádnou cenu, pane.“

„Pokud opravdu hledal drahé kameny, tak jsme se

mýlili,“ řekl Biggles. „Důvodem útoku tedy nebyl

strategicky důležitý kaučuk, ale mamon. Chamtivost.

Zůstává otázka, jak se o věcech dozvěděli.“

78

„To netuším. Nemám nejmenší představu,“ pokrčil

major rameny. „Svým lidem důvěřuji. Navíc se vydávají

na pobřeží jen vzácně.“

„Možná, že to je vaše vina,“ řekl Biggles a pohlédl

na Číňana. „Tím neříkám, že úmyslná!“

Li Chi se zatvářil dotčeně a zvedl obočí.

„Vy přece o sbírce kamenů víte, ne?“ zeptal se

Biggles, a hned si sám odpověděl. „Pak to také věděl i

Ayert, který tu byl s vámi. Mluvil jste s ním o rubínech?“

„Mluvil, ale…“

„Pamboo vás musel slyšet. Docela by mě zajímalo,

co všechno ten zločinec opravdu ví. Jeden zrádce v

táboře může způsobit mnoho zlého. Obzvlášť když ví,

kam se schovat. Podle Gingera je Pamboo tak drobný, že

by se schoval i v krysí díře.“

Li Chi omluvně pokrčil rameny. Biggles mohl mít

pravdu.

„A co přivedlo do džungle vás, pánové?“ převedl

major rozhovor jinam. „Já sám si návštěvníky nezvu.

Podle stejnokrojů jsem už pochopil, že patříte k letectvu.

Že by nouzové přistání?“

„Ne, ne. Nic takového,“ usmíval se Biggles.

„Vypravili jsme se do džungle výlučně za vámi. Jste,

majore Marlingu, jediný důvod naší výpravy.“

„Tak,“ řekl major. „Ale já vás nepozval.“

Li Chimu nezbylo, než vysvětlit důvody, proč se oba

letci změnili na ostrovany a mořeplavce. „Hrozba

japonského útoku nám udělala čáru přes rozpočet,“

končil Číňan. „A vám asi také.“

„Nechápu proč?“ divil se major.

„Po tom k čemu zde došlo, by nebylo moudré

zůstávat,“ souhlasil s Číňanem Biggles.

79

Major se rozohnil. „Proč by to nebylo moudré,

pane? Nic mě nemůže donutit, abych odsud utíkal jako

zpráskaný pes. Jsem tu doma! A vypadám snad jako

zbabělec, který si při prvním výstřelu zabalí kufry a

zmizí?“

„To rozhodně ne,“ klidnil ho Biggles. „Ale

vzhledem k dnešnímu přepadu můžete očekávat další

hosty, které jste nepozval. Přijdou brzy a zahynou další

lidé. Umím si představit jak…“

„Co si umíte představit?…Co?“ vskočil mu Marling

do řeči. „Já sám se postarám o své lidi! Proto také s nimi

zůstanu! To je vše. Nemám, co bych k tomu dodal!“

Biggles pokrčil rameny. „Je to vaše věc, majore.

Vaše a těch, co s vámi zůstanou. Nehodlám vás

přesvědčovat. Promiňte, že jsme o ústupu vůbec mluvili.“

„Mám ještě jeden důvod, proč nechci odejít,“ řekl

major už mnohem smířlivěji. „Chcete přece kaučuk, ne?“

„Ano…pokud to bude možné.“

„Tak prosím. Mám suroviny víc než dost.“

„Dobře,“ souhlasil Biggles. „Lehká práce to

rozhodně nebude, ale to jsme věděli. Horší je, že budeme

mít Japonce za patami. Brzy vyšlou oddíl, aby zjistil, kde

se zapomněl první člun.“

„Na ně se už řádně připravím, pane. Nenechám se

dvakrát bodnout jedním rozpáleným oštěpem. Tentokrát

budou překvapeni Japonci, pane!“

„Pak nám nezbývá, než se domluvit na tom, jak

udržíme vzájemné spojení. Nemám tušení, jak se vaši

lidé dostanou se surovinou na pobřeží. Je to asi stejně

pravděpodobné, jako to, že bychom sem připluli po řece

podruhé.“

80

„Zbytečné obavy,“ řekl major. „Vy mi spíš povězte,

jak Japonci rozlousknou ořech záhady zmizelého

výsadku. Tady ve Shansie po nich nenajdou ani stopu!“

„Věřím. Ale když nenajdou stopy, najdou si něco

jiného. Už jen vaše národnost jim bude stačit, aby vás

zatkli a strčili do tábora.“

„Znám způsob, jak zařídit, aby nepoznali, že jsem

Brit. Nebude pro mne těžké změnit národnost.“

„Zdá se, že je málo znáte,“ pokrčil Biggles rameny.

„Co uděláte se člunem?“

Major si zamnul čelo. „No, schovat člun nebude

hračka. Potopit ho nemá smysl. Řeka je mělká.“

„Takže si ho můžeme vzít?“ zeptal se Biggles.

„Věděl bych, co s Lotosem podniknout. Určitě popluje

rychleji než kabang. Člun má výtlak dobrých padesát tun,

takže můžeme naložit obstojný náklad. Kaučuk pocestuje

tam, kam patří. Do Anglie.“

Tentokrát se na Bigglese podíval úkosem znalec

moří, řek, zálivů a mělčin, slovutný Li Chi.

„Myslíte to vážně? Cožpak dokážeme projet s

japonským plavidlem ústím řeky, kde si nepřátelé

postavili opevněné pozorovatelny? U ústí Pak Chanu

sídlí i Tamashoův štáb.“

„Musíme vyrazit včas, abychom byli na pobřeží před

úsvitem. Jak už vím, hodina před svítáním je tu

nejtemnější. Druhou výhodou bude říční mlha. Ten opar

je k nezaplacení!“

„Když nás Japonci neuvidí, určitě uslyší motor.“

„No a co? Nepochybně čekají, že se jim vrátí

kamarádíčkové, ne?“ usmál se Biggles. „Sotva je

napadne, že jejich člun řídí někdo cizí. Nebo mají v

posádce věštce?“

81

„Budiž. Co ale uděláme, když nás zastaví?“

„Myslíte na pobřeží, nebo na moři?“

„To nám už asi bude jedno,“ mínil Li Chi.

„Ano. Souhlasím. Bude to jedno. Vy přece umíte

japonsky, ne?“

„Umím.“

„Budete schopen jim odpovídat?“

„Proč ne? Ale co bych měl říkat?“

„Cokoli, co vám přinese slina na jazyk. Třeba, že

máme rozkaz přemístit člun na nové kotviště. Než se jim

v té tmě rozsvítí a než si ověří údaje, budeme na moři.“

Li Chi se rozesmál. „Už jednou jsem napálil britský

hlídkový člun, tak proč bychom nenapálili japonský?

Půjde to.“

„Takže to zkusíme,“ řekl Biggles.

„Máte odvážné nápady, pane,“ ocenil Bigglese

major.

„Mám své zkušenosti,“ pousmál se Biggles. „Čím

odvážnější věc vás napadne, tím máte větší naději na

úspěch. Podobný plán by vymyslel i prosťáček, a jen

málo věcí se v něm může nezdařit.

Pokud zkusíte něco, co nepřítele ani ve snu

nenapadne, obvykle se akce podaří. Netrápí mě, jak

připlout na ostrov, ale jak se vrátit sem. Ještě mě

nenapadlo, jak opakovat cestu z ostrova sem a zase

zpátky. Nejlepší by byla přistávací plocha v džungli.

Řeka tu je příliš úzká a klikatá. Hydroplán tu

nepřistane…“

„Nemám letiště, protože jestli něco nepotřebuji, tak

je to právě přítomnost oněch příšerných rámusících

létajících krámů, kterým říkáte letadla,“ prohlásil major.

„Jsou to novoty, co se sem ani trochu nehodí. Že jste to

82

ale vy, pane, něco s tím provedeme. K vašim službám

pane.“

„Copak vás napadlo?“

„Mohu nechat vykopat pár odvodňovacích kanálů.

Získáme tím rovnou a dostatečně pevnou plochu. O čem

si tu povídáme, je rovina, nebo ne? Sklidit rýži není

potíž, jen nevím, jak dlouhá má ta rovina být. Mohli

bychom také probořit břehy a zaplavit pole do výšky asi

tří stop. Před několika lety jsme tu měli obrovské zátopy.

Nasypali jsme tehdy valy, které udržely řeku v korytě.

Pár patron dynamitu a je po nich.“

„Nádhera, pane majore,“ potěšené zamrkal Biggles.

„Nic jiného vážně nepotřebujeme. Stroj, který tu máme,

je obojživelný letoun. Může přistát na vodě i na souši.“

„Raději bych pole odvodnil, protože zátopy by nám

pak přidělaly spoustu práce.“

„Dobrá,“ rozhodl Biggles. „Rozhodněte si to sám.

Až se sem však vrátím, najdu tu určitě přistávací

plochu?“

„Zařídím to,“ slíbil major a obrátil se k Li Chimu.

„Mám tu ještě jednu drobnou potíž. Žije tu s námi pár

Číňanů a Malajců, posádka džunky, kterou Japonci

potopili v Thajském zálivu. Došli sem až od pobřeží v

silně zbědovaném stavu. Už se dali do pořádku, ale

spokojení tu nejsou, i když tu dostanou zadarmo najíst.

Rozhodně dají přednost nějaké práci, nejspíš na moři.

Pokud pojedete na pobřeží, vezmete je s sebou?“

„Práci jim najdu,“ řekl Li Chi. „Kolik jich je?“

„Šestnáct námořníků. Je mezi nimi i mechanik a

topič.“

„Dobrá. Pokud bude major Bigglesworth souhlasit,

převezmu nad nimi velení.“

83

„Děkuji vám Li Chi, a rád vám tu čest přenechám.

Ti chlapci mi zde už trošku začínali vadit.“

„Na oplátku mám také přání,“ usmál se Li Chi. „Na

ostrově nemám dost zbraní. Můžeme si vzít japonské

pušky? Potřebujete je?“

„Vezměte si je třeba všechny, u všech hromů! Já je

tady nechci ani vidět, však víte proč. Nepotřebuji tu nic,

co by těm žlutým chlapcům z východu připomnělo

dnešní návštěvu.“

Do místnosti vstoupili Ayert a dozorce Malong.

Vyzařovala z nich spokojenost. Vojáci se snažili zmizet v

džungli, ale žádný daleko nedošel.

„V džungle hodně mnoho krev,“ skromně sklonil

hlavu Ayert, ctitel kačera Donalda. „Vojáci už nepřijít.“

„Jinak by to nemělo smysl,“ řekl Biggles a Ginger se

otřásl.

Zatímco Li Chi seznamoval Ayerta se záměrem

využít motorového člunu a s tím, že se posádka

rozmnoží, obrátil se Marling na Bigglese.

„Kdy chcete vyplout?“

„Čím dříve, tím lépe. Nejraději hned!“

„Nepřehánějte. Chvíli bude trvat nakládání kaučuku,

takže můžete vyplout po večeři.“

Biggles souhlasil a major vydal příkazy Malongovi.

Předák na nic nečekal a za chvíli bylo kolem Lotosu

rušno.

O dvě hodiny později se Lotos pohnul a zamířil po

proudu. Člun byl naložen padesáti tunami přírodní gumy

a vlekl za sebou kánoi obou Salonů. Na palubě se usadilo

šestnáct nových členů posádky.

„Tak drsnou bandu námořních lupičů nemohl Ayert

vidět v žádném filmu,“ svěřil se Ginger Bigglesovi.

84

„Ano,“ ušklíbl se jeho druh. „Ani se nedivím, že se

jich major chtěl zbavit. Ale… udělal to elegantně.“

„Oni to ale skutečně jsou piráti,“ řekl Gingerovi Li

Chi, který je zaslechl. „V Čínském moři se podobných

korzárů plaví spousty,“ dodal. Když si pak všiml Zrzkova

výrazu, neubránil se smíchu.

„Myslím, že by Ayert měl dát pozor na pušky,“

připomněl Biggles. „To nemůže uškodit.“

„Obáváte se zbytečně,“ klidně odpověděl Li Chi.

„Tihle chlapíci udělají jen to, co jim řeknu. Pokud by

zlobili, pošlu mezi ně Ayerta s mačetou.“ Vstal, uklonil

se jim a zamířil ke kormidlu.

„Mám dojem, že vybranější společnost jsme ještě

neměli,“ ušklíbl se Biggles a zapálil si cigaretu. „Proti

japonské nemoci bych tu ale těžko hledal lepší

medicínu.“

„Ano,“ kývl Ginger. „Taky jsem si to uvědomil.

Myslím teď ale na prince Lallu. Je mi ho líto. Před večeří

jsme si trochu povídali a zjistil jsem, že to je rozumný

kluk. Přímo hoří touhou zapojit se do války. Žít v téhle

džungli je dost podivný způsob života pro mužského v

jeho věku. Je to něco jako zalézt do kouta pokoje a občas

se podívat z okna na svět.“

Biggles s očima upřenýma na jednotvárné břehy

kývl. „Je to tak,“ řekl. „Nezávidím mu jeho princovství.“

Jenomže Ginger už pustil prince z hlavy. Náhle se

rozesmál.

„To ti už zas připadá princ k smíchu?“

„Lalla ne,“ smál se Ginger. „My dva jsme k smíchu.

Pro většinu lidí, je tahle oblast stejně nedostupná jako

povrch měsíce. A my dva se tu proháníme v ukradeném

85

člunu, kolem nás sedí přes tucet hrdlořezů a my počítáme

japonské pušky, aby nám je nevzali.“

„Pušky jsou kořistní, piráti jsou vlídní a člun není

ukradený,“ spustil Biggles. „A pokud je, tak ho ukradli

Japonci! Však už za krádež zaplatili pořádný úrok.

Nevidím tu důvod ke smíchu. Snad jedině ten, že se bojíš

tak hodných hochů…“

Ginger se přestal smát.

Odpoledne se nachýlilo. Proud řeky unášel loď dolů

k pobřeží. Nad džunglí stoupala mlha a slunce pomalu

zapadalo. Přicházel soumrak, šero se snášelo do džungle

a mezi stromy poletovaly světlušky. Biggles měl pravdu.

Z krvelačných pirátů se staly mírumilovné kupky

špinavých šatů poházené po palubě.

Lotos rozrážel přídí kalnou řeku, Ayert kormidloval

a Biggles opřený o zábradlí kouřil cigaretu a usilovně

přemýšlel. Ginger ležel kousek od něj na zemi a už ho

nezajímalo nic. Stejně jako obávaní piráti, tvrdě usnul.

86

KAPITOLA DEVÁTÁ

AYERT JDE NA POBŘEŽÍ

Gingera probudil šepot hlasů. Protřel si oči a protáhl

zdřevěnělé údy. Šeptal Biggles, ale znělo to vzrušeně.

Motor neběžel a člun zahalený mlhou se zlehka

pohupoval na vlnách. Ginger rozeznal, že s Bigglesem

stojí Li Chi a Ayert.

„Co se děje?“ zeptal se Ginger.

„Zatím nic,“ zazněla tichá Bigglesova odpověd.

„Před chvílí jsme zaznamenali ťukání radiového klíče a

Li Chi našel ve skříňce kabiny vysílačku. Mohlo nás

napadnout, že tu bude. Li Chi zprávě porozuměl. Lotos

se má vrátit na základnu!“

„Co budeme dělat?“

„Potvrdili jsme příjem. Nic jiného nezbývalo.“

„Takže je všechno v pořádku?“

„To právě nevíme. Li Chi se posadil k přístroji a

zachytil další signály. Ačkoli nebyly zcela zřetelné,

máme vážný důvod k dohadu, že v okolí Victoria Point

probíhá velká vojenská operace. A náš Lotos míří přímo

do jejího středu.“

„Aspoň něco uvidíme.“

„A nepřítel uvidí nás! Je v našem zájmu nedostat se

Japoncům na oči. Vyhnout se jim. Uvažujeme o možnosti

vyslat tam Ayerta na průzkum. Už nejsme daleko od ústí

řeky a Ayert tvrdí, že se od kuliů v čínské části vesnice

dozví, co se děje. Možná že dokáže přesně zaměřit

87

nepřátelské pozice v deltě. Pokud neznáme jejich polohu,

těžko se nepozorovaně dostaneme na volné moře.“

Ginger se podíval na hodinky, Byly teprve tři ráno.

„Co si o tom myslíte vy, pane Li Chi?“ zeptal se.

„Ayert plní znamenitě všechny úkoly. Nebojím se.“

„Myslím, že malé zdržení nám nebude vadit,“ řekl

Ginger. „Ayert by se však měl vrátit co nejdříve.“

„Dívám se na to stejně,“ souhlasil Biggles. „Ale

úžinu musíme přeplout ještě před úsvitem, jinak to bude

zlé.“

Nahodili motor a Lotos se přiblížil co nejblíž

severnímu břehu. Ayert svižně přeskočil brlení,

vyšplíchla voda a muž zmizel v mlze. Motor utichl.

Poslouchali s nastraženýma ušima, avšak noc byla

tichá, neslyšeli nic než tichý šelest vln.

Ginger neměl čekání rád, nejraději by něco podnikl.

Chtělo se mu spát a místo toho musel hlídat, co se kde

šustne. Byla mu zima, vzduch byl protivně vlhký a

obtěžovali ho moskyti. Ohavný konec noci…

Ayert se vrátil asi za hodinu a přišel ještě tišeji než

odešel. Zjevil se nad zábradlím, setřásl ze sebe vodu a už

stál před Li Chim a chrlil na něj zprávy. Podle

nervózního potrhávání pažemi se dalo usuzovat, že

události probíhají nepříznivě.

Ginger, který byl vždycky neposedný a Ayertovi teď

nerozuměl ani slovo, nadskakoval netrpělivostí. Konečně

hlášení skončilo, Li Chi beznadějně rozhodil rukama a

rukávy jeho kimona zavlály ve vzduchu.

„Je to moje vina,“ bědoval. „Měl jsem tomu lotrovi

useknout hlavu sám a hned!“

„Ten lotr je Pamboo?“ otázal se Biggles.

88

„Kdo jiný? Vyžvanil admirálovi všechno co věděl,

možná že ještě něco navíc. Ayert se to dozvěděl od

Číňanů. Vědí o nás i ve vsi.“

„Dobře. Co ale Pamboo věděl?“

„Jak jste si už domyslel, je skutečně odpovědný za

přepadení Shansie. Prozradil také Japoncům mou skrýš

na Sloním ostrově a řekl jim, že na jezeře přistálo

anglické letadlo.“

„Je to zcela jisté? Opravdu vědí všechno?“

„Bohužel. Victoria Point je toho plná. Lidé si

samozřejmě myslí, že Angličané vysadili na ostrově

obrovskou armádu, která teď Japonce vyžene. Každý kuli

tady ví i to, že pila je v provozu a myslí si, že staví

invazní čluny. Admirál prý zas nějak uhádl, že mám na

ostrově obrovské množství kaučuku, které chci odvést!“

„To ovšem znamená,“ řekl Biggles, „že se červ

dostal do jablka téměř dříve, než vyrostlo.“

„Proč jsem mu jen nedal rozpárat břicho?“

obviňoval se Li Chi. „Nemám pro sebe slůvko omluvy.“

„Třeba se ještě najde příležitost,“ promluvil

chlácholivě Biggles, jakoby párání břicha byla jeho

oblíbená zábava. Bylo však na něm znát, že se uklidnil a

ví, co udělají dál.

„O tom dost pochybuji,“ sténal Li Chi. „Celý

nádherný plán se mi zhroutil. Běda mi.“

„Nefňukat!“ mírnil ho Biggles.

„To ještě není všechno,“ zoufal si Li Chi. „Admirál

připravuje na Sloní ostrov velký výsadek. Poslal depeši

do Penangu a oni mu skutečně vyhověli. Výsadková loď

už kotví před přístavem.“

„Ale! Jaká lod? Typ a výtlak?“

89

„Je to Sumatran. Pobřežní zásobovací plavidlo o

výtlaku tisíc tun. Je vyzbrojeno těžkými kulomety a teď

právě dali na palubu baterií protileteckých kanónů. Zdá

se, můj příteli, že vaše dlouhá a obětavá cesta přes moře

vyjde naprázdno.“

„Než zahodím flintu do žita, oznámím vám to,“

prohlásil Biggles. „Kdy má dojít k výsadku? To už

dnes?“

„Ne. Zítra v noci.“

„Až zítra? Sláva! Máme spoustu času něco

vymyslet. Kdepak ta kovová kocábka kotví?“

„V kanálu asi míli od pobřeží. Předpokládám, že

ráno za přílivu vpluje do přístavu a naloží vojáky.“

„Kdy začíná příliv?“

„Okolo desáté.“

„Zbývá nám dvacet hodin,“ zamyslel se Biggles.

„Tak mi napadá… Nehodil by se nám ten Sumatran?

Vážně uveze tisíc tun?“ Li Chi byl Číňan. Neztratil

trpělivost a neopustila ho ani čínská zdvořilost. „Japonci

vám ho ale neprodají,“ řekl a tiše dodal: „Necítíte malý

záchvat horečky?“

„To necítím. Už dlouho mi nebylo tak dobře jako

teď,“ přiznal se Biggles a zašklebil se. „Chtěl bych ale

vědět něco víc o proudech v přístavu a o místních

plavidlech. Kdo tvoří posádku Sumatranu?“

„Japonci, kdo jiný? Důstojníky jiné národnosti mít

loď nemůže.“

„Kolik mužů je na palubě?“

„Okolo dvaceti.“

Li Chi hleděl na Bigglese podezřívavě a měl-li v

očích jen špetku pochopení, byl to náznak soucitu s

člověkem, který se pomátl.

90

„Pokud uvažujete o potopení Sumatranu, nejde o

horečku, pane. To už bude horší nemoc, třeba cholera.

Nemáte průjem, pane?“

„Potopit Sumatran? Máte rozum? To opravdu

nechci! A co se týká té nemoci, jste na omylu. Mám

žaludek jako kachna. Uvažuji o tom, jak loď použijeme

sami. Nepřítel přece pro nás nemohl udělat nic lepšího

než ji sem přivézt. Naše aktiva vzrostla o sto procent!

Opět přijde ke slovu kabang. Panečku, už ani nevím, kdo

z vás měl ten skvělý nápad vzít ho s sebou. Teď bych ho

zulíbal. Li Chi, bude možné zahákovat loď jménem

Sumatran?“

„Loď jménem Queen Mary byste nechtěl?“ odsekl

Číňan.

„Pokud by se dala použít pro náš účel, proč ne?“

„A jaký je ten náš účel?“

„Vy máte ale krátkou paměť,“ zamračil se Biggles.

„Jak vám mohlo vypadnout z hlavy, že mám domů

přivézt kaučuk? Nechci se prostě vrátit s prázdnou jen

proto, že máte v hlavě místo mého kaučuku svého lotra

Pamboo.“

„Jak vás poslouchám, mám chmurný dojem, že se už

nechcete domů vrátit vůbec!“

„Ano, riskuji,“ kývl Biggles. „Mám už takovou

povahu.“

„Tak mi alespoň povězte, co vás zase napadlo,“

bezradně pohodil rameny Li Chi. „Také jsem v životě

hodně riskoval, ale můj mozek pracuje jinak než váš. K

čemu potřebujete Sumatran?“

„Hrstku možností vidím přímo před očima. Předně,

když budeme mít loď my, nepoužije ji nepřítel. Takové

plavidlo může ušetřit dost dřiny. A za druhé? Hned tak

91

nedojde k výsadku na ostrově! A mám i další svůdné

představy…“

„To vás ještě původní plán neopustil?“ hořekoval Li

Chi.

„Zatím mě nikdo nepřesvědčil, že musíme operaci

vzdát. Je sice velmi mrzuté, že o nás Japonci vědí, ale

věčně se to tutlat nedalo. Teď si na nás brousí zuby a to

je i výhoda. Ručičky na hodinách se roztočily rychleji. Já

se nevzdávám, Li Chi. Všechno mohlo být mnohem

horší. Nepřítel nás mohl nečekaně zaskočit. Teď víme, co

chystá a dokážeme se mu postavit!“

„Lehké to však rozhodně nebude.“

„Jsme přece ve válce, Li Chi. Nepochybně při tom

pokusu můžeme zahynout. Ale to víme oba a věděli jsme

to už v Londýně!“

„Kdy chcete na loď zaútočit?“

„Nejsme ještě připraveni a zbývá nám dost času. Na

ostrově musíme dokončit přípravné práce. Jedeme tam

zpátky a pokud nás Japonci zastaví, všechno závisí na

vaší výmluvnosti. Spoléhám na vás.“

Li Chi chytil Ayerta za paži. Šli ke kormidlu a

vzápětí se motor probudil. Člun se pohnul a pomalu

klouzal k moři. Ginger se opřel o zábradlí a civěl do

mlhy. Biggles se postavil vedle něj.

„Co tě to napadlo, Bigglesi?“ řekl Zrzek. „Co chceš

s tou lodí opravdu dělat? Přepadnout velkou loď jako

skuteční piráti, to mi připadá trošku šílené.“

„Nesouhlasím,“ odpověděl podrážděně Biggles,

který narazil na dalšího nedůvěřivce. „Podle mého nám

Sumatrana seslal malajský Pánbůh a hodlám dokázat, že

přepad nebude tak složitý. Japonce taková naše drzost ani

nenapadne. Už se ve zdejších vodách tak zabydleli, že ani

92

nestaví hlídky. Na ostrově je bojovníků dost a možná by

stačili i hrdlořezové na téhle palubě. Za chvilku jim

povím, že když Sumatran vyrazí na cestu do Indie,

dostanou ode mne pár úhledně srovnaných svazečků

bankovek. Uvidíš, jak se jim zablýská v očích.“

„Říkals do Indie?“

„Ano. Slyšíš dobře. Sumatran uveze spoustu nákladu

a já chci loď nacpat až po komíny. Když uveze tisíc tun,

nebudou se muset liberatory namáhat.“

„To mě taky mohlo napadnout,“ vydechl Ginger.

„Ale takovou loďku snadno najdou japonská letadla.

Budou ji hledat, že ano?“

„Jak by ne,“ řekl Biggles. „Právě proto nechávám

piráty ještě spát. Nejdříve musíme schovat Lotos na

ostrově. Sumatran zůstane tam, kde kotví. Když

vtrhneme na jeho palubu hned po setmění, budeme mít

dost času naložit náklad a ukázat Malajsku paty.“

„Ale až se rozední, pořád budeme v doletu

nepřítele,“ nedal se Ginger.

„Jsi nezmar a zase máš pravdu,“ usmál se Biggles.

„V té době nás už budou muset zajišťovat lightningy.“

„Jak je tam dostaneš?“

„Algy s Bertiem už jsou na ostrově. Aspoň doufám!

Někdo musí zas do kabiny goslingu a doletět všechno

zařídit do Madrasu.“

„Pokud je letiště dokončeno, mohlo by to vyjít,“

připustil Zrzek.

„Podle toho, co slíbil Li Chi, bude to hotové. Mám

ještě jeden důvod, proč nechám tygra Sumatrana zatím

bez dohledu. Musím se nejdřív přesvědčit, jak se kmeny

na hladině osvědčují.“

93

„Lightningy ale nemají takový dolet, aby nás

chránily po celou plavbu,“ vzpomněl si neúnavný Ginger.

„Snad to nebude nutné. Předpokládám, že nebude na

škodu popovídat si také s námořnictvem. V těchto

vodách se najde nějaká letadlová loď, kde bude k použití

pár letounů. Pomohl by i torpédoborec.“

94

95

Padl výstřel. Ayert strhl kormidlo a Lotos se

naklonil na bok.

Na pravoboku Lotosu se ozval megafon. Li Chi něco

křičel. Šlo o krátký rozhovor, ale ostatní strnuli. Biggles i

Ginger drželi prsty na spouštích. Li Chi se objevil s

úsměvem na rtech.

„Co chtěli?“

„Nic.“ řekl Li Chi. „Poznali nás podle motoru. Lotos

je široko daleko jediná motorová loď, ale oni se stejně

zeptali.“

Víc slov nepadlo. Ginger civěl do tmavé mlhy, kde

se jen občas mihl na světlejší obloze obrys koruny palmy.

Ze břehu sem doléhaly prazvláštní zvuky. Lotos brázdil

mělkou hladinu řeky, aniž by ho někdo obtěžoval.

Najednou mlha zhoustla a pohupování člunu zesílilo.

Ginger si uvědomil, že propluli ústím na otevřené moře.

Chtěl oznámit tu radostnou novinu Bigglesovi a v tom

okamžiku přejel po hladině silný světelný paprsek. Padl

výstřel. Ayert strhl kormidlo, Lotos se naklonil na bok a

u přídě vytryskla vodní tříšť. Člun plul dál, zezadu se

nesly nadávky překvapených vojáků.

„Posádka Sumatranu,“ pronesl Li Chi.

„Vida,“ ušklíbl se Biggles. „Tak se vám tam

nechtělo a málem jste nás zavezl přímo Japoncům do

náruče.“

„Ayert nevěděl, že loď kotví tak blízko,“ omlouval

se Li Chi.

„Podruhé se nesplete,“ zavrčel Biggles. „Ale hlídky

mají!“

Lotos zvolnil tempo a spokojeně mířil přes úžinu.

Mlha opadávala a hvězdy okolo Jižního kříže matně

96

osvětlovaly moře. Na západě se začaly rýsovat vysoké

útesy pobřeží Sloního ostrova.

„Kam míříme?“ zeptal se Biggles, když si všiml, že

Li Chi vede loď ke druhé straně ostrova.

„Do malé zátoky ukryté mezi útesy. Je to pro nás

přímo ideální základna,“ řekl čínský lodivod. „Zajedeme

až ke břehu. Kotví tam i moje nová džunka.“

„To jste nám utajil,“ usmál se Biggles. „A neměli

bychom vyslat signál? Nějakého horlivce z vaší posádky

by mohlo napadnout, že sem opravdu míří Japonci.“

Li Chi něco zavrčel. Přistávali.

Biggles zívl. „Docela mě těší, že náš nedělní výlet

na lodičkách přinesl plnou nůši ovoce. Hrome! Jsem jako

medvěd. Cítím, že na mne přichází zimní spánek.“

„Klidně si zalez do doupěte,“ vyzval ho Ginger. „Já

oči nezavřu. Neodpustím si výraz Bertieho tváře, až uvidí

tenhle křižník!“

97

KAPITOLA DESÁTÁ

PŘÍPRAVY

Biggles s Gingerem teprve vylézali ze člunu, když

už Li Chi a Ayert něco zařizovali s místní osádkou. Algy

s Bertiem dorazili o chvíli později a člun jim učaroval.

Celou cestu k bungalovu si pak letci vykládali o výpravě

do barmské džungle. Rozednívalo se. Li Chi se ujal

vykládání kaučuku a práce běžela jako na drátku.

„Propánakrále, pánové,“ vykřikoval Bertie. „Kdepak

jste sebrali tu božskou jachtu?“

„Slušně jsme požádali o zapůjčení. Byli jsme tak

zdvořilí, že japonští hoši nemohli odmítnout,“ řekl

Biggles. „Kdy jste se vrátili vy?“

„Včera k ránu,“ prohlásil Algy. „Kroužil tu prý také

hezký roj zer. Něco tu hledaly.“

Nikdo v letectvu od Aljašky po Sibiř neřekl

jednomístné stíhačce Mitsubishi „Zeke“ jinak než zero.

Byl to velmi obratný letoun s vynikající výzbrojí. V

kabině měl dva kulomety, jejichž střelba byla

synchronizována s otáčením vrtulí a na křídlech nesl dva

kanóny 20 mm.

„Nedá se vyloučit,“ zamyšleně pokyvoval Biggles,

„že je tu teď budeme mít pořád. Nepříjemnosti nechodí

po horách.“

„Co vy? Mluvili jste s Marlingem?“

„Ano.“ řekl Biggles a stručně popsal události v

Shansie. Když skončil, změnil se sám v netrpělivého

tazatele. „Tak povídejte! Třesu se zvědavostí. Jak podle

98

vašeho názoru probíhá práce na přistávací ploše? Bude to

dobré?“

„Pokud bude možné, aby stroje přistávaly postupně,

neměly by být potíže. Piloty bude třeba přesně navádět,

ale to je normální. Zda plocha unese liberator, to je ve

hvězdách, ale stíhačky by mohly přistát třeba hned! Práce

běží dnem i nocí.“

„Dobře. Kolik jste přivezli benzínu?“

„Čtyři barely. Víc se nevešlo.“

„A co pánové v Indii?“

„Jsou dost netrpěliví. Čekají na tvé rozkazy.“

„Nevypadá to zle,“ liboval si Biggles. „Musíme

pokračovat pilně jako včeličky, dokud nebude med v úle.

Času je málo. Ubral nám ho ten nenávistný Pamboo,

takže se tu nejspíš dlouho nezdržíme. Rozhodně ne tak

dlouho, jak jsme původně doufali. Pokusíme se ale

dokončit práci. Máme jediný úkol. Přepravit přírodní

gumu. Už pochybuji, že se nám podaří přepravit celý

náklad, ale větší část bychom mohli zvládnout, než tu

začne být moc horko. Celou dodávku bychom při tomto

ohrožení letecky nezvládli, ledaže by nám Japonci sami

pomohli. Naskytla se však nová možnost. Před přístavem

Victoria Point kotví loď s výtlakem tisíc tun. Večer se

pokusíme nasadit tomuhle koníkovi udidlo! Poslat domů

tisíc tun kaučuku na jeden zátah by nebyl špatný start

dostihu, co říkáte?“

„Jemine, jakpak ne?“ usmál se hřejivě Bertie, sáhl

po monoklu a dal se do jeho leštění. „Chci být u toho,

Bigglesi.“

„Buď klidný. Poletíš do Indie pro lightningy!“

„Chci být tady, propánakrále!“ vyhrkl Bertie, jemuž

se rozkaz nelíbil. „To je nemůžeme zavolat rádiem?“

99

„To bychom mohli, ale Japonci zprávu zachytí a

poletí sem už najisto,“ odsekl Biggles. „Odpusť, ale

nehodlám je sem zvát. Jsou hosté, které prostě

nesnáším.“

„A proč tak spěcháme?“ zeptal se Algy.

„Vždyť jsem vám už řekl, že o nás vědí. Chystají se

na ostrov zaútočit a tím nás vlastně nutí, abychom jim

vzali Sumatran. Když tu loď neodvezeme ze zátoky sami,

připluje sem naložená hochy, které naučili v Japonsku

střílet. Ti nebudou mít ani nejmenší pochopení pro to, že

generál Raymond potřebuje nové tenisové míčky! Loď

jim vezmeme a pokusíme se ji co nejrychleji naložit. A

snad nemusím nikomu z vás vysvětlovat, že Japonci po

ztrátě lodi začnou skákat radostí. Vezmou co bude po

ruce a hurá na nás! Loď musíme naložit co nejrychleji,

neboť zakotvená nemá naději! Když sem dostaneme naše

stíhače, budeme mít naději, že sestřelí japonské

průzkumníky dřív, než stihnou ohlásit na základnu co se

tu děje. Sumatran pak bude potřebovat leteckou ochranu

při cestě na západ. Počítám prostě s tím, že Japonci na

něj hodí hrst koláčků!“ Li Chi zakroutil očima. Nechápal.

„Když letci z královského letectva říkají koláčky,

myslí tím bomby,“ řekl mu Algy.

Biggles si odkašlal a pak dál rozvíjel své pirátské

představy.

„Upřímně řečeno nevěřím, že nás budou hned

bombardovat. Nebudou chvíli vědět, kam se Sumatran

vypařil. Navíc by jim zničení vlastní lodi admirál sotva

odpustil. Chvíli budou tápat. Nás lightningy doprovodí na

hranici doletu japonských bombardérů. Proto je pro nás

přílet stíhaček otázkou života nebo smrti.“

„Kdo bude na palubě Sumatrami?“ zeptal se Algy.

100

„Musíme poprosit o spolupráci Li Chiho. Řídit tak

velkou loď nikdo z nás neumí.“

„Jak se pak Li Chi dostane zpátky?“

„Nepřerušuj mě pořád. Na všechno dojde. Doufám,

že až do Indie nedoplují. V Madrasu najde Li Chi

admirála námořnictva a požádá ho o pomoc. Měl by na

ochranu Sumatrami vyslat torpédoborec. Také vyzve

velitele vzdušných sil v Indii, aby se spojil s

Raymondem. Naše operace má označení nejvyšší

priority. Pokud dosáhneme vyslání obrněnce, nezbude

nám než přistát v blízkosti Sumatranu s goslingem,

vyzvednout Li Chiho a přivézt ho sem zpátky. A také

bychom měli chlapcům v Indii sdělit, že jejich účast

přijde na řadu zítra, pokud mezitím let neodložíme. Času

je vážně málo. Taffy Hughes a „Vztekloun“ Ferris by

měli startovat dřív než vy. Pozorovatelny jsou už v plné

pohotovosti. Zažehneme přistávací ohně, aby lightningy

věděly kam přistát. Sumatran nesmí zůstat v rukou

nepřítele hned ze dvou důvodů. Znáte oba a druhý je ještě

vážnější. Japonci připravují vylodění na ostrově a pokud

teď přijdou o největší transportní plavidlo ve zdejších

vodách, zdržíme je nejméně o týden. Než se dají

dohromady, musíme shromáždit takové síly, abychom

jim mohli zasadit další úder. Mluvil jsem s Li Chim. Jeho

lidé na pevnině sledují veškeré pohyby Japonců, takže by

se nemělo stát, že by nás něčím překvapili. Ten týden by

měl stačit liberatorům, aby odvezly kaučuk a bude po

operaci.“

„Ty věříš, že Tamashoa počká týden?“ zanaříkal

Algy.

„Myslím, že mu nic jiného nezbude. Je zkušený

válečník. Má zprávy o našem výsadku, ale spoustu

101

podrobností nezná. Potřebuje vědět víc o naší skutečné

síle. Byl by to břídil a ne dobrý velitel, kdyby útočil na

neznámý počet obránců.“

Algy přitakal. Podíval se z okna na tyrkysově

modrou oblohu. „O.K. Tak my letíme hned teď. Máme

dvacet minut po šesté, v Indii můžeme být okolo

dvanácté. Lightningy sem dorazí mezi čtvrtou a pátou

odpoledne. Ta naše pomalá rachotina to sem ale tak

rychle nestihne. Gosling doletí až po setmění.“

„Proč nepočkáš v Madrasu na zítřek?“

„Raději bych byl zpátky hned.“

„Jak chceš. Zapálíme přistávací ohně. Přivez ale

další kanystry s benzínem. Nedostatek paliva by nás

mohl ochromit.“

„Když tu Bertie zůstane, přivezu benzínu víc.“

„Jasně,“ řekl Bertie. „Algy má pravdu.“

„Je to ale dlouhý let,“ připomněl Biggles. „Poznáme

tě vůbec, až se vrátíš? Budeš vychrtlý jak zdejší

domorodci.“

„Přirozeně bych uvítal Bertieho společnost. Jenže

jemu se letět nechce a benzín je důležitější než moje

samota a stesk po něm. Letím sám!“

„Tak má jednat odvážný voják britského impéria!“

vykřikl Bertie a vyskočil ze židle. „Jsi hrdina, Algy, jen

zapomínáš, že už jsi dědek! Jeminkote, ty bys mě dojal.

Hlásím se, Bigglesi! On bude odpočívat tady a s

goslingem letím já!“

„Klid,“ zavelel Biggles, sáhl do kapsy a vytáhl

minci. „Ať tedy rozhodne los. Hlavu má Algy, orla

Bertie.“ Vyhodil minci do vzduchu.

„Hlava, hoši. Letí dědek Algy a mladíček Bertie,

zůstává s námi. Nudit se tu nebude.“

102

Algy s úsměvem kývl a vyklouzl ze dveří.

„Buď opatrný,“ křikl za ním Biggles. „Hlídej si nos i

zadek! Japonci budou bzučet jak sršni. Šlápli jsme jim do

hnízda, tak ať neschytáš nějaké žíhadlo!“

„Mám s sebou cibuli,“ odbyl ho Algy a dveře

zaklaply.

„To znamená, že jsi mě vzal za piráta?“ zamžikal

Bertie.

„Pokud chceš.“

„Jak by ne, propánakrále! Od dětství netoužím po

ničem jiném! Chudák Algy. Převážet náklaďákem sudy

je pěkná otrava.“

„Algy to ví od začátku a ty bys to taky měl vědět,“

klidnil lorda Biggles. „Řekl jsem vám už v Anglii, že

budeme mít Pacifiku plné zuby. Tahle akce znamená

především spoustu mil nalétaných nad mořskou

hladinou.“

Do místnosti vešel Li Chi, aby jim oznámil, že Lotos

je ukotven a důkladně zamaskován. Ze vzduchu ho nikdo

nenajde.

„Hlavně nezapomeňte, kam jste ho uvázal,“ zubil se

Biggles. „Za soumraku ho budeme potřebovat.“

„Na přistávací dráze se pracuje a hlídky jsou na

pozorovatelnách. Žádný letoun sem nedoletí bez

předběžného varování,“ uklonil se Li Chi.

„Díky. Dobrá práce,“ řekl Biggles. „S trochou štěstí

tu už zítra můžeme mít liberatory. Začínám věřit, že to

vyjde. Mimochodem, napadlo vás, Li Chi, kde

zaparkujeme Sumatran? Které místo u břehu bude

nejvhodnější pro nakládání?“

„Jistě. Je to ta zátoka, kde kotví Lotos. Skladiště

kaučuku máme nedaleko. Kousek od břehu.“

103

„Myslíte na všechno,“ uznale kývl Biggles. „Mám

však pro vás a pro Ayerta práci, o které ještě nevíte.“

Li Chi projevil zájem další úklonou a dostal otázku,

zda bude ochoten využít své mořeplavecké zkušenosti k

dopravě Sumatranu, naloženého kaučukem do Indie.

Číňan potěšeně naslouchal a kýval. Líbilo se mu i to, co

Biggles vymyslel ohledně jejich návratu na Sloní ostrov.

„Nejsem si jistý, zda to bude jen veselý výlet,“

končil Biggles. „Japonští letci určitě projeví o Sumatran

zájem a vaši piráti by si měli doplnit vzdělání o obsluhu

děl a kulometů.“

„Jsou chápaví,“ usmál se Li Chi. „Milují zbraně.“

„Dobře. A teď byste se měli vyspat,“ vyzval ho

Biggles. „Než se však uložíte, vyberte nejlepší muže k

přepadení Sumatranu.“

„Kolik jich potřebujete?“

„Zúčastníte se akce vy sám?“

„Ovšem,“ usmál se Číňan. „Jako za starých dobrých

časů.“

„Výborně. Pak postačí dvacet chlapů. Přihlédněte i k

tomu, aby se vyznali v plavbě na moři. A nepohrdněte

těmi otrhanci ze Shansie. Marling tvrdil, že mezi nimi

jsou mechanici a topiči. Když nám pomohou, dostanou

slušnou odměnu.“

„Zařídím,“ řekl Li Chi. „Jen ještě dotaz. Kolik mužů

přiletí s letouny, kterým říkáte liberatory? Chci zařídit

ubytování.“

„S tím se netrapte. Nezdrží se tu. Liberátory mají v

nádržích dost paliva na zpáteční let. Posádka si odpočine

až na domácí základně po ukončení operace.“

Li Chi se uklonil a šel. Také Biggles s Gingerem si

odešli zdřímnout. Ve službě zůstal jen Bertie, jehož

104

povinností bylo sledovat průběh prací v táboře a probudit

spící, kdyby se událo něco neblahého.

Vzbudil je až v pozdním odpoledni. Novinky žádné,

jen to, že domorodci museli několikrát přerušit práci,

když v blízkosti ostrova přelétávala cizí letadla. Japonský

průzkum oblasti byl vskutku důkladný.

„Hledají místo, kde nahodí udici,“ odhadoval Bertie.

„Může být,“ odpověděl Biggles, obouvající se do bot.

„Ale na pstruhy vyrazí až zítra.“

„Sumatran kotví stále na stejném místě,“ řekl Bertie.

„Jak to víš?“

„Li Chi má dobrý dalekohled a viditelnost byla

skvělá. Z kopce je nádherný rozhled a tak jsem se byl

kouknout.“

Do Bigglesovy místnosti vešel Li Chi a sděloval, že

pro útok je všechno připraveno. Celá posádka už ví, co se

od nich čeká.

„Probudily se v nich staré zvyky,“ vykládal starý

pirát. „Těší se na přepad jako zamlada. Zahákovat loď je

pro ně maličkost.“ Pokynul letcům ke stolu.

„My Číňané věříme, že dobré dílo se vždycky

podaří, pokud k němu přistoupíme s plným žaludkem.“

Luskl prsty a na stole stály talíře s večeří.

„Přistupuji na tuto čínskou víru,“ prohlásil Biggles.

V klidu se však nenavečeřeli. Sotva se usadili, ozval

se řev motorů dvou nízko letících letadel. Nad ostrovem

kroužily oba očekávané lightningy.

Nezkušený pozemní personál, vyběhl k jezeru a

muži si počínali mistrovsky. Podpálili připravené hranice

na okrajích plochy a stíhačky přistály bez zbytečného

otálení. Vedeny naváděcími signály zarolovaly stroje pod

přístřešky. Piloti Taffy Hughes a Vztekloun Ferris se

105

vysoukali z kabin a se širokým úsměvem se vrhli k

Bigglesovi. Brebentili jako o překot.

„Vyplašili jste cestou nějaké ptáčky?“ přerušil je

Biggles. „Samá voda,“ mávl rukou Taffy. „Jen samá

voda.“

„Kde se tu vzalo tolik lidí?“ žasl Vztekloun.

„Přeplavali na ostrov, protože neměli kde složit

hlavu,“ řekl

Biggles. „Pojďte do mé rezidence na talíř ryb s

bambusovými výhonky.“

„Co kdybychom dali nejdřív napít mašinkám?“

navrhl Taffy. „Tolik zase nechvátáme. Stíhačky budeme

potřebovat až ráno. S benzínem jsme ale na štíru, musíme

šetřit.“

„Algy byl zrovna u výčepu,“ prohlásil Vztekloun.

„Když jste odlétali, nebyl ještě hotov?“

„Skoro. Prohlásil, že tě nenechá dlouho čekat.“

„Pověděl vám alespoň, co jsme tady uvařili?“

„To si piš.“

„To je dobře,“ oddechl si Biggles. „Nemusím se

opakovat.“

„Počítáš při večerním filmování s naší účastí?“

vnucoval se Taffy.

„Ne, hoši,“ odpověděl Biggles. „Vy zůstanete tady a

budete spát jako andílkové. Křídly si pořádně mávnete až

ráno.“

„Co nás čeká?“

„Startujete těsně před svítáním. Budete hlídkovat ve

dvaceti tisících. Musíte se vypořádat s každým vetřelcem,

který by byl zbytečně zvědavý. Nikdo vás tu nečeká,

neměli byste mít potíže. Japonce zajímá co tu děláme a

nás zajímá, aby se to nedozvěděli. Pokud pro ně zůstane

106

naše letiště tajenkou, admirál si na nás vyláme zuby. Čas

ale letí jako o závod. Ještě to chvíli potrvá, než se vrátí

Algy. Pokud se opozdí, nebudeme už na něj čekat. Každý

temný kousek téhle noci má pro nás značný význam.

Pokud už budeme pryč, nezbude než abyste se o směrové

ohně postarali sami. Motor goslingu poznáte a Algy vám

bude vděčný až za hrob.“

Taffy i Vztekloun byli trochu zklamáni, také by si

rádi zahráli na piráty. Biggles však věděl, že oba muži

splní jeho rozkazy beze zbytku.

„Ta řeč ti ale trvala,“ zavrčel Taffy. „Koukej! Venku

je tma.“

107

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

GINGER JE OTŘESEN

V osm večer stálo Bigglesovo komando nastoupené

na pobřežním ostrohu. Prales dávno naplnila dusná vlhká

tma. Biggles naposled prověřoval vybavení mužů. K

zátoce, kde kotvil připravený Lotos měli blízko, snad jen

padesát yardů.

Ginger ještě nemohl vědět, že na dnešní večer nikdy

nezapomene. Netušil, že zažije situaci, do které se běloch

může dostat jedině zázrakem a pokud k tomu dojde, pak

jen jednou za život.

Vybraná skupina, přesně počítáno dvacet hrdlořezů,

se kymácela v nevyrovnané řadě a opírala se o zbraně

všeho druhu. Pohled na tváře mužů i barvy jejich odění

by zaskočil i nejvynalézavějšího holywoodského

režiséra. Na orvané a bosé bukanýry by s láskou v oku

shlédl snad jedině pověstný pirát Morgan. Vypadali,

jakoby někdo vydrancoval jejich šatníky a oni teď čekají

na příležitost, jak ho doplnit. Někteří však našli pro svá

potrhaná kimona doplňky. Jeden si uvázal kolem pasu

sametovou šerpu posázenou skleněnými brilianty, jiný si

kolem hlavy uvázal fešácký šátek.

Také jejich zbraně stály za prohlídku, ale spíše by

zajásal sběratel než voják. Převládaly těžké parangy a

malajské dýky se zubatým ostřím, krisy.

Útok v blízkosti přístavu, který byl obsazen Japonci

vyžadoval v prvé řadě ticho. Střelné zbraně nepřicházely

v úvahu. Těmto mužům, kterým kolovala v žilách krev

pradávných loupežníků, to omezení vůbec nevadilo.

108

Jejich otcové i dědové nebojovali jinak. Nyní, když se

schylovalo k přepadu, bylo na nich znát, jak musí tlumit

své nadšení. Těšili se na boj také proto, že nenáviděli

Japonce a u mnohého z nich měli císařovi vojáci

soukromý, osobní vroubek. Vypálená rodná vesnice,

zavražděný otec, ubité děti. Dnešní noční útok znamenal

také pomstu.

Ayert žmoulal v ústech podomácku ubalený doutník.

Záblesk světla pochodně dával jeho zjizvené tváři výraz

ďábla. Pajdal před muži z místa na místo a vydával

chrčivé rozkazy. Ginger měl dojem, že Ayert by svým

pohledem dokázal potopit celé japonské lodstvo sám a

stačilo by mu k tomu jeho jediné oko. Občas mávl

parangem a Zrzka napadlo, že připomíná houslistu, který

ladí svůj nástroj před důležitým koncertem. Zlověstný

bocman budil strach. Bylo jasné, že nebude mít s

nepřítelem slitování.

Li Chi se ještě nepřevlékl. Stál ve žlutém kimonu

opodál a s mírným úsměvem pozoroval nástup výsadku.

Scénu

z

amerického

velkofilmu

důstojně

dokreslovalo také okolí. Špičky pralesních stromů se

dotýkaly nebes, kořeny se ztrácely v nekonečných

houštinách rákosu. Vyčnělé stvoly připomínaly stěžně

bárek kymácejících se v závanech větru. Kousek níže, na

příkrém břehu zátoky blikaly nad překrásnou tropickou

vegetací světlušky. Ze všech stran se ozývalo drnčení

cikád…

Tři britští důstojníci si nástup odpustili. Ani je

nenapadlo navlékat se před útokem do zvláštních oděvů.

Stáli stranou jen v kalhotách a košilích s vyhrnutými

rukávy. Patrně si všichni zapomněli zapnout i knoflíčky u

krku. Za opasek si zastrčili lehké pistole a jak bylo

109

zvykem u nočních akcí, začernili si obličeje. Ginger si

dál zvlášť záležet. Šlo skutečně o nutnost, bílá pleť je v

noční tmě lépe viditelná. Taffy a Vztekloun vyhlíželi

jako mlynáři, uzavírající procesí. Rozhlíželi se s údivem

kolem a pozorovali dobrou stovku domorodců, kteří už v

zátoce stěhovali budoucí náklad do Indie. Algy se s

goslingem ještě nevrátil, ale čas pokročil. Biggles

rozhodl déle nečekat.

„Za pár hodin se vrátíme, a aspoň na nás tady bude

čekat nějaká milá tvář,“ usmál se na Taffyho.

„To doufám,“ zabručel Bertie. „Cítím, že tenhle

dostih vyhrajeme. A mít tu svou stařičkou klisnu, vzal

bych s vámi všemi sázky dvacet ku jedné!“

„Chtěl bych vidět,“ řekl Biggles, „jak bys ji dostával

na loď.“

„Skočila by tam sama ze břehu,“ smál se Bertie.

„Trochu bych ji polehtal a hop! Jen kdyby tak nepražilo

sluníčko.“

Na Bigglese to bylo moc vtipu naráz. Nechápavě

zavrtěl hlavou a otočil se k Li Chimu.

„Vědí všichni muži, co se od nich čeká?“

„Do posledního písmenka. Nejenom vy máte dar,

aby vás všichni poslouchali na slovo.“

„Už vás napadlo, co Japoncům namluvíte, když

zastavíme u lodi?“

„Máme na lodi velmi starý motor. Nevšiml jste si?

Snadno se zadře. Požádám o pomoc hlavního mechanika

ze Sumatranu. Myslím, že mě pustí na palubu. Také

očekávám, že dosud neskončilo zásobování lodi z

přístavu a žebříky budou spuštěny.“

„Dobře. Nebudeme ztrácet čas. Na loď a odrazíme!“

110

Průvod se dal na pochod. Důstojníci šli první a

užasle pozorovali, jak rychle a mrštně zdolávali

domorodci lodní brlení. Šlo to ráz na ráz, občas o

zábradlí zazvonila mačeta.

„Ti strašáci ale skáčou, co? Že se nepořežou vlastní

žiletkou,“ nechápal Bertie a nasadil si monokl, aby na to

lépe viděl.

„Vy tam!“ křikl Biggles ke břehu. „Dobře

poslouchejte, aby vám Algy někam neuletěl!“

Taffy zamával. Rozuměl.

Ayert nahodil motor a lodní šroub rozvířil vodní

hladinu. Lotos vyrazil vpřed a baldachýn vysokých

stromů začal splývat s tmou. Hvězdy, plující na nebeské

klenbě, se objevily i na hladině. Bocman zatočil

kormidlem a loďka obeplouvala pobřeží. Bylo nutné

ostrov obkroužit a vplout do úžiny. Li Chi udílel poslední

rozkazy mužům dřepícím na podlaze. Většinou se ani

nevzdálili od zábradlí. K překvapení bělochů se nikdo z

nich na nic neptal, všichni jen pozorně sledovali

Číňanovy pokyny.

„Asi vysvětluje, komu má kdo podříznout krk,“

zašeptal Ginger.

„Propánakrále,“ hlesl Bertie.

Albatros by to měl k parníku devět mil. Lotos, který

obeplouval

Sloní

ostrov

a

musel

se

vyhnout

nebezpečným skaliskům, měl před sebou o tři míle víc.

Podmínky pro plavbu nemohly být lepší a člun zvládl

prvních deset mil za hodinu. Vál mírný větřík a vlny tiše

ševelily. Potom Ayert zpomalil. Bylo záhadou, co s

motorem dělal, ale dařilo se mu. Motor škytl, naskočil a

znovu zaškytal. Ayert si s ním hrál dál a s jediným okem

111

bedlivě zkoumal hladinu. Pak cosi zabručel a pozměnil

kurz. Motor vzlykal a sténal…

Ginger se podíval přes příd a uviděl obrys

Sumatranu. Chybělo k němu sotva půl míle. Loď před

nimi jakoby vystupovala z moře a byl už slyšet hluk z

paluby. Rachotily tam řetězy a ozval se lodní zvon.

„Má to snad znamenat, že zvedají kotvy?“ zeptal se

Biggles Li Chiho.

„Ano.“ řekl Li Chi. „Myslím, že se připravují vplout

do zátoky. Jsme tu v pravý včas.“

Posádka velké lodi čile pobíhala po palubě a nikdo

se nestaral o okolí. Když si na Sumatranu konečně

připlouvajícího člunu všimli, byl už od nich Lotos

vzdálen pouhých sto yardů!

Ozval se varovný výkřik, pak druhý a dupot na

palubě zesílil. Ayert to asi neslyšel a kurz nezměnil.

Noční ticho prořízlo řízné varování z paluby Sumatranu,

jenže to už Lotos přirážel k boku velké lodi a Ginger

viděl, jak z mohutného kotevního řetězu odkapává voda.

Bok Sumatranu se nad ním tyčil do výše a Zrzek měl

pocit, že se jejich loď změnila v trpasličí záchranný člun.

Li Chi cosi křičel na námořníka na palubě, ten

odpověděl a Li Chi naléhal dál. Ginger nerozuměl ani

slovo, ale nebyl takový hlupák, aby si nedomyslel, k

čemu Číňanova řeč směřuje. Porouchal se motor a

posádka je zoufalá! K žebříku na boku Sumatranu ještě

chyběly asi čtyři yardy.

Li Chi vykřikoval dál a z jeho hlasu už znělo

zoufalství. Pak se ozval náraz. Lotos přirazil k boku

velké lodi a žebřík byl na dosah. Dva muži se k němu

vrhli a připoutali ho k brlení Lotosu. Ayert opustil

112

kormidlo a vrhl se k žebříku, ale Li Chi byl ještě

rychlejší. Za nimi vyrazili ostatní, jako smršť…

Ginger ztratil dech. Předpokládal že na palubu

vystoupí Biggles, Bertie a on jako první. Byli na tom

domluveni. Místo toho teď viděl žebřík obsypaný muži,

kteří šplhali vzhůru tak rychle, že by jim to záviděly i

opice! Na vniknutí mezi ně se nedalo ani pomyslet.

Ginger si uvědomil, že nebýt tří bělochů, je paluba

Lotosu prázdná. Podíval se na Bigglese, který právě

bezmocně rozhodil rukama.

„Jeminkote…“ začal oduševněle Bertie, ale nebylo

mu dopřáno dovést svou myšlenku do konce.

Ayert přeskočil zábradlí jako kočka, pro kterou plot

zahrady není překážkou. Li Chi ho následoval jako druhá

kočka, očekávající, že zahrada bude plná myší. Z paluby

se ozvalo překvapené vyjeknutí, které však bylo vzápětí

přiškrceno. Následoval tlumený výkřik a dva další

zoufalé steny a přes brlení Sumatranu skákali na palubu

další muži. Než se Ginger vzpamatoval, viděl před sebou

žebřík, po kterém snaživě vystupoval Biggles a vrhl se

spolu s Bertiem za ním. Dvacet pirátů už dávno rejdilo po

palubě a bylo jasné, že úsilí bílých bojovníků přijde

nazmar…

Biggles zápasil s žebříkem a kroutil hlavou, jaké to

velí podivné, nedisciplinované bandě. Když se konečně

vydrápal na palubu, vládl tu klid a na dohled nebyl jediný

živý člověk! Ještě že sem za ním vylezl Ginger s

Bertiem. Překročili tři mrtvá těla a odkudsi z podpalubí k

ním dolehly zvuky, dokládající, že boj o loď dosud

neskončil.

Posádka Sumatranu se nevzdávala, i když naděje

mužů na přežití byla nepatrná. Dosud se neozval jediný

113

výstřel. Biggles si to vysvětloval tím, že Japonci na

palubě neměli zbraně. Ty patrně ležely ve skladišti a bylo

možné, že právě o tento sklad se teď bojuje. O výsledku

rozhodlo překvapení. Li Chiho piráti pronikli na palubu

snadno a nyní se drali do útrob plavidla se stejnou

jistotou.

114

Následoval tlumený výkřik a přes brlení Sumatranu

skákali na palubu další muži.

115

Biggles s pistolí v ruce vyrazil k velitelskému

můstku. Nikdo z trojice zatím nedostal možnost předvést

své schopnosti v boji muže proti muži. Příležitost

nedostali ani na můstku. U kormidla už stál Ayert a

odvážný Li Chi. Jednooký bocman si s pozoruhodnou

něhou utíral mačetu do cípu sarongu. V tratolišti krve

vyhasly životy velícího důstojníka i jeho pobočníka.

„Tito dva muži na nás vytáhli pistole,“ pronesl Li

Chi svou uhlazenou angličtinou. „Je mi to velmi, velmi

líto.“

„Clark Gable být špatný,“ řekl Ayert s širokým

úsměvem Gingerovi. „Já být dobrý!“ dodal.

Ginger přitakal, ale při pohledu na mrtvoly mu do

řeči nebylo.

„Mám dojem, že jsme mohli zůstat na ostrově v

posteli,“ ozval se Biggles. „Byli jsme tu zbyteční. Ani se

mi tu nelíbí. Představuji si, co se děje dole a svírá se mi

žaludek. Musíme co nejrychleji vyrazit zpátky.“

„Válka je krvavé řemeslo, příteli,“ řekl s hořkým

úsměvem Li Chi. „Nezáleží na tom, zda probíhá ve

vzduchu či na palubě lodi. A náš parang není horší zbraň

než vaše bomby, tanky a plamenomety!“ Zmizel v

podpalubí a Biggles jen polkl. Na to se těžko dalo něco

namítat.

Opustili Ayerta u kormidla a vrátili se na palubu,

která se už plnila vítěznými bukanýry. Zářili nadšením.

Před strojovnou se řadili muži ze Shansie a jeden z nich

sdělil lámanou angličtinou Bigglesovi, že stroje jsou v

pořádku.

„Díky,“ kývl Biggles a zahleděl se k pobřeží. „Dost

by mne překvapilo, kdyby si tam ničeho nevšimli.

116

Nemáme jediný rozumný důvod se tady déle zdržovat.

Gingere! Hej, Gingere, probuď se! Jdi dolů k vysílačce a

pokud se ozve signál, dej mi hned vědět! Pošlu dolů Li

Chiho, aby překládal.“

Zrzek poslechl a přístroj našel snadno. Vlastně ho k

němu přivedl zvuk zprávy, kterou právě vyklepával. Pilot

se obrátil jako na obrtlíku a hnal se zpátky na palubu. Li

Chi se usadil u přístroje během necelé minuty. Pečlivě

naslouchal a rukou čmáral po papíře čínské znaky, pro

Gingera zcela nepochopitelné.

„Copak asi chtějí?“ zeptal se s úsměvem. „Mají ještě

vůbec o Sumatran zájem?“

„Co chtějí?“ odpověděl tiše Li Chi. „Chtějí vás.

Všechny bělochy. Vysílá vlajková loď flotily japonských

torpédoborců. Kapitán hlásí, že nalezl vrak britského

letounu typu Gosling. Tři sta mil východně od Mergui.

Pilot byl zajat. Sestřelili ho a japonský velitel flotily se

tím před admirálem vychloubá.“

Ginger zbledl a stáhlo se mu hrdlo.

„Uvádějí jméno zajatce?“ zeptal se stísněným

hlasem.

„Ne.“

„Hrome,“ řekl Ginger. „V téhle oblasti je jen jeden

gosling. To znamená, že dostali Algyho! Co ještě říkají v

hlášení?“

„Ledacos,“ přikývl smutně Li Chi. „Požádali o

instrukce k převozu zajatce a odpověď už přišla ze

Singapuru. Převezou ho na nejbližší základnu k výslechu.

Flotila proto namířila do Victoria Point. Příjezd je

očekáván zítra po obědě.“

„Děkuji,“ řekl unaveně Ginger a šel hledat Bigglese.

117

„Japonci

dostali

Algyho,“

oznámil

mu.

„Torpédoborec ho vytáhl z moře. Skončí ve vězení ve

Victoria Point.“

„Victoria Point?“ řekl nechápavě Biggles.

„Ano,“ svěsil hlavu Ginger.

Biggles si pak hrál s cigaretou tak dlouho, až se

spálil a plný vzteku odhodil nedopalek přes zábradlí.

Mlčel. „Co uděláme?“

„To vážně nevím,“ připustil Biggles. „Na flotilu

torpédoborců s touhle kocábkou nemáme. Musíme

pokračovat. Nejdřív do Indie a pak se uvidí. Říkals, že

bude v přístavu zítra odpoledne?“

„Li Chi to tvrdil.“

„Algy má před sebou ještě pár bezpečných hodin.

Vracíme se na ostrov,“ přikázal Biggles. Vedle nich se

zjevil Li Chi. „Další veselá zpráva?“

„Tamashoa požaduje, aby se námořníci flotily o

zajatce vzorně starali. Hodlá se mu po přistání věnovat

osobně.“

„Hodný hoch,“ zavrčel Biggles. „Tak dobře.

Sumatran zmizí, ale my víme, že torpédoborce pro nás

znamenají vážné nebezpečí. Díky Bohu, že o nich víme

včas. Jinak bychom se mohli dostat přímo před jejich

hlavně. Jako by nestačilo, že až se Tamashoa dozví, že

mu tahle loďka zmizela, spustí ohňostroj.“

Biggles se odmlčel a pohlédl k pobřeží. Na

východním břehu si všiml podivného pohybu signálního

světla. „Copak se to tam děje?“ otočil se k Li Chimu a

ukázal na světlo. „Hádám, že se nám někdo pokouší něco

sdělit. Co chtějí?“

Li Chi se znovu osvědčil jako odborník. Chvíli

signály sledoval a pak kývl hlavou.

118

„Rozumím,“ řekl. „Chtějí vědět, nač Sumatran čeká.

Už měl být v přístavu.“

„Mohli rozpoznat, co se na lodi stalo?“

„To vylučuji.“

„Takže musíme odpovědět. Poslali by sem hlídkový

člun. Na můstku je lodní signální lampa. Li Chi, vyšlete

jim zprávu, že se sem od severozápadu blíží neznámé

podezřelé plavidlo. Možná britská ponorka. Získáme tím

časovou rezervu, abychom se mohli odtud vypařit. Ale to

už jim nesignalizujte!“

Li Chi se na něj káravě podíval a vydal se k můstku.

„Mohl byste admirálovi doporučit, aby varoval

všechny lodě v této oblasti. A požádejte ho, ať zahájí po

té ohavné ponorce pátrání.“

„Udělám to, ale co tím získáme?“ zeptal se Li Chi.

„Nerozumím. Jenom to zvýší jejich zdejší aktivitu. Proč

o to stojíte?“

„Torpédoborce možná přejdou na jiný kurz. Mohly

by nám tím uhnout z cesty. Byl to jen takový záblesk mé

ubohé mysli.“

„Pořád vás něco napadá,“ zabručel Li Chi. „Co když

nám pak ty torpédoborce vplují zrovna do cesty?“

„To těžko,“ řekl Biggles. „Míří sem a pokud změní

směr, zamíří někam jinam. Omlouvám se za své nápady,

ale někdy může dobrý nápad vyhrát i prohranou bitvu.

Nebuďte proti nápadům a uznejte, že za to ani nemohu,

když mě něco napadne.“

Li Chi vyslal signál a na pobřeží potvrdili příjem.

„O.K. To bychom měli,“ mnul si ruce Biggles. Li

Chi zůstal na můstku, zatímco pilot se vracel na palubu.

Dole se ozval zvonek a paluba plavidla se roztřásla.

Stroje se rozběhly a pod zádí rozvířil šroub vodu.

119

Sumatran zamířil ke Slonímu ostrovu a člun s

pohádkovým jménem Lotos ho následoval…

120

KAPITOLA DVANÁCTÁ

JAK ALGY UTOPIL GOSLINGA

Nebýt veliké nudy, kterou považoval Algy za trest,

proběhl by let do Indie bez jakéhokoli trápení. Když se

kola letounu roztočila na přistávací dráze základny v

Madrasu, už se k němu sbíhali muži z letky a když Algy

vystrčil hlavu z kabiny, nevystačil jako poprvé s

neurčitými vytáčkami o otevření vzdušného mostu do

sloní říše. Letci už měli čekání dost. Angus Mackail začal

přesvědčovat Algyho, že místní muži mají zaťaté

všechny smysly, dokonce i pěsti. Pokud operace nezačne

co nevidět, bude neveselo!

Při pohledu na něj si Algy vzpomněl, jak Angus

„boural“ v Barmě. Bylo to nedávno, Angusovy bolesti

ještě ani neodezněly a on si zase nedal pokoj.

„Brzo se dočkáš,“ řekl mu a raději spolkl jedovatou

poznámku o tom, že doktoři se možná dočkají také.

Po pár soustech v kantýně se Algy hnal vyplnit

rozkazy. Nebylo tak snadné to stihnout, čas kvapil.

Když se dva lightningy odlepily od země, Algymu

najednou čas chyběl, pobíhal kolem goslingu a pobízel

palivo, aby teklo rychleji.

„Očekáváme váš přílet zítra ráno,“ řekl pilotům,

chystajícím své liberatory. „Čím víc šťávy, tím líp.

Budeme ji potřebovat.“

A pak seděl v kabině a v prvních hodinách se zase

jen nudil. Nic se nedělo. Strop nebes i podlahu oceánu

natřeli průzračnou modří. Napadlo ho, že z výšky pěti

121

tisíc stop připomíná Pacifik spícího žraloka modrého, ale

brzy těch nápadů nechal. Přelétl Andamany a Nicobary a

zjistil, že válka odtud vyhnala i tu nejmenší rybářskou

loď. Nad goslingem se klenul azurový dóm, který na

obzoru přecházel od fialového nekonečna. Připadalo mu,

že letí od jednoho konce světa ke druhému.

Po pět hodin Algy nezahlédl ani nejmenší stopu či

náznak něčeho, co by narušilo božskou čistotu a klid

mořské hladiny. Pozornost, kterou byl Algy známý a

která mu už často pomohla, polevovala. Na severním

obzoru se zvedal sloupec kouře, ale trvalo dlouho, než si

ho Algyho unavené oči povšimly. Dým mohl znamenat

jen jedno, spojeneckou nebo nepřátelskou loď. Konečně

si sloupce všiml a chtěl se přesvědčit, čí loď brázdí

hladinu.

Bezmyšlenkovitě zvedl oči k obloze. Nic. Už otáčel

hlavu dopředu, když v poslední chvíli spatřil dva body

letící ve stejné výšce jako on sám. Samozřejmě letouny!

Nedalo se ještě rozeznat jaké, avšak Algy se rázem

probral. Jediné co mohl udělat, bylo uklidit se jim

velkým obloukem z cesty. Zmizet! Potíž byla v tom, kam

zmizet. Zatoužil, aby byl jeho hydroplán opatřen

neviditelným nátěrem, ale raději se rozhlížel po skrýši.

Jenomže nebe bylo bez mráčku, pevnina nikde! Připadal

si jak holátko v hnízdě, k němuž se blíží dvě hladové

kuny.

Odhadl rychlost letounů a hned pochopil, že nemá

naději. Ztrácel i víru ve vlastní schopnosti. Ručička na

měřidle paliva se už povážlivě naklonila, do Indie se

vrátit nemůže. Kéž bych si mohl dolít ze sudů, povzdechl

si Algy a vzdychl podruhé, když poznal jaká návštěva se

blíží. Byly to stíhačky typu Mitsubishi!

122

S hrůzou si uvědomil, že těmto dravcům se

neubrání.

„Hrome,“ spíš zaúpěl než zaklel Algy. „Letím jim

rovnou do rány!“

Věděl, že teď zaplatí daň z rizika. Biggles i on chtěli

co nejvíc místa pro náklad a zbavili stroj kulometů.

„Stejně bych se neubránil,“ vzdychl už potřetí a

zauvažoval, jak by se měl poctivý člověk rozloučit se

životem. Algy pochopil, čemu se říká těžká hodina…

Měl jedinou šanci a chopil se jí. Roztočil motory jak

to jen šlo a naklonil gosling ke střemhlavému letu. Ke

Slonímu ostrovu mu zbývalo urazit přes čtyři sta mil, což

bylo beznadějně daleko. Pokud by japonské letouny byly

na průzkumu, měl ještě naději.

Mohly by mít nedostatek paliva a když se jim vyhne,

nebudou ho pronásledovat.

Ale i v tom měl Algy smůlu.

Stíhačky mitsubishi ho dohonily během několika

minut, přestože vyždímal z goslingu všechno. Tu už Algy

letěl nad hladinou moře v nejmenší výšce, kterou si

dovolil, snad jen padesát stop nad vlnami. Útoky na

takové cíle představovaly pro stíhače určité nebezpečí,

neboť stačilo malé zaváhání a rychlý útočník nemusel

zvládnout stroj. Algy upíral oči do zrcátka a viděl

stíhačky za sebou. Zatím se držely spolu a budou útočit

současně.

Zkušený bojovník Algernon Lacey přesně vystihl

vteřinu, kdy se ozvou kulomety. V té chvíli trhl pákou a

zvedl své letadlo před smrtonosným deštěm střel.

Povedlo se mu to ještě dvakrát, ale věděl, že příště mu

ten, až trapně jednoduchý manévr, nevyjde. Nemýlil se.

123

Japonci ztratili trpělivost a rozdělili si práci.

Zaútočili na Algyho stroj každý z jedné strany. V trupu to

zapraskalo, ale střelba nepoškodila nic důležitého, stroj

pokračoval v letu.

Algy si oddychl, ale dobře mu nebylo. Vezl padesát

čtyřgallonových sudů benzínu, takže vlastně pilotoval

menší sklad hořlavin. A Japonci stříleli zápalnými

střelami. Stačil jeden zdařilý zásah a gosling se změní v

ohnivou kouli.

Zasvitla mu naděje, když jeden z nepřátelských

letounů náhle zvedl nos a zamířil pryč.

„Došlo mu palivo,“ nadechl se Algy. „Kdyby tak

věděl, kolik ho mám v letadle já…“

Jenže tu byl ještě druhý protivník, který se tak rychle

nevzdal a nastala rozhodující chvíle nerovného souboje.

Japonec tentokrát dotáhl útok tak blízko, že nemohl

minout. Algy se sice pokusil o boční únik, ale bylo to

marné. Střely zasáhly ovládání letounu a pilot pochopil,

že je vyřízen. Gosling ho přestal poslouchat a aby to

nebylo všechno, pravý motor smutně zakašlal a zastavil

se. Přetížené letadlo se rychle propadalo. Algy zoufale

zápasil s neposlušným řízením a děkoval Bohu, že letí

tak nízko.

A potom se gosling dotkl hladiny a voda vystříkla do

výše. Bylo to hanebné přistání, nejhorší, jaké Algy

pamatoval, ale on sám věděl, že to přistání byl zázrak!

Letadlo se volně pohupovalo na klidné hladině…

Algy si utřel z čela pot a podíval se nahoru.

Japonského pilota tohle vítězství zřejmě neuspokojilo a

znovu nalétal na svou oběť. Algy neváhal ani vteřinu a

skočil do moře. Hřmění motoru útočící stíhačky sílilo a

plavci se podařilo dostat se k plováku letounu. Japonec

124

znovu vyzkoušel své kulomety a Algy měl další

příležitost vychutnat si zvuk střel pronikajících letadlem.

„Tady se alespoň nepotím,“ procedil mezi zuby.

Pak střelba skončila, řev motoru se tišil a bouře

odcházela.

Algy se vyškrábal na plovák a očima hledal

stíhačku. Byla už velmi vysoko a mířila k severu. Nebylo

pochyb. Japonec měl útoků dost a letěl domů.

Algy se zběžně podíval, jaké škody způsobila

střelba. Objevil jen řadu děr v trupu a bylo zázračné

štěstí, že žádná střela nenašla sudy s benzínem. S Algym

a s goslingem dnes stáli všichni svatí. Oklepal ze sebe

vodu a vlezl do trupu. Musel se rozmyslet, co dál. Na

nejbližší cíl v souostroví Mergui to bylo dobrých tři sta

mil a o startu s letadlem si nedovolil ani uvažovat. Přesto

dobře chápal, že neštěstí, které ho potkalo v podobě dvou

stíhačů, bylo mnohonásobně vyváženo shodou šťastných

náhod.

Jeho letoun se uhnízdil přímo na trase z Madrasu na

Sloní ostrov. Pokud nepřijde bouře, gosling se nepotopí.

Vodotěsné části trupu byly dobrou pojistkou. Bylo docela

pravděpodobné, že ho zahlédne někdo z posádek

liberatorů, které tudy zítra poletí. A i když ho sami

nevyzvednou, Biggles se dozví, kde gosling hledat.

V prvé chvíli si neuvědomil, že ho může objevit i

loď. O to víc užasl, když na obzoru uviděl šest sloupců

dýmu. Zadíval se tam pozorněji a rozeznal trupy šesti

velkých lodí. Blížily se rychle a Algy podle jejich

velikosti a rychlosti usoudil, že to jsou torpédoborce. A

potom se podíval ještě jednou a bylo mu jasné, že se k

němu plnou parou řítí nepřítel!

125

Algy Lacey poznal japonské lodě a v žaludeční

krajině pocítil silnou nevolnost. Teprve nyní mu došlo, že

ve stíhačkách jsou vysílačky a že jiný závěr nouzového

přistání nemohl očekávat. Stíhač udal jeho polohu a

posádky všech japonských plavidel teď touží po tom, aby

se s jeho osobou seznámily zblízka.

Na lodích už rozeznal vlajku s vycházejícím

sluncem, jeho vzácní zachránci se blížili. Z paluby

jednoho torpédoborce hodili Algymu lano a vytáhli ho na

palubu. Obětavý japonský důstojník naopak sestoupil

dolů a prohlédl si letoun. Patrně ho tam nic nezaujalo,

protože když se mokrý Japonec vrátil na palubu, loď se

hnula a rozhýbala se i jedna z dělových věží. Dva granáty

ze tří našly cíl a chudák gosling ukončil svou pozemskou

pouť.

Algy se opřel o zábradlí, aby se s ním rozloučil, ale

nedopřáli mu to. Do žeber se mu opřela hlaveň ručnice,

někdo ho dost nešetrně uhodil a když se otočil, ukázal mu

cestu.

Dostrkali ho do kajuty, kde seděl vyšší důstojník a

vedle něj stáli dva pobočníci. V rohu, před několika

archy papíru, seděl písař, čekající na diktát.

Algy musel vyndat obsah kapes, ale Japoncům to

nestačilo a ještě ho sami prohledali. Všechno, co měl u

sebe, leželo na stolku a důstojník bral jednu věc po druhé

a pečlivě si je prohlížel. Začal výslech, jeden z pobočníků

tlumočil, ale Algyho nejvíc zaujal hlas vysokého

důstojníka. Muž hovořil vysokým sopránem, za který by

se nemusela stydět operní pěvkyně.

„Vaše jméno, jednotka a hodnost!“ zazpíval

důstojník.

Algy se představil. Neměl, co skrývat.

126

„Odkud jste?“

„Nemám vám dál co říct,“ klidně pronesl Algy.

„Bude pro vás lepší, když budete spolupracovat,“

doporučoval mu Japonec.

„To je možné,“ kývl Algy. „Já se však rozhodl

nemluvit.“

Důstojník si něco vyjasňoval s tlumočníkem a ten se

pak naklonil Algymu k uchu a zařval:

„Kam jste vezl tak velkou zásobu benzínu? Kam a

proč?“

„Už jsem vám řekl, že nemám co dodat,“ potěšeně

se usmíval Algy, který si dával záležet, aby nedal najevo

strach. „Jistě i vy znáte ženevskou konvenci o válečných

zajatcích.“

Kajutou znovu zazněla japonština.

„Rozmyslete si to dobře. Pokud nepromluvíte sám,

zaručují vám, že máme způsoby jak vás ke spolupráci

donutit. Bude to bolet!“

„Napadlo mě to,“ řekl Algy. „Budete tedy mlčet?“

„Ano! Řekl jsem už všechno, co jsem vám byl

povinen sdělit.“

„Budete litovat.“

„Ne,“ prohlásil hrdě Algy. „Ať se mnou uděláte

cokoli, litovat nebudu.“

Úvodní výslech skončil. Byl krátký. Zajatce pak

odvedli hluboko do podpalubí a otevřeli před ním dvířka

malé cely. Panty skříply a dveře zaklaply, zarachotil klíč.

Na tvrdou palandu v koutě dopadalo mřížemi mihotavé

světlo slabé žárovky. Algy si lehl a zahleděl se do stropu.

Přemýšlel o svém nezáviděníhodném stavu. Kam ho asi

povezou? Do Singapuru, Penangu či někam do Japonska?

127

Nedalo se to odhadnout. Flotila může plout bez zastávky

po celé týdny.

Jeho však především trápilo, co si Biggles počne bez

goslingu a benzínu a co si pomyslí o Algyho

nedochvilnosti. Hrozně rád by věděl, zda se jeho přátelé

dozví, jak skončil život jednoho ztroskotance. Ležel tam

a připadalo mu, že to už trvá věčnost. Ztratil představu o

čase, sebrali mu i hodinky. Podle toho, že se mu klížily

oči odhadl, že je noc. Nikdo nepřicházel a Algy upadl do

bezesného spánku.

128

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

ALGY POTKÁVÁ PŘÍTELE I NEPŘÍTELE

Vězeň spal tvrdě, neboť měl za sebou bezesporu

vyčerpávající den. Nebylo to ani tak náročné tělesně jako

duševně. Vzbudil ho stevard a na stolku stála miska s rýží

a kouskem ryby. Za dveřmi čekal ozbrojený doprovod.

„Kolik je hodin?“ otázal se Algy.

Stevard mu naznačil, že nerozumí a odešel. Hlídka

zamkla dveře.

Klíč vklouzl znovu do zámku až po několika

hodinách a do cely vstoupil tlumočník. Vyzval vězně,

aby ho následoval.

„Budete převezen na pobřeží,“ oznámil Algymu a

ušklíbl se. „Řekl bych, že vám tam rozvážou jazyk.“

„To sotva!“

„Admirál Tamashoa ví jak na to, hlupáku,“ řekl

chladně tlumočník. „Kdybyste nebyl Angličan, litoval

bych vás.“

„Tamashoa?“

Algy si uvědomil, že ho dovezli do Victoria Point.

Měl blízko ke svým přátelům, ale zamrazilo ho.

Tamashoa! Na palubě, kam ho v poutech vyvedli, jasně

zářilo slunce. Torpédoborec kotvil v laguně, kterou do

pobřeží vykotlal mořský příboj. Nebylo pochyb, dostal se

na námořní základnu v deltě řeky Pak Chan.

Celková atmosféra přístavu Algymu na veselí

nepřidala. Kolmé útesy, řídce porostlé keři, příkře

spadaly do moře. Na bahnitém břehu mezi nimi ležely

lodice domorodců a dále od moře stály jejich ubohé

129

chatrče. Do zátoky vybíhal polorozpadlý dřevěný

můstek, který se jen těžko dal označit za molo. V ústí,

kde se dno moře svažovalo do hlubiny, hnily na hladině

rostlinné zbytky. Tohle místo čarokrásný Orient

rozhodně nepřipomínalo.

„To si admirál vybral pěknou díru pro svoje

velitelství,“ zavrčel Algy, ale na víc neměl čas.

Eskorta ho postrčila. Rána zprava, rána zleva a už

byl v malém člunu. U přístaviště na něj čekala jiná

skupina japonských vojáků. Údery pažeb ho dohnali k

domku, který, jak se později dověděl, patřil hlavnímu

guvernérovi oblasti. Všude kolem se potulovali japonští

pěšáci a námořníci. Algyho překvapilo, v jakém stavu

byly jejich uniformy. Vojáci připomínali otrhance, což

určitě nesloužilo ke slávě a cti tokijského Císaře pána.

Mužů tu bylo plno, ale vůbec nebylo jasné, kam jejich

hemžení směřuje. Až na eskortu. Ti věděli. Hnali ho před

sebou jako dobytče, až se zarazil o zeď vězení. Stálo

kousek za domkem a Algy viděl stavení s malým

zamřížovaným oknem. Strčili ho dovnitř a zalapal po

dechu. Vládlo tu vedro a děsný zápach. A pak našel

překvapení, které tu rozhodně nečekal. Spoluvězně! Ve

flanelovém obleku pocákaném krví seděl na podlaze

muž. Byl to běloch. Z jeho šatů na ramenou a na kolenou

visely cáry. Když Japonci vhodili dovnitř Algyho,

obvazoval si právě ránu na noze kusem novin. Dveře

zapadly, zámek cvakl a muž zvedl hlavu.

„Dobrý den, pane,“ řekl a upřel na nováčka oči.

„Promiňte, že nevstanu, ale trochu mě pobolívá tahle

noha. Jedna z těch bestií si na mně ověřovala, zda má

dost ostrý bodák. Měl bych se vám ale představit.

130

Jmenuji se Marling a býval jsem majorem v indických

oddílech Jejího Veličenstva.“

„Už jsem o vás slyšel,“ uklonil se Algy. „Mé jméno

je Algernon Lacey, kapitán R. A. F. Můj přítel mi o

vás…“ Algy se rozhlédl a ztišil hlas. „Přilétl jsem s

Bigglesworthem, kterého jste už poznal. Jak jste se sem

dostal? Co se stalo v Shansie? Omluvte mou dotěrnost,

pane. A ten papír vám nepomůže. Ošetříme ránu něčím

lepším.“ Utrhl rukáv své košile a přikročil k majorovi.

„Děkuji. Jste velmi laskav,“ řekl Marling. „Shansie

už, bohužel, neuvidíte. Bigglesworth měl pravdu a já byl

důvěřivý hlupák. A neomlouvá mne ani to, že jsem tam

udělal vše, co bylo v lidských silách.“

„K čemu došlo?“ zeptal se Algy, klečící vedle

Marlinga a pečlivě obvazující ránu.

„Druhý den ráno po odplutí Lotosu se objevilo

japonské průzkumné letadlo. Asi pátralo po člunu.

Zrovna jsme pracovali na ploše pro přistávání letadel.

Jestliže jste s Bigglesworthem mluvil, určitě vám

vyprávěl o našem pokusu. Ten Japončík se nějak musel

domyslet, oč nám jde. Ještě ten den se na nás Japonci

prostě sesypali přímo z nebes. Poslali na nás paradesantní

jednotku. Říká se tomu tak, ne? Zatočili s námi jedna

radost. Stačilo jim dvacet minut a byl konec.“

„Kde je váš syn?“

„To bych taky rád věděl. Za přestřelky se kdesi

ztratil. Viděl jsem ho naposledy po boku mého předáka

Melonga a jejich parangy se míhaly vzduchem velice

rychle. Doufám, že se oba dva probili do džungle.“

„Shansie

v

rukou

Japonců…To

není

moc

povzbudivá zpráva.“

131

„Pro mne mnohem horší než pro vás,“ zavrčel

Marling.

„K čertu! To přece znamená, že Biggles může

padnout do léčky!“

„Bojím se, že máte pravdu. Co s tím ale můžeme

odtud udělat?“

„Velmi málo,“ připustil Algy. „Proč vás ten Japonec

bodl?“

„Chtěl vědět, kde jsou schované mé rubíny a kde

leží nejlepší gumovníkové plantáže.“

„Dozvěděl se to?“

„Cože? Říct něco těm ďáblům? Bez obav.

Nevymáčkli ze mne ani slovo. Měl jsem už i potěšení

popovídat si s jejich náčelníkem jménem Tamashoa. Ani

on si neškrtl. Dozvěděl se jen to, co si o něm myslím. Jak

dostali vás?“

Algy mu několika větami objasnil chmurný závěr

leteckého výletu do Indie, korunovaný pobytem v lodním

vězení.

„Opravdu smůla. Tamashoa si s vámi bude chtít

povídat. Zaujme ho hlavně začátek vašeho příběhu.

Doufám, že mu nic nepovíte. Je to dost dotěrný chlapík.“

„Dokážu držet jazyk za zuby.“

„Tak to má být! Vůbec tomu lotrovi neodpovídejte?“

„Nevíte náhodou, kolik je hodin?“ zeptal se Algy,

když dokončil obvaz.

„Slunce je už hodně nízko. Bude něco před šestou a

brzy se setmí. Hanebně to tu zapáchá. Jsem zvědav, jak

tu přečkáme celou noc.“

V té chvíli se otevřely dveře a vstoupil Japonec

oděný v civilním obleku. Měl asi z vězňů strach, protože

132

ho doprovázela hlídka čtyř vojáků s nasazenými

bajonety. Muž zajatcům pokynul.

„Zve nás na procházku,“ řekl Algy. „Vy byste ale

neměl s vašim zraněním chodit. Rána ještě trochu

krvácí.“

Algy se to pokusil Japonci vysvětlit, jenže

nepochodil. Dva muži skočili k majorovi a surově ho

postavili na nohy. To se Algyho dotklo víc než Marlinga,

upřel na Japonce zlý pohled a nadechl se k proslovu.

„Uklidnit se a mlčet!“ vykřikl na něj Marling.

„Koukněte na ty bajonety. Rádi si s nimi hrají a mohli

bychom kulhat oba! Chůzi ještě zvládnu.“

Algy polkl. Neřekl nic.

Vyšli z vězení. Algy nabídl rámě kulhajícímu

Marlingovi a ten pomoc vděčně přijal. Nešli daleko,

vlastně jen obešli sousední bungalov, před kterým stála

hlídka. Vstoupili dovnitř, právě když jiná japonská hlídka

přiváděla třetího vězně, jakéhosi barmského mladíka.

Hlídku vedl podsaditý Japonec, pyšnící se dlouhým

křivým mečem, zasunutým za pasem.

Marling se obrátil k zajatému mladíkovi. „Baik,

tuan,“ řekl malajsky. „Výborně, pane.“

„To je Tapil, nejstarší syn mého předáka,“ zamumlal

pak směrem k Algymu. „Dostali tedy i jeho. To se museli

hodně snažit. Určitě chtějí toho hocha mučit.“

„K čemu ten cvalík používá svou děsnou šavli?“

zeptal se Algy.

„Obávám se, že její ostří brzy pocítíme na vlastní

kůži,“ řekl stísněně major. „Ptát se Japonců na smysl

zbraní, které nosí, by nebylo příliš moudré.“

133

Zastavili se uprostřed místnosti a seržant nesměle

zaklepal na dveře druhého pokoje. Vrátil se k vězňům,

postrčil je dopředu a pak celá skupinka vešla dovnitř.

Za stolem seděl voják. Nemohl to být nikdo jiný než

sám Tamashoa. Kolem něj stáli japonští důstojníci. Tváře

měli upjaté, někteří měli měli v očích strach, autorita

nejvyššího byla zjevně velmi vysoká. Však také měl

sedící muž hodnost admirála. Byl středního věku a

nebylo těžké hádat, že postavou k obrům nepatří. Byl

hladce oholen, avšak Algyho překvapila hlavně jeho

uniforma. Jeho stejnokroj nesl některé prvky, kterých si

Algy všiml u těch nejparádivějších korzárů pana Li

Chiho. Hruď admirála zdobila celá sbírka medailí a

vyznamenání.

Když vězni vstoupili, četl jakýsi dokument. Mohl to

ovšem jen předstírat. Ani ho nenapadlo zvednout k

příchozím zrak, četl dál. Slovutný admirál si skutečně dal

na čas, než se uráčil zvednout oči. Konečně odložil papír

a opřel se lokty o stůl.

„Odpovězte na otázku,“ vyštěkl na Algyho

obstojnou angličtinou. „Co jste dělal nad našim mořem s

letadlem?“

„Létal, prosím.“

Tamashoa nehnul ani brvou, odpověd ho zjevně

nerozčílila. „Dobře. Co jste pak dělal v moři?“

„Plaval, prosím,“ usmíval se Algy.

„Dobře. Teď chci vědět, co děláte tady?“ pokračoval

admirál. „Stojím,“ řekl bezelstně Algy. Už se neusmíval.

„Proč?“

„Protože mě nikdo nenabídl křeslo.“

Admirál Algyho znovu překvapil. Sáhl po židli a

postrčil ji směrem k Algymu.

134

„Alespoň vidíte, že vyznávám zdvořilost,“ jemně

pronesl Tamashoa. „Proč jste převážel benzín?“

„Protože by bez něj naše letadla nelétala.“

„Zase dobře,“ řekl a odmlčel se. Algernon Lacey

také mlčel.

„Máte základnu na Sloním ostrově?“ vyštěkl náhle

admirál a tón jeho hlasu se změnil.

„Ne, prosím. Já jsem přece tady. U vás.“

„Dobře. Vidím. Proč ale jste na Sloním ostrově?“

„Nejsem přece na Sloním ostrově,“ ujišťoval ho

Algy s obličejem neviňátka.

„Na ostrově zjistil náš průzkum přítomnost britského

výsadku!“

„Opravdu?“ žasl Algy.

„Proč jsou tam’“

„Vy to nevíte? Já také ne.“

Právě teď se dostal výslech na trochu jinou kolej.

Admirál se narovnal v ramenou a vztyčil hlavu. Tváře

důstojníků jeho štábu se ani nepohnuly. Muži stáli kolem

jako panáci ve výloze.

Tamashoa si odkašlal a jeho příští otázka dokázala,

že věnoval mnoho času studiu psychologie evropských

kultur.

„Pokud se od vás dozvím, proč jste přiletěl, proč

jsou Britové na ostrově a proč se dali dohromady s

pirátem Li Chim, ušetřím váš život.“

„Vám ještě nikdo neřekl, že životy britských vojáků

nejsou na prodej?“ podivil se Algy.

„Vy mi tedy nic neřeknete?“

„Bohužel,“ pokrčil Algy rameny. „Nepočítejte s

tím.“

135

„Dobře,“ kývl Tamashoa a otočil se k Marlingovi.

„Teď vy. Protože jsem vzdělaný člověk a vážím si

lidského života, dávám vám ještě příležitost, majore. Kde

jsou rubíny a kde leží vaše sklady?“

„Dobře,“ řekl Marling. „Protože já jsem tvrdohlavý

stařík a vážím si svých názorů, tak vám neřeknu nic!“

Tamashoa se obrátil k seržantovi a něco mu

japonsky sdělil. Ten přešel k oknu a ukázal ven. Algy i

Marling se otočili. Otevřeným oknem bylo vidět volné

prostranství za domkem. Setmělo se, ale ve světle

pochodní mohli oba Britové sledovat děsivé divadlo.

Právě tam přivedli Tapila, Melongova syna. Měl ruce

svázané za zády. Přinutili ho pokleknout. Opodál čekal

muž s křivým mečem. Tamashoa přistoupil k oknu.

„Dívejte se dobře, co děláme s vězni, kteří jsou

tvrdošíjní. Je lhostejné, zda jsou staří nebo mladí. Tento

chlapec mlčel. Když neumí mluvit, není důvod, aby žil.

Pokud ani vy nemáte jazyk na správném místě, zemřete

podobně.“

Kat pozvedl meč. Algy s hrůzou pozoroval záblesk

ostří a odvrátil hlavu.

„Nádhera,“ liboval si admirál. „Na první ránu.

Dokonalý a přesný úder.“

„Vrahu!“ neudržel se Marling a z jeho hlasu zněla

nenávist. „Vy všichni jste vrazi! Nic jiného!“

„Pokud se vám ulevilo a máte mi co říci, poslužte

si,“ ušklíbl se Tamashoa.

„Ne!“ vybuchli Marling s Algym téměř současně.

„Dobře,“ řekl Tamashoa suše. Jako rozený herec

mávl rukou, aby přivolal hlídku. Vrátil se ke stolu a

eskorta odváděla zajatce před dům. Čekal tam na ně muž

136

s křivým mečem. Seržant mu něco sdělil a kat se přidal k

zajatcům.

„Je mi to velmi líto,“ řekl Algy majorovi. „Tady

jsem poznal, jak tahle sebranka vede válku. Teprve teď

se vážně těším, až někomu z nich zakroutím krkem.“

„Mám takový dojem, že to poznání je trochu

opožděné,“ svraštil Marling čelo. „Nebude čas. Oni teď

spíš zakroutí krkem nám!“

137

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

PŘÍLET LIBERATORŮ

V průběhu čtyřiadvaceti hodin, které strávil Algy v

žaláři, měl Biggles ustaranou hlavu. Na ostrově se

události řítily dopředu jak rozjetý expres. Sumatran

kotvil u břehu a probíhalo nakládání. Stovka

propocených

mužů

poletovala

mezi

džunglí

a

podpalubím lodi. Byli to muži, nebyli to nádeníci. Práce

pro ně byla posláním. Všichni toužili uškodit nepříteli a

nikdo nikoho nemusel pobízet. Biggles si připadal

poněkud zbytečný. Zamýšlel se proto nad trpkým

osudem Algyho a nad citelnou ztrátou goslingu, ale

spásný nápad nepřicházel. Biggles si nevěděl rady.

„Připadá mi, že se nám nic nedaří,“ hořekoval.

„Dokonce ani nevím, co na nás čeká. Tamashoa si

nemůže nechat líbit ztrátu dvou lodí. Pokud už musel tu

katastrofu ohlásit nadřízenému, ztratil tvář. To pro

Japonce znamená skoro totéž co sebevražda. Měl by

spáchat harakiri. A my bychom měli rychle něco udělat

pro Algyho.“

„Ani nevíme, kde ho hledat,“ řekl smutně Ginger.

„Možná ho už má Tamashoa v drápech,“ zavrčel

Biggles a podíval se na hodinky. „Liberátory už jsou

určitě připraveny ke startu. Nutně potřebujeme benzín a

obojživelné letadlo. Li Chi sice může dovézt kaučuk do

indického přístavu, ale bez hydroplánu nedostaneme

Číňana včas zpátky. Musel by přiletět až liberatorem.

Taffy! Posloucháš mě? V nádrži lightningu máš benzínu

sotva na zpáteční let do Indie. Leť a sežeň hydroplán, ať

138

to stojí, co to stojí. Někdo z chlapů ho sem bude muset

doručit. Liberátory by měly z Indie startovat v

půlhodinových intervalech. První z nich poveze sudy s

benzínem. Na palubě druhého bude zásoba zápalných

pum. Dal bych přednost pětistovkovým cvalíkům.“

Na Bigglese se zaměřilo několik párů nechápavých

očí. „Pumy? To myslíš vážně?“

„Jistě! Nebo jsem vám to omylem řekl malajsky?“

„Na co potřebuješ bomby?“

„S torpédoborci pod sebou si pilot nemůže být nikdy

jistý. Mají protiletadlové kanóny a kulometem jim moc

neublížíš.“

„To chceš abych letěl hned?“ otázal se Taffy.

„Okamžitě! Nedostatek benzínu už mě skutečně

začíná strašit. Algyho dodávka nám hrozně chybí. Bude

nás svrbět v levé noze až zaútočíme.“

„Tak já se balím,“ vydechl Taffy a odešel.

Biggles se obrátil na Vzteklouna. „Nalej do svého

lightningu i tu poslední slzu šťávy, co tu najdeš.

Odstartuješ před svítáním a budeš se držet nahoře tak

dlouho, jak ti to jen palivo dovolí. Když nakládáme

Sumatran, nemůžeme tu potřebovat žádné zero. Musíš

prostě zajistit leteckou ochranu lodi. Věřím, že nakládání

už nebude dlouho trvat. Nedlouho po ránu by to mělo

skončit. A teď, pánové, všichni do postele! Máme před

sebou rušný den.“

„Henry poletí s hydroplánem, Angus, Tex a Tug s

liberatory. Není nás vlastně málo?“ zajímal se Ginger.

„Až jim Taffy vysvětlí, jak se na ostrově zhoršilo

počasí, budou tu rychle další. Pochopí.“ řekl Biggles.

„Začneme jen se třemi stroji. Chtěl jsem jich pět, ale

najednou nejsou lidi. Pošlu posádku okamžitě zpátky.

139

Chtěl bych, aby v kabině při zpátečním letu seděli

vždycky dva. Když budeme mít štěstí, brzy tu bude všech

pět letounů. Jeden stroj si tu necháme. Člověk nikdy

neví.“

„Proč?“

„Co kdyby se nám přece jen začalo kouřit pod

botami? Račte si pánové uvědomit, že právě v tomto

okamžiku tu máme jednu stíhačku s benzínem asi na půl

hodiny letu. Uznáte sami, že nemáme důvod pořádat

čajový dýchánek s hudbou.“

„To chápeme,“ řekl Ginger. „Ale co s Algym?“

„Asi jsem měl sehnat pro gosling letecký doprovod,“

zasmušil se Biggles. „Byl jsem však lehkomyslný a je

možné, že bych tu stíhačku stejně nesehnal. Je mi to líto.

Teď můžu jen doufat, že všem Algyho dnům není

konec.“

„Nenapadlo tě, co pro něj uděláme?“

„Dokud je na palubě torpédoborce, vůbec nic,“

pronesl rozhodně Biggles. „Vzal jsem Li Chimu

dalekohled a hned, jak flotila vjede do zátoky ve Victorii,

budeme vědět, kde Algyho hledat.“

„Co budeš dělat ty, když nás ženeš na kutě?“ zeptal

se Bertie.

„Jdu za Li Chim,“ odpověděl Biggles. „A vy ať už

jste v posteli.“

Li Chi dohlížel na nakládání. Domorodci vytvořili

lidský řetěz a žoky s kaučukem putovaly z ruky do ruky.

Ayert se úlohy zlého šafáře zhostil na jedničku.

„Li Chi, můžete mi něco vysvětlit,“ otázal se

Biggles. „Sumatran nevplul do přístavu, protože je zátoka

mělká. Vzpomínám si dobře?“

140

„Použil jste slabé slovo, pane. Bahnité dno

představuje obrovské nebezpečí i pro loď s menším

ponorem než má Sumatran.“

„Jaká hloubka je v ústí řeky?“

„V nejlepším případě dva fathomy. To jsou asi tři

yardy. Musíte však dobře znát profil dna. Všechny větší

lodi proto kotví před vjezdem do zátoky. Proč se ptáte?“

„Jen uvažuji,“ zabručel Biggles. „Delta je napájena

řekou Pak Chan. Je to tak?“

„Ano.“

„A pokud by voda v řece prudce poklesla,

znamenalo by to, že se hladina zátoky ještě sníží?“

„Určitě, i když ne o mnoho. Jenže v tomto ročním

období čekáme spíš tropické lijáky než období sucha,

pane.“ Li Chimu už zase v očích blýskly pochybnosti o

Bigglesově zdravém rozumu.

„Vy se ale mýlíte,“ prohlásil Biggles s úsměvem.

„My přece můžeme řece trošičku poručit.“

„To už máte zase trápení se zažíváním, příteli?“

prohlásil smutně Li Chi. „Stejně nechápu, k čemu by nám

vyschlé koryto řeky mohlo posloužit.“

„Do Victoria Point míří torpédoborce,“ nahodil

Biggles udičku a na chvíli se odmlčel, aby dal Li Chimu

čas zabrat. „Zakotví u vstupu do zátoky.“

„Je

to

pravděpodobné,

ale

není

to

jisté.

Nezapomeňte, že vy sám jste vyslal varování o

přítomnosti britské ponorky ve zdejších vodách. Pořád

vás něco napadá! Co byste udělal v roli admirála

japonského námořnictva?“

„Pokud bych se nechtěl příliš dlouho zdržovat na

základně, asi bych trochu bahna riskoval. Zátoka by mým

141

lodím zajistila klid. Pobřežní baterie by mi zaručily

bezpečnou ochranu.“

„Je možné, že tak Tamashoa bude uvažovat,“

připustil Li Chi.

„Výtečně. Vzpomínáte si, co major Marling říkal o

záplavách a náspech, kterými regulují koryto řeky?

Představte si, že taková ochranná hráz vyletí do vzduchu!

Voda nabere jiný směr, zamíří do polí a při ústí do moře

se řeka promění v potok, pokud z ní na čas nebude jen

strouha! Hladina v deltě poklesne.“

Li Chi se zhluboka nadechl. „Zajímavý nápad,“ řekl.

„Torpédoborce zapadnou do bahna a protože ztratí

pohyblivost, nebude tak těžké je zasáhnout ze vzduchu.“

„To přeháníte. Pokud bych na ně chtěl poslat letadla,

asi bych vážně dostal střevní katar,“ ušklíbl se Biggles.

„Palebná síla lodí se nezmění. Jádro věci je v něčem

jiném. Muži z paluby se nedostanou na břeh, utopili by se

v bahně. Bude to znamenat, že námořníci budou vyřazeni

z boje.“

„Z jakého boje? Proč je nechcete na pobřeží?“

„Nechci, aby se z mořských vlků stala námořní

pěchota!“

„Jaká pěchota? Proč?“

„Protože dnes večer budu ve Victoria Point já a malá

skupinka dobrovolníků.“

„Tím chcete zabránit výsadku na Sloní ostrov?“

„Zase jste vedle, Li Chi. Stále zapomínáte, že mi

zajali přítele a že ho vezou do Victoria Point jako dárek

pro Tamashoa. Nevím, zda se mi podaří ho osvobodit, ale

pokusím se o to. Nemám pochyb o tom, co s ním admirál

udělá, když s ním kapitán Lacey odmítne spolupracovat.

A právě to Algy udělá!“

142

„To už je ale opravdová válka,“ zděsil se Li Chi. „A

co váš úkol s kaučukem?“

„Na ten jsem přirozeně nezapomněl. Naše dohoda o

výletě do Indie stále platí.“

„Jak se dostanete za Marlingem ke hrázím ve

Shansii?“

„Jakmile tu bude letoun, někdo odstartuje do Barmy

Možná, že já sám. Pochopitelně, že se musíme s majorem

spojit.“

„Mám jet já?“

„Nemůžete. Vy se už budete plavit na otevřeném

moři jako kapitán Sumatranu. Vy jediný dokážete loď

dovést do Indie. Představa, že byste dojel až do Madrasu,

se mi však nelíbí. Jeden z mých pilotů vás vyzvedne na

širém moři s hydroplánem, nebo se sem vrátíte na palubě

posledního liberatoru.“

„Budete řešit řadu otázek, Bigglesi. Jak se třeba

domluvíte s mou posádkou? Neumějí anglicky.“

„S Ayertem se domluvím. Nechte mi ho tady.“

Li Chi se zamyslel. „Vždycky jsme se plavili

společně,“ řekl spíš sám sobě než Bigglesovi. „Pokud ho

však vyzvu, aby tu zůstal, poslechne bez reptání.“

„Za jak dlouho bude loď naložena?“ zeptal se

Biggles. „Bylo by možné odrazit před svítáním?“

„Když vám bude stačit tisíc tun nákladu, tak určitě,“

odpověděl zamyšleně Li Chi. „Oceán je až nezvykle

klidný a věřím, že nějakou dobu zůstane. Na palubu by se

ještě vešel další náklad. Troufl bych si dost překročit

tonáž. Monzuny jsou ještě v nedohlednu. Pokud bych se

přepočítal a špatné počasí by nás zastihlo na moři, šel by

kaučuk přes palubu, nic by se nestalo. Jediné co mi v tom

143

brání, je váš spěch. Nakládali bychom déle a odrazili až

zítra.“

„Za pokus by to stálo,“ zamyslel se Biggles.

„Nenapadlo mě to.

Máme štěstí, že se nám nabídl nejlepší pacifický

mořeplavec. Odpovědnost leží jen na vás. Vydejte se na

cestu, jakmile uznáte za vhodné, ale nezapomeňte na

stíhačky. Musím vědět kdy vyplujete. Já si jdu na chvilku

lehnout a vy jděte také spát.“

„My Číňané známe způsoby, jak přemáhat únavu,“

řekl Li Chi. „Už přes pět tisíc let. Když jsem byl malý

hoch, můj vážený otec mě přinutil sedět a soustředěně

pozorovat palec u nohy po celý den. Bez jediného

pohybu. Můj národ má své tradice.“

„Kdyby mě k něčemu podobnému nutil můj otec,

matka by utíkala pro doktora, aby otce vyšetřil,“ řekl

Biggles. „Dobrou noc.“

V bungalovu si ani nezul boty a hodil sebou na

lůžko.

Dlouho nespal. Vzbudil ho řev leteckých motorů a

Biggles poznal, že na start roluje lightning. Hvězdy na

obloze ještě nepohasly. Ve dveřích se objevil obrys

postavy. Byl to Bertie s hlášením, že Vztekloun vzlétl k

průzkumnému letu. Bylo šest ráno.

Biggles se vykoupal v jezeře. Postavilo ho to na

nohy a měl pocit, že je připraven na nastávající den. Cítil,

že dnešek rozhodne o mnoha věcech, ale nebyl si jist, zda

to bude úspěch, nebo hořká porážka.

U jezera ho znepokojilo zjištění, že přistávací plocha

dosud není dokončena. Bylo sice možné přistát, ale piloti

to budou mít těžké. Právě uvažoval, co s tím, když se

zjevil Li Chiho kuchař s ranním čajem. Za ním kráčel

144

zívající Ginger, jehož schopnost vytušit snídani byla až

nepochopitelná.

A pak, při čaji, přišla první radostná zvěst tohoto

dne. Přišel s ní sám největší mořský vlk Pacifiku, Li Chi.

Oznámil, že jeho lidé se překonali a že Sumatran je

připraven k odjezdu!

„Jak jste dokázal ušetřit půl dne?“ obdivné řekl

Biggles. „Vypadá to jako zázrak!“

„Ano,“ uklonil se Li Chi. „Někdy dělám i zázraky.“

„Nezapomeňte vytáhnout na stožár anglickou vlajku.

Můžete potkat britskou ponorku nebo křižník.“

„Celý život jsem podváděl britskou admiralitu,“

usmíval se Li Chi. „Tentokrát se ale setkám s nějakou

vaší loďkou s potěšením. Dokonce doufám, že mi vyjede

vstříc a na mojí počest vypálí aspoň jednu uvítací salvu.“

Nad jejich hlavami bzučely motory hlídkujícího

lightningu a to Bigglese jen utvrdilo v domnění, že

všechno bude v pořádku. Po dobré snídani se šel ještě

jednou podívat, jak pokročily práce na jezeře. Domorodci

se dřeli celou noc, a i když s prací neskončili, přece jen

letištní plocha na ostrově nevyhlížela zdaleka tak

beznadějně jako před pár týdny v Londýně.

„Požádal jsem Ayerta, aby zůstal s vámi. Bude plně

respektovat vaše rozkazy,“ oznámil Li Chi.

Nad klidnou hladinou moře vycházelo slunce a

království boha Poseidona se rozzářilo růžovými a

zlatými odstíny. Mohlo to být překrásné jitro, kdyby

ranní tišinu náhle nenarušilo bzučení blížícího se

leteckého motoru.

„Jemine,“ řekl Bertie. „Tohle není lightning!“

„Tamhle je!“ vykřikl Ginger a ukázal na bílou čáru,

táhnoucí se od pevniny k ostrovu.

145

„Kawanishi 94,“ zavrčel Biggles. „Třímístný,

průzkumný. No, řekl bych, že se o něj Vztekloun

postará.“

Pátrali po lightningu po obloze, ale neviděli nic.

Letěl zřejmě příliš vysoko a bzučení motorů americké

stíhačky přehlušil zvuk japonského průzkumníka.

A potom lightning uviděli. Vypadal jako čárka, řítící

se z nebes téměř kolmo na japonské letadlo.

„Ferocity to umí!“ pochválil pilota Bertie.

„Jemináčku. Vždycky jsem říkal, že Vztekloun je borec!

Vidíte to taky?“

Nešťastný Kawanishi pokračoval klidně v letu, což

znamenalo jenom to, že Japonec neměl o útoku ani

tušení. Posádku průzkumného stroje zaměstnávalo

pozorování moře a ostrova.

„Tohle Vztekloun nedomyslel,“ ozval se Ginger.

„Teď se vystavil kulometům zadního střelce!“ Jenomže

Ferocity asi věděl, co dělá. Lightning dokončil oblouk a

snášel se na nepřítele jako orel.

K souboj vlastně ani nedošlo. Lightning se k Japonci

přiblížil na vzdálenost účinného dostřelu a střely z jeho

kulometů spojily obě letadla čárami, ze země

nepostřehnutelnými. Potom se na vteřinu ozvaly i zbraně

japonského zadního střelce, ale to už bylo dávno

rozhodnuto. Střelec ztratil příležitost napravit svou

poslední chybu. Ocas japonského letounu se zbortil a

potom se stroj vzňal a hořící trup se řítil dolů k lesklé

hladině oceánu.

„Neměli ani čas vyskočit,“ řekl Bertie. „Chudáci.

Asi nevěděli, že sis tenhle vzdušný prostor zabral pro

sebe, Bigglesi.“

146

Biggles neodpověděl. Sledoval pád Kawanishi do

chvíle, kdy stroj dopadl na hladinu moře asi míli od

břehu ostrova. Jedinou stopou po průzkumném letadle

byl dlouhý, pomalu se rozptylující oblak kouře.

Dělníci přerušili práci, sledovali vzdušný souboj a

nyní to mezi nimi zahučelo nadšením. Konec japonského

letadla je potěšil.

Za chvíli Vztekloun přistál a rychle zaroloval pod

přístřešek. Ostatní se k němu rozběhli.

„Špatné to nebylo, hochu,“ uvítal ho Biggles.

„Objevil se na poslední chvíli,“ hlásil vítězný pilot.

„Ještě tři minuty a musel bych dolů. Neměl jsem šťávu.“

„Dobře. Vsadím deset ku jedné, že hned jak Japonci

zjistí, že se stroj už nevrátí, vyšlou další letadlo. Můžeme

si oddechnout jen na chvíli. Buďme ale stejně připraveni,

čert nikdy nespí. Už aby tu byl první liberator s

benzínem.“

Neuběhla ani hodina a Sumatran vyplul ze zátoky.

Šklebící se pestrobarevné posádce velel usměvavý Li

Chi. Byl mezi bandou špinavců jediný, kdo se dnes umyl.

Tváře jeho mužů se nepotkaly s břitvou po celá desetiletí

a pokud by nepřítel jen trochu dbal na hygienu, vyděsily

by ho samotné umaštěné pačesy a neuvěřitelně špinavé

oděvy námořníků.

Podle Bigglesova přání zamířil Sumatran k západu,

aby se obloukem vyhnul japonským lodím. Biggles to

vymyslel dobře, ale když teď stál mezi dělníky na

pobřeží a pozoroval odplouvající parník, připadal si

bezbranný jako dítě. Neměl nic, čím bránit Sumatran,

čím bránit ostrov.

„Podívej se tam!“ ozval se Ginger. „Lightning je

tu!“

147

Taflyho dvoutrupová stíhačka přistála a Biggles si

oddychl. Pilot otevřel kabinu a vysoukal se ven. Vypadal

vyčerpaně a z jeho unavené tváře hleděly zapadlé,

zarudlé oči. Srazil podpatky, aby podal hlášení. Nové

letadlo typu Gosling sehnali až na Cejlonu a stroj už letí

do Madrasu, kde na něj čeká Henry Hartcourt. Tři

liberatory už odstartovaly ke Slonímu ostrovu.

„Víc pilotů prostě nemáme,“ končil Taffy. „A ještě

něco. Asi před deseti minutami jsem si všiml hustého

dýmu na obzoru. Odhaduji, že tam pluje větší flotila. Víte

o koho jde?“

„To bohužel víme,“ řekl Biggles. „Jsou to japonské

torpédoborce. Běž něco sníst a odpočiň si.“

Bylo o něco veseleji. Na ostrově stály dvě stíhačky a

v nádrži jedné z nich zbývalo palivo asi na deset minut

letu. Nebylo to moc, ale na krátký let to stačilo! Když se

pak o půl hodiny později vynořil na obzoru první

liberator, Biggles si konečně mohl oddechnout.

Domorodci zažehli přistávací ohně. Nastávala chvíle

pravdy, kdy se ukáže, jak dobrý byl Bigglesův nápad a

jak se osvědčí plovoucí letiště při přistání těžkého

letadla…

Liberator se snášel níž a níž. Letci se sestoupili na

břehu a napjatě pozorovali přistání. Biggles zaťal pěsti,

až mu klouby zbělely a nervozita byla znát i u ostatních.

Pak letoun dosedl. Kola podvozku se roztočila, v

dřevěném letišti to zavrzalo a celá plocha se mírně

zhoupla. Rychlost liberatoru se snižovala, přistávací

plocha se uklidnila a potom se stroj zastavil.

Vyhráli! Rozběhli se k letadlu, z něhož se hrabal

Angus. Pravou paži měl nad hlavou, vztyčený palec

ukazoval k nebesům.

148

„Dobře jste to tu udělali,“ křičel. „Tenhle vagón je

plný benzínu a Tex a Tug dorazí během třiceti minut. Už

vám Taffy prozradil, jak se Henry třese na gosling? Víte

něco nového o Algym? Jak to s ním je? A kdo bude

pilotovat ty zbývající dva liberatory?“

„Zadrž!“ zastavil ho Biggles. „Máš moc otázek a já

musel být blázen, když jsem myslel, že tuhle operaci s

tebou zvládnu. Mlč! Musíme pokračovat a nesmíme

ztrácet čas. Je mi líto, Angusi, ale neřeknu ti nic, než to,

že letíš okamžitě zpátky. Nejde jen o ten zatracený

kaučuk. Chci tu mít všechny piloty co nejdřív. Teď se

mnou zůstane jen Ginger a piloti lightningů. Máme dost

paliva a oba budou mít práce nad hlavu. Musíme ihned

vyložit benzín. Vztekloun sundal japonské průzkumné

letadlo a divil bych se, kdyby se za chvíli neobjevilo

nahoře další!“

Angus zalapal po dechu a ztichl.

Dali se do vykládání liberatoru a za chvíli přetékaly

nádrže lightningů benzínem. Těsně před skončením prací

zaslechli hukot dvou letounů. Jeden přilétal od západu,

druhý z opačné strany.

„Je to tady!“ vykřikl Biggles. „Přesně to, čeho jsem

se bál!“ Ukázal na tečku, blížící se k ostrovu od pevniny.

„Japonec je tady! Jestli uvidí jak liberator nalétá na

přistání, dostáváme příštím tahem mat! Nesmí sem ani

nakouknout! Hej, Gingere! K lightningu! Jdeme si pro

něj! Já budu nad ostrovem, ty hlídkuj nad úžinou, kdyby

mi uhnul!“

Oba vyrazili ke stíhačkám a ve chvíli byly

lightningy ve vzduchu. Bigglesův stroj prudce stoupal,

Ginger se držel níže, mířil nad úžinu. Než začal stoupat,

nabral rychlost. Ve výšce asi dvanáct tisíc stop nad

149

mořem se sem blížilo zero. Jenomže tento Japonec byl

pozornější než pilot kawanishi. Měl oči na stopkách a

nehodlal vlétnout do pasti. Netrvalo dlouho a stíhačka

udělala prudký obrat, nos stroje se sklonil a zamířil

zpátky, domů! Bylo pro to jediné vysvětlení. Všiml si, že

k němu stoupá smrt!

150

Dali se do vykládání liberatoru a za chvíli nádrže

přetékaly benzínem...

151

Ginger brzy pochopil, že mu Japonec vypálil rybník.

Nedožene ho. Musel by stíhačku pronásledovat až nad

základnu, což by bylo značné riziko. Uvědomil si také, že

by Biggles neuvítal, kdyby předvedl lightning posádce ve

Victoria Point. Biggles už zřejmě dospěl ke stejnému

závěru a jeho stroj se klidně vznášel nad ostrovem. Když

se k němu Ginger přidal, snášel se právě druhý liberator k

přistání, a museli čekat, až jim Tex O’Hara, sedící v jeho

kabině uvolní dráhu.

„Pořádáte podzimní hony, Bigglesi?“ šklebil se Tex,

když obě stíhačky přistály. „Vypadáte oba nějak

uříceně!“

„Pracujeme,“ řekl Biggles. „My se tu, hochu,

nemůžeme povalovat jako někdo v Indii! Nevšiml sis

našeho letiště?“

„Jak by ne. Na dřevě jsem ještě nepristával.“

„A všiml sis lodi jihozápadně odtud?“

„Mám oči, ne?“

„Byla v pořádku?“

„Nic zvláštního jsem nepozoroval.“

„Ta kocábka veze jedenáct set tun kaučuku,“ řekl

Biggles. „Měl by sis vzpomenout, že proto jsme tady!

Tohle totiž není výlet, Texi. A to, co ti je k smíchu, mne

rozčiluje. Japonec nám uletěl a já jen doufám, že z té

dálky nemohl moc vidět. Jaké dárky jsi nám přivezl,

Texi?“

„Bomby. Podle tvého přání. K čemu je potřebuješ?“

„To mě jen něco napadlo. Složte je pod přístřešek.

Postarejte se o stroje, venku stát nemohou a hned je

začněte připravovat na zpáteční cestu. Ty s sebou bereš

152

Bertieho, Texi, Vztekloun a Taffy poletí s Angusem.

Potřebuješ si trochu odpočinout?“

„Raději

ne,“

řekl

Tex,

zaražený

přívalem

Bigglesových slov. „Jdu raději hned vykládat.“

„Skvělé,“ řekl Biggles a odvrátil se od něj. „Gingere,

víš kde je Ayert? Najdi ho!“

„Nemáme v Indii něco zařídit?“ nesměle se zeptal

Tex.

„Jo! Vyložit, natankovat a zpátky. Trochu si

odpočiňte, ale žádné lelkování. Je mi líto, pánové, že vás

honím jako psy, ale takový už je život. Japonci už tuší, co

se tady děje a až to budou vědět najisto, Sloní ostrov se

nám rozpadne pod nohama.“

Pumy opouštěly letadlo v náručí Ayertových pirátů a

do nákladního prostoru se stěhovaly žoky s kaučukem.

Nad jezerem se objevil třetí liberator, pilotovaný Tugem

Carringtonem. Přistál, ale pod přístřešky už nebylo místo.

Čekal na volné ploše.

Bigglesovi řemeslo dopravního dispečera nesedělo.

Se zřetelnou nervozitou sledoval oblohu. Pak Angus

oznámil, že má naloženo a Biggles mu povolil start.

Motory zařvaly a Angusův liberator opustil přístřešek.

Na řadě byl Texův stroj a i Tugův letoun už byl

natankován.

„Požádám Ayerta, aby začali nakládat!“ přiběhl

Ginger.

„Co to je?“ vykřikl Biggles. „To je otázka nebo

ultimatum? Jasně! Ať už to běží!“ Ginger zmizel.

Biggles seděl na kládě a mnul si oči. Když se před

ním zastavil Tug, nepoznával ho.

„Co je s tebou, Bigglesi? Vypadáš jako troska.“

153

„To nic,“ řekl Biggles. „Omdlel jsem, nic víc. Jak se

máš ty?“

„Já? Jsem svěží jako jarní vánek. Mám letět hned za

nimi?“

„Ještě ne,“ rozhodl Biggles. „Víš vůbec, že jsme

přišli o Algyho? Mám jen dvě stíhačky a představu, že se

z ostrova bez goslingu nedostaneme. Nelíbí se mi to,

Tugu. Ty by ses měl jít vyspat a něco zakousnout. Já

nebudu mít klid, než Henry přiletí s novým goslingem.

Potřebuji se vydat za majorem Marlingem, ale když

vidím ten zmatek, pošlu někoho jiného. Hej Gingere!“

Zrzek, který právě probíhal kolem, se zarazil.

„Gingere! Poletíš za Marlingem!“ rozkázal Biggles.

„Vezmi si lightning a leť! Teď, hned! Marling slíbil, že

pro nás připraví přistávací plochu a já věřím, že není lhář.

Leť! Pokud bys žádnou plochu pro přistání nenašel,

vrátíš se!“

„Dobrá. Co si s ním ale mám povídat?“

„Řekneš mu kde je Algy a také to, že na stejném

místě kotví japonské torpédoborce. Já chci, aby dnes v

noci byl Algy tady! S námi. Dojdu si pro něj. Japonské

lodi patrně kotví v deltě Pak Chanu a nikomu z nich se

nebude líbit, když vnikneme na pobřeží. Bez trošky

zmatku se to nepovede a proto požádáš Marlinga, aby

vyhodil do vzduchu hráze u Shansie. Musí to udělat těsně

po západu slunce. Doufám, že hladina v zátoce klesne a

japonské lodě s ní. Bahno je zrádný podklad a budou mít

potíže.“

„Trochu ti rozumím,“ řekl Ginger.

„To stačí. Victorii se ale vyhni. Leť na sever a ke

Shansie zamiř až nad džungli. Kdybys zahlédl japonskou

flotilu, vyhni se i jí. Až se domluvíš s Marlingem, hned

154

se vrať. Budu nejspíš na kopci. Chci pozorovat japonské

lodi dalekohledem. Musím vědět přesně, kde se

nacházejí.“

„Moc toho asi neuvidíš,“ řekl Ginger. Otočil se a šel

ke stroji. Během pěti minut letěl k severu, ačkoliv jeho

cíl byl na východě.

„Máš rozestláno v bungalovu,“ ukázal Biggles cestu

Tugovi. „Něco sněz. Zdejší kuchař se docela vyzná.“

„To znamená, že dnes neletím?“

„To není tak jisté. Neboj se, shora tvého miláčka

nikdo neuvidí.“

„Já ale nejsem unavený,“ protestoval Tug, ačkoli se

mu zřetelně klížila víčka. „Vážně nemáš žádnou práci?“

„Díky, Tugu. Když tedy jinak nedáš…“

„Co je to?“

„Potřebuji hlídacího psa. Sumatran pluje bez

ochrany. Míří na jihozápad. Docela se mi uleví, až se

dostane z oblasti doletu japonských stíhaček.“

„Tvé přání je mým rozkazem,“ kývl Tug. Otočil se a

zamířil ke stroji. Lightning jakoby na něj čekal.

155

KAPITOLA PATNÁCTÁ

TAKÉ BIGGLES JE OTŘESEN

Po Tugově odletu si Biggles seřídil hodinky. Byly tři

minuty po jedné. Na ostrově zůstal z Britů sám.

Seděl na břehu a přemítal. Nevzpomínal si na

situaci, kdy by byl tak na dně, jako právě teď. Jeho tvář s

pletí, kterou nespálilo ani nejžhavější slunce, teď nesla

stopy únavy. Biggles toho měl dost! Měl kruhy pod

očima a vrásky na čele se silně prohloubily. Průběh

posledních dvou dnů byl nad síly ostříleného bojovníka.

Myslel si sobě, že to zvládne, jenže ať si už myslel

cokoli, byl velitelem odpovídajícím za plnění úkolů a za

své muže. Navzdory únavě a bolesti v žaludku věděl, že

se musí postavit na nohy. Věděl, že jeho muži toho mají

dost a že se k nim chová tvrději než jindy. Nestěžovali si,

dokázali ještě vtipkovat, ale pokud bude tohle vypětí

trvat dál, dostaví se potíže. Nešlo o to, že výkony, k nimž

je nutil, odporovaly předpisům. Horší bylo, že to

ďábelské tempo nikdo nemohl dlouho vydržet. Zdejší

vedro bylo navíc pro Evropana těžko snesitelné. I jemu

zamlžovalo myšlenky a přijít na kloudnou myšlenku,

bylo čím dál obtížnější. A on by tolik potřeboval přijít na

spásný nápad.

Věděl, že musí rozhodnout o řadě věcí. Buď si

zachrání život, nebo se rozhodne špatně a zemřou. Musí

rozhodnout o krocích, které dovedou jednotku k vítězství.

Pokud Japonce neodrazí, zahynou. Na útěk ze Sloního

ostrova Biggles odmítal pomyslet.

156

Nejhorší to bylo s Algym. Jeho zajetí nebral tak

lehce, jak se snažil před ostatními předstírat. Zajímavé

bylo, že to chápali. Jakoby viděli Bigglesovi až do srdce

a věděli, že si ani na vteřinu nepřipustí, že by Algy mohl

být někdy zapsán do seznamu válečných obětí. Tvrdé

životní zkušenosti ho však už nejednou poučily, že

jednou k tomu může dojít! Nesmí to však být tady a teď!

Algy a také Ginger přece nebyli jen náhodnými

spolubojovníky. Pokud by ho opustil někdo z ostatních,

bylo by to zlé, platila by se tím daň, kterou je voják

dlužen válce. Zákonitá, tvrdá daň. Na Algyho s Gingerem

se však Biggles nedokázal takto dívat. Pokud by

zahynuli, zemřel by i kus jeho duše.

„Algyho tam nenechám!“ zavrčel tiše Biggles.

Velitelé ve válce si nepřipouštěli běžné lidské vztahy

a city. To nešlo! Generálové stejně jako nižší velitelé

vysílají muže na smrt a nesmějí si mezi nimi vybírat.

Avšak každý člověk má duši a cítí větší obavu o přítele

než o neznámého.

„Půjdu, i kdybych tam měl zůstat sám!“

Kdo někdy řídil práci jiných, nebo dokonce velel

bojové jednotce, ví, co znamená odpovědnost za člověka.

Nezáleží na postavení a na hodnosti. Velitel vydá rozkaz

posílající muže na smrt, a srdce se mu sevře. Oddíl

zvítězí, vrátí se a touha vítězit dál, plane silněji. Padne

nový povel k boji a tentokrát muži padnou. Přijdou noví,

ale vůle vítězit je ochromena. Alexandr Veliký se prý

před bitvou zavřel o samotě na celé tři dny. Velcí

vojevůdcové Julius César a Marcus Antonius se prý

několikrát zhroutili, zasaženi krutostí války, kterou sami

vedli. Slavný Wellington se prý u Waterloo rozplakal.

Vojáci mu říkali „Železný vévoda.“

157

„Nejsem ani Alexandr ani Wellington! K čertu s

tím!“ Jenomže myšlenky, které ho pronásledovaly, nešly

k čertu. Svíralo se mu srdce, ačkoli by o tom nikdy

nikomu neřekl. Dostal úkol přivést kaučuk a neměl právo

zaměnit své poslání za soukromý boj o Algyho. Biggles

však také věděl, že bez přátelství a vzájemné pomoci se

nedá vyhrát ani ta nejmenší bitka. Nebyl ochoten vzdát se

splnění úkolu, ale také ho ani nenapadlo nechat Algyho v

drápech Japonců. Zoufalství nad osudem přítele ho teď

hnalo k šílenému plánu, vyrvat Algyho přímo z rukou

nepřítele.

Biggles byl skutečně unaven a cítil, že záchranná

akce může být nad jeho síly. Od začátku věděl, že

operace bude obtížná, ale teď, když se několikrát

zhroutily jeho dílčí plány, mu připadalo, že Algy je

ztracen. Jako by nestačilo, že nedokáže dopravit do Indie

celé množství vzácné suroviny. Teď by byl spokojen,

kdyby dokázal dovézt alespoň část gumy, kdyby do Indie

doplul aspoň Sumatran. Avšak Algy…

Nepřítel už věděl, že se Britové usadili na Sloním

ostrově. Chlap jako Tamashoa přece nebude jen sedět se

založenýma rukama a čekat. Útok jeho armády mohl

přijít každou vteřinou. Ačkoli vylodění na ostrově zatím

nepřicházelo

v

úvahu,

mohly

přiletět

japonské

bombardéry, aby proměnily ostrov ve změť trosek.

Nasazení letectva nesměl Biggles přehlížet a právě tak

byl schopen si spočítat, že by stačilo několik salv z

dělových věží torpédoborců, aby vyschlý porost kolem

jezera zachvátil požár. Neočekávaná přítomnost japonské

flotily Bigglese zaskočila. S takovým nebezpečím

původně vůbec nepočítal. Jeho trumf, přistávací plocha

na ostrově, byl Japonci ohrožen. Ale jeden úspěch už

158

měl. Na jeden zátah poslal na Sumatranu domů více než

čtvrtinu kaučuku.

Biggles bezmyšlenkovitě odklepal popel cigarety do

trávy. Vstal a s Li Chiho dalekohledem se vydal za

Ayertem.

Práce

na

dokončení

přistávací

dráhy

pokračovaly. Bylo nutno spojit plochu i s druhým

břehem. Domorodci se činili, ale Ayerta Biggles nikde

neviděl. Oslovil nejbližšího dělníka a dal si záležet, aby

vyslovil Ayertovo jméno zřetelně. Muž se uklonil a

ukázal na kraj džungle. Pod stromy tam stál Ayert a

hovořil s téměř nahým kulim.

Biggles byl už na cestě k němu, když uslyšel hukot

Tugova stroje. Zastavil se. Lightning přistál bez potíží.

Pak se vynořil pilot a výraz v jeho tváři nevěstil nic

dobrého. Biggles přidal do kroku.

„Promiň, Bigglesi,“ řekl Tug. „Vezu špatnou

zprávu.“

„Vysyp to! Povídej!“

„Japonci asi dostali Sumatran. Viděl jsem naší loď a

poblíž něj stál jiná loď. Sumatran asi zastavil na jejich

pokyn. Nemohl jsem přesně rozeznat, co se na vlnách

děje, protože kdybych sestoupil níž, mohli by spustit

palbu. Pomyslel jsem si, že bude lepší, když se tuhle

zvěst dozvíš okamžitě. Jejich polohu mám!“

„Děkuji,“ kývl Biggles. „Jen těžko jsi mohl přinést

horší zprávu. Ale stejně jsme udělali, co jsme mohli. Asi

jsem přecenil svou šťastnou hvězdu, když jsem si myslel,

že Sumatran propluje. Teď se už můžeme spolehnout jen

na letadla. Dojdi si na chvilku odpočinout. Každou chvíli

se už musí vrátit i Ginger.“

Tug se unaveně odšoural k bungalovu, zatímco

Biggles se konečně dostal k Ayertovi. Jednooký válečník

159

dostal zprávy od Li Chiho zvědů na pevnině. Ayert se

otočil k Bigglesovi se zlověstným zábleskem v oku.

„Špatný zpráva,“ zahučel. „Moc špatný!“

„Co máš za špatný zpráva?“ řekl Biggles s

odevzdaným úsměvem. „Nebylo už těch neštěstí dost?“

„Ne, tuan. Ve Shansie konec. Marling pryč. Lalla

pryč. Všichni být pryč. Všude tam Japonci. Špatný. Moc

špatný.“

Biggles vzdychl a zvedl oči k nebi. Druhá rána

během několika minut, to bylo příliš.

„Jak to víte?“

„Náš muž přijít a mluvit.“

„Kdo je to?“

„Náš muž ve Victoria Point. Přeplavat na kánoe

úžina na severní strana. Pak džunglí. Říkat, že Japonci

pořád mluvit o Shansie. Teď Shansie vyřízená.“

„Nechali tam posádku?“

„Ano, tuan. Letadla. Hodně letadla. Víc než vy

tady.“

„To jsem měl vědět před hodinou,“ zavrčel Biggles.

Myslel na Gingera. „Ayerte, děkuji ti a poděkuj tomu

muži. Udělal dobrou práci. I špatné zprávy mají cenu.“

Ayert se zašklebil. Podobná činnost mu připadala

jako normální služba žlutému pánovi.

Bigglesovi do úsměvu nebylo. Jejich situace na

ostrově se horšila hodinu od hodiny. V oficiálních

zprávách, by se teď napsalo, že situace se poněkud

zhoršila a že je nepřehledná. Bylo to však mnohem horší.

Ginger odletěl do Shansie, kde se to hemží Japonci.

Nezbývalo než čekat zda se vrátí a s čím se vrátí. Pád

Shansie byl velmi nepříjemný a ohrozil původní záměr s

odvodněním přístavu.

160

Biggles požádal Ayerta, aby ho odvedl na nejvyšší

pahorek. Chtěl tamodtud zjistit, kde přesně se nacházejí

torpédoborce. Ayert, který si ve znalosti místních vod v

ničem nezadal se svým pánem, by mohl Bigglesovi

doplnit, co se nedalo dalekohledem zjistit. Mohutný pirát

pokorně sledoval svého nového pána.

Nebylo jim souzeno dojít. Ozval se hluk motorů a ve

vzduchu se objevil lightning. Vracel se Ginger. Stroj

přelétl vrcholky stromů nebezpečně nízko, zdálo se, že

chystá nouzové přistání a Bigglese polilo horko. Vzhlédl

a všiml si, že prostřílenou ocasní plochou letadla prosvítá

nebe a rozběhl se. Když dorazil dolů, Ginger vylézal z

kabiny, palec vztyčen k nebesům. Byl v pořádku.

„Příště létej opatrněji!“ zlobil se Biggles. „Potřebuji

tu mít stíhačku, ne její vrak!“

„Promiň,“ řekl Ginger. „Udělal jsem chybu. Příliš

jsem stroj stlačil a tak jsem musel víc přidat.“

„A já zas vím, proč jsi tu chybu udělal. Japonci

obsadili Shansie a ty jsi chtěl, abych to věděl co nejdřív.“

Ginger užasle zvedl obočí. „Jak to víš?“

„Přišel s tím jeden Li Chiho člověk. Je to pravda?“

„Až moc pravda.“

„Takže se nám zhroutil plán s vyhozením hrází do

vzduchu.“

„Je to tak, Bigglesi.“

„Jak to ve Shansie vypadá?“

„Nic veselého jsem neviděl. Dost mi to vyrazilo

dech. Když jsem doletěl, nejdřív jsem si všiml, že rýže je

sklizena a zdálo se, že Marling splnil slib. Přistávací

plocha vyhlížela slušně a já už šel dolů. Kdyby byli

trpěliví, padl bych jim rovnou do rukou. Ani by mne

nenapadlo, že tam jsou Japonci. Ale oni nepočkali a

161

jeden z nich zmáčkl spoušť. Nabíral jsem výšku jak

zběsilý, protože jsem na návštěvu ve Shansie ztratil chuť.

Zahlédl jsem přitom stojící japonská letadla. Byla tam asi

tři zera, ale jistý si tím nejsem. Věř mi, že jsem spěchal.

Piloti běželi ke strojům a já to raději zabalil.“

„Když jsi ale nepřistál, kde ses tak dlouho

potloukal?“

„Udělal jsem pár koleček nad džunglí a hledal

Marlinga, Lallu nebo jiné uprchlíky ze Shansie.“

„Zahlédl jsi někoho?“

„Ne. Viděl jsem jen pár japonských stíhačů, kteří by

si se mnou rádi pobesedovali. Zmizel jsem jim severním

směrem. Mám tě přece jen rád a nechtěl jsem ti domů

přivézt

kamarády.

U

souostroví

jsem

zahlédl

torpédoborce. Mířily do přístavu ve Victoria Point.“

„Aspoň něco,“ oddechl si Biggles. „Měl by sis ty

díry na krovkách něčím zalepit. Pak za mnou vylez na

kopec. Bude se mnou Ayert. A mimochodem, asi jsme

ztratili Sumatran.“

„Cože!“ vyjekl Ginger.

„Tug se letěl podívat jak se daří Li Chimu a našel je

právě když poblíž Sumatranu stála nějaká velká loď.“

„Hrome! Stálo to tolik potu…“

„Šlápli jsme do sudu se smůlou. Ani nevím, co se

děje s Li Chim. Asi pošlu Tuga znova se podívat, co se

stalo dál. Teď už ale musím jít.“ Biggles se vrátil k

Ayertovi, který netrpělivě přešlapoval opodál.

Ginger nechal dvojici pochodovat na vršek a

věnoval se v hangáru svému stroji. Pomáhal mu Tug,

který si určitě moc neodpočal. Když byli hotovi, vyrazili

oba za Bigglesem. Našli ho, jak leží na vyčnělé skále a

pozorně sleduje pobřeží vzdálené pevniny. Obrysy se

162

jasně rýsovaly v zapadajícím slunci, podrobnosti však

nebyly vidět žádné.

„Nastal

čas,“

prohlásil

Biggles.

„Už

jsou

torpédoborce v přístavu?“

„Ano. Teď už nejsou vidět, slunce je příliš nízko. Je

však jisté, že lodě vpluly do delty.“

„Jak ovlivní můj neúspěšný výlet do Shansie naše

plány?“ zeptal se Ginger.

„Právě na to myslím. Nechce se mi opustit původní

myšlenku a pár slov jsem o tom už prohodil s Ayertem.

Ví přesně, co jsem zamýšlel a mohl by objevit místa, kde

jsou stavidla pro zavlažovací kanály. Ta tam někde jsou.

Vždyť museli sklidit rýži, aby pro nás vytvořili přistávací

plochu! Kde jsi viděl japonská letadla? Tady je mapa.

Ukaž mi to místo.“

Ginger položil na mapu prst. „Tady!“

„Nemohlo to být lepší.“

„Jak to?“ vybuchl Ginger. „Co nemohlo být lepší?

Co to plácáš?“

„Rýžová políčka se táhnou podél hrází. Když břehy

prasknou, pole zaplaví voda. Umím si tu zátopu

představit. Voda vezme všechno s sebou, chápeš?“

„Ty tím chceš říct, že japonské stíhačky

spláchneme?“

„Skoro jistě. A společně s nimi poplavou všichni

Japonci, kteří budou kolem. Podle Ayerta proti tomu

nebudou nic namítat ani místní krokodýli! I oni ty čtyři

stopy vody na poli uvítají.“

„Jak by ale břehy mohly puknout?“

„Stačí přesný zásah bombami. Ta možnost mě

napadla už dřív, ale počítal jsem s jinou cestou. Teď jiná

163

možnost není. Právě proto jsem si tu nechal jeden

liberator.“

„Nezdá se ti, že vystavíš náš letoun značnému

nebezpečí, když ho vyšleš nad džungli a nad místo, kde

se to hemží japonskými letadly?“

„Nepoletí na výlet! Kdyby byla letadla ve vzduchu,

nastaly by opravdu vážné komplikace. Po západu slunce

však budou určitě na zemi. Pokud budou sedět v teple na

zeleném koberečku, vodní vlna je zamete dříve, než

vezmou koště do ruky. Vyhozením těch hrází zabijeme

dvě mouchy jednou ranou. Spláchneme stíhačky a

namočíme ty proklaté torpédoborce do bláta. Pár dobře

mířených pum a voda to udělá za nás. Jdu na to sám.“

Biggles vstal. „Pokud se vám chce, můžete mi

pomáhat.“

„Co kdybych s tebou i letěl?“ navrhl Tug.

„Jednoho z vás beru. Druhý tu ale musí počkat na

Henryho. Ještě tu nebyl, nezná to tu a může tu být s

goslingem co nevidět. Pokud se nám výprava povede,

jsme za půl hodiny zpátky. Měli bychom asi vylosovat,

kdo se mnou poletí. Bude to spravedlivé.“

Ginger vyhrál.

„Pokud zasáhneš, za jak dlouho delta vyschne?“

zeptal se Ginger, když sestupovali k jezeru.

„Nevím, dá se to jen těžko odhadnout, ale

domnívám se, že brzy. Řeka by měla opadnout během

pár hodin.“

„A co Algy?“ ozval se Tug.

„Naším hlavním cílem je vytvořit podmínky pro

přepad Victoria Point,“ řekl Biggles. „Nečeká nás lehká

operace, zvlášť když ani nevíme, kde Algyho drží. Už

jsem se radil s Ayertem. Ohaduje, že ho zavřeli do

164

místního vězení. Ayert dává dohromady padesát

nejlepších válečníků. Někteří se už naučili střílet z

japonských pušek, ukořistěných ve Shansie. S Lotosem

přejedeme úžinu a vylodíme se v malé zátoce nad

Victoria Point. Do přístavu se vydáme po svých.“

„A co tam? Uděláme zmatek?“

„Víc

asi

nezmůžeme.

Všechno

závisí

na

okolnostech. Ayert se ale usmíval velmi zlověstně. Určitě

se na akci těší a připadá mu zábavná. Dohodli jsme se, že

naší jedinou nadějí je vyvolat mezi Japonci paniku a

sebrat jim Algyho, než se vzpamatují. Pokud si budou

myslet, že je přepadl silný oddíl spojenců, mohou

propadnout hrůze. Místních by se tak nebáli. Uděláme to

proto obráceně než minule a nalíčíme naše pirátské

přátele na bílo. Ayerta si to získalo, smál se jako blázen.

V Li Chiho věcech je prý bílé barvy dost. Operací

můžeme dosáhnout dvou, možná i tří cílů. Když

Tamashoa uvěří, že je útok veden silnou jednotkou,

operující ze Sloního ostrova, určitě si rozmyslí okamžitý

výsadek tady. Nejspíš pošle pro posily. Každý odklad

jejich útoku nám přinese úžasnou výhodu. Dokážeme

přesunout další náklad kaučuku. Až se z téhle šlamastiky

dostaneme, neudělám už jedinou chybu, protože gumu na

mazání nechci do smrti vidět. Klid, pánové, jdeme

nakládat. Chci ten vyhlídkový let dokončit, než zajde

slunce.“

165

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

VÝPAD NA SHANSIE

Během krátké chvíle kroužil liberator nad jezerem a

pak zamířil k severu. Cíl ležel přesně na východě, ale

letci se museli vyhnout přístavu Victoria Point. Biggles

letěl tak nízko, že Gingerovi připadalo, že si letoun

namočí břicho v moři, nebo si ho natrhne o skalnaté

pahorky ostrůvků. Raději se z místa druhého pilota díval,

jak se krvavý sluneční kotouč ztrácí ve večerním oparu.

Liberator nebyl vyzbrojen, ale i kdyby bylo letadlo

nacpáno zbrojí, nikdo by teď u kulometů neseděl.

Jedinou výzbrojí těžkého stroje byly bomby, o nichž na

základně v Madrasu nechápali, co si s nimi Biggles

počne. Nyní bylo jejich využití na dosah.

Aby měla operace úspěch, musela proběhnout

rychle. Úder musel být zasazen bleskově a stejně rychle

se liberator musel vrátit na základnu. Čím kratší dobu

bude ve vzduchu, tím méně příležitostí k zásahu dostane

nepřítel.

Biggles mířil k severu asi pět minut, a pak, po

pečlivém průzkumu okolního vzdušného prostoru,

zamířil k východu. Do šera, které už zahalovalo pevninu.

Ginger věděl, proč Biggles letí tak nízko. Byla to jednak

krátkost letu, vždyť Shansie leželo jen šedesát mil od

ostrova. Za druhé se takto letící letadlo dalo ze vzduchu

obtížně zpozorovat a další důvod byl nejzávažnější.

Potřebovali nalétnout na cíl tak, aby měli co největší

jistotu zásahu a sami se nevystavili obranné střelbě ze

166

země. Nesměli minout cíl a pokud se překvapení Japonci

zmohou na střelbu, budou mít na ni jen velmi málo času.

Slunce za jejich zády klesalo do moře a liberator už

hřměl nad džunglí pokrytou stíny. Houština pod nimi

divoce prchala vzad a Ginger měl pocit, že letí nad

smutnou a zapomenutou krajinu, nad koncem světa. Dole

se nic nehýbalo a jen místy zahlédl vymýcená místa,

patrně opuštěné plantáže. Jeho obrazotvornost pracovala

a jakoby dole viděl oči kuliů, upřené na oblohu. Věděl, že

hluk čtyř silných motorů neunikl pozornosti nepřátel. N

pochyboval, že polní telefony už informují japonské

velitelství o nečekaném přeletu cizího bombardéru. Pak

se před čelním sklem stroje zjevila klikatá čára, tmavší

než džungle. Bylo to koryto řeky Pak Chan.

„Jestli se neuhneš, mineme Shansie asi o dvacet

mil,“ vybafl na lajdáckého pilota Ginger.

„Správně, mladý muži. Bomby odhodíme až při

zpátečním letu. Pak už budeme mazat domů a nic nás

nebude brzdit a táhnout k zemi.“

„To má být zase klamavý let?“

„Něco takového.“

„Kolik odhodíme koláčků?“

„Tolik, aby ses trefil. Dneska nemáme na jemnou

práci čas. Doufám, že zera ještě neodstartovala. Pokud

však krouží nad Shansie, budeme litovat, že jsme odložili

kulomety v šatně. Dávej hezky pozor a dej mi vědět, jak

se něco šustne. Už jsme blízko.“

Poslušný Ginger sledoval oblohu, zdálo se mu, že

nebe na východě je zelené, jako džungle. Nikde nic.

Liberator letěl těsně nad vlnícími se vrcholky stromů,

obloha byla jako vymetená. Potom se prudce vznesli,

džungle se propadla do hloubky a stroj se naklonil.

167

Biggles ostře otáčel k jihu. Ginger se zahleděl novým

směrem. Nikde nic, obloha patřila jenom jim.

Pilot dokončil obrat a letěli zpátky, k západu. Hukot

motorů se prohloubil, když pilot zamáčkl páku vpřed.

Před sebou znovu uvi děli řeku a vedle ní i tmavou zeleň

polí u Shansie.

„Jsme tu dobře,“ řekl Biggles. Jdi na místo a se

zaměřováním si nedělej starost. Odhodíš bomby na můj

povel. Hned jak řeknu!“

Ginger poslechl. Přes otevřený poklop pozoroval,

jak se dole míhají koruny stromů, na vteřinu zahlédl

vodní hladinu, záhyb řeky. Pak džungle zmizela a měl

pod sebou obdělávaná pole.

Nemohl vidět jaký zmatek dole zavládl, když hlídky

zaslechly řev motorů neznámého letadla. To byli ještě

nad džunglí. Při rychlosti jejich letu však stačilo pár

vteřin a Ginger pod sebou Shansie uviděl.

Dole pobíhali vojáci. Někteří jakoby bez cíle, jiní

mířili k letadlům, stojícím stranou se studenými motory.

Ginger spatřil, jak se k nebi zvedla hlaveň pušky a jak se

z ní zablesklo. Kam letěla kulka, to ho nezajímalo. Čekal

na Bigglesův povel a cítil, že liberator lehce změnil kurz.

„Připravit!“

Ginger poslechl. Soustředil se. Chtěl, aby jeho

reakce byla co nejrychlejší.

„Teď!“ štěkl Biggles.

Bombometčík měl pocit, že si nemohl počínat líp.

Bomby opustily šachtu a vydaly se na cestu k zemi.

Neměly to daleko. Japonská střelba zesílila. Někdo už

doběhl ke kulometu a čára zápalných střel jen těsně

minula pravé křídlo liberatoru. Ležící Ginger však čekal

na výbuchy pum tak soustředěně, že to ani nepostřehl.

168

Těkal očima po břehu řeky, ale místo výbuchů viděl jen

záblesky výstřelů z japonských zbraní. Pak to přišlo. Na

několika místech vyšlehl ze země oheň a říční břeh

jakoby nadskočil… Kdyby Ginger mohl, zastavil by

liberator na místě. Tolik toužil vidět to hrůzné divadlo.

Stačil však zahlédnout jen sloup dýmu a vzedmutou vlnu,

vrhající se na Shansie. Břeh byl protržen a řeka se valila

z koryta. Zahlédl ještě muže, který zřejmě vůbec

nechápal k čemu došlo a jehož si vzala vlna s sebou, jako

loutku, viděl vojáky, marně prchající před potopou.

Jenomže liberator se zastavit nedal.

Ani Biggles ani Ginger už skutečnou sílu záplavy

neviděli. Voda spláchla většinu vojáků, zvedla japonské

letouny jako pírka a pohrála si s nimi jako s papírovými

modely. Ani to však nemuseli vidět. Bylo jasné, že s

japonským vzdušným výsadkem je konec.

169

Mávají na nás. Určitě jsou v nesnázích...

170

I kdyby se zbytku vojáků podařilo vylovit stroje z

bláta, žádné letadlo by z bahnitého Shansie nemohlo

odstartovat. Ginger se vrátil na místo druhého pilota.

„Škoda. Moc jsem toho neviděl,“ postěžoval si. „Ale

uznávám, že jsi vyhmátl to nejsprávnější místo. Viděl jsi

tu vlnu, Bigglesi? Já tolik mokrých Japonců ještě

neviděl.“

„Musel bych být slepý,“ řekl Biggles. „Z téhle výšky

bys zasáhl i ty! Ale mám radost. Prvně v životě jsme

zničili nepřátelská letadla utopením v blátě! Napadlo tě

to? Jedeme domů.“

Liberator zlehka uhnul k severu a vracel se těsně nad

korunami stromů, tak jak přiletěl. Nad západním

obzorem se rozevřel velký zlatý vějíř, zdálo se, že slunce

jim i po západu chce posvítit na cestu. Přelétli pobřeží asi

patnáct mil severně od Victoria Point a rozsvítilo se i

moře. Obloha i moře zely prázdnotou, ale náhle Ginger

zbystřil zrak.

„Vidíš to také, Bigglesi?“ řekl Zrzek a ukázal na

mořskou hladinu. Před nimi, snad míli jihozápadním

směrem, se pohupovalo na vodě cosi divného. Pokud to

nebyla hříčka přírody, musel to být velmi zubožený vrak

člunu.

„Co je to?“

„Vypadá to na vrak kabangu. Je možné, že někoho z

Li Chiho lidí potkala nehoda. Třeba nám přinášel

zprávy.“

„Jsou tam dva muži,“ prohlásil Ginger, pověstný

svýma bystrýma očima.

„A co s nimi máme společného my?“ zavrčel

Biggles. „Chceš abych vedle nich přistál?“

171

„Mávají na nás.“

„To vidím taky.“

„Určitě jsou v nesnázích, Bigglesi.“

„To se jim nediv. Kdyby si jich všimli Japonci,

rozstříleli by je na kusy.“

„Kousek blíž!“ vykřikl Ginger.

„Nemám čas se takovou hloupostí zdržovat,“ odsekl

Biggles. „Chci přistát za světla. Tyhle červánky dlouho

nevydrží.“

„Tak já ti povím,“ řekl Ginger, nespouštějící ze

člunu oči, „že jeden z těch dvou na loďce je princ Lalla.“

„Cože!“ zvedl obočí Biggles. „Jak tě to napadlo?“

„Lallu přece známe oba. Poznám jeho pohyby a

navíc se vsadím, že jeden z těch dvou má světlejší pleť.

To je právě princ!“

Biggles se na Zrzka pozorně zahleděl.

„Jsi kouzelník Bystrozraký,“ řekl. „Lalla mohl

skutečně utéct, když Japonci přepadli Shansie. Jenže

nemá cenu se vracet, pomoci jim stejně nemůžeme.

Mohli bychom pro ně poslat gosling.“

„Rád si to vezmu na starost,“ horlivě kývl Ginger.

Liberator přistál a zajel pod přístřešek. Henry

Hartcourt a Tug už na Bigglese čekali. Zbrusu nový

gosling čekal opodál.

„Jak to šlo?“ nedočkavě se ptal Tug.

„O.K. Japoncům chyběl Noe a jeho archa.“ zasmál

se Ginger a už mířil k hydroplánu. „Je moc pěkný!“

„Kam zase spěchá?“ nechápal Tug a podíval se na

Bigglese.

„Zahlédli jsme zuboženou domorodou loďku a on si

myslí, že na ní jsou uprchlíci ze Shansie,“ vysvětloval

Biggles. „A co ty? Jak se má Sumatran? Našel ty lodě?“

172

„Našel. Jsou jako dvojčata,“ hlásil Tug. „Obě míří

stejným směrem. K severovýchodu.“

„To je špatné. Plují asi zpátky do Victoria Point.

Japonci mají surovinu zase doma.“

Motory goslingu zařvaly a Ginger odstartoval.

„Přeletěl jsem skoro nad hlavním stožárem,“ ozval

se Henry. „Já nevěděl, co to je za lodě. Pak jsem zahlédl

Tuga a doletěli jsme společně. Je dobrý navigátor.“

„Stříleli na tebe, Henry?“

„Ne.“

„To je divné,“ svraštil obočí Biggles. „Měli by. Ta

loď se chová nepochopitelně. Vůbec mě nenapadá oč

může jít. Ale necháme to plavat, stejně se nedá nic dělat.

Co nového v Indii?“

„Všechno při starém. Jedině snad, že se na tebe

přijel podívat John Crisp. Dozvěděl se, že se tu někde

motáš. Má s sebou letku krasavců ,Beau’ a tvrdí že ty

mašinky nasadí, hned jak je budeš potřebovat.“

Biggles se zarazil a srdce mu zaplesalo. „Beau“

přece byly slavné beaufightery5, dvoumotorové letouny

užívané jako noční stíhačky. Užití těchto letounů však

bylo velmi pestré. Dvoučlenná posádka obsluhovala čtyři

kulomety a stroj mohl nést torpéda nebo rakety, zavěšené

pod křídly. Dal se využít i jako lehký bombardovací stroj

a Bigglesovi bylo hned jasné, že tak účinnou zbraň

neposlali do Indie pro nic za nic, bez přesného záměru.

„Mám takový dojem, že Crisp má svoje dravce

trochu daleko,“ řekl a usmál se. „Raději bych je viděl

tady!“

Byla už téměř tma, když se gosling vrátil.

5 Bristol „Beaufighter“, britská těžká stíhačka.

173

„Držte se!“ křičel Ginger z kokpitu. „Mám Lallu i

Melonga. Oba jsou zranění.“

Chvilku trvalo, než oba uprchlíky dostali na břeh a

než se jim dostalo patřičného ošetření. Melong byl na

tom špatně. Japonská kulka ho zasáhla do slabin a ztratil

hodně krve hlavně proto, že ránu ošetřili velmi

neodborně. Desinfikovali zranění a převázali je. Dvěma

uprchlíkům se nedalo nic vyčítat. Jejich možnosti se

nedaly srovnat s tím, co vozili Britové s sebou v

příručních lékárničkách.

„Co se stalo ve Shansie?“ zeptal se Biggles, když

ošetřili i Lallu. „Víme už, že tam jsou Japonci.“

„Pracovali jsme a vůbec jsme nevěnovali pozornost

letadlu. Byl to Japonec a dovtípil se, kam naše dílo spěje.

Odletěl a my nic zlého netušili. Jenže o něco později se

objevily velké stroje a shodily muže na padácích. Bylo to

hrozně rychlé a náš odpor byl slabý. Každý se musel o

sebe postarat sám. Utekl jsem do džungle. Mám strach,

že Shansie už neexistuje.“

„Co se stalo s vaším otcem?“

„Nevím. Když to začalo, byl v bungalovu. Neviděl

jsem ho, všude byli jen japonští vojáci. Utekl jsem s

Melongem a v džungli jsme se spojili s několika našimi

muži. Pomohli nám na pobřeží. Mával jsem na vás, když

jste letěli od moře, ale neviděli jste mne. Chtěl jsem vás

varovat, abyste nepřistáli rovnou mezi vlajkami s

vycházejícím sluncem.“

„Rozumný nápad,“ řekl Ginger.

„Napadli nás pak ještě jednou. Kousek od pobřeží,“

pokračoval Lalla. „Bylo moudřejší se rozptýlit. Já zůstal

s Melongem. Od domorodých přátel jsme dostali ten

174

starý kabang. Byl to poslední člun, který dokázali před

okupanty skrýt.“

„Proč skrýt?“

„Japonci zabavili domorodcům všechny loďky. Říká

se, že je použijí k výsadku na Sloní ostrov.“

„Vážně?“ bručel Biggles. „Tenhle japonský nápad

zní až příliš rozumně. Ale také já vám musím o Shansie

něco vyprávět.“

„Přece jste tam byli?“

Biggles se ujal slova a vylíčil Lallovi, jak praskly u

Shansie hráze.

„Uškodili jsme jim, ale asi to bylo zbytečné,“ dodal

smutně.

Lalla souhlasil způsobem, který se dal dost obtížně

popsat. Byla v něm nelítostná zášť ke krutým vojákům,

ale i Lallova skleslost nad ztrátou domova.

„Pokud toužíte Japoncům přepad Shansie oplatit,

dostanete dnes večer příležitost,“ řekl Biggles. „Rozhodli

jsme se pro výsadek na Victoria Point. Japonci zajali

mého důstojníka. Jde o to, jak se cítíte, jak vážné je vaše

zranění.“

„Jdu s vámi,“ přikývl Lalla a nad zraněním mávl

rukou. „Udělá mi velkou radost, když podříznu nějakého

Japonce. Až do smrti nechci dělat nic jiného, než je

zabíjet.“

„Chápu vás,“ řekl Biggles. „Ztratil jste otce i domov,

ale časem to přebolí. Dnes v noci nám však vaše

odhodlání pomůže. Cítíte se tedy dobře?“

„Nic mi není,“ prohlásil ostře Lalla. „Co Melong?

Mám o něj strach.“

„Zemře během noci,“ ozval se tiše Ayert.

175

Měl pravdu. Melong odešel do Buddhova království

velmi záhy. Už večer upadl do bezvědomí, z něhož se

neprobral. Milosrdnou shodou náhod se nedozvěděl, o

krutém ortelu Japonců, jehož obětí se u věznice ve

Victoria Point stal jeho syn…

Nad Sloním ostrovem už vládla noc a Biggles se

rozhodl akci déle neodkládat. Prohlásil, že operace musí

skončit dříve, než do přístavu vpluje Sumatran a než

japonské lodě vyplují na moře.

„Všichni muži být připraveni,“ vesele se ušklíbl

Ayert.

„Pak není na co čekat“ řekl Biggles.

„Mám jít s vámi?“ ozval se Henry. „Tug říká, že on

jde.“

„O.K.,“ usmál se Biggles. „Je jedno jestli vás

dostanou Japonci, nebo vás k smrti ukoušou ostrovní

moskyti.“

176

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

PŘEPADENÍ

Noční temnotě vládlo vlhké horko a Lotos se

pomalu blížil k pobřeží Barmy. Ačkoli se zdálo, že není

vidět ani na krok, náhle před lodí vyvstaly obrysy

pevniny, ještě tmavší než zatažená obloha. Povislé

koruny palem se v bezvětří ani nepohnuly a když už byla

loď blízko, vykreslovaly jejich obrysy na světlejším nebi

orientální obrazce, jakoby vystřižené z černého papíru.

Motor Lotosu ztichl a loď se šinula vpřed jen

setrvačností a téměř neslyšně. Ozývalo se jen tiché

šplouchání vlnek na bocích Lotosu, ale stejně se ozýval

břeh, kde moře tiše doráželo na kameny.

Ayert stál bez pohybu u kormidla. Jeho bíle

namalovaná tvář mu dávala vzhled zosobněné smrti.

Jediným okem pátral po ústí malé říčky, kterou

Bigglesovi popsal jako ideální místo k vylodění. Ačkoli

neuměl číst, v místním zeměpise se nikdy nezmýlil.

Biggles, ani jeho muži, nepochopili, jak to dělá.

Pravděpodobně nijak. Vedla ho jasnozřivost či orientační

pud vrozený jen tvorům, kteří jsou blíže přírodě než

člověk.

Ayert si patrně své nadpřirozené schopnosti

neuvědomoval. Po celý život se řídil ryzími instinkty a ty

ho prostě nikdy nezklamaly. Našel ústí říčky bez

nejmenšího zaváhání a člun tam bezhlučně vklouzl.

Zabočil pak do postranního ramene, stáčejícího se jako

had do nízké jeskyně. Ayert ji znal. Však také tvořila

177

skvělé pirátské doupě. Během chvíle zas jeskyni opustili

a přirazili ke břehu.

„Výborně, Ayerte,“ zašeptal Biggles. „Myslíš, že tu

člun může zůstat?“

„Sem nikdo nepřijít,“ zasípal bocman. „Nikdo

nenajit. Člun s děly sem neplout. Nemít voda. Být ale

všichni ticho!“

„Dobrá. Veď nás!“

Do šplouchání vody zazněly tlumené zvuky,

jednotka se přesunovala na břeh. Šoupání nohou v

sandálech, drobné zaškobrtnutí, cinknutí zbraně. Muži

pomalu vstávali a opouštěli loď. Když se dostali na

pevninu, zastavili se. Gingera zamrazilo, když pohlédl do

bíle pomalovaných obličejů. Připomnělo mu to hrůzné

příběhy o oživlých mrtvolách, vstávajících z hrobu.

Nejsou to lidé, ale příšery z podsvětí, napadlo ho. Otřásl

se.

Ayert s dvěma obrovitými Malajci neváhal. Vyrazil

džunglí vpřed. Za nimi kráčel Lalla a dva Angličané,

ostatní je následovali v zástupu. Jak Ayert nacházel

cestu, zůstalo pro bělochy navždy záhadou. Vládla tu

naprostá tma, nikde ani stopa po stezce a on kráčel

naprosto neomylně. Biggles rozpoznal jeho schopnost

dávno, a bez obav se vydal do jeho rukou. Věděl, že bez

Ayerta by tu byli ztraceni.

Podle Ayertova odhadu měli jít do Victoria Point asi

hodinu. Tady se však malajský lodník přece jen zmýlil.

Výsadek se pohyboval pomalu, zdržoval ho sám Ayert,

který často zvedal varovně paži a naslouchal podivným

zvukům džungle. Biggles sledoval čas na svých

hodinkách. Teprve po půl druhé hodině se Ayert zastavil,

178

chytil Bigglese za paži a tiše ukázal před sebe. Džungle

ležela za nimi, kolem výpravy se prostírala malá políčka.

Průzkum si vzal na starost zase Ayert a Biggles,

který znal jeho schopnost plížit se jako kočkovitá šelma,

nic nenamítal. Sám si vryl do hlavy podrobný plán

přístavu, ale rozestavení japonských hlídek kartografové

neznali. Ayert zjistí, kde hlídky jsou a snad i odhadne, na

kolik nepřátel v přístavu narazí. Podle toho určí směr

postupu. Ke spěchu zatím nebyl žádný důvod.

Hlavním úkolem bylo najít nejvýhodnější rozložení

vlastních sil před rozhodujícím úderem, pomyslel si

Biggles. Musí to být právě první útok, který vnese do řad

nepřítele naprostý zmatek. Japonci by neměli mít ani čas

dostat se ke zbraním. Překvapivý výpad by měl nepříteli

zabránit soustředit síly k protiútoku.

Bleskový přepad nebyl nic neobvyklého a při

správném načasování jednotlivých kroků by měl vést k

úspěchu. V boji však často dojde k chybě či k opomenutí

důležité věci a následky bývají tragické.

První náznak, že plán má trhliny, se ukázal už ve

chvíli, kdy se Ayert vracel z průzkumu. Ayert prchal! Už

způsob jakým se blížil, dokazoval že se mu kouří za

sandály. Běžel překotně a nedbal na to, že dělá hluk.

Vydechl jedinou větu: „Rychle pryč!“

Muži vyrazili bez váhání za ním, doběhli zpátky k

okraji džungle a tma-netma, křoví-nekřoví, utíkali za

Aeyrtem.

Ani Biggles nečekal na vysvětlení. Spolu s ostatními

pelášil pryč. Gingerovi se rozbušilo srdce jako o závod.

Cítil kruté zklamání, měl pocit, že mu unikla nějaká

životně důležitá Ayertova zpráva. Tento způsob přesunu

považoval za nedůstojný a také za riskantní, či přímo

179

hazardní. Cítil, že probíhá další dějství velké tragédie,

která určitě přeroste v konečnou katastrofu. Když potom

uviděl před sebou přístavní vesnici, zarazil se v běhu,

žasl a nechápal.

Blížili se k vesnici z jiné strany. Přímo před nimi se

otvírala plocha, kde stálo několik domků. Svítilo se tam a

čilý ruch mezi domky ostře kontrastoval s tišinou

džungle. Ginger se zahleděl na skupinu mužů uprostřed

prostranství a měl dojem, že vidí jeviště a herce…

Herců bylo osm, opodál stál menší hlouček, diváci.

Jeden voják třímal hořící pochodeň. Plameny osvětlovaly

jeviště mihotavou, zlověstnou září. Oči všech byly

upřeny na hlavního herce, jímž byl obrovitý muž

obnažený do pasu. Ruce měl nad hlavou a držel v nich

veliký zakřivený meč. Před ním klečela oběť, muž s

předkloněnou hlavou. Další dva japonští vojáci

přidržovali oběť za ramena, vlastně s ní zápasili.

Ginger se na odsouzence zahleděl a jen těžko mohl

uvěřit vlastním očím. Obětí toho mohutného kata byl

Algy! Meč nedopadl jenom proto, že kladl odpor, bránil

se popravě. Kat něco vykřikoval a zdálo se, že čeká jen

na chvíli, kdy přetne Algyho šíji jedním úderem bez

nebezpečí, že by zranil své pomocníky. Ostatní vojáci v

okolí byli skutečně jen diváky. Jeden z nich vykročil

dopředu, ale byl okamžitě vrácen. Hrůza a děs Zrzka na

chvíli ochromily. Otevřel ústa, ale nedostal ze sebe ani

hlásek. A ačkoli sledoval scénu jen pár vteřin, zapsala se

mu do srdce navždy…

Vtom kousek od něho třeskl výstřel a Ginger se

vzchopil. Viděl jak kat vrávorá, ale stále se drží na

nohou. Viděl ostří jeho meče, jak se zmítá nebezpečně

blízko Algyho krku, i to, jak katovi pomocníci vyskakují

180

a Algy se kácí stranou. Viděl, jak muž s pochodní užasle

zírá do tmy a jak se změnil výraz tváří krvelačných

diváků… Mistru popravčímu se náhle podlomily nohy,

zazněl smrtelný výkřik a muž se zhroutil k zemi. Ze tmy

se vyřítil Biggles s nataženou paží a zuřivě mačkal

spoušť pistole. Japonští vojáci padali k zemi, někteří se

snažili prchnout.

Po návratu na základnu se Ginger snažil přesně si

vybavit běh dalších událostí, ale marná sláva, nešlo to.

Vyrazil vpřed spolu s ostatními, něco křičel a střílel

jednu ránu za druhou. Užaslí Japonci vybíhali z ubikací,

někteří ve stejnokrojích, jiní jen v nočním kimonu.

Třaskaly výstřely a míhaly se parangy. Henry běžel za

dvěma muži, snažícími se zmizet ve velkém bungalovu.

Vpadl dovnitř a ozval se řev, načež ze dveří vyběhlo

několik splašených japonských důstojníků. O nějaké

vojenské organizaci odporu se vůbec nedalo mluvit.

Platilo to tím spíš, že Ayert a jeho piráti s bíle

pomalovanými tvářemi neváhali ani okamžik a rázem

jich bylo všude plno. Gingerovi se zdálo, že těch

vražedných bělochů vidí dvakrát tolik, než zoufalých

vojáků. Zastavil se a podíval se kolem. Biggles stál vedle

něho.

„Vymklo se nám to z rukou,“ vyhrkl Biggles. „Kde

je Ayert?“

„Nemám potuchy,“ řekl Ginger a rozhlédl se. „A

kde je Algy?“

„Tady jsem,“ uslyšel z druhé strany a uviděl Algyho.

Třel si právě bolavá zápěstí, smál se a plácal po rameni

Tuga, který ho zřejmě vysvobodil z pout.

181

Mávl na něj a znovu se rozhlédl. K bungalovu běžel

major Marling se svým synem, oba měli v rukou pušky,

připravené ke střelbě.

„Kde je Ayert?“ opakoval Biggles.

„To snad ne,“ nesouvisle odpověděl Ginger. „Vidím

majora Marlinga! Co ten tady dělá?“

„Byl odsouzen jako Algy,“ řekl Biggles a bezmocně

pokrčil rameny. „Je to zmatek nad zmatek. Když nenajdu

Ayerta, musíme se starat sami o sebe.“

„To si ještě počkáš,“ ozval se Algy. „Musím dostat

toho admirála a doufám, že mě nikdo nepředběhne!“

Zvedl popravčí meč nad hlavu a zuřivě se rozběhl k

bungalovu.

Biggles za ním křikl, aby se okamžitě vrátil, ale jeho

rozkaz zanikl ve všeobecné vřavě.

„Tady se snad všichni zbláznili,“ zlobil se Biggles.

„My dva asi taky. Pojď, jdeme tam taky!“

Rozběhl k bungalovu a Ginger za ním.

V této chvíli probíhal boj muže proti muži v každém

koutě osady. Lidé pobíhali sem a tam a ozývaly se

zoufalé i vítězné skřeky. Vzduchem svištěly parangy,

hřměly výstřely a Ginger se s úžasem zastavil nad

dvojicí, zápasící na zemi holýma rukama. Bílá tvář

vítězícího piráta k němu vzhlédla a Ginger se shýbl a

podal mu vypadlý parang, ležící kousek stranou. Hned

bylo po souboji.

Jakýsi vyšší japonský důstojník přebíhal od stromu

ke stromu, aby zmizel v džungli. Ani on se daleko

nedostal. Půl tuctu bíle zmalovaných válečníků odhalilo

jeho záměr a jeho uniforma vzápětí zrudla krví.

Od přístavu i z džungle přibíhali místní lidé, jakoby

na tuhle chvíli čekali. Nad hlavami mávali lopatami a

182

jiným zemědělským nářadím. Jenže to už Biggles s

Gingerem neviděli. Zmizeli v domě, kde se mezitím

rozpoutalo peklo nejvražednější.

Několik mrtvých těl leželo v chodbě a v domě se

ozývaly výkřiky. Ze dveří občas vyběhl voják s tváří

staženou děsem. Major Marling seděl v křesle na konci

dlouhé chodby, pušku měl u ramene a jak se některý

objevil, zmáčkl spoušť.

„Pět,“ řekl, když se objevil Biggles. „To je ještě

málo, pane!“

Zvedl pušku, ale hned sklonil hlaveň, neboť ze dveří

se opatrně vyklonila Ayertova hlava.

„Hej!“ vykřikl Biggles a chytil Ayerta za rameno.

„Zastav se! Nutně tě potřebuji!“

„Japonci useknout hlavu syna Melonga!“ zasyčel

bocman a jeho hlas byl naplněn nenávistí.

„Já ti taky urazím palici, když neposlechneš!“

divoce zařval Biggles. „Zastav se! Je to tu horší než v

blázinci!“

Dá se pochybovat, že Ayert Bigglesovi rozuměl, ale

zastavil se. Těžce oddychoval a vyslechl výzvu, aby stáhl

své muže. Zašklebil se a rozhodil rukama.

„Zastavit se teď, Bigglesi, nedají,“ ozval se Marling.

„Když hoří plamen vraždění, nezhasíte ho. Největší

zlozvyk místních hochů je stínat lidem hlavy.“

„Vymklo se mi to z ruky,“ stěžoval si Biggles.

„Vždyť se chovají jako vlci.“

„A proč ne?“ řekl Marling. „Mají proto podobné

důvody jako já. Nechte je to v klidu dodělat. Vesnice

bude čistá.“

183

Odněkud se vynořil Algy s mečem v ruce. Oči mu

hořely hněvem, tvář měl křídově bledou a nijak se nelišil

od pirátů.

„Kde je Tamashoa,“ křičel. „Řekněte mi to! Nemůžu

toho lotra nikde najít!“

„Dobře,“ vzdával se Biggles. „Tak ještě chvíli. Ale

toho svého přítele si najdi sám!“

Než stačil Algy odejít, objevil se ve dveřích Henry

Hartcourt. Hlavní pistole před sebou postrkoval

japonského důstojníka, který vykřikoval, že je přítelem

slavného britského impéria. Henry narazil na zvláštního

vojáka. Ať měli japonští vojáci jakékoli nectnosti,

zbabělost k nim nepatřila.

„Zrovna pálil nějaké papíry,“ ukázal na zajatce

Henry.

„Vím, kdo je to!“ zahučel Algy. „Je to tlumočník a

mluví anglicky docela slušně. Patří k tomu, co mě poslal

na špalek!“

„Kde je Tamashoa?“ obrátil se k Japonci.

„Pryč,“ vydechl muž bojácně.

„Kde?“

„Odjel do Penangu. Koná se tam štábní porada.“

„O čem?“

„O velkém výsadku na Sloní ostrov.“

„Nelžete!“

„Nelžu. Vzal si služební vůz a odjel těsně před

útokem,“ ujišťoval zajatec Algyho už téměř oddaně.

„Asi mluví pravdu,“ řekl Biggles. „Už bychom ho

měli a u tvé popravy taky nebyl. Ještě že jsme tam byli

my, co, Algy?“

184

„Ráno vám všem políbím ruku,“ zavrčel Algernon

Lacey ve chvíli, kdy se dovnitř vřítil Tug v potrhané

košili.

„Co se tady děje?“ vyhrkl.

„Končíme!“ řekl Biggles ostře. „Viděl jsi Lallu?“

„Před chvilkou krájel jednoho vojáka na kousky.

Proč se ptáš?“

„Už jsem to řekl. Končíme a všichni ven! Rychle

svolejte oddíl. Vy dva,“ ukázal na Gingera a Tuga,

„seberete všechny doklady, které najdete. Mohou se nám

hodit. Máte na to pět minut. Cíle našeho útoku jsme

dosáhli.“

Ayert chtěl něco říci, ale pak mávl rukou, vyšel ven

a dal se do těžkého úkolu, sehnat své ovečky do houfu.

185

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

LI CHI SE VRACÍ

Algyho hněv pomalu uvadal. „Přišli jste opravdu na

poslední chvíli,“ řekl Bigglesovi. „Měl jsem na kahánku.

Oni se právě chystali useknout mi hlavu.“

„Všiml jsem si.“

„Věděl jsi, že tu jsem, nebo mě zachránila

prozřetelnost?“

„Co si vlastně myslíš,“ vybuchl Biggles, „Věděli

jsme, kde jsi. Prozřetelnost věděla jen o majorovi. A

kdybych tušil, co chtějí udělat s tvým krkem, chvátal

bych víc. Vůbec mě nenapadlo, že uvidím, jak se tvůj

milý úsměv válí po zemi. To rád přiznám.“

„Určitě se tě to dotklo méně než mne, kamaráde,“

oddechl si s úlevou Algy. „Tamashoa tak trestá všechny

vězně, co odmítnou promluvit.“

„Ten chlap je zrůda,“ řekl Biggles. „Až se vrátíme

na ostrov, promluvíme si o něm. Cítíš se být v pořádku?“

„Jde to. Major je na tom hůř. Má trochu nakrojenou

nohu.“

„Není to vážné,“ ujistil je vesele Marling. „Když to

bylo tak živo, málem jsem na tu dírku zapomněl. Kdepak

je ten můj čilý chlapec?“ Dokulhal k oknu a podíval se

ven. „Hej, pojdte se na něco podívat! Rychle!“

„Torpédoborce,“ šťastně vydechl Biggles, když

vyhlédl ven. „Hrome! Dokázali jsme to!“

„Kam si asi tuhle ztrátu započtou?“ uvažoval

Marling. „Potopené nejsou, zajaté taky ne a bojovat

nemohou.“

186

„Uvízlé na mělčině,“ řekl Biggles. „Bude to chtít

novou kolonku do výkazů o ztrátách. Pánbůh nám držel

palec. Li Chi měl vlastně pravdu. Když tak pokojně

odpočívají v blátě, tvoří ideální cíl pro nálet. A vidím, že

uvízly i kabangy. Řekl bych, že výsadek na Sloní ostrov

Japonci odloží.“

187

Ginger pochopil, že už nevystřelí. Muž si k útěku

vybral tu nejhorší chvíli a směr…

188

Kývl na Ayerta, který se mezitím vrátil, a ukázal na

čluny ležící na vrstvě bahna. „Pošlete pár lidí, aby udělali

do kabangů díry. Ať si pospíší. Sejdeme se pak na

břehu.“

Ayert zavrčel, odešel a Biggles se otočil k ostatním.

„Pojďme pryč. Pět minut vypršelo. Japonci se mohou

vrátit.“

„O tom pochybuji,“ řekl Marling. „Bylo jich tu

nanejvýš šedesát. Někteří zůstali ve Shansie a pár jich je

na průzkumu.“

„Nechci na ně čekat,“ zavrtěl hlavou Biggles.

„Nezajímají mne. Ty, Henry, se postarej o zajatce.“

Jenomže jejich vězeň si o výletu přes úžinu myslel

svoje. Plavným skokem prolétl otevřeným oknem a

mizel. Ginger, stojící nejblíže, vytáhl pistoli a vystřelil. Z

rámu odlétly třísky. Špatný střelec se vyklonil z okna,

aby lépe zamířil, ale vzápětí pochopil, že už nevystřelí.

Muž si k útěku vybral tu nejhorší chvíli i směr. Ayert se

svými muži se dole chystal k akci „červotoč,“ která měla

znemožnit plavbu kánoí, a Japonec vběhl přímo mezi ně.

Vzduchem zasvištěly parangy a Ginger se otočil. Nechtěl

to už vidět.

„Daleko se nedostal,“ oznámil Bigglesovi. „Málem

skočil Ayertovi na hlavu. Dopadl stejně, jako kdyby

skočil tygrovi do chřtánu. Tihle Malajci jsou ostří hoši.“

„Samozřejmě, chlapče,“ ozval se Marling. „Ale vy

byste se choval stejně, kdybyste věděl, jaké věci dělali

Japonci v malajských vesnicích. Tenhle tlumočník sotva

před hodinou sledoval popravu Melongova syna. Moc se

mu to líbilo!“

189

Na břehu se ozval jásot. Biggles se podíval na

hodinky, odměřil minutu, aby muži vychladli a pak

zavolal Ayerta.

„Musíme pryč dřív, než námořníci najdou způsob,

jak na pobřeží. Nemůžeme už čekat. Všichni se musíme

dostat bezpečně domů.“

„Čí to byl nápad nabílit domorodcům obličeje?“

chtěl vědět Marling.

Biggles mu to vysvětlil.

„Chytré,“ kývl Marling. „Pokud to nějaký Japonec

přežil, bude vyprávět, že tu řádilo tisíc Evropanů.“

„Nemyslím, že se takový najde,“ řekl Lalla, který

právě vstoupil do místnosti.

„Jdeme!“ rozkázal Biggles.

Venku bylo rušno.

Ayert musel muže nutit k odchodu hrozbami a

řevem. Nechtělo se jim. Potom se však na jednom z

torpédoborců rozsvítil světlomet a jeho paprsek zapátral

po břehu a mezi domky. To pomohlo. Muži se

shromáždili, protesty utichly.

Chybělo jich pouze pět. Leželi někde mezi

mrtvolami Japonců. Asi čtyři muži utrpěli tržné rány, ale

žádný z nich nestál o ošetření. Všichni Malajci byli plni

nadšení a chovali jako děti, které právě vyhrály fotbalový

zápas žákovského družstva…

„S raněnými si nedělejte starosti,“ klidnil Bigglese

Marling. „Poradí si sami. Přiloží si na ránu hrst bylin,

nebo dokonce kus kravského lejna a obvykle jsou do

týdne v pořádku. Neptejte se mne však, proč se rány

nezanítí. Sám to nevím.“

Zpáteční přesun k Lotosu proběhl bez těžkostí. Jen

Marlinga bylo nutno poslední kus cesty nést a navzdory

190

Bigglesovým výzvám, si vítězní bukanýři počínali jako

horda opilých výletníků. Džunglí se nesl smích, pokřik a

větve při cestě praskaly.

„Buďte bez obav,“ klidnil Bigglese Marling. „I

kdyby se tu teď nějaká hlídka objevila, vezme nohy na

ramena. Utekl by asi i tygr. Tenhle rámus zažene

každého a Japonci si parangy neoblíbili. Já ano. Do

džungle je to správná zbraň. Dokonce si myslím, že by

naše ministerstvo války udělalo jen dobře, kdyby je

doplnilo do výzbroje comandos.“

„Čemu se pořád tak smějí?“

„To nevíte? Baví se přece s těmi hlavami.“

„Hlavami?“

nechápal

Biggles.

„Co

to

má

znamenat?“

„Mají s sebou uříznuté hlavy nepřátel. Pohazují je po

lese…“

„Cože?“ Bigglesovi chvíli trvalo než pochopil. Ve

tmě si té hrůzy vůbec nevšiml. „To jim zarazím!“ vyhrkl

pak.

„Neradil bych vám to. Mohl byste přijít o vlastní.

Jsou v náladě, kdy je nezarazí nic. A co s těmi hlavami

chcete dělat? Snad je nechcete jako trofeje do letadla?“

„Můj Bože,“ otřásl se Biggles. Znovu zazněl pokřik

a cosi letělo mezi stromy.

„Čí hlava to byla tentokrát?“ řekl stísněně.

„Tahle patřila Pamboovi. Tomu skrčkovi, co zradil

Li Chiho. To jste neslyšel, že křičí jeho jméno?“

„Také byl ve vesnici? Vidíte, na toho lotra bych

zapomněl.“

„Tak vidíte,“ řekl major. „Pro toho přece nebudete

truchlit. Bez hlavy už nikomu neublíží. Také jsem si s

ním užil.“

191

„Už mlčím,“ unaveně se pousmál Biggles. „Je to

něco jako potupný pohřeb, co?“

„Něco takového,“ řekl Marling. „Je to východní

způsob myšlení. Jeviště i program je jenom jejich. Proč

jim do toho mluvit?“

„To uznávám,“ připustil Biggles. „Vy mi zas

uznejte, že se mi nelíbí, když si hrají s mrtvolami.“ Přidal

do kroku.

Nadšení vítězů z úspěšného útoku pomalu uhasínalo.

Dostali se ke člunu a rychle se nalodili. Ayert se chopil

kormidla, motor naskočil a Lotos se vzdaloval od břehu.

Odjezd byl hlučnější než příjezd, ale teď už to nikomu

nevadilo.

Za necelé dvě hodiny přepluli úžinu a pod srpkem

měsíce vpluli do ostrovní zátoky. Čekali je. Na můstku se

ozval nadšený jásot. Muži stáli na břehu a zuřivě mávali

na Ayerta, aby nenarazil do boku lodi, která se před

Lotosem zjevila jako přízrak.

„Pozor!“ vykřikl Biggles, vyklánějící se přes

zábradlí. „Co to je? Vždyť tu kotví Sumatran!“

Varování bylo zbytečné. Ayert dobře věděl co dělá a

jeho jediné oko vidělo ve tmě patrně lépe, než zrak

Bigglesův. Jenomže tohle nebyl důvod, proč posádka

Lotosu zmlkla a proč strnul i Biggles.

Dosud předpokládal, že Sumatran je v rukou

nepřátel a teď tu byl, a všichni muži na ostrově se

chovali, jakoby všechno bylo v nejlepším pořádku…

Biggles to nechápal a pak uslyšel hlas, který dobře

znal. Tohle přece byl Li Chi! To Bigglese zmátlo

nadobro.

„Hloupost,“ zavrčel. „To není možné.“

192

Ostrý Číňanův hlas se ozval znovu. Zazněl tak

důrazně, že jeho zvuk přehlušil oslavný pokřik ostatních.

„Je tam Li Chi,“ vykřikl Ginger. „Hurá!“

Biggles ztratil přehled. Nechápavě civěl na vysoký

bok Sumatrami a cítil, že jeho mozek vynechává, jakoby

mu došel benzín. „Ayerte, přiraz k němu!“ zavelel a pirát

poslechl.

Mohutná loď se nad nimi tyčila jako hrad a drobný

Lotos se houpal po jejím boku jako dětská hračka.

„Co tady děláte?“ vykřikl Biggles, který se pomalu

vzpamatovával.

„Čekáme přece na vás, Bigglesi,“ houkl dolů Li Chi.

„Jaké jste měli potíže?“

„Žádné potíže. Všechno je v nejlepším pořádku!

Pojďte nahoru, ať vám to mohu v klidu vysvětlit.“

Biggles zachytil žebřík a stoupal vzhůru, Ayert

odrazil s Lotosem od boku Sumatrami a zamířil ke břehu.

„Nechápu vůbec nic,“ řekl Biggles, když přelezl

zábradlí a ocitl se na palubě. Proti němu stál Li Chi,

usmíval se a podle zažitého zvyku se hluboce klaněl.

„Dlouho jsme se neviděli a mám proto velkou

radost, když si mohu dovolit pohlédnout vám do tváře,

příteli,“ začal Číňan, ale Biggles jeho zdvořilost dost

drsně odmítl.

„Nechte toho, u všech hromů! Nic nechápu. Mluvte

k věci!“

Li Chi zamával omluvně rukama, až barevné

hedvábí zavlálo, a pak spustil. Plavba Sumatranu

skutečně proběhla jinak, než očekávali.

„Již jsme se téměř dostali z nebezpečné oblasti, když

se na našem pravoboku objevila loď,“ vykládal Li Chi.

„Vylekala nás a my se snažili uniknout. Byla však

193

rychlejší a brzy nás dohnala. Neměli jsme nejmenší

naději a oni nám to také signalizovali. Musel jsem

poslechnout. Trochu jsem si oddechl, když jsem uviděl

jejich bílou vlajku. Byl to Lochavon Castle, ozbrojený

obchodní parník. Plul z Perthu do Kalkaty. Na palubě mi

kapitán sdělil, že ho požádali rádiem, aby vybočil z kurzu

a našel Sumatran. A víte proč?“

„Nemám ponětí,“ zavrčel Biggles.

„Aby přeložili kaučuk. Kapitán s ním míří rovnou do

Anglie.“

„Takhle nějak jsem si to představoval,“ ozval se

Tug, který se vynořil z hloučku mužů, postávajících

stranou.

Koutky Bigglesových úst se roztáhly do širokého

úsměvu. „Díky Bohu, že v námořnictvu je taky pár

chytrých lidí,“ řekl. „Někomu to zapálilo, sláva! A co vy,

Li Chi?“

„Já je nezajímal. Předpokládal jsem, že mají

rozkazy, vzít mě s sebou do Indie. Vůbec ne. Proto jsem

se rozhodl vrátit se sem pro další náklad. Máte snad něco

proti tomu?“

„Ne. Byla to důvtipná a oduševnělá reakce,“ zasmál

se Biggles. „Co na to kapitán Lochavon Castle?“

„Nic nenamítal. Řekl, že když mi Sumatran patří,

mohu si jet kam chci. Jen ho mrzelo, že mi nemůže dát

ochranu. Pochopil jsem to a rozešli jsme se jako přátelé.

Australané vypluli do Anglie a Sumatran sem,“ skončil

Li Chi.

„Připravili jste Anglii bohatou vánoční nadílku,“

uznale kývl Biggles. „Díky – Doufám, že jim pošleme

ještě tisíc tun zboží a můžeme se vrátit. Už jsem nevěřil,

194

že obchod dokončíme. Navíc myslím, že Japonce na

pevnině rozbolela hlava.“

„To znamená, že výsadek měl úspěch?“

„Ayertovi se to moc líbilo,“ řekl Biggles a několika

větami vylíčil Algyho záchranu a zkázu vojenské

posádky. „Potěšení by bylo i na mojí straně,“ vlídně se

usmál Li Chi. „Velká škoda, že jsem nemohl být

přítomen.“

„Právě. Nemůžeme se rozpůlit,“ pokračoval Biggles.

„Všechno se dalo do pohybu a máme méně času než

včera. Tamashoa se rozpálí do běla a v Singapuru a

možná i v Tokiu ztratí řeč, až se o tom dozví. Musíme

očekávat jejich útok. Námořní i vzdušný, nejspíš čekám

kombinovanou operaci. Přípravy jim budou trvat jeden,

nanejvýš dva dny. Máme spoustu práce. Navrhuji

okamžitě naložit loď a odplout dřív, než ten ohňostroj

vypukne.“

Li Chi se uklonil a pak s klidem prohlásil, že už

udělal první kroky. Loď je připravena k odplutí, stačí

dokončit nakládku.

„Poradím se s ostatními, co podnikneme ve

vzduchu,“ řekl Biggles Číňanovi, když opouštěl

Sumatran. „Loď nechávám ve vaší péči.“

„Liberatory odstartují za úsvitu,“ rozhodl, když

vystoupili na břeh. „Od rozbřesku budeme hlídkovat s

lightningem, abychom měli klid pro Sumatran a

liberatory. Druhá stíhačka bude připravena, aby mohla

odstartovat v případě potřeby. První poletím já. Ale teď

všichni spát, pánové. Výjimku povoluji jen hladovým a i

ti budou jíst co nejrychleji!“

195

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

ZVUK MOTORŮ SÍLÍ

Pod neúnavným dohledem Li Chiho pokračovalo

nakládání Sumatranu rychle, i když nedosáhlo tempa

první nakládky. Lidská síla má své meze a ti, kdož se

zúčastnili nočního přepadu, byli skutečně vyčerpáni.

Dříve než první sluneční paprsky dopadly na ostrov,

seděl Biggles v lightningu a startoval. Letadlo nabralo

výšku a pilot pečlivě sledoval pevninu. Předpokládal, že

se brzy objeví první Japonec, ale nedělo se nic.

„Je to divné,“ řekl Gingerovi, když se střídali.

„Neposlali zatím nikoho. Vyhovuje nám to. Důvodem by

mohlo být, že náš útok na Shansie byl úspěšnější, než

jsme doufali. Je možné, že mají málo stíhaček. A

průzkumné letadlo neposílají proto, že se o ně bojí. Mají

prostě z lightningu strach.“

„To je možné, ale já bych se vsadil, že sem přesunují

celé peklo a to chvíli trvá,“ namítal Ginger. „Lucifer

právě připravuje plán, jak nás přinutit, abychom jim

upsali duši.“

„Vlastní krví,“ ušklíbl se Biggles. „Můžeš mít

pravdu.“

Ginger vzlétl a Biggles zamířil do bungalovu za

Algym, Tugem a Henrym. Seděli na verandě svlečeni do

půli těla a hověli si. Major se synem, se o něčem

důležitém radili uvnitř. Algy už byl zase ve formě a

požadoval, aby Sumatran okamžitě vyplul. „Ta loď si

říká o katastrofu,“ řekl. „Sedí tu jak na opuštěné návsi a

vystavuje hřbet, aby ji někdo naplácal.“

196

„Nepřu se,“ připustil Biggles. „Doufám ale, že

Japonci nechtějí útok uspěchat. Před polednem nepřijdou.

A vy všichni se oblečte! Vypadáte jako banda pobudů!

Vím, že je horko, ale to vás přece neopravňuje k tomu,

abyste se opalovali jak slečinky na pláži. Liberator čeká v

přístřešku a vy ho necháváte zahálet. Jděte ho naložit! Ty

se Henry připrav! Letíš první! Jakmile stroj vyložíš v

Madrasu, okamžitě zpátky! Ostatní stroje jsou už na

cestě. Tugu, ty zase střídáš Gingera!“

Tři důstojníci sklonili hlavy a začali se oblékat. V té

chvíli neměli Bigglese rádi. Přestože v dohledu nebyli

žádní útočníci, trval na neustálém hlídkování. Bylo to

protivné.

V deset přiletěl první liberator. Pilotoval jej Angus.

„Taffy, Bertie a Tex jsou už ve vzduchu,“ hlásil.

Angus si šel na chvíli lehnout a Tug odlétl s

naloženým letounem. „Před Bertieho příletem, tenhle

stroj neodstartuje!“ přikázal Biggles. „Do nakládání se

ale dejte hned. Poletí s ním Ginger a já nechci, aby

letadlo zahálelo!“

Brzy nato se přistávací plochy dotkla kola Taffyho

letounu a Sloní ostrov se měnil ve frekventované letiště.

Na řadě byl Algy. Už se chystal do kabiny, když ho

Biggles zadržel. Algy měl odletět s přísně tajnými

depešemi pro generála Raymonda a právě v nich byl

důvod odkladu. Čekání se protahovalo.

„Nás honíš a sám nejsi hotov,“ zlobil se zprvu Algy,

ale pak to pochopil a pokorně se vrátil k nakládání

kaučuku.

Zavinil to vlastně Li Chi. Zašel si do bungalovu na

čaj, našel tam Bigglese a svěřil se mu s tím, že depeše,

zachycované přístrojem v radiomístnosti na Sumatranu se

197

náhle začaly sypat jedna za druhou. Jakoby se Japonci

pominuli.

„Zaznamenal jste je?“ zeptal se Biggles.

„Nedalo mi to,“ řekl Li Chi. „Víte, napadlo mi, že

by někdo mohl odvézt depeše do Indie, kde by je možná

uměli dešifrovat.“

„Ale počkat!“ vykřikl Biggles, osvícený náhlým

nápadem. „Vždyť máme dokumenty a knihy, sebrané ve

Victoria Point? Nemohly by mezi nimi být i kódové

tabulky? Museli tam mít něco důležitého, když tlumočník

tak chvátal, aby je spálil! Kde jsou?“

Ležely

v

bungalovu,

kam

je

pohodil

pořádkumilovný Ginger.

Japonsky psané listiny Bigglesovi nic neříkaly, ale

Li Chi se na ně s chutí vrhl. Kódové převody sice

chyběly, ale v papírech se našly zakódované zprávy i

jejich rozšifrované znění. Li Chi se dal do první z nich a

po chvíli zkoumání klíč pochopil!

„Oni používají nanejvýš sto slov,“ divil se Li Chi.

„Snad jich víc neumějí!“

„Veškeré doklady pošleme do Indie!“ rozhodl

Biggles. „Li Chi, proberte raději nové depeše, které jste

zapsal na Sumatranu. Mohlo by tam být něco, co je pro

nás životně důležité. Pokud se Japonci pominuli, jak jste

říkal, měli k tomu důvod!“

Ani ho nemusel vybízet. Číňan už luštil řádku za

řádkou a tužka se mu v ruce jen kmitala. Biggles se na

něj užasle díval, neboť dosud netušil, že Li Chi je nejen

prvotřídní mořeplavec a pirát, ale byl by velmi schopný

překladatel a snad i sekretář.

„Depeše se nás týkají až moc,“ zvedl Li Chi hlavu.

„Penang hlásí do Singapuru, že letadla ve Victoria Point

198

zničila zátopová vlna. Přepadení přístavu pozemním

komandem není jen náhodný útok. Jde patrně o předzvěst

velké ofenzivy! Je to hrozba samotné japonské říši!“

„Hrome,“ řekl Biggles. „Tušil jsem, že si bude

Tamashoa chránit záda a že to přežene, ale tohle? Pěkně

jim lže. Převedl záplavu ze Shansie do Victoria Point a z

naší skupinky udělal výsadek námořní pěchoty.“

„Hlášení ihned předat nejvyššímu štábu do Tokia!“

pokračoval Li Chi. „Ze Singapuru okamžitě vyslat

výsadkové lodi! Dva tisíce pěšáků! Bylo nařízeno

okamžité zničení posádky Sloního ostrova, kde je opěrný

bod nepřítele. Tamashoa přebírá v Penangu přímé řízení

odvetných operací!“

„Takže tu můžeme čekat dva tisíce pěšáků!“ kousl

se Biggles do rtu. „To je síla! Musíme něco vymyslet!

Pokud taková záplava vstoupí na ostrovní pláže,

neubráníme se!“ Obrátil se k Li Chimu a rozvinul na

stole mapu oblasti. „Odhadujte! Kudy poplují lodě s

vojáky?“

„Myslím, že zvolí tuhle cestu,“ řekl Li Chi a ukázal

tužkou na mapě. „Blízko souostroví nepoplují, ztratili by

čas manévrováním mezi ostrůvky. Budou však muset

proplout touto úžinou.“

„Můžeme je sledovat z lightningu,“ kývl Biggles a

zamyslel se. „Pokud tu úžinu zvolí, musí projet mezi

ostrovem Lakar a pevninou?“

„Samozřejmě.“

„Jak je široká používaná trasa?“

„Úžina je široká asi tři míle, pluje se pásmem

širokým asi míli.“

„Je tam dost vody?“

199

„Ano. Je tam značná hloubka. Průplav používají i

největší lodi.“

„Vysílají je ze Singapuru. Za jak dlouho tu budou?“

„To závisí na lodích. Vojáky naloží až v Penangu,

zdrží se tím. Dříve než za tři dny tu nebude ani ta

nejrychlejší loď.“

„Ta úžina je skvělé místo pro položení hrstky min,“

řekl pozorně naslouchající Angus.

„My je tu nemáme a i kdyby spadly z nebe,

nedokážeme je položit,“ namítl Biggles. „Jinak je to ale

dobrý nápad.“

„Škoda,“ vzdychl Bertie. „Absolutní škoda.“

„Co si jich pár někde vypůjčit?“ vyhrkl Tug.

„Neznám adresu nejbližší půjčovny min,“ odsekl

Biggles. „Neumíme ani rozvinout minové pole. To by

muselo udělat námořnictvo. Měla by stačit ponorka,

jenže tu také nemáme. Pánové, přijeli jsme sem sehnat

kaučuk, ne klást miny!“

„Já bych miny položil a pak bych informoval

mariňáky,“ řekl Tex.

Biggles se chytil za hlavu: „Co to do vás vjelo?

Přece ode mne nechcete, abych si sedl, vyrobil na koleně

pár min a přestavěl Lotos na ponorku!“

„Propánakrále to ne,“ řekl Bertie. „Mohl bys ale

požádat o souhlas k útoku na konvoj. Však víš, jak to

myslím!“

„To bych mohl,“ kývl Biggles, „ale jsou tu ještě ty

zablácené torpédoborce. Japonci je časem dostanou na

vodu a to je další hrozba. Nedokážu tolik min udělat,

pánové! Už na to nemyslete! Hrajeme o čas a můžeme

vyhrát i bez min. Už teď mi připadá, že naše jména

nebudou u Japonců moc populární!“

200

„Myslíš, že nás ani nenapíšou zlatými písmeny do

knihy cti?“ zazubil se Taffy.

„Mají nás na černé listině za kaučuk. Za každou

drobnost, kterou jsme to vylepšili, máme další černou

tečku.“

Porada by skončila bez výsledku, nebýt Bigglesovy

zprávy do Indie. Biggles v ní vylíčil i pravděpodobný

vývoj situace a také požádal, aby mu dovolili udeřit na

vojenský konvoj a na obrněnce, odpočívající v bahně.

První cíl byl životně důležitý pro jezerní přistávací

plochu v týlu nepřítele a druhý byl příliš svůdný, aby ho

přehlédl.

„Když nebudou souhlasit, musíme se s ostrovem

rychle rozžehnat,“ shrnul Biggles a podal Algymu velkou

zalepenou obálku. Algy ani nepoděkoval a utíkal k

letadlu.

Po jeho odletu do Indie zůstal na ostrově zamyšlený

velitel spolu s Angusem, Bertiem, Taffym a Texem. Moc

toho nevyřešili a všichni cítili, že situace není dobrá. Li

Chi zmizel a když se vrátil prohlásil, že Sumatran je

připraven k odplutí.

Brzy nato vystoupil Číňan na kapitánský můstek,

zatímco Ayert na ostrově zůstal a znovu podléhal

Bigglesovým rozkazům. Sumatran zvedl kotvy a zamířil

k západu. Biggles požádal Anguse, aby se s druhým

lightningem poohlédl po japonských lodích. Pak si sedl,

rozhodnut chvíli odpočívat. Horko bylo vyčerpávající…

„Díky Bohu, že jsou pryč,“ hořekoval. „Při tomhle

tempu a vedru si tu všichni uženeme nějakou nemoc. Na

druhé straně: Polovina kaučuku je z ostrova, mohli

bychom být spokojeni. Sumatran nám seslal Bůh. Co

bychom si bez něj počali, opravdu nevím. Nejdřív jsem

201

počítal, že se tu budeme motat nejméně měsíc, než

Japoncům dojde, co se tu děje. Doufal jsem v další dva

týdny, než najdou základnu. Jenže džin vylétl z lahve

ihned! Potřebovali bychom trochu času na nadechnutí.“

„Pokud počkají, až se nadechneme, tak…však víš

jak to myslím.“ prohlásil Bertie, leštící si monokl.

„Naše potíže s dýcháním je nezajímají a mne už

vlastně taky ne. Teď jsou nejdůležitější japonské

transportní lodi a čas! Když tu zůstaneme ještě čtyři dny,

dožijeme se tuze nemilého překvapení. Bída je, že mne

nenapadá, jak převézt zbylý kaučuk. Musíme proto za

každou cenu zabránit vylodění. Pokud přistanou, balím

kufry. Potom nezbude než vzít nohy na ramena. A hodně

rychle! Všechno závisí na Raymondovi. Pokud ještě

pořád chce ten kaučuk, musí dát souhlas k potopení

výsadku.“

„Co si tu počnou naši žlutí přátelé, když je ve spěchu

opustíme?“ probudil se v Bertiem lidský cit. „Budou mít

s Japonci absolutní potíže. Propánakrále! Pomyslel jsi na

to, Bigglesi?“

„Ale ano,“ řekl Biggles. „Mluvil jsem o tom s Li

Chim před dvěma dny. Tvrdí, že nejsou důvody k

obavám. Jeho chlapci se prý umí o sebe postarat. Zmizí v

džungli, nebo na jiném ostrově. Připouštím ale, že se mi

nechce věřit, že to po tak namáhavé práci dokáží. Kdyby

tu měl Li Chi džunku, pak snad ano. Myslím si, že

bychom neměli předem zamítat možnost jejich odvozu

do Indie. Prý jim to navrhl, ale nechtějí ani slyšet. To se

vyřeší, až přijde čas.“

Do místnosti vstoupil major Marling a jeho syn.

202

„Proč nejste v posteli, pane?“ obrátil se k Marlingovi

Biggles. „Příštím letadlem poletíte do nemocnice v Indii!

Vaše zranění vyžaduje doktora.“

„Ne!“ odsekl Marling. „Nic takového, pane!

Nestarejte se o věci, do kterých vám nic není! Starejte se

o své nohy! Nějaký škrábanec mě nikdy nemohl

rozházet. Přišel jsem z jiného důvodu.“

„Odmítáte naší pomoc?“

„Ovšem,“ odvětil major. „Vracím se se svým synem

do Shansie.“

„Do Shansie?“ téměř vyjekl Biggles. „Proboha

proč?“

„To jste zapomněl, že tam zůstali lidé, kteří mě

potřebují.“

„A co Japonci?“

„Ti ať jdou k čertu!“

„Kdo je tam pošle?“

„Já, pane. V džungli dáme dohromady záškodnické

oddíly. Japonce bude mrzet, že vtrhli do Shansie. Nic

nedokáže narušit morálku lidí víc, než smrt, přicházející

neznámo odkud. Mám zkušenosti a vím jak na to. Klidně

mi můžete věřit!“

„Jak se do Shansie dostanete?“

„Ayert nám sežene kánoe.“

„Co noha?“

Major zrudl. „U všech hromů, pane! Kolikrát vám

musím říkat, že se máte starat o své nohy!“

„O. K., uznávám,“ řekl Biggles. „Je to skutečně vaše

noha. Nemám důvod vám v něčem bránit. Nechcete

převézt na pevninu Lotosem?“

203

„Nic takového, Bigglesi. Máte svou práci a

podléháte armádě, se kterou já nechci mít nic společného.

Jedeme sami.“

„Co vám mám říct?“ kroutil hlavou Biggles. „Chtěl

bych si s vámi ještě promluvit o kaučukových

plantážích.“

„Jste správný chlap, věděl jsem to.“

Taffy, hlídkující nad Sumatranem právě přistával.

Ohlásil, že loď nemá potíže. Li Chi ho dokonce

obšťastnil pozdravným signálem.

„Před setměním se na ně ještě podíváme,“ rozhodl

Biggles. „To je, pánové, pro tuto chvíli vše. Měli bychom

něco zakousnout. Bertie, budeš připraven, kdyby se něco

seběhlo. Za hodinu tě střídá Tex!“

Zbytek dne proběhl v poklidu. Před západem slunce

se na plavbu Sumatranu vydal podívat sám Biggles.

Kaučuk mířil správným směrem a Li Chi měl dobrou

náladu. Mával na pozdrav. Při zpáteční cestě zahlédl

Biggles liberator letící od západu a dal mu přednost při

přistání. V kokpitu seděl Vztekloun.

„Opravdu jsi neztrácel čas,“ uznale pokývl hlavou,

kdy se s ním sešel na kládách přistávací plochy. Jeden po

druhém pak přilétaly ostatní stroje. Algy, se vrátil

poslední a přistával už za tmy.

„Mohl jsi počkat do zítřka,“ káral ho Biggles. „To

myslíš, že jsme ti zachránili hlavu jenom proto, abys o ní

přišel při nočním přistání?“

„Mám pro tebe zprávu od Raymonda a myslím, že to

spěchá. Podle jeho rozhodnutí…“ unavený Algy polkl a

na chvíli se odmlčel „nemáme teď podnikat nic!“

„Oože? Řekni to ještě jednou!“

204

„Máme prý zapomenout na celé japonské lodstvo.

Naší starostí je jen a jenom kaučuk. Naší práci prý smí

přerušit jedině invaze na ostrov. Musíme se starat jen o

kaučuk a také prý máme očekávat další rozkazy!“

„Aha,“ zasyčel Biggles. „Tak to ti pěkně děkuji.“

„Já bych mu tu kaši nechal sníst,“ zuřil Tex. „Tak

jak bude horká. Co si myslí? Během pár dnů tu budou a

máme je na krku!“

„A co ty torpédoborce! Takovou šanci nechá

uplavat?“ chmuřil se Tug.

„Raymond dostal první gumu a teď nás tou gumou

vymaže. Jdu od toho!“ zuřil Vztekloun. „Pokud se odtud

vrátím do Londýna, moje první cesta bude za ním! A

vezmu si parang! Já už těm panákům ukážu…“

Biggles si prohlížel jednoho po druhém a tvář mu

ztuhla. „Co tohle má znamenat?“ vyštěkl. „Slyšeli jste

rozkazy, ne?“

„Ano, ale…“ začal Henry.

„Žádné ale! Rozkaz říká nakládat kaučuk! Co

uděláme?“

„Budeme nakládat,“ ozval se Bertie. „Podle mého

názoru to však je absolutní…“

„Už přistaň a zabrzdi!“ přerušil ho Biggles. „Všichni

máme své názory. Jsme ve válce, rozhoduje názor

velitele! Třeba mají něco za lubem. Jděte nakládat, stejně

byste na nic lepšího nepřišli! Budete startovat ještě za

tmy. Mohou přiletět mitsubishi a mohli by nám z toho

udělat kaučový salát. Na drobno sekaný, Bertie! Hněte

sebou!“

Algy se otočil a odcházel jako první. Znal Bigglese

nejlépe a věděl, že i jeho nepochopitelný rozkaz zaskočil.

Bylo zbytečné tu trpkou chvíli veliteli ještě ztěžovat.

205

Ještě za noci odjeli major Marling a Lalla. Biggles

se s nimi loučil s představou, že je už nikdy neuvidí.

„Pokud budete něco potřebovat, vynasnažím se vaše

přání splnit,“ řekl Marlingovi. „Zdá se, že tu ještě pár dnů

vydržíme.“

„Díky,“ usmál se major. „Bude zase dobře. Věřte

mi.“

Na pobřeží stál i Ginger. Zamávali a kánoe zmizela

ve tmě.

206

KAPITOLA DVACÁTÁ

HROMOBITÍ NA ČISTÉ OBLOZE

Po dva následující dny vládl nad ostrovem klid.

Nebýt leteckého provozu, nedělo by se nic. Liberatory

vzlétaly a přistávaly, muži nakládali žoky s kaučukem,

ale válka jakoby skončila. Biggles i jeho letci ovšem

věděli, že mír nepotrvá dlouho.

Práci na dokončení plochy zastavili. Bylo by

zbytečné dodělávat něco, co bude brzy zničeno. Provozu

plocha dostačovala. Na brzké střetnutí s Japonci Biggles

připravil i dělníky a s Ayertem se dohodl, že co

nejrychleji dokončí džunku. Může se jim hodit při

evakuaci ostrova. Většinu průzkumných letů obstarával

sám Biggles, protože na ostatních pilotech se projevovaly

známky naprostého vyčerpání. Liberatory stály jen při

nakládání a vykládce v Indii. Jejich piloti na tom byli

hůř. Ani se nevyspali.

Sumatran měl opět štěstí. Proklouzl do vod, které

kontrolovali spojenci a dodávku už mohla znemožnit jen

japonská ponorka, nebo nešťastná náhoda. Algy navíc

zařídil v Madrasu, aby na pomoc lodi přetékající

kaučukem vyplula minolovka. Li Chi určitě zářil.

Biggles byl na tom jinak. Strašil ho japonský

výsadek, obě lodi napěchované vojáky se blížily.

Dokonce je při průzkumu zahlédl. Mohl by je zastavit

jedině překvapivým leteckým útokem, ale to nesměl,

Londýn byl proti.

Japonci se činili. Na ostrov doplul člun s mužem,

který ohlásil, že opravují hráze ve Shansie a následný

207

letecký průzkum jeho zprávu potvrdil. Bigglesovi bylo

jasné, že řeka se časem vrátí do koryta sama, ale mrzelo

ho, že práce Japonců to urychlí a obrněnce uvězněné v

přístavním bahně uniknou. Mohl si být jist, že jak se

dostanou na vodu, vyrazí přes úžinu. Vůbec se netěšil na

dělostřelbu, která pak přijde.

Nemohl dokonce ani požádat o bomby! Zajímalo by

je, nač je chce. Biggles skřípal zuby, když si uvědomil,

že by mu připomněli, že „Rozkaz je rozkaz!“ Užíral se

svou neschopností něco na věci změnit. Cítil, že se blíží

konec. Možná už zítra večer dorazí japonské lodi k

ostrovu a nedalo se pochybovat ani o letecké podpoře,

kterou od Tamashoy dostanou. Stačí jediná puma, jeden

zásah a přistávací plocha se změní ve sklad třísek!

Rozhodnutí generála Raymonda Bigglese zdrtilo.

Jak se znal s Raymondem dlouho, tentokrát mu

nerozuměl. I kdyby měl generál v záloze řešení, proč ho

Bigglesovi alespoň nenaznačil? Vždyť on sám mu už

tolikrát pomohl. Proč se nezachoval jako jindy? Vždyť i

tady byl Biggles úspěšný. Ministerstvo zoufale

potřebovalo kaučuk a on už odeslal do Anglie tři tisíce

tun! Jistě, bylo to málo, ale proč Raymond riskuje, že

surovina, ležící dosud na ostrově shoří v ohni japonských

granátů? Dva tisíce tun tu ještě leží! Biggles to prostě

nechápal.

Zítřek bude jejich posledním dnem na Sloním

ostrově. Měl by zařídit přesun domorodých dělníků na

jiný ostrov. Lotos by to ještě dnes zvládl, ale Biggles

nesměl. Cítil se podveden a bezmocný jako ještě nikdy.

Někteří jeho letci se jistě zachrání, ale co domorodci? Co

ti jeho muži, kteří tu zahynou? Jemu vlastně nezbývá, než

aby tu zemřel s nimi!

208

Na vzdušný most s Indií dosud nikdo nezaútočil.

Vracel se jeden stroj za druhým, prázdné prostory

liberatorů se rychle naplnily a do kabiny naskočil nový

pilot, jen o málo svěžejší než ten, který se vrátil. Na

skutečný odpočinek nebyl čas a muži spali ve stoje.

Biggles už napadlo, co se stane, až někdo usne za letu.

Bude to jeho vina! On sám zaviní smrt přítele a ztrátu

stroje!

„Do pekla se vším!“ zavrčel a šel k lightningu, z

něhož právě vylézal Ginger. Byl na řadě.

Slunce se už ztratilo za západním obzorem, když se

šel podívat na přistávací plochu. Stály tu tři liberatory a

obě stíhačky, gosling se pohupoval na volné hladině

opodál. S maskováním letadel se už nikdo nenamáhal.

Nebyl na to čas ani síla. Biggles věděl, že žádná větev ani

síť dokonale neutají letadlo před očima zkušeného

průzkumníka, který vyhodnocuje letecké snímky. Ačkoli

mu to bylo jasné, vždy na kamufláž dbal. Teď však mávl

rukou. Udržet letadla co nejdéle ve vzduchu. To byla

jediná ochrana před nepřítelem. Nastávala noc a snad je

tma znovu ochrání.

Algy, Bertie a Angus seděli v nízkých křeslech před

bungalovem a o něčem se polohlasem radili. Ginger s

Tugem leželi na bambusové podlaze a v klidu

pochrupávali. Algy sice ostatní také posílal na lůžko, ale

odrazovala je hrozba moskytů a snad i to, že byli

přetaženi natolik, že spánek nepřicházel.

Biggles vztekle odkopl odpudivou stonožku, lezoucí

po podlaze. Přitáhl židli, usedl a zapálil si cigaretu.

„Viděl jsem japonské lodě,“ řekl. „Za rozbřesku

budou v dohledu. Pokud se jim někdo nepostaví na

209

odpor, jsou před polednem tady! Nevylučuji, že se vylodí

rovnou.“

„Co uděláme“ ozval se Algy. „Pokusíme se je nějak

zastavit?“

„Nevím jak?“ vydechl Biggles. „Když na ně

pošleme Li Chiho muže, pár Japonců pobijí a sami

zahynou. Nepošlu je na smrt! Pánové, nemá cenu si něco

namlouvat. Když nemůžeme výsadku zabránit, proč se

bránit? Nejlepší bude zbytek kaučuku včas zapálit. Chtěl

bych zachránit Ayerta a jeho lidi. Nejde jen o mojí

vděčnost. Byli nám užiteční a byli by i dál. Válka

neskončila! Kdyby tu byl Li Chi, řešení by našel.

Ohledně kaučuku mi je taky jasno. Nepřipustím, aby

vzácná surovina putovala do japonských továren!“

„Co ještě napěchovat do kabin pár tun,“ navrhl

Bertie.

„Samozřejmě. Je to ale jako plivnutí do moře.

Rozkaz říká, že máme nakládat, tak dlouho, jak to půjde.

Poslechnu. Nedokážu se ale smířit s myšlenkou, že nás

Raymond obětoval. Dosud vždycky jsem se na něj mohl

spolehnout.“

„Jo. Možná se k němu dostaly zprávy moc pozdě,“

řekl Angus.

„Algy!“ vzhlédl Biggles. „Nebyly v Madrasu ještě

nějaké jiné depeše?“

„Ani řádka. Ptal jsem se a volal na štáb přímo z

letiště.“

„Hm. Musíme se tedy o sebe postarat sami. Jsme

vojáci a rozkaz je pro nás zákon.“

„Měli bychom si připravit ústupovou cestu,“

připomněl Tug. „Když budeme čekat moc dlouho,

nebude kam ustoupit. Japonci mají na lodích děla a když

210

už je s sebou vláčí, nenechají je zahálet. Promění letiště

na třísky a džungli na zelený salát. Měli bychom

zachránit alespoň letadla.“

„Máš pravdu,“ připustil Biggles. „Ale rozkaz platí

do odvolání!“

„To chceš tvrdit, že platí tak dlouho, dokud z nás a z

letadel neudělají nákyp se sekaným masem?“

„Tak nějak. Ale nemám tyhle věštby rád. Ještě se nic

neděje. Lodě budou v dohledu až ráno.“

„Ty se na ráno těšíš?“

„Přes noc se může semlít ještě hodně věcí. Zdá se

mi, Tugu, že ztrácíš důvěru v naše velení?“

„Nejde o důvěru. Já prostě nerad čekám, až si mne

někdo vybere za cíl. Ty velení věříš?“

„Co mi zbývá?“

„Vždyť nic nedělají, Bigglesi! Nechali nás v

bryndě.“

„Možná. Třeba něco chystají a chtějí to uchovat v

tajnosti. Nevím. V každém případě vyklidíme ostrov až

na poslední chvíli i když uznávám, že to bude veliké

riziko. Ale řeči nikam nevedou, pánové. Jde se spát!

První hlídkový let má Angus. Dali jste dohromady

zítřejší pořadí?“

„Ano. První jde Taffy, pak Henry, Tex a Tug.“

„Dobře. Ginger a Vztekloun vás budou zajišťovat s

lightningy. Já jdu spát.“

Biggles vešel do bungalovu a vztekle odkopl boty.

Jak se však natáhl na lůžko a zavřel oči, vztek ho přešel.

Biggles usnul jak malé děcko a zdálo se mu o klidné

mateřské základně na jihu zeleného ostrova jménem

Anglie…

211

Vzbudil ho řev nízko letícího letounu. Během

okamžiku byl na nohou. Nevěděl, jak dlouho spal, ale

pohledem na hodinky zjistil, že brzy bude svítat. Natáhl

si boty a vyběhl ven. Ostatní tam už stáli a sledovali

temné nebe. Pátrali po letounu, jehož zvuk už dozněl.

Nikdo podle zvuku motorů nerozeznal, jaké je to letadlo,

nikdo nevěděl, co se děje.

Blížil se nepřítel, to bylo jasné, ale Bigglese

neopouštěla myšlenka, že šlo o spřátelené letadlo. Sám

nevěděl, proč si to myslí. „Připravte se ke startu,“

přikázal a sám doslova vlétl do kabiny lightningu a

chystal se ke startu k hvězdami poseté obloze. Cizí stroj

neviděl, ale podle hluku motorů usoudil, že krouží dost

vysoko nad ostrovem. Šedé světlo nad východem

dokazovalo, že co nevidět vyjde slunce.

„Pochodně

zaplály,

pánové,“

křikl

Biggles.

„Liberatory startují bez světel a bez otálení! Pohyb,

pánové!“ Muži se rozběhli ve chvíli, kdy se nad jezerem

rozzářila signální světla neznámého letounu.

„Chce dolů,“ vykřikl Ginger.

„Jasně, je to Japončík a chce nás vyprovokovat,

abychom zažehli ohně!“ ozval se Tafty a hnal se k druhé

stíhačce.

„Ne! Vsadil bych se, že to je marauder6,“ řekl

Biggles, přestože jeho sluch už nebyl tak dokonalý, jako

dříve.

Kdyby se ukázalo, že se nemýli, byla by to vítaná

posila. Rychlý, dvoumotorový bombardér mohl unést až

čtyři tisíce liber bomb a na jeho dvanáct kulometů si

musel dávat pozor každý stíhač.

6 Martin „Marauder“ – B-26 G je americký střední bombardér,

varianta z roku 1943. Šestičlenná posádka.

212

„Jeminkote,“ vyjekl Bertie. „Máš pravdu. Taky

poznávám ten zvuk.“

„Dejte mu signály,“ rozhodl Biggles a vyskočil z

kabiny. U plochy nastal ruch, zaplály ohně.

O deset minut později bombardér dosedl. Biggles

mával pochodní jako středověký válečník a ukazoval na

přístřešek. Pilot poslechl a motory ztichly. Z kabiny

vystoupili dva muži a mihotavé světlo plamenů dopadlo

na generálskou uniformu. Muž, který si ji oblékl, byl

generál Raymond. Proti svému zvyku se vyparádil,

jakoby ho na Sloním ostrově čekala mezinárodní

konference. Druhým mužem nebyl nikdo jiný než Li Chi!

„Dobré ráno, pánové,“ pozdravil generál. „Doufám,

že jste se tady sami nebáli?“

„Trochu ano, abych tak řekl, pane,“ odpověděl

Biggles. „Spíš jsme čekali japonské bombardéry než vás.

Kde jste našel pana Li Chiho?“

„Námořnictvo se postaralo o Sumatran a pan Li Chi

navštívil Madras s jejich hydroplánem. Toužil po Sloním

ostrově a protože zrovna nic nejelo, přijal mou nabídku.

Myslel jsem si však, že vás budou víc zajímat novinky.

Spletl jsem se?“

„No, víte…vy se…my tu…“ zakoktal se Biggles.

„Je tu všechno v pořádku?“

„Až dosud ano,“ řekl Biggles bezbarvě.

„Ministerstvo

vyslovuje

spokojenost

s

vaší

činností,“ přednesl Raymond hlasem spokojeného

generála. „Vedete si dobře. Vaše čáry se Sumatranem

sice nebyly v programu a námořníkům se nikdy nelíbí,

když si letci půjčují jejich hračky, ale dal jsem to do

213

pořádku. Šálek čaje mě nenabídnete? Něco bych i

zakousl.“

Li Chi zavolal kuchaře a poručil čaj pro celou

skupinku.

„Rád slyším o spokojeném ministerstvu,“ pronesl

Biggles měkkým hlasem. „Taky bych si liboval, kdybych

seděl v teple daleko od války. Tady se to totiž s teplem

přehání. Je tu horko! Všichni jsme ale moc rádi, že jsou ti

hoši spokojení!“

„Co se děje, Bigglesi? Vám se tu nelíbí?“

„Ani trošku,“ odsekl Biggles. „My dospěli k závěru,

že tu vězíme jako liška v pasti a lovců stále přibývá!“

„Hm,“ kývl generál. „To jsem pochopil z vaší

zprávy, ale bylo mi to nějak jedno. Hlavní je kaučuk!

Mimochodem, je odtud vidět na Victoria Point?“

„Z kopce ano. Detaily ale nerozeznáme.“

„Tak pojďme!“ vyzval je generál a mrkl na hodinky.

„Uvidíte možná něco, co vás zbaví myšlenek na lišky v

pasti.“

„Nebylo by lepší odletět do Indie?“

„Nepospíchejte, Bigglesi. Všechno má svůj čas.

Tihle pánové by tu třeba rádi zůstali a vy…“ odmlčel se a

pohlédl k západu. „Něco slyším, vy ne?“

Kdesi v dáli se ozvalo hučení, pozvolna přecházející

v jednolitý zvuk. Biggles i jeho muži zvedli hlavy.

Naslouchali.

„Pojďme nahoru,“ opakoval Raymond. „Prosím.“

Biggles sebral ze stolu dalekohled a celá skupinka

svižně kráčela na otevřenou planinku na skalním ostrohu.

Na východní obloze se rozlil nejprve růžový a pak

zlátnoucí odlesk vycházejícího slunce. Slabý hukot od

214

západu se změnil na chvějivé dunění motorů desítek

letadel.

„A jsou tady,“ řekl generál a znovu mrkl na hodinky.

„Letí přesně na čas.“

Vysoko nad obzorem se zjevil silný letecký svaz

spojeneckých letounů. Držely útočnou formaci. Paprsky

rodícího se slunce se odrážely od naleštěných strojů jako

záblesky ohně. Smrtonosné bombardéry se vznášely

křišťálově čistým vzduchem jako draci z jakési orientální

pohádky. Blížily se k přístavu Victoria Point.

„Létající pevnosti7,“ vydechl Tex.

„Je jich třicet šest,“ napočítal Ginger.

„Chtěl jsem jich raději víc, aby odvedli důkladnou

práci,“ usmál se generál.

„To to trvalo,“ ulevil si Tug.

Raymond si ho změřil. „Vás to tak překvapilo?“

„Ano, pane.“

„Nechápu proč. Dostali jsme přece Bigglesovo

hlášení o japonských obrněncích. To vás nenapadlo, že si

tuhle kořist nenecháme ujít?“

„Napadlo, pane. Jenže to už trvalo moc dlouho!“

Biggles se pousmál. Uvažoval spíše s beaufightery,

ale tyhle obří čtyřmotorové stroje byly lepší. Unesly až

třináct tisíc liber bomb a třináct kulometů jim

poskytovalo i dostatečnou ochranu.

Pevnosti už nalétávaly na cíl a muži na kopci čekali,

až doletí, až se zvedne opona a děsivé divadla začne.

Slyšeli dunivý souzvuk motorů a pak to přišlo. Pod

letouny se zvedla oblaka kouře a zdálo se, že se celé

7 Pevnosti – Boening „Flying Fortress“ B-17. Americké těžké

bombardéry, varianta z roku 1943. Posádka osm až třináct mužů.

215

pobřeží nadzvedlo. Bylo to jen zdání, ale po chvíli k nim

vítr zanesl zadunění hromu.

„Zamířili přesně,“ řekl Biggles a sklonil dalekohled.

„Nalétává druhá část,“ neodpustil si Tug, ačkoli to

všichni viděli sami.

A země se zase zvedla, aby se vzápětí propadla do

pekelných plamenů. Zaznělo druhé zadunění.

„Druhý dárek!“ hlesl Tug. „Veselo jim není,

pánové.“

„Ano, o ty torpédoborce se už nemusíte starat,“ řekl

Raymond.

„Ale podívejte!“ vykřikl náhle Vztekloun. „Vidíte ty

dvě monstra na moři? Dva tisíce vojáků, pánové! Už po

nás jdou!“

Na moři se zjevily dvě veliké lodě, blížící se k

ostrovu. Byly ještě dost daleko.

„Bojíte se?“ rýpl si generál. „Chce to jen dojít

tamhle za tu skálu.“

„Když tu jste vy, tak se nebojíme. Vy jste už,

generále, nějakou obranu určitě zajistil,“ řekl s

úšklebkem Biggles a cvakl svým cigaretovým pouzdrem.

„Cigaretu, pane?“

„Víte přece, že kouřím dýmku,“ ušklíbl se

Raymond, který pochopil Bigglesovu narážku. „Díky za

váš cit pro ochranu generálů. Budu si to pamatovat. Mají

ty lodě leteckou podporu?“

„Nezdá se,“ řekl Biggles. „Letadla nevidím.“

„Bůh s nimi. Za chyby se platí a dost draze,“ pokrčil

rameny Raymond a znovu se podíval na hodinky.

„Na co ještě čekáme, generále? Na beaufightery?“

„A hrome, Bigglesi,“ podivil se generál. „Váš přítel,

major Crisp se vám ozval?“

216

„Vůbec ne. Něco jsem zaslechl odjinud a udivilo mě

to. Johnnyho mašinky přece mají malý dolet!“

„Máme letadlové lodi,“ řekl Raymond a zavrtěl

hlavou. „Asi vás převelíme do výzvědné služby. A ta

letadla už slyším.“

Všichni otočili hlavy.

„Tam jsou,“ ukázal Biggles dopředu.

„Japonci jim říkají Šeptající smrt,“ řekl Henry.

„Propánakrále,“ řekl Bertie. „Jestli tyhle motory

šeptají, tak jsou Japonci absolutně hluší. Ale absolutně!“

Dvanáct beaufighterů právě přelétávalo ostrov.

Letěly tak nízko, že byla zřetelně vidět torpéda, zavěšená

pod letouny. Stroje mířily k lodím a za chvíli se z lodí

začalo blýskat. Zahájili tam palbu z protiletadlových děl.

„Zatím střílejí Pánu Bohu do oken,“ ozval se

Biggles, ale rty měl staženy.

„Jsou nervózní,“ řekl generál. „Možná že tuší, co je

čeká.“

Beaufightery se seřadily do dvou řad. Jeviště bylo

daleko a muži nemohli vidět detaily. Přesto měli průběh

útoku před sebou jako na dlani.

Beaufightery o něco snížily výšku a první řada strojů

vypustila torpéda. Druhý roj je následoval a letadla se

stáčela do obou stran a nabírala výšku. Když se pak zvedl

dým, nebylo na hladině nic. Japonská plavidla zmizela,

stíhačky se ve výšce formovaly do letového útvaru a

vracely se domů. Jeden stroj se opožďoval, z levého

motoru se lehce kouřilo…

„A je to.“ Raymond se otočil a zamířil ke svahu.

„Letím zpátky,“ řekl. „Mám dost práce a vy tu už o mne

nestojíte. Mám dojem, že tu moc kaučuku nezůstane,

co?“

217

„Ne, pane,“ usmál se Biggles.

„Takhle jsem si to představoval.“

Skupinka sestoupila z kopce. Li Chi si šel promluvit

s Ayertem. Generál odletěl první a přecpané liberatory

startovaly k Madrasu hned za ním. Biggles počkal, až

těžké stroje zmizely na obzorem.

„Díky Raymondovi si teď trochu odpočinu,“ řekl.

Další dění na Sloním ostrově už nebylo příliš

zajímavé, protože šlo jen o běžnou vojenskou rutinu.

Během měsíce následujícího po zničení Victoria Point a

dopravních lodí se podařilo přepravit zbytek kaučuku do

Indie. Největší část odvezl Sumatran, tentokrát již s

plnou leteckou ochranou. Pak Bigglese a jeho letku

odvolali na domovskou základnu.

Nepřítel se v té době o nic nepokusil, i když

rozvědka zjistila, že Tokio připravuje útok na ostrovy v

domnění, že se tu chystá invaze spojenců do Barmy.

Generál Raymond později Bigglesovi vysvětlil, že

soustředění japonských jednotek v oblasti Victoria Point

přispělo k dobru věci. Odvolali tehdy část námořních sil

z oblastí, kde se právě schylovalo k vážným bojům.

V novinách se objevila zpráva, že admirál Tamashoa

padl v bitvě o souostroví Mergui. V Tokiu však zprávu

nepotvrdili, snad proto, aby zachovali admirálovi tvář.

Výzvědná služba zjistila, že Tamashoa přišel o život při

útoku „Šeptající smrti“ na transport z Penangu. Nikdo z

lodí nepřežil.

Jen jedna věc narušila nudné přelety mezi ostrovem

a Madrasem. Čtrnáct dní po generálovi dorazil na ostrov

princ. Lalla přišel se zprávou, že otec sestavil ne jeden,

ale několik oddílů, a že spolu s domorodými kmeny

vyvinuli na Japonce tak silný tlak, že okupanti oblast

218

Shansie opustili. Přistávací plocha vysychala a bude prý

možno získávat kaučuk přímo z Marlingových plantáží.

Biggles byl Raymondem pověřen, aby se postaral i o tuto

dodávku. Liberatory pod ochranou lightningu létaly i ze

Shansie a nebe bylo čisté. Nezamíchaly se do žádného

souboje, který by stál za zmínku.

Major Marling obnovil svůj dům a rukou pevnou a

laskavou se opět staral o své ovečky. Lalla se nevrátil.

Zlomil otcův odpor a přidal se k Bigglesově jednotce.

Rubíny, které mu major poskytl, z něj rázem udělaly

jednoho z nebohatších letců na světě a to ještě poukázal

dosti významný příspěvek Červenému kříži.

Li Chi a jeho pirátská banda svůj životní styl

nezměnili. Sloní ostrov zůstal jejich domovem. Proč by

odcházeli? Li Chi chtěl dostavět novou džunku a hodlal

pokračovat i v dodávkách kaučuku. „Vyplácí se to,

pane,“ řekl sladce Bigglesovi. „Budete-li chtít, můžete se

stát mým společníkem. Považoval bych to za nesmírnou

čest pro sebe i pro své muže.“

Jenže, když Biggles viděl, jak si jednooký Ayert

brousí parang, nemohl to považovat za výhodnou

nabídku. Dokonce ho napadlo, že se Ayert občas vypraví

za Japonci, aby měl na památku pár nových hlav.

„Děkuji,“ odpověděl Li Chimu. „Zůstanu u letectva.

Vaši chlapci mají zálibu ve sbírání hlav a mně stačí ta

moje. Díky.“

Když však opouštěli své podivné spojence, neubránil

se ani jeden z letců pocitu smutku. Bylo to podivné, ale

Gingerovi se zdálo, že se i v Aeyertově oku cosi zalesklo.

„Li Chi říká,“ poznamenal Biggles, když se Sloní

ostrov ztratil z dohledu, „že tahle válka zaměstnává lidi

různých povah. Vezměte Marlinga, Li Chiho nebo

219

Aeyerta. Každý válčí po svém a svět se o jejich hrdinství

nikdy nedozví. Zasazují útočníkům tvrdé rány a sami

sklidí jen opovržení. Nevyhrají velké bitvy, ale mám

pocit, že bez nich bychom tuhle válku nevyhráli.“

„Jemináčku, Bigglesi,“ řekl Bertie. „Vždycky jsi byl

moudrý, ale když k tomu ještě přimícháš moudrost

starého Orientu, musím před tebou smeknout.“ Sáhl po

monoklu a dal se do čištění. „Absolutně smeknout!“

220

PŘÍŠTÍ SVAZEK: BIGGLESÚV VELKÝ LOV

221

OBSAH

Neočekávaný návštěvník

Li Chi navrhuje postup

Nad Sloním ostrovem

Ginger jde na procházku

Biggles na průzkumu

Nahoru po řece

Jak přišla do Shansie válka

Rozhodnutí

Ayert jde na pobřeží

Přípravy

Ginger je otřesen

Jak Algy utopil goslinga

Algy potkává přítele i nepřítele

Přílet liberatorů

Také Biggles je otřesen

Výpad na Shansie

Přepadení

Li Chi se vrací

Zvuk motorů sílí

Hromobití na čisté obloze

222

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLESŮV MALAJSKÝ PŘÍPAD

z anglického originálu Biggles Delivers The Goods

edice Hrdinové vzdušných bitev 18

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Zadní strana obálky W. E. Johns ve třicátých letech

u letounu De Havilland Dragon

Ilustrace v textu Petr Barč

Překlad Milan Hausner

Vydalo nakladatelství Toužimský & Moravec

Minská 5, 101 00 Praha 10

jako svou 631. (61) publikaci

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r.o.,

Český Těšín, Střelniční 54

KBN 80 – 85773 – 36 –8

223