W. E. JOHNS

BIGGLES MEZI BOJOVÝMI STARTY

RIOPRESS

PRAHA 2004

© Translation Jana Šimková

© William Earl Johns

ISBN 80-86221-74-1

Obsah

Dobrodružství na tajemném ostrově

Dobrodružství s divým jeskynním mužem

Dobrodružství s mnichy zahradníky

Dobrodružství se zpívajícím krokodýlem

Dobrodružství v podivné jeskyni

Dobrodružství v purpurovém mraku

Dobrodružství s patagonskými obry

Dobrodružství s plesnivým mamutem

Dobrodružství se svítící lilií

Dobrodružství v podezřelé sopce

Dobrodružství v tajemné zátoce

Dobrodružství se zlatými košilemi

Dobrodružství se zvědavými ptáky

Dobrodružství s nepoctivými cestovateli

Dobrodružství se zeleným koněm

Dobrodružství tiché smrti

DOBRODRUŽSTVÍ NA TAJEMNÉM OSTROVĚ

1

„V dnešní době je nepříjemné a doslova otravné, že

nemůžete věřit ničemu co čtete ani co slyšíte – prostě

ničemu,“ poznamenal mrzutě nadporučík letectva Henry

Harcourt a odložil noviny, které právě četl.

Nadporučík letectva „Ginger“ Hebblethwaite se na

něho účastně podíval. „Naopak, můj milý, cynický

příteli,“ prohlásil, „na době, v které žijeme, je úžasné to,

že můžeme věřit čemukoliv a všemu.“

Většina důstojníků šesté létající bojové eskadry

seděla u krbu v důstojnickém klubu. Byli po obědě.

Počasí bylo ničemné a tak, přestože eskadra byla v

pohotovosti, nezdálo se pravděpodobné, že bude

povolána ke startu.

Velící důstojník eskadry, Bigglesworth, známější

jako „Biggles“, seděl v proutěném křesle, v ruce šálek

kávy. Blízko něho odpočívali na pohovce jeho bojoví

přátelé, Algy Lacey, Lord Bertie Lissie a Angus Mackail.

Byli tam také „Tug“ Carrington, „Tex“ O’Hara,

„Zuřivec“ Ferris a „Taffy“ Hughes. „Toddy“, velitelův

pobočník, točil knoflíky rádia.

Henry se zahleděl na Gingera se značnou nelibostí.

„Tak ty bys věřil čemukoliv?“ řekl sarkasticky.

„Domnívám se, že takové prohlášení můžeš doložit. Co

jsi tedy viděl, že tak věříš čemukoliv co je kde napsáno?“

„No, já viděl věci,“ opáčil Ginger tajemně.

„Co například?“ naléhal Henry.

5

Ginger chvíli přemýšlel. „No, viděl jsi, jak náš velící

důstojník sestřelil Němčoura, dobrá, ale co bys řekl tomu,

že jsem ho jednou viděl, jak zabil kraba širokého pět

stop?“

Bertie Lissie se hned ozval. „Pět stop! Tedy hochu,

řekl bych … Pět stop?“

Henry se pochybovačně usmál.

Ginger pokrčil rameny. „To jste celí vy.“ Obrátil se

na Bigglese s výrazem uražené důstojnosti. „Neříkám

snad pravdu?“

Biggles na něho pohlédl přes okraj svého hrníčku.

„Naprosto. Algy Lacey tam byl také. Může to potvrdit.“

Ginger se podíval vítězně na Henryho. „Tak vidíš!“

Ten se však stále tvářil pochybovačně. „Připadá mi

to nepravděpodobné. Co kdybys nám o tom řekl víc?“

Ginger se obrátil tázavě na Bigglese. „Mám jim to

vyprávět?“

„Jestli chceš.“

„Dobrá,“ souhlasil Ginger. „Ale ještě než začnu,

chci vás upozornit, že na nikom nechci, aby tomu příběhu

věřil, pokud by nechtěl. Seznámím vás s prostými fakty.

Biggles a Algy mě mohou zbrzdit, kdybych zašel příliš

daleko.“

„Dej se do toho,“ vyzval Gingera Toddy, který se

připojil ke skupině.

Ginger se uvelebil ve svém křesle a toto je příběh,

který vyprávěl:

Jak většina z vás ví, Biggles mě naučil prakticky

všechno, co vím o létání. Před válkou jsme se zúčastnili

řady leteckých dnů, zejména civilního létání. Bydleli

jsme spolu a nikdy jsme neměli daleko k našemu letadlu

6

pro případ, že by se pro vás byla nějaká práce. Jednou,

měli jsme zrovna takovou mrtvou sezónu, Biggles dal do

novin inzerát, že nabízí své služby jako nájemný pilot.

Měli jsme tehdy starý hydroplán, pokřtěný Tulák,

zakotvený na vodě v Hambley.

Druhý den po tom, co inzerát vyšel, se objevil náš

první zákazník. Někoho takového byste prostě naprosto

nečekali. Vlastně mi jeho zjev tak trochu vyrazil dech, a

proto jsem se ani nedal do smíchu. Byl to malý, starý

chlapík s obrovskou hlavou. Na špičce nosu mu

balancovaly zlaté brýle. Měl na sobě redingot, který

vyšel nepochybně z módy ještě dříve, než jsme se my

narodili. K tomu proužkované kalhoty, boty na knoflíčky

a na nich psí dečky. V ruce držel cylindr a přes paži měl

pověšený obrovský deštník. Jeho věk – těžko říct, ale

řekneme-li šedesát, nebudeme daleko od pravdy. Ale až

na určitou výstřednost a roztěkanost nebyl Doktor

Augustus Duck rozhodně žádný hlupák. Tak se jmenoval,

my jsme mu ale za jeho zády říkali „Donald“. Dozvěděli

jsme se, že je biolog, který se věnuje zkoumání života

ptáků, rostlin a dalšího.

Donald nás navštívil s určitým plánem. Byl

nadšením bez sebe, protože v Atlantickém oceáně se

právě vynořil nový ostrov. V podstatě, jak asi

předpokládáte, to není nic tak neobvyklého a on sám nám

řekl o místech, kde se to už stalo. Ale tyto ostrovy vždy

zmizely dříve, než si je mohl kdokoliv zblízka opravdu

důkladně prohlédnout. Pozice nového ostrova byla

hlášena rádiem z poštovní lodi, která pochopitelně

nemohla zastavit a ostrov alespoň částečně prozkoumat.

Admiralita se chystala vyslat pobřežní člun, aby se na

nový kus pevniny podíval, ale Donald tam chtěl být první

7

a mít zásluhu na všem novém, co by se tam dalo objevit.

Obával se rovněž, že by ostrov mohl zmizet dřív, než tam

pobřežní člun dorazí. Bylo nade vší pochybnost, že jeho

zájem byl opravdu vědecký. O ostrově se vědělo pouze

to, že je asi tři míle dlouhý a míli široký.

Donald rozhodně nevypadal jako někdo, kdo oplývá

penězi a myslím, že proto mu Biggles řekl hned, že létání

něco stojí. Donald odpověděl, že peníze nejsou problém.

Má jich tolik, že ani neví co si s nimi počít. Tím byla

vyřešena jediná možná překážka a záhy jsme se dohodli,

jak budeme postupovat. Měl se k nám připojit nazítří

ráno v Hambley.

Přijel v taxíku, se svým deštníkem, opět v redingotu

a na hlavě cylindr. Řekli byste, že se chystá na pohřeb a

nikoliv na výzkumnou cestu. V životě jste neviděli

takovou hromadu krámů, jakou s sebou přivezl – krabice,

bedny, kabely, rybářské sítě a bůh ví co ještě. Jak se

později ukázalo, bylo to jeho vědecké vybavení.

Když jsme všechno naložili do kabiny letadla, zjistil,

že postrádá brýle. Domníval se, že mu spadly na podlahu,

a tak jsme museli všechno opět vytahat ven. Pak je našel

v kapse. Nechci ve vás vyvolat dojem, že byl nějak

potrhlý. Naopak, byl to vynikající vědec, ale byl natolik

zaujat svou prací, že cokoliv s ní nesouviselo, bylo pro

něho nezajímavé. Konečně jsme odletěli a směřovali k

ostrovu, který podle polohy udané hlídkovým člunem byl

vzdálený asi šest hodin letu.

Ukázalo se, že to byl první Donaldův let, ale bylo

naprosto jasné, že ho létání nezajímá. Usadil se na jedné

z krabic, četl si nějakou knihu a ani jednou se nepodíval z

okénka. Ale když se ostrov objevil na obzoru, vytáhl

obrovský dalekohled a pozorně si novou pevninu

8

prohlížel. Podíval jsem se na ostrov také, ale nebylo toho

moc k vidění. Bylo tam prostě to, co jste mohli čekat od

něčeho, co vyvřelo z mořského dna – spousta balvanů

pokrytých chaluhami a rybníčky vody mezi nimi. Nikde

nebyl

kousek

rovné

plochy

vhodný

pro

i

sebekrkolomnější přistání. Moře bylo naštěstí klidné, a

tak Biggles posadil stroj na vodu a dovedl letadlo do

vhodné zátoky, kde jsme zakotvili.

Donald, s nepostradatelným deštníkem v ruce,

vystoupil první. Doslova tančil nadšením. „Úžasné,

neuvěřitelné,“ bylo jediné co mohl říci. Osobně jsem nic

úžasného neviděl. Byla to. jen špinavá, slizká hromada

kamenů. Takže jsme usoudili, že můžeme pouze čekat, až

Donald skončí průzkum ostrova a pak ho odvézt domů.

Netrvalo dlouho a učinil první objev. Byl to úhoř, ale

takové monstrum, jaké nikdo z nás nikdy neviděl. Byl asi

čtyřicet stop dlouhý. Naštěstí byl mrtvý. Praskl uprostřed;

Donald řekl, že se roztrhl, když vyplul na hladinu.

Jakmile klesl obrovský tlak vody, na který byl zvyklý, v

řídkém vzduchu vybuchl jako balón. Vzpomínám si, že

jsem se ho zeptal, zda všechno co najdeme bude mrtvé ze

stejného důvodu a on řekl, že ne nutně, protože při svém

vzniku ostrov mohl vynést ze dna moře různé živočichy.

A měl pravdu, jak hned uslyšíte.

Donald chodil sem a tam, hledal a pozoroval, zatím

co Biggles, Algy a já jsme se zdržovali u letadla. Zjistili

jsme, že skály, které tvořily ostrov, byly porézní, lehké,

připomínající pemzu. Z toho jsme usoudili, že někde dole

je vulkán. Jak asi víte, kámen pemzy je vlastně ztuhlá

láva. Když jsme kousek hodili do vody, plaval, a tak bylo

snadné pochopit co se stalo. Ostrov byl masa lávy, která

vyvřela z mořského dna. Zemětřesení ho mohlo právě tak

9

zničit jako vyhodit do vzduchu. Nebyl to totiž opravdový

ostrov v pravém slova smyslu, protože celá ta věc se

vznášela na vodě jako obrovský vor. Malé rybníčky vody

na různých místech svědčily o tom, že klesá opět do

vody, ale myslím, že ani jeden z nás si neuvědomil, že se

vlastně potápíme.

Biggles a Algy vybalili koš s obědem, který jsme s

sebou přivezli, a já jsem se šel rozhlédnout, zda něco

zajímavého neobjevím. Bylo toho víc, než jsem čekal. V

životě jste neviděli tak obrovské ústřice. Byly velké jako

buben. Slávka jedlá byla velká jako vana – a člověk by z

ní připravil jídlo pro celou eskadru. Byly ještě živé a

dával jsem si dobrý pozor, abych se jim vyhnul. Mělo to

být pro mne samozřejmě varovné znamení, že i všechno

ostatní bude mít stejné rozměry, ale to člověka napadne

až později.

Kaluže vody byly černé jak inkoust, ale na dně

osvícené všemi možnými barevnými světélky, převážně

zelenými a modrými. Některá se nehýbala, jiná se

komíhala jako světlomety. Vzpomněl jsem si, že kdysi

jsem četl v jedné knize o výzkumu v mořských

hlubinách, že většina hlubinných ryb světélkuje a teď

jsem to mohl vidět na vlastní oči. U kraje jednoho z

rybníčků, přímo pod hladinou, zářilo krásné nazelenalé

světlo velikosti talíře, a tak mě napadlo tu rybu chytit a

podívat se na ni. Pomyslel jsem si, že bych tím potěšil

Donalda, a tak jsem si klekl a ponořil ruku do vody.

Říkám ponořil, ale tak daleko jsem se vlastně nedostal.

Ve chvíli, kdy se moje prsty dotkly vody, jsem dostal

elektrickou ránu, která mě odhodila na několik yardů. Ta

věc byl nejspíš elektrický úhoř nebo něco podobného.

Chtěl jsem se podívat po Bigglesovi jestli si všiml, jak

10

jsem naletěl a v tu chvíli jsem ztuhl hrůzou. Blížil se ke

mně otec všech krabů. Nedovedete si představit takovou

bestii. Krunýř byl dobrých pět stop široký; a dvě

obrovská klepeta tak veliká, že by člověka roztrhla na

dvě půlky.

Nebylo pochyb, že mě ta bestie sledovala, a kdyby

mě elektrická rána neodhodila, určitě by mě přepadla

zezadu. Jakmile si krab všiml, že jsem ho uviděl, zastavil

se a začal vydávat zvuk připomínající tikot starých

dědečkových hodin, jen hlučnější. Upíral na mě černé oči

na konci jakýchsi šlahounů. Začal jsem ustupovat, ale jen

jsem se pohnul, prudce ke mně vyrazil. Dal jsem se na

úprk a křičel o pomoc.

Biggles a Algy nebyli naštěstí daleko, slyšeli můj

křik a přiběhli jak nejrychleji mohli. Do smrti

nezapomenu na Algyho výraz, když kraba uviděl.

Biggles na něho zařval, aby mu doběhl do letadla pro

sekyru. Algy byl hned zpátky a nesl také pušku, kterou

jsme s sebou vždycky měli. Biggles popadl sekyru.

Zdvihl ji právě včas, protože ta příšera mě už

dostihovala. Když viděla, že jsme dva, zpanikařila,

jakoby nevěděla na koho zaútočit dřív. Rozhodla se pro

Bigglese. Hodil jsem na kraba kámen, ale Biggles

nakonec žádnou pomoc nepotřeboval. Uskočil stranou,

rozmáchl se po krabovi a první ranou odsekl jedno z jeho

dlouhých klepet. Byla to hrozná podívaná; klepeto

odlétlo a otvíralo se a zavíralo. Biggles pak vyrazil na tu

stranu kraba, kde už klepeto nebylo a ponořil sekeru do

krabova krunýře. Krab na něho plivl; takový zápach jste

v životě necítili. Měl už dost a zmizel v jedné z větších

kaluží i se sekyrou. Nemusím vám říkat, že když jsme se

11

jeden na druhého podívali, byli jsme všichni ve tvářích

pěkně zelení.

A pak Biggles řekl: „Kde je doktor? Jestli tu jsou

takovéhle věci jako tohle, pak by mohl snadno přijít o

život.“

Řekl jsem, že nemám potuchy kde je. Když jsem ho

viděl naposled, směřoval ke středu ostrova.

Přímo před námi byla velká nakupenina balvanů,

která nám bránila ve výhledu. Neváhali jsme a vyběhli

nahoru. Nedovedete si představit jaký pohled se nám

naskytl. Pár set yardů od nás běžel Donald jak závodník a

mával prudce deštníkem. Normálně by to mohlo vypadat

legračně, ale na celé situaci nebylo vůbec nic žertovného,

to mi věřte. Z toho, co pronásledovalo Donalda, se mi

udělalo špatně od žaludku. Jak bych to jen mohl popsat?

Představte si slizkou masu velkou jako balón

protiletecké obrany – nebo alespoň vypadala tak velká.

Barvu měla šedou jako slon a zdálo se nám, že se kutálí a

poskakuje. Měli jsme dojem, že je okolo ní velké

množství hadů. Ale byla to chapadla obrovské

chobotnice. Dvě přední byla nejdelší. Viděl jsem

chobotnici s chapadly dlouhými dvacet stop, ale tahle

musela měřit skoro padesát a byla pokryta pří savkami

velkými jako talíře.

Biggles vytrhl pušku Algymu z ruky, klekl na

koleno a začal pálit. Věděl jsem, jak umí Biggles střílet, a

tak jsem nepochyboval, že trefil, ale mohl právě tak

střílet na tank; kulky zůstávaly bez účinku. Monstrum

dohánělo Donalda a měl jsem dojem, že už ho nemůže

nic zachránit. Biggles pustil pušku na zem, vyrazil k

letadlu a vrátil se s rezervní plechovkou benzínu. Ještě v

běhu otáčel závěrem. Zprvu jsem nechápal, co má v

12

úmyslu; Donald už byl na pokraji sil. Algy střílel, ale

zrovna tak mohl náboje šetřit. Začal jsem pochybovat,

zda vůbec někdo z nás unikne. Kdyby nestvůra dosáhla

chapadly na křídla Tuláka, rozmačkala by ho na kaši.

Biggles proběhl kolem nás k Donaldovi. Jakmile se

k němu dostal, polil všechno kolem benzínem. Pak hodil

na zem hořící sirku, uskočil a strhl doktora k sobě. Byl

nejvyšší čas. Dvě přední chapadla byla jen několik stop

od něho. Benzín se vznítil s velkým hučením. Biggles ani

Donald nečekali, až by zjistili, co se stalo hroznému

živočichovi, ale rychle se rozběhli k nám. Byl jsem v

dosti bezpečné vzdálenosti, a tak jsem viděl, co se stalo.

Když se benzín vznítil a plameny dosáhly k chapadlům,

příšera ustoupila a řičela jak vyděšený kůň. Věřte mi, že

se mi ulevilo.

A víte co řekl Donald, když k nám s Bigglesem

dorazil? „Neobyčejné“, to bylo slovo, které použil.

„Opravdu, naprosto jedinečné. Musíme se pokusit toho

živočicha chytit.“ Jak si myslel, že by to provedl, to

opravdu nevím. Biggles popadl Donalda za paži a táhl ho

k letadlu.

„Hochu – hochu,“ protestoval doktor. „Nač ten

spěch?“

Byli jsme už v bezpečné vzdálenosti od monstra, a

tak jsem nechápal, co Bigglese tak zneklidnilo. Máchl

rukou, abychom se rozhlédli okolo sebe po ostrově. Byl o

polovinu menší, než když jsme se vylodili.

„To snad ne!“ vykřikl jsem, když jsem pochopil.

„Potápí se!“

„Počkejte chvilku,“ vpadl do řeči Donald. „Musím

to pozorovat. Úžasné! Kam jsem dal brýle?“

13

Začal hledat po kapsách, ale Biggles ho chytil za

límec a strčil ho bez řečí do letadla. Byl jsem těsně za

nimi. Nevadilo mi pozorovat ostrov, jak se potápí – ale

neměl jsem nejmenší chuť při tom na něm stát.

Když jsme byli konečně všichni na palubě a Biggles

nastartoval, pochopili jsme, že jsme opravdu měli štěstí a

dostali se z ostrova na poslední chvíli. Vlny byly čím dál

tím větší a bouřlivější, převalovaly se plné pěny, a ubohý

Tulák se nakláněl ze strany na stranu. Moře bylo hrozivé,

vlny obrovité – dovedete si jistě představit, jak to muselo

vypadat, když se všechna ta skaliska začala potápět. Ve

chvíli, kdy se vlny začaly přelévat přes okraj ostrova,

začal klesat jako proděravělý hrnec.

Na dvě nebo tři minuty, které následovaly, nelze

zapomenout. Viděl jsem v životě mnohokrát opravdu

rozběsněné moře, ale tohle nebyla obyčejná bouře. Pěnící

se příbojové vlny se nevalily jedním směrem,

nepřipadalo v úvahu do nich zamířit špičkou letadla.

Valily se na nás ze všech stran, hustá a vysoká stěna

vodní tříště nám zakrývala rozhled. Jednu chvíli jsme se

točili ve víru; hned na to jsme byli na vrcholu rozbouřené

hladiny a ve vteřině se propadali dolů. Je neuvěřitelné, že

letadlo všechno to bušení a tlak vydrželo a nerozpadlo se.

To nikdy nepochopím.

Bigglesovi se podařilo vzlétnout. No to byl start!

Něco takového jste v životě neviděli. Nejmíň pětkrát

jsem si říkal, že je konec. Dodneška nepochopím, jak se

Bigglesovi podařilo udržet letadlo v rovnováze a

vzlétnout. Pod námi hučelo rozbouřené moře jako

expresní vlak.

Když jsme byli už ve vzduchu a já se mohl podívat

dolů, všechno co zbývalo z ostrova, bylo pár

14

vyčnívajících skalisek. A pak zmizela také. Donald byl

zprvu zklamán naším rychlým odletem, ale posléze se s

ním smířil a řekl jen: „Jaká škoda – jaká škoda.“

To byla naše první cesta s doktorem Augustem

Duckem, ale zdaleka ne poslední. Nadchl se pro létání

jako prostředku rychlého cestování, a protože měl

spoustu peněz, chtěl rozhodně cestovat po celém světě a

hledat vysvětlení biologických záhad, o kterých sbíral

informace celá léta.

Ginger se obrátil k Henrymu. „Teď už asi víš, co

míním, když řeknu, že není správné něčemu nevěřit jen

proto, že to člověk neviděl na vlastní oči. Počkej, až ti

budu vyprávět o…“

Biggles skočil Gingerovi do řeči. „Myslím, že na

jeden večer to postačí,“ řekl a podíval se na hodinky. „Je

čas jít spát. Nezapomeňte, že eskadra má brzy ráno

hlídkový let.“

15

16

DOBRODRUŽSTVÍ S DIVÝM JESKYNNÍM

MUŽEM

2

Po obědě přešli Bigglesovi muži do klubovní

místnosti, aby se tam každý zabavil podle své záliby, a to

do dvou hodin odpoledne, kdy měla eskadra střelecký

výcvik.

Lord Bertie Lissie sáhl po ilustrovaném časopisu

věnovaném nejnovějším událostem. Procházel pomalu

stránku po stránce, až se zastavil u fotografie z italské

okupace Habeše.

„Řeknu vám,“ poznamenal a upevnil si monokl, „ti

Habešané s jejich hustými, kudrnatými vlasy, vypadají

docela divoce.“

„To

ano,

ostří

chlapíci,“

souhlasil

Ginger.

„Připomínají mi – ale nic.“

„Počkej, počkej, nemůžeš přece jen tak něco

nakousnout,“ protestoval Bertie. „Co ti připomínají?“

„Myslím, že mu připomínají divého jeskynního

muže,“ vložil se Biggles s úsměvem.

„Byl to další z podivných a neuvěřitelných

živočichů, na které jste narazili při vašich cestách s

doktorem Augustem Duckem?“ zeptal se zvědavě Tug

Carrington.

„Ano, ale nebylo to zvíře,“ odpověděl mu Biggles.

„Bishimbi byl člověk, muž.“

„Bishimbi?“

17

„Tak mu říkali domorodci.“

„Domorodci? Kde?“ zeptal se Tex O’Hara.

„Původní obyvatelé ostrova Walleroo.“

„Kde to je?“

Algy Lacey odložil knihu, kterou se pokoušel číst.

„Raději jim ten příběh pověz, Bigglesi,“ řekl. „Teď, když

už jsi jim toho tolik řekl, nedají pokoj, dokud neuslyší

celý příběh.“

„Může to vyprávět Ginger,“ opáčil Biggles. „Umí to

lépe než já. Dej se do toho, Gingere.“

Ginger se pohodlně opřel v křesle a ostatní si přitáhli

židle blíž k němu. A toto je příběh, který vyprávěl:

Jak už jste jistě uhádli, poprvé jsme uslyšeli o

existenci divého jeskynního muže od Donalda, tedy od

doktora Augusta Ducka. Byli jsme v Africe, když si

vzpomněl na tohoto podivuhodného džentlmena. Abyste

si mohli udělat trochu lepší obraz o místě, kde se vše

odehrálo, řeknu co možná nejstručněji, co jsme se od

Donalda dozvěděli.

Podél jihovýchodního pobřeží Afriky je rozeseta

řada ostrovů, velkých i malých. Většinou jsou

neosídlené, se sporou vegetací, obývané tuleni, tučňáky a

bezpočtem mořských ptáků. Mezi ostrovy a pevninou se

valí velké vlny, plavba je obtížná, a protože tam je jen

několik málo přístavů, lodi u ostrovů nekotví. Ostrovy

jsou proto neobydlené a málokdo o nich ví. Ostrov, o

kterém bude řeč, se jmenuje Walleroo, což znamená

ostrov Labyrint. Původní domorodci ho nepochybně tak

nazvali proto, že skaliska, která ostrov tvoří, jsou samá

jeskyně a připomínají včelí úl. Po celá staletí mořské

příbojové vlny jižního Atlantiku útočily až do samého

18

středu ostrova, a když se moře vzedme a bouří, ostrov se

chvěje. Řeknu vám, že to není příjemné a chvíli trvá, než

si na to zvyknete.

Ostrov Labyrint patří Britům. Je asi pět mil dlouhý a

tři čtvrtiny míle široký. Asi dvanáct mil od jižního cípu

ostrova se nachází ostrov Vraků. Kdysi patřil Němcům,

ale po válce ho získala jihoafrická vláda a zapůjčila

soukromé velrybářské společnosti jako stálý přístav pro

jejich lodě. V době, o které mluvím, ostrov Labyrint byl

neobydlený s výjimkou příšery, nazývané divý jeskynní

muž. Výraz je doslovný překlad z jazyka Hotentotů,

posledních obyvatel ostrova. První obyvatelé ostrova byli

prý Portugalci; asi před pěti stoletími. Postavili zde malé

kamenné domky, vznikla vesnice; obydlí tam ještě stále

jsou. Nikdo neví, kdy a proč ostrov opustili. Možná, že

už se jim tam znelíbilo, což není nijak překvapující,

protože ze všech podivných míst, která jsem kdy

navštívil, je ostrov Labyrint nejhorší. Prostě odešli a

zbyly po nich polozřícené domky, kostel a hřbitov.

Nevím přesně kdy, ale nemohlo to být tak dávno, se

tam usadili Hotentoti, kteří přišli z pevniny. Nepřišli

proto, že by se jim tam líbilo. Bylo to na žádost vlády. Ta

je tam poslala sbírat vejce tučňáků, která se skvěle

prodávají v Jižní Africe a v luxusních londýnských

hotelech. Dostávali šilink za kus, a také měli podíl na

zisku, takže si nežili špatně. Vládní člun zajížděl k

ostrovu pravidelně pro vejce a přivážel vše potřebné pro

sběrače. Jednou však posádka vládního člunu zastihla

sběrače vajec ve zvláštní náladě. Dlouho nechtěli říci, co

je v nepořádku, ale nakonec přiznali, že jsou vyděšeni až

k smrti něčím, co nazvali divý jeskynní muž. Popisovali

ho jako obrovskou zarostlou a chlupatou lidskou postavu,

19

která v noci příšerně vyje a vyhrabává kosti zemřelých z

hrobu. Posádka člunu domorodcům domlouvala, ale když

člun zakotvil příště, nenalezli námořníci ani vejce ani

sběrače. Byli pryč. Některé z nich pak našli na pevnině.

Domorodci řekli, že už nemohli na ostrově dál žít; divý

jeskynní muž je svým řevem prostě vyhnal.

To se přihodilo asi dva nebo tři roky před naší

návštěvou. Vláda poslala na ostrov pozorovatele, ale ti po

strašlivém jeskynním muži nenašli ani stopu. Co tedy

domorodci viděli? Že něco spatřili bylo nepochybné,

protože všichni popisovali příšeru stejně. Mluvili o

divém jeskynním muži jako o obrovském, chlupatém

muži, který skákal ze skály na skálu a mával kyjem. Ve

dne se nikdy neukázal, ale v noci běhal po ostrově, vyl a

vrčel. Za rozbřesku zmizel v jedné z četných jeskyň,

kterých bylo na ostrově nespočetně. Co to mohlo být za

stvoření? Byl to člověk nebo zvíře? A Donald se rozhodl,

že to zjistí.

Přistát na skalnatém ostrově nepřipadalo v úvahu.

To bylo příliš nebezpečné. Ani písečný mořský břeh

nebyl vhodný. Byl plný děr, což byla hnízda tučňáků a

jiných mořských ptáků. Museli jsme si také dávat pozor,

aby nám do vrtule nevlétl pták; ve vzduchu jich bylo

opravdu mnoho. Někteří z nich byli pěkně velcí a srážka

by byla pro letadlo velice zlá. I v tom, co mělo být

přístavem, se převalovaly vysoké vlny. Nemohli jsme

však počítat s tím, že by vlnobití ustalo, a tak jsme museli

přistání risknout. Bigglesovi se podařilo dosednout přece

jen s Tulákem na hladinu a pak s jistými potížemi dojet s

letadlem na mírně se svažující mělčinu a zakotvit stroj

lany a pytly s pískem.

20

Vydali jsme se pátrat. Byli jsme přirozeně ozbrojeni

– tedy všichni až na Donalda. Jako vždy měl na hlavě

cylindr, byl oblečen v redingotu a nesl fotoaparát.

Bláznivě věřil, že bychom mohli chytit divého

jeskynního muže živého, a kdyby se nám to nemělo

podařit, stačila by fotografie.

Našlapovali jsme mezi ptačími hnízdy směrem k

vesnici. Zmiňuji se o tom, že jsme opatrně našlapovali,

protože tučňáci se nám neuhnuli z cesty, a kdyby se k

nim člověk příliš přiblížil, riskoval by ránu tučňákovým

zobákem.

Vesnice vyhlížela opravdu smutně. Zřícené zdivo

zarostlé trávou. Nejsem přecitlivělý, ale je opravdu něco

smutného na opuštěném lidském obydlí. Nejsem také

pověrčivý, ale mohl jsem si snadno představit duše

zemřelých portugalských kolonistů, jak procházejí

malými domky, které postavili s takovým úsilím. Na

hřbitově u kostela mezi nakloněnými kříži jsme našli

první důkazy o tom, že zkazka o jeskynním muži byla

pravdivá. Těla zemřelých byla pochována v nízké vrstvě

hlíny na skalnatém podkladě, a tak se kosti a lebky válely

okolo. Nebyl to hezký pohled a klidně přiznám, že mě

zamrazilo. Biggles se rozhlédl; neřekl nic, ale bylo vidět,

že uvažuje.

„Dobrá, pánové, myslím, že to je všechno, co se tu

dá vidět,“ řekl konečně. „Podíváme se na druhou stranu

ostrova.“

Dlouho jsme neviděli nic neobvyklého. Starý tulení

samec se ke mně přikolíbal, zuby vyceněné, chlupy

zježené. Vypadal nebezpečně, a kdyby nás úředníci v

Capetownu neupozornili, že jsou tuleni chránění, byl

21

bych do něho vpálil kulku. Takhle mi ale nezbývalo než

uskočit.

Obešli jsme kamennou výspu a před námi ležela

malá zátoka. Strnuli jsme. Nikdy jste neviděli něco tak

hrozného. Prostě jatka. Všude krev. Na písku, na

kamenech, i voda u břehu byla rudá. Ale nikde nebyla

žádná těla. Jediná živá stvoření na dohled byli žraloci v

moři a těch tam bylo spousta.

„Pěkné místo na koupání,“ poznamenal Biggles s

pohledem na vodu plnou dravců.

„Krásné místo na piknik,“ zamručel Algy.

„Pane bože, co se tu stalo?“ řekl Donald vážně. V

obličeji byl celý zelený. „Je to opravdu strašné.“

„Vypadá to, že divý jeskynní muž se opravdu choval

zuřivě,“ řekl Biggles. „Také se mi zdá, že divých mužů

bylo víc. Nedovedu si představit, že by jeden člověk

nadělal takovou spoušť.“

Biggles dořekl, sešel dolů, smočil prsty v krvi a

přičichl. Mlčel. My také. Nebylo v podstatě co říci.

Kdyby záleželo na mně, byli bychom v pěti minutách ve

vzduchu a na cestě domů.

Biggles nás vedl zpátky k Tulákovi. Viděl jsem, že

usilovně přemýšlí. Než jsme dorazili k letadlu, začínalo

se šeřit.

„Dáme ho na vodu,“ řekl Biggles.

„To je rozhodně dobrý nápad,“ prohlásil jsem.

„Nikam nepoletíš,“ řekl Biggles, jakoby četl moje

myšlenky.

„Co tím míníš?“ zeptal jsem opravdu zneklidněn.

Biggles vzal Algyho stranou a tiše s ním hovořil.

Algy přikývl. Pak se vrátili.

22

„Algy teď odletí do Capetownu,“ řekl Biggles. „My

ostatní tu zůstaneme.“

„Proč? Vysvětlete mi to!“ ozval se poněkud

zklamaně Donald.

„Zaplatil jste si cestu, tak na to máte právo,“

odpověděl mu Biggles. „Chci nalézt divého jeskynního

muže – proto jsme sem přiletěli. Něco nebo někdo –

nevím kdo nebo co je na tomto ostrově, a protože jsme

při příletu nadělali nevyhnutelně dost hluku, to stvoření

určitě ví, že jsme tady. Je docela dobře možné, že nás

celou tu dobu pozorovalo z některé z těch jeskyň. Až

uvidí letadlo odlétat, bude si myslet, že jsme odletěli

všichni a vyleze z doupěte – v to alespoň doufám. Algy

se pro nás ráno vrátí.“

„Výborně!“ zvolal Donald, který se ničeho nebál.

Dostali jsme Tuláka na vodu a Algy odletěl do

Capetownu. Krčili jsme se mezi skalisky až do tmy a pak

jsme se tiše vydali do opuštěné vesnice. Zalezli jsme do

trosek domku, sedli si na zem a čekali. Nebylo to nic

příjemného, tak blízko hřbitova, na kterém se povalovaly

všelijaké ostatky. Zpočátku byla naprostá tma. Pak vyšel

měsíc, který už byl skoro v úplňku a osvětlil všechno

téměř jako ve dne. Byla asi půlnoc, když jsem ucítil

lehký dotek Bigglesovy ruky. „Je tu,“ vydechl.

A opravdu, proti obloze se rýsovala nehybná postava

pokrytá vlasy či srstí a v ruce držela obrovský kyj.

„Půjdeme a zmocníme se ho,“ zašeptal Donald.

„Ne,“ řekl Biggles. „Roztříštil by nám lebky jedním

mávnutím svého kyje.“

Postava se mezitím dala do pohybu po hřbetu skály a

brzy nám zmizela z očí.

„A teď se nám ztratil,“ zašeptal Donald.

23

„Pojďte za mnou, ale potichu, nesmí nás být slyšet,“

poručil Biggles, vyšel z domku a začal se plížit jako

Indián ke skalnímu hřbetu. Museli jsme postupovat

opatrně, trvalo nám pěkně dlouho, než jsme se ocitli na

nejzažším jižním výběžku ostrova. Tam byly srázy

vysoké asi osmdesát stop a dole úzký pruh písečné pláže.

Podívali jsme se dolů, ale rychle jsme uskočili, když jsme

spatřili světlo.

„Ale! Umí si poradit s ohněm,“ šeptl Donald.

„Umí si poradit s více věcmi,“ řekl tiše Biggles.

„Počkáme do rozbřesku, než se pohneme dál –

nebude to trvat dlouho.“

Chvíli před rozedněním se mi zdálo, že slyším hlasy.

Upozornil jsem Bigglese a oba jsme se podívali dolů. Na

úzké pláži bylo sedm mužů, kteří vynášeli z jedné

jeskyně neforemné balíky a rovnali je na hromadu. Asi o

padesát yardů dál, v malé zátoce, kotvil člun.

„Co to je za lidi?“ syknul Donald.

Biggles se na něho pobaveně usmál. „Pytláci

kožešin,“ odpověděl.

„Chcete říci, že ty balíky jsou kožešiny?“ zajíkl se

Donald.

„Ano. Tulení kůže, které představují malé jmění.

Jistě si pamatujete, že to je tulení rezervace a že patří

jihoafrické vládě. Ti muži sem zřejmě dorazili z ostrova

Wreck nebo z pevniny. Úkolem divého jeskynního muže

bylo vyhnat odtud domorodce. Začal jsem mít podezření,

co se tu děje, hned jak jsem viděl všechnu tu krev. Tam

zabíjejí tuleně, utloukají je k smrti. Protože kdybyste

tuleně zastřelil, udělal byste střelou v kůži otvor a zničil

ji. Těla zvířat zbavených kůže házeli do moře – proto ti

žraloci. Zůstaňte kde jste.“

24

Aniž řekl co se chystá udělat, Biggles se zvedl a

opatrně sestupoval po srázu na místo, kde ho muži na

břehu nemohli zpozorovat. Pak došel až k loďce, sebral

ze země ostrý kámen a prorazil s ním dno. Člun se

okamžitě potopil. Stejnou cestou se k nám vrátil.

„Teď se jejich situace poněkud změnila,“ prohlásil s

uspokojením. „Jsou na ostrově uvězněni.“

„A co my?“ zeptal jsem se.

„Uvidíte,“ bylo všechno, co mi Biggles řekl.

Brzy nato začali muži nosit balíky zakrvácených

kůží k loďce – či lépe řečeno k místu, kde loďka bývala.

Když zjistili, že tam není, viditelně znervózněli. Provaz

byl ještě zaklesnut o skalisko, a tak ji mohli vytáhnout na

břeh. Uviděli proražené dno a začali nepředstavitelně

zuřit. Pochopili, že nejsou na ostrově sami, jeden se

podíval nahoru a zahlédl nás. Zalarmoval ostatní. Vytáhli

revolvery a vyrazili za námi.

Stáhli jsme se k jednomu ze skalních hřbetů a drželi

je v bezpečné vzdálenosti střelbou z pušek. V jedenáct

hodin se vrátil náš Tulák na palubě nejen s Algym, ale

také se čtyřmi ozbrojenými policisty. To bylo na pytláky

příliš, ztratili šanci uniknout. Cestu jim navíc odřízla

skupina námořníků, kteří se vylodili na pláži o něco níže.

Později jsme se dozvěděli, že důstojník v Capetownu,

kterému Algy celou věc ohlásil, se spojil s lodí pobřežní

hlídky. Ta se ihned vydala k ostrovu a zasáhla.

Pytláci byli chyceni při činu a zatčeni. Při pozdějším

výslechu přiznali, že skoro dva roky vyvražďovali na

ostrově tuleně. Není divu, že jsme moc tuleňů neviděli!

Gang vydělal spoustu peněz, a kdyby nás na ostrov

nepřivedla Donaldova zvídavost, bylo by jim to

pravděpodobně vše prošlo.

25

Celou činnost si pečlivě naplánovali. Nemohli začít,

dokud na ostrově žili Hotentoti, a tak se rozhodli je

vyděsit postavou děsivého jeskynního muže. Ten byl

samozřejmě členem gangu. Velký černoch s dvěma nebo

třemi kozími kůžemi ovázanými okolo těla. Pro

věrohodnost otevřel několik hrobů a rozházel okolo nich

kosti zemřelých. Představivost Hotentotů udělala zbytek.

Ve dne pro něho nebylo nijak obtížné skrýt se v jedné z

mnoha jeskyň.

Chudák dobrák Donald byl hořce zklamán, že

neexistoval žádný děsivý jeskynní muž, že se nakonec

ukázalo, že všechno byl podvod. Jistě ho však potěšil

dopis od Jihoafrické vlády. Ta nám děkovala, že jsme

učinili konec působení strašlivého zjevení. Hotentoti se

na ostrov vrátili.

Ginger mrkl na hodiny. „No nazdar!“ vyjekl.

„Nesmíme zmeškat nástup.“

26

DOBRODRUŽSTVÍ S MNICHY ZAHRADNÍKY

3

Důstojníci 666té stíhací eskadry seděli opřeni o

stěnu maskovaného hangáru a čekali, až se zvedne ranní

mlha.

„Leží pěkně dlouho,“ poznamenal Angus Mackail,

oči upřené do šedé páry pokrývající letiště.

„Měla by se zvednout nebo jít dolů,“ zavrčel

netrpělivě Tug Carrington. „Už mě nebaví takhle tu

nečinně sedět. Poslyš, Gingere, co kdybys nám pověděl

nějaký další příběh a ukrátil nám čas – víš co myslím, o

tom směšném starém pánovi, doktoru Duckovi.“

„Myslíš Donalda,“ usmál se Ginger.

„Říkal jsi, že si vás najímal pravidelně, tak jste

museli podniknout více cest.“

Ginger přikývl. „Máš pravdu. Přišel za námi ještě

ten den, co jsme se vrátili z ostrova Labyrintu. Měl nový

nápad. Měli jsme okamžitě vyrazit na neobyčejnou a jistě

slavnou výzkumnou cestu, kde nás čekaly ty

nejpodivnější věci, které nikdy nikdo neprozkoumal.

Háček byl v tom, že většina těchto míst nebyla zanesena

na mapě. Ovšem právě tato skutečnost je činila

zajímavými, ale Biggles, který letadlo pilotoval, pak

většinu cesty nadával, že tyhle výpravy do džunglí z něho

dělají starce.“

„Ještě jedna a měl jsem bílé vlasy,“ poznamenal

Biggles, který seděl na prázdném sudu od oleje. Pak se

náhle zasmál.

27

„Pověz jim, Gingere, o mniších zahradnících,“

navrhl.

Lordu Bertiemu Lissie vypadl málem monokl. „O

čem?“ vydechl.

„O mniších zahradnících též zvaných botanici

léčitelé,“ odpověděl Ginger. „Povím vám ten příběh a

pak si je můžete nazývat jak chcete.“

A poslyšte příběh, který vyprávěl:

Možná si vzpomenete, že jste četli v novinách – a ne

tak dávno – o smrti cestovatele Wedsona – Bertrama

Wedsona. Zemřel v psychiatrickém ústavu na nemoc,

kterou lékaři nebyli schopni diagnostikovat. Na hlavě mu

prý vyrostla jakási houba a její kořeny pronikly do

mozku. Všichni se domnívali, že je nepříčetný – a

skutečně ke konci života asi byl. Ale jediný člověk jeho

příběhu věřil. Doktor Augustus Duck, řečený Donald. To

on nám o všem pověděl.

Podle Wedsona, ukryt v údolí pod východními

svahy And, žije podivný kmen bílých lidí. Prapůvodně to

byli jezuité, kteří uprchli před hněvem španělského krále,

spíše než by mu dali část zlata, které zde našli. Zmizeli v

horách a nikdo je už nikdy neviděl. Nebylo pochyb, že je

zabili Indiáni nebo že podlehli nemoci. Ale skutečnost

byla jiná. Po přechodu hor se ocitli v údolí a objevili zde

skalnatou náhorní plošinu a na té vybudovali klášter a

natrvalo se usadili. Mimochodem, to všechno se

přihodilo asi před třemi sty lety.

Jak asi víte, byli to mniši, kteří byli po celá staletí

nejschopnějšími zahradníky. Pěstovali léčivé byliny a

vyšlechtili i mnohé odrůdy ovoce, zeleniny a květin.

Podle Wedsona tato zvláštní skupina mnichů, se kterou

28

se setkal, se propracovala v pěstitelství dál než kdokoliv

jiný. Objevili velice pozoruhodné věci.

Například roztřídili a pojmenovali všechny vitamíny

dávno před tím, než si evropští lékaři vůbec uvědomili,

že něco takového existuje. Když je aplikovali v určitých

dávkách, mohli zastavit nebo naopak urychlit stárnutí.

Nemyslete si, že tomu věřím. Říkám vám jen to, co

Wedson řekl Donaldovi.

Wedson zřejmě hledal v Andách zlato a snažil se

dosáhnout Amazonky, když se před ním objevilo údolí

ukončené skalnatou náhorní plošinou, která ho zaujala.

Wedson měl samozřejmě domorodé nosiče. Ve chvíli,

kdy jim řekl, že chce prozkoumat náhorní plošinu, zda by

tam nenašel zlatonosnou žílu, pustili na zem břemena a

dali se na útěk. Pro Wedsona to byla vážná situace, ale

nebyl typem člověka, kterému by pár zběhlých

domorodců zabránilo, aby učinil co si předsevzal. A tak

se vydal na náhorní plošinu sám. Musím vás upozornit,

že tehdy o ztracených jezuitech a klášteru nevěděl nic.

Nedošel daleko, když ho přepadla skupina podivně

vyhlížejících mužů. Byli bílí, ale nebyla to obyčejná

bělost. Jejich pleť byla jako sníh, a jak mu později řekli,

bylo to po složité vegetariánské dietě. Odvedli ho nahoru

na plošinu, kde vyvolal pozdvižení. Chudák Wedson se

snažil s nimi dorozumět a zkoušel všechny jazyky, které

znal, a nakonec se mu podařilo trefit ten pravý. Jeho

věznitelé, kteří se tak podivně chovali, hovořili zvláštní

formou staré španělštiny. Zanedlouho přišel zřejmě

vysoce postavený kněz a Wedsona proti jeho vůli položili

na jakýsi stůl a velkým trnem ho bodli do paže. Okamžitě

ztratil vědomí. Když přišel k sobě, kněz mu řekl, že bude

jejich doživotním vězněm. Může odejít, jestli chce, ale

29

pokusí-li se o to, zemře strašlivou smrtí. Má totiž pod

kůži vsazeno semeno a jediné, co může zabránit semenu

klíčit a růst, je speciální šťáva z ovoce, kterou je možno

získat pouze na této náhorní plošině.

Jinak řečeno, kdyby se Wedson nemohl této šťávy

napít, semeno by rostlo a zabilo ho.

A tak zůstal. Počítal, že tam pobyl asi rok. Na

zacházení si nemohl stěžovat, jednali s ním dobře a po

nějakou dobu se zabýval studiem neuvěřitelných rostlin,

které byly na plošině pěstovány nebo rostly divoce. Pak

už ale začal mít všeho dost a řekl si, že žít dál tak jak

žije, by bylo horší než zemřít. Myslel si asi, že to, co mu

říkali o semenu zasazeném pod kůží, byla jen smyšlenka

a že ho tak chtěli vystrašit, aby zůstal. Ale abych to

zkrátil, vyrazil a po hrozných útrapách se dostal na

pobřeží a odtamtud odplul lodí do Anglie.

Ještě dříve, než se nalodil, poznal, že semeno

vzklíčilo. Cítil, jak ho pálí na lebce pod pokožkou. Šel za

lékaři, odborníky, ale ti mu nedokázali pomoci. Rozhodl

se tedy, že se vrátí na náhorní plošinu, aby si zachránil

život, ale dříve, než se mohl vypravit na cestu, skončil v

ústavu pro choromyslné. Lékařům samozřejmě řekl o

semenu s prodlouženou dobou klíčení, ale ti došli k

závěru, že se pomátl následkem utrpení v džungli.

Nebohý člověk se nemohl vrátit na náhorní plošinu a

zemřel.

To, co jsem vám teď vyprávěl, pověděl Wedson

Donaldovi na smrtelné posteli. Tehdy s tím Donald

nemohl nic dělat, ale když zjistil, že se letadlem dostane

daleko a rychle, neměl stání a chtěl za každou cenu

vyrazit a podívat se na plošinu – či spíše na její

obyvatele. Chtěl vidět ty podivné a neskutečné rostliny.

30

A také, jak říkal, musí rozhodně prostudovat duševní

vývoj těch bílých lidí, kteří nikdy nic neslyšeli o věcech

jako motory, telefony a všem tom zmatku, který

nazýváme civilizací.

A tak jsme letěli. Přiznám bez mučení, že přestože

Biggles prohlásil, že si o všem udělal docela jasnou

představu, myslím, že ani jeden z nás nevěřil Wedsonovu

příběhu o úděsných rostlinách. Ale všechny nás to

zajímalo.

Bylo by zbytečné popisovat, jak jsme se dostali do

And. Nebyla to snadná cesta, nevěděli jsme, jak dlouho

potrvá, a tak jsme měli velké zásoby a celou tu výbavu

přístrojů, na kterých Donald trval na všech svých cestách.

Nechápu, jak mohl snést to vedro s cylindrem na hlavě a

v žaketu. Wedson mu udal polohu údolí a z letadla jsme

uviděli i náhorní plošinu, přesně tak, jak ji Wedson

popsal. Její úpatí pokrýval pás džungle. Na její

nádhernou zeleň nikdy nezapomenu.

Letěli jsme nízko nad plošinou a opravdu jsme

uviděli seskupení budov s čímsi jako chrámem uprostřed.

Wedsonův příběh byl tedy pravdivý. Jediné, co nám ještě

zbývalo ověřit, byla jeho zahradnická část.

Našli jsme travnaté místo k přistání, blízko zeleného

pásu, kterým podle Wedsona vedla strmá stezka nahoru

na plošinu. Nepřipadalo v úvahu přistát přímo na plošině;

tam, kde nestály domy, byla obdělaná půda.

Jakmile jsme opustili letadlo, začal jsem myslet na

semena, která vložili Wedsonovi pod kůži, protože pokud

jsme mohli soudit podle rostlin, které jsme teď viděli, byl

jeho příběh pravdivý. Nikdy v životě jsem nespatřil tak

bujné rostlinstvo a Donald bledý rozčílením vytáhl

okamžitě svůj poznámkový blok. To byl ale pouze

31

začátek. Zatím jsme viděli jen několik druhů trnitých

keřů, které tvořily jakousi ochrannou hradbu před

hlavním pásem vegetace. Většina z nich byla pokryta

trny ostrými jak dýky. Některé tvořily jakési křoví

podobně jako ostružiny, ale namísto drobných trnů měly

na šlahounech obrovské ostny. Vykročil jsem k zelenému

pásu, ale Donald se za mnou rozběhl.

„Dávej pozor!“ volal. „Kam chceš jít?“

Řekl jsem mu, že se jdu podívat na zelený pás

zblízka, ale on ukázal na zem přímo přede mne a já jsem

si všiml něčeho, co jsem před tím vůbec nezpozoroval.

Nevím, zda jste někdy něco takového viděli. Říká se

tomu španělský bajonet a opravdu ve Španělsku roste. Je

to ve skutečnosti list, ale vypadá jako dýka, a také se tak

chová. Probodne kůži, jakoby to byl list papíru. Kdybyste

náhodou šlápli na jeden takový zrádný rapír, poranění se

vám bude hojit celé měsíce. To co jsme viděli, vypadalo

jako španělské bajonety, ale mnohem nebezpečnější.

Rostlo to v šíři několika stop po celém obvodu zelené

hradby. Pochopil jsem, že to není náhodné. Bylo to tam

vysázeno.

„Tím by mohl projet pouze tank,“ ozval jsem se.

Souhlasil, ale připomněl, že touto zdánlivě

neprostupnou zelení vede stezka, jen je třeba ji najít.

Trvalo nám chvíli, než jsme ji objevili, byla velice

úzká a klikatá.

„Jak vidíme,“ řekl tehdy Biggles, „ti lidé vytvořili

obrannou

linii,

která

zřejmě

nenapadla

jediný

civilizovaný národ. Toto by zastavilo vojska efektivněji

než kulomety.“ Do toho se ozval Donald. „Když jste řekl

obranná linie, myslel jste to možná obrazně, ale ona to

32

obranná linie skutečně je. Ti lidé nahoře to všechno

zdokonalovali celých tři sta let.“

Zdůraznil, že veškerou energii, kterou civilizované

národy vynaložily na technický rozvoj, zde tito lidé

věnovali patrně botanice a zahradničení.

„Okamžik,“ řekl Biggles. „Čekají nás ještě nějaké

další horory? Jestliže ano, bylo by lepší, kdybyste nám o

nich řekl.“

„Ano,“ odpověděl Donald. „Jsou tu například máky.

Wedson je nazýval máky smrti. Mají sytou zlatou barvu

– a pokud se nemýlím, vidím v džungli záblesk zlata.“

Začal jsem ustupovat. „Jak zabíjejí?“ zeptal jsem se.

„Podle Wedsonova popisu, jsou tyto máky

nepochybně křížencem opiových máků a popínavých

rostlin. Jak jistě víte, opium jako droga se získává z

oplodí opiového máku. Jestliže naříznete makovici,

vytéká mléčná šťáva. Z usušené je opium. Rostlina je

jinak neškodná. Popínavá rostlina reaguje na sebemenší

vibrace. Chvěje se, vzpíná nebo klesá. Zkřížením těchto

dvou rostlin ti neobyčejní lidé dokázali, že sebemenší

vibrace způsobí, že mák vypustí do ovzduší cosi jako

vůni, ale ve skutečnosti to je plyn a stačí se ho jednou

nadechnout a upadnete do hlubokého spánku. A vůbec už

není jisté, že se probudíte.“

Biggles se ozval sarkasticky. „Jsem rád, že jste se o

tom, doktore, zmínil. Jestliže nechceme všichni spáchat

sebevraždu – a já rozhodně nechci – pak nevidím

důvodu, proč jít dál. Navrhuji, abychom se všichni vrátili

k letadlu, navečeřeli se, dobře se vyspali a zítra ráno se

můžeme pokusit se s těmi lidmi spojit. Jestliže jim

dokážeme vysvětlit, že jim nechceme nijak ublížit, že náš

zájem je čistě vědecký, ukážou nám možná jejich

33

botanické zahrady. Pakliže pěstují takovéto druhy venku,

pak zahrady nahoře musí být fascinující.“

Doktor souhlasil.

Prošli jsme se tedy okolo pásu z dýk, dívali se

nahoru na okraj plata, ale neviděli jsme ani známky

života. Ve skutečnosti nás tamní obyvatelé celou dobu

pozorovali, jak jsme se dozvěděli později. Při večeři jsme

měli válečnou poradu a pak šli spát. Udělali jsme si co

nejlepší pohodlí, rozložili jsme si deky pod křídly letadla

a usnuli. Drželi jsme samozřejmě hlídky. Algy byl první,

od osmi do dvanácti.

Těsně před půlnocí nás probudil. Měl nepříjemný

pocit, že se něco děje, ale nemohl říci co. Když se ho

Biggles vyptával, připustil, že to co slyšel, byly zvuky,

jakoby padaly kroupy, ale slabě – což bylo absurdní,

protože obloha byla jasná. Biggles řekl, že to jsou nervy.

Algy nesouhlasil, a přísahal, že ho něco uhodilo do nosu.

Prohlédli jsme okolí, ale všechno bylo, jako když jsme si

šli lehnout – nebo se to alespoň tak zdálo.

Biggles střídal Algyho na další čtyři hodiny hlídky a

pak byla řada na mně. Neviděl ani neslyšel nic. Stočil se

pod křídlem a já pokračoval v hlídání. Utekla hodina a

nic se nepřihodilo. Víte jak takové noční hlídky vypadají.

Chodil jsem dlouho sem a tam, ale pak jsem si sedl a

opřel se o podvozek letadla.

Těsně před úsvitem jsem zaslechl šum. Bylo to

silnější než prostý šepot, jako když lehký vánek pohybuje

listy stromu. Zvláštní bylo, že to vypadalo, jakoby zvuk

přicházel ze všech stran najednou. Pak se něco hnulo pod

mou botou, podíval jsem se dolů a viděl malou věc

připomínající červa lezoucího ze země. Tedy myslel jsem

si, že to je červ. Nijak mě to však nevyvedlo z míry.

34

Začalo svítat a já jsem se pořádně rozhlédl; nebyl to

jeden červ, ale tisíce. Vylézaly všude, okolo celého

letadla. Sklonil jsem se, abych si jednoho z nich lépe

prohlédl a to, co jsem spatřil, ve mně vyvolalo pocit, že

sním. Nebyl to červ, ale rostlina, malý výhonek se dvěma

lístky na špičce. Než jsem stačil si ji důkladně

prohlédnout, vyrazily jí po straně další dva výhonky.

Jak možná víte, v tropických zemích rostou některé

rostliny neuvěřitelně rychle. Vzpomínám si, že jsem

jednu takovou viděl – bylo to v Malajsku – ta vyrostla o

dvě stopy denně. Mohli jste skoro pozorovat jak roste.

Ale výhony okolo Tuláka se vytahovaly před vašima

očima, točily se a kroutily jen co vyrazily, spíš jako hadi

než rostliny. Nemohu vám zazlívat, jestliže si myslíte, že

si vymýšlím. Sám jsem nevěřil vlastním očím.

Asi minutu jsem jen seděl a zíral jako blázen, a

během té chvilky ta pekelná semena byla dvě nebo tři

stopy dlouhá. Některá šplhala po letadle jako fazol

šarlatový, který se pominul. Dovedete-li si představit

fazol šarlatový, který vyroste šest palců za minutu,

budete mít dobrou představu o tom, co to bylo za

pohromu. A pak jsem náhle pochopil. Ten podivný zvuk

připomínající mrholení, o kterém mluvil Algy, byla

semena, která botaničtí experti z plošiny házeli dolů.

Vzklíčila během několika hodin a teď rostla závratnou

rychlostí. Za několik minut to vypadalo, že šlahouny

pokryjí celé letadlo a připevní ho k zemi. Nebude pak

šance odstartovat.

Zaječel jsem a všichni se probudili. Bylo už světlo a

viděli jsme, že půda okolo letadla i dál už nebyla

travnatou plochou, kterou jsme si vybrali k přistání.

Purpurové býlí bylo všude.

35

Následovali jsme Bigglesova příkladu a vrhli se

zuřivě na tu změť, trhali jsme ji i s kořeny ze země a

strhávali z letadla, ale to jsme se mohli právě tak snažit

zastavit mořský příliv. Biggles si uvědomil beznadějnost

našeho počínání a křikl na nás: „Všichni do letadla – to je

naše jediná šance!“

Během několika následujících minut to byl úplný

blázinec. Rozběhli jsme se ke stroji. Zakopl jsem a plácl

sebou jak dlouhý tak široký. Než jsem mohl vstát,

výhonky se po mně začaly plazit. Vytrhl jsem je i s

kořeny a dorazil k letadlu s girlandou okolo krku jako

nějaký antický hrdina. Nějak se nám všem podařilo

dostat se na palubu. Než Biggles nastartoval motor,

plazilo se už po letadle asi čtyřicet nebo padesát lodyh,

ale ukázalo se, že nejsou silnější než obyčejný plevel a

nevydržely tah motoru o pěti stech koních. Na ohřátí

motoru nebyl čas. Prodrali jsme se mořem býlí ve spršce

rudých listů, podvozek a vzpěry omotané potrhanými

lodyhami a konečně se vznesli.

Shora jsme se naposled podívali na plošinu.

Připadalo nám, že se všichni obyvatelé shromáždili na

jejím okraji, aby pozorovali náš konec. To se jim sice

nepodařilo, ale bylo to o fous. Zamávali jsme jim a letěli

domů.

Biggles vstal. „Pojďme, hoši, mlha se zdvihá.

Odstartujeme.“

36

DOBRODRUŽSTVÍ SE ZPÍVAJÍCÍM

KROKODÝLEM

4

Nadporučík letectva Ginger Hebblethwaite, v

krátkých šortkách, ležel na břiše na zeleném trávníku,

který lemoval břeh řeky, a požitkářsky užíval teplé

sluneční paprsky.

Většina důstojníků jeho eskadry tam byla také;

eskadra byla převelena do zálohy na krátký odpočinek.

Okolo jedné strany letiště, kde trávili svůj volný čas,

tekla řeka a v horkém, slunečném dnu lákala ke koupám.

Z dálky bylo slyšet hukot motoru, který seřizovali

mechanici v rámci generálky všech Spitfirů eskadry.

„Poslyš, chlapče, příliš ses ve vodě nezdržel,“ řekl

Tex O’Hara Gingerovi.

„To ne,“ souhlasil Ginger. „Nemám takovou radost z

koupání jako jsem míval.“

„Opravdu? Proč ne?“ zeptal se lord Bertie Lissie,

který se k nim připojil.

„Protože,“ odpověděl Ginger pomalu, „ve chvíli,

kdy si začnu koupání užívat, dotkne se mé nohy nějaká

tráva nebo cokoliv jiného a já si vzpomenu na krokodýla.

Vyjel po tobě někdy krokodýl čelistmi, Bertie?“

„Ne, propánakrále to ne. Jen to pomyšlení mí nahání

husí kůži.“

„Opravdu velmi nepříjemné,“ potvrdil Ginger

přesvědčivě. „Prostě děsné.“

37

Tug Carrington nelenil a vpadl jim do řeči. „Tobě se,

Gingere, někdy něco podobného stalo?“

„No ano. A co víc, nejen po mně vyjel, ale dostal

mě.“

„Dostal tě?“ vykřikl Henry Harcourt nevěřícně.

Ozval se výbuch smíchu a pár posměšků.

„Ano, dostal mě,“ prohlásil Ginger vážně. „Ale je

potřeba, abyste si uvědomili, že to nebyl obyčejný

krokodýl. Tenhle mluvil. Byl to zpívající krokodýl z

Congawonga.“

„To vypadá“ vpadl Angus Mackail, „na nějaké tvoje

další dobrodružství s tím podivínem Donaldem.“

„Máš pravdu, taky že bylo,“ souhlasil Ginger.

Ze všech stran se ozvaly výkřiky „vyprávěj nám o

tom“ a „pusť se do toho“.

Ginger se obrátil na záda, aby dopřál své hrudi

sluneční lázeň a vyprávěl následující příběh:

Myslím, že jsem vám už před časem řekl, že náš

zákazník, biolog doktor Augustus Duck, zvaný Donald,

strávil většinu svého života sbíráním informací o věcech

vzácných, výjimečných až neuvěřitelných. Pochybuji, že

v celé jeho bláznivé sbírce bylo něco fantastičtějšího než

jeho poznámky o zpívajícím krokodýlovi z Congawonga.

Viděli ho a slyšeli celkem tři lidé, všichni spolehliví

svědci. První byl major Kilton, britský důstojník ve

Střední Africe. A britští důstojníci nelžou. Podivné

zkazky se objevily ve vzdálené oblasti, která pod něho

spadala, a tak se vydal zjistit, co je na nich pravdy. Nikdy

se nevrátil zpět. Později proskočila zpráva, že ho snědli

kanibalové. Vyšla ho hledat průzkumná skupina, ale

jediné co našli, byly jeho boty, pár knoflíků a plechovka

38

s jeho doklady. Mezi papíry byl deník a v něm první

zpráva o zpívajícím krokodýlovi. Druhý muž byl

Monsieur Boulenger z belgické misionářské stanice.

Vrátil se z džungle na pobřeží, kde podlehl horečce. V

deliriu zmateně hovořil o mluvícím krokodýlovi z

Congawonga. Třetí muž byl novinář jménem Davis,

vyslaný jedním londýnským deníkem, aby zjistil všechno

o hudebním zázraku – jak lidé začali nazývat tohoto

neobyčejného krokodýla. Viděl ho a slyšel; ale jen s

obtížemi se před domorodci spasil útěkem. Když napsal

svůj příběh, celý svět se prohýbal smíchy. Neměl sílu

čelit takovému zesměšnění a odešel do ústraní. Jeho

problém byl, že nemohl to, co napsal, ničím doložit.

Žádné důkazy neexistovaly. Donald se rozhodl, že je

nejvyšší čas, aby někdo uvedl věci na pravou míru a to

jednou provždy. A tak vyzbrojeni puškami a několika

málo věcmi, o kterých jsme si mysleli, že budou

užitečné, a dobrým fotoaparátem jsme se vydali zjistit,

kde přesně krokodýl žije a případně chytit ten hlasový

zázrak z Congawonga.

Podle informací, kterých se nám dostalo, byla

Congawonga domorodá vesnice, postavená na kraji

malého jezera, které vytvořily vody horních přítoků řeky

Konga. Nebylo jasné, zda je to místo v Belgickém

Kongu, Francouzské rovníkové Africe nebo Britském

Súdánu. Donald byl toho názoru, že se nejspíše nachází v

Súdánu; bylo známo, že kult krokodýlů je mezi tamními

obyvateli velmi rozšířen. O některých krokodýlech, kteří

byli vybráni jako božstva, se říkalo, že jsou několik set

let staří.

Počítali jsme, že největší hrozbou bude pro nás

nezdravý apetýt domorodců. Tedy z jejich hlediska zcela

39

zdravá chuť dopřát si kousek lidské kýty. Samozřejmě

jsme se soustředili na krokodýla, ale byli jsme v zásadě

přesvědčeni, že až přijde čas, zazpívá nám úplně jinou

písničku. Svou cestu jsme tajili, netoužili jsme ani v

nejmenším, aby nás čekal, až dorazíme, nějaký vítací

výbor. Je neuvěřitelné, jak rychle se v Africe zprávy šíří,

když se v džungli objeví cizinci.

A tak jsme odstartovali ve starém dobrém Tulákovi a

co nevidět si vybudovali na řece předsunutou základnu.

Tři dny jsme kroužili nad oblastí, až jsme objevili jezero,

které jsme hledali. Přirozeně jsme na něm nepřistáli. To

by bylo jako skočit rovnou do lví jámy – nebo spíše do

krokodýlího hnízda. Letěli jsme proti proudu řeky asi

čtyři míle, přistáli uprostřed toku a rozbalili skládací

kanoe, které jsme s sebou vzali. Ten samý večer jsme

naložili všechno, o čem jsme usoudili, že budeme

potřebovat a vypluli jsme k vesnici Congawonga. Neměli

jsme žádný plán. Prostě a jednoduše jsme pádlovali a

drželi se poblíž břehu. Biggles řekl, že se rozhodne co

dělat, až bude mít lepší představu o tom, jak to na břehu

vypadá.

Neměli jsme moc informací, na které bychom se

mohli spolehnout. Podle deníku majora Kiltona krokodýl

nežil přímo v laguně. Kvůli jeho hlasovému talentu pro

něho vesničané vybudovali umělé jezírko. Na jedné

straně jezírka postavili jakési obydlí, kde zvíře trávilo

většinu dne. Každý večer, v době krmení, se krokodýl

ukázal na bahnité, kluzké stezce k jezírku a prohlásil, že

chce večeři. Šaman vesnice, který měl za úkol jeho přání

vyslechnout, pak poslal vzkaz do vesnice. Domorodci

sehnali, co si krokodýl přál, položili všechno na bahnitou

40

stezku, krokodýl zazpíval své díky a odtáhl si krmi do

svého doupěte.

Víc jsme nevěděli – jen ještě to, že vesničané svého

miláčka obdivovali. Ti, kteří se k němu dostali blíž, se

cítili neobyčejně poctěni. My cizinci bychom však

riskovali, že ucítíme v těle ostrý konec oštěpu.

Dostali jsme se bez problémů na okraj vesnice.

Všechno zatím probíhalo poměrně snadno. Obtížná část

našeho programu ležela teprve před námi. Háček byl v

tom, že jsme nevěděli, na které straně vesnice jezírko

leží. Po řece jsme se už dál plavit nemohli, zpozorovali

by nás, a tak jsme tiše vystoupili na břeh. Donald nesl

fotoaparát a my ostatní jsme byli ozbrojeni puškami a

revolvery. Biggles měl v kapse pár granátů – pro všechny

případy. Algy měl například dvouhlavňovou brokovnici

nabitou hrubými broky. Tvrdil, že při napadení za tmy by

díky rozptylu broků byla nejužitečnější. Nechtěli jsme

samozřejmě nikoho zabít, protože nemluvě o lidském

aspektu, mohli jsme se dostat do potíží s vládou. Jediné

co jsme chtěli, bylo prohlédnout si aligátora, který si

prozpěvuje.

„Myslím, že uděláme nejlépe, když tu počkáme na

dobu krmení,“ rozhodl Biggles. „Tak se dozvíme, kde

jezírko je.“

Čekali jsme. Asi po půl hodině jsme uslyšeli

neuvěřitelné zvuky, které byste si mohli těžko představit.

Bylo to hluboké, hrdelní chraptění a jak jsme tak

naslouchali, zvuky přecházely do opravdových slov.

„On mluví,“ vydechl Donald. „Co říká?“

„Nevím,“ odpověděl Biggles. „Ve škole nás

krokodýlí řeč neučili.“

„To snad není možné,“ zamumlal Donald.

41

„Není,“ odpověděl Biggles ponuře. „Pojďme blíž.“

Postupovali jsme opatrně k místu, odkud zvuky

přicházely a po chvíli jsme spatřili jakousi kapličku se

sloupy u vchodu. Byla z vypálené hlíny a natřená bílou

barvou. Ve svitu měsíce vypadala jako z mramoru –

skutečně působivé. Před ní bylo kulaté jezírko, asi třicet

yardů široké, lemované kameny, podobné jezírkům v

zahradách, kde lidé často pěstují lekníny. Mezi kapličkou

a jezírkem byla cestička dlážděná kluzkými kameny.

Krokodýl právě vylézal z jeskyně. Otvíral a zavíral

tlamu a musím přiznat, že po mně přeběhl mráz. Na

kamenném kraji jezírka se horlivě klaněl šaman. Klečel a

málem tloukl hlavou o zem. Byl oblečený do hadrů,

pokrytý peřím a na obličeji měl masku. Jistě jste už viděli

obrázek afrického šamana, nemusím ho popisovat do

podrobností, ale rozhodně na něho nebyl příjemný

pohled. Za ním se krčila skupina domorodců s oštěpy a

bylo vidět, jak se třesou strachy. Nedivil jsem se jim.

Šaman řekl něco krokodýlovi a ten mu odpověděl.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal jsem se Bigglese.

„Nevím co si mám myslet,“ odpověděl Biggles.

„Rád bych položil tomu odpornému chrčícímu ještěrovi

několik otázek. Mohli bychom se něco dozvědět. Zatím

budeme pozorovat, co se bude odehrávat dál.“

Krokodýl sestoupil po stezce plné bahna a opravdu

to bylo obrovské zvíře – dobrých třicet stop dlouhé.

Šaman promluvil krátce k domorodcům. Odběhli a

zakrátko se vrátili se spoustou balíčků a hodili je na

stezku. Předpokládali jsme, že je uvnitř maso. Krokodýl

je bral jeden po druhém do tlamy a polykal. V denním

světle by to mohlo vypadat jako něco směšného, ale věřte

42

mi, tam v africké džungli na tom nic zábavného nebylo.

Při pohledu na to se nám dělalo zle.

Když krokodýl všechno sežral, zazpíval něco, co se

podobalo neurčité písni. Šaman a domorodci začali

pozadu ustupovat s velikým klaněním a skučením,

jakoby je propouštěl sám nějaký král. Chvíli jsme čekali

a jakmile byli z doslechu, vyrazili jsme vpřed.

Krokodýl se právě začal otáčet, aby se vrátil do

kapličky, ale když nás uviděl, zastavil se a přikrčil.

Zůstali jsme stát, dívali se na něho a on zíral na nás. Pak

strašlivě zařval a vyrazil dolů po kluzké stezce, jakoby na

nás chtěl zaútočit. Algy zvedl pušku, ale Biggles mu

rukou odklonil hlaveň. „Nestřílej,“ řekl rychle. V tu

chvíli zablýsklo světlo, které mě skoro oslepilo.

Bylo od Donaldova blesku. Přispěchal, aby příšeru

vyfotografoval. Nato jsem spadl do jezírka. Bylo

hluboké, s obtížemi jsem se dostal na hladinu a lapal po

dechu. Voda páchla hnilobou. Ale to bylo to nejmenší.

Krokodýl šel s řevem po mně. Snažil jsem se co

nejrychleji vylézt na břeh, ale nebyl jsem dost rychlý a ta

příšera mi sevřela nohu čelistmi.

Prožil jsem v životě pár nepříjemných chvil, ale

tahle byla určitě nejhorší. Vykřikl jsem a marně se snažil

nohu vyprostit. Mí přátelé na břehu se neodvažovali

střílet z obavy, aby nezasáhli mě. Pak to Algy riskl a

trefil příšeru do ocasu. Ta se dala na ústup a hrabala se

nahoru po stezce – s Bigglesem v patách.

Pomyslel jsem si, že se zbláznil; šel za tím

monstrem dovnitř kaple. Ozval se hrozný řev. Zněl,

jakoby krokodýl trhal Bigglese na kusy. Zjistil jsem, že

mohu běžet, což mě překvapilo, byl jsem si jist, že mám

nohu pryč. Ale byla na svém místě a zdálo se, že v

43

pořádku. Nechápal jsem to, ale neměl jsem zrovna čas o

tom přemýšlet.

Vyrazili jsme dveře kapličky a doktor rozsvítil

baterku. Naskytl se nám neuvěřitelný pohled. Nebyl to

Biggles, kterého krokodýl trhal na kusy, ale bylo to

naopak. Strhl z krokodýla kůži! A co si myslíte, že se pod

kůží objevilo? Chlap tmavší pleti, zřejmě ale míšenec. A

aby byla situace ještě divočejší, promluvil na nás

anglicky, s výrazným americkým přízvukem. Blekotal a

prosil nás, abychom ho neukazovali domorodcům,

roztrhali by ho na kusy.

To už jsme všichni věděli, co se tu asi dělo. Ten

člověk, pologramotný a hloupý, byl ale natolik mazaný,

že si vymyslel, jak vydírat svoje ještě hloupější bližní.

Potrava, kterou právě dostal, ležela rozházená po zemi.

Byl tam kaučuk, kokosové ořechy a jiné věci vhodné k

obchodování. Bylo tam i trochu zlatého prachu.

Později se ukázalo, že šaman s ním byl spolčen a

dělili se o výdělek. Míšenec přes sebe každý večer

přehodil starou krokodýlí kůži a nebylo pak nijak těžké

přesvědčit důvěřivé domorodce, že kdyby nevyhověli

krokodýlímu božstvu, postihlo by je strašné neštěstí.

Zatím to ale vypadalo, že neštěstí postihne nás.

Domorodci uslyšeli řev a ozbrojeni oštěpy se vraceli k

nám. Když nás uviděli, začali vydávat zvuky podobné

psímu kňučení. Biggles zvedl ruce nad hlavu a křičel na

ně, aby přestali vřeštět. Ale jeho hlas zapadl v hluku

jejich křiku a dupotu. Začali tančit, skákali, točili se, bylo

to velmi zneklidňující.

Biggles prohlásil: „Zaútočí každou chvíli, pokud

něco nepodnikneme. Už vím! Pomozte mi jeden z vás.“

44

Šel jsem s ním a odkryli jsme úkryt – úkryt

zpívajícího

krokodýla

z

Congawonga.

Jakmile

domorodci uviděli, co je uvnitř, ztuhli na místě jako

zasaženi bleskem. Ticho bylo ještě hrozivější než před

tím jejich jekot.

Biggles toho využil a vykřikl: „Mluví někdo z vás

anglicky?“

Starý šedovlasý bojovník postoupil dopředu. Jeho

angličtina by v BBC neprošla, ale byla lepší než nic.

Pochopili jsme, že strávil nějaký čas na pobřeží a

pochytil tam domorodou angličtinu. Biggles ho požádal,

aby řekl náčelníkovi, že krokodýlí božstvo byl podvod,

že v kůži krokodýla se skrýval člověk a celou tu dobu je

okrádal. Šaman začal povykovat a chtěl ho umlčet.

Chvilku byla situace opravdu nejistá. Všichni

mluvili najednou, jeden přes druhého. Šaman ječel.

Biggles popadl chlápka, co uměl trochu anglicky a ukázal

mu viníka. Algy a já jsme byli ve střehu, pušky natažené,

prst na spoušti, pro případ, že by se ta pro ně naprosto

neočekávaná zpráva obrátila proti nám. A pak najednou

bylo ticho ještě hrozivější. Rozhlédli jsme se a uviděli

Donalda oblečeného jako vždy v žaketu, s cylindrem na

hlavě. Postupoval k davu. Vypadalo to jako naprostá

sebevražda. Volali jsme na něho, aby se vrátil, ale marně.

Když byl jen několik yardů od oštěpů, zvedl svůj

fotoaparát a puf, zase zazářil blesk. A už to bylo.

Domorodci, kteří už zažili a ještě nestrávili jeden šok,

nemohli se smířit s dalším. Začali ustupovat. Pak ztratili

hlavu a dali se na úprk. Biggles držel za paži starého

muže, který mluvil naší řečí, dal mu hrst cigaret a řekl

mu, aby se vrátil do vesnice a vysvětlil jim, jak to

všechno bylo. Což snad udělal, ale úplně jistý si tím

45

nejsem. Jen co byl břeh prázdný, běželi jsme co

nejrychleji pro kanoe a vyrazili k letadlu.

Podvodného míšence jsme vzali s sebou a předali ho

policii. Ta nás vyslechla a uvalila na něho vazbu. Nevím

jak skončil. Byl ve vězení, když jsme odlétali.

A to je všechno. Teď už víte, proč trochu

znervózním, když plavu a něco se dotkne pod vodou mé

nohy. Vzpomenu si na toho krokodýla a představuji si,

jak se do mě zarývají jeho zuby. Důvod, proč jsem nebyl

zraněn, když mě zpívající krokodýl chytil za nohu, byl

celkem jasný. Ten chlápek v kůži krokodýla sice

pohyboval čelistmi, ale nemohl opravdu silně sevřít

nějaký předmět, v tomto případě mou nohu.

A tak zpívající krokodýl z Congawonga skončil a

tím i celý příběh.

Ginger vstal a sáhl po svých šatech. „Začíná být

chladno,“ prohlásil. „Jdu do jídelny na šálek čaje.“

46

DOBRODRUŽSTVÍ V PODIVNÉ JESKYNI

5

Letecký poručík Angus Mackail vzal do ruky kousek

duralu z pracovního stolu, u kterého seděl, uložil ho do

pouzdra na cigarety a zastrčil do kapsy.

„Podivný materiál, je lehký, ale pevný. Rád bych

věděl, co by si bez něho počali výrobci letadel,“

poznamenal k důstojníkům, kteří ho pozorovali. „Pánové,

je pět hodin. Jdu do jídelny na šálek čaje.“

Všichni se zvedli a vydali se do důstojnické jídelny.

„Když už mluvíme o kovech,“ poznamenal Algy

Lacey, „měl jsem jednou příležitost poznat vzorek kovu,

který je tak vzácný, že o něm vědci nevěděli po tisíce let.

Tvrdilo se, že neexistuje, dokonce že nikdy neexistoval.“

„Jak se tedy o něm lidé dozvěděli?“ zeptal se

podezřívavě Tug Carrington.

„Protože je zmiňován v několika starověkých

písemnostech.“

„Jak se ten kov jmenuje?“ zvídal Henry Harcourt.

„Orichalkum.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„To málo lidí. Nikdo ho neviděl ani kousek, celá

tisíciletí, až do doby, než jsme ho s Bigglesem, Gingerem

a doktorem Duckem znovu objevili na Borneu.

Orichalkum je záhada, která přežila věky.“

„Pověz nám o tom víc,“ požádal Henry.

„Když se do toho pustím, začneme se dohadovat,

zda existovala nebo neexistovala Atlantida. Celá léta se o

47

tom vedou debaty. Nikdo nezná fakta a nikdo je nebude

pravděpodobně znát ani v budoucnu. Tedy pokud by se

nepodařilo vypustit vodu z Atlantiku. A to by nebyla

lehká práce. Starý Platón hovořil hodně o Atlantidě,

přestože zmizela dlouho před dobou, ve které žil – asi

Čtyři sta let před Kristem. Podle Platóna měli obyvatelé

Atlantidy velice vyspělou civilizaci. Byli to velmi zruční

řemeslníci, zpracovávali zlato, stříbro a orichalkum. I

když tento posledně jmenovaný kov měl, zdá se, podivné

vlastnosti. Jeho barva byla jasně červená a vyzařovala

jakoby vnitřní oheň. Jiní starověcí autoři se o něm

zmiňují také, a protože jejich popis souhlasí, zřejmě je na

tom něco pravdy. To je v podstatě všechno, co o něm

vím.“

„A chceš říci, že jste nějaké kousky toho kovu

našli?“ vykřikl Henry.

Algy pokrčil rameny. „No, našli a nenašli.“

„Pověz nám co se přihodilo.“

„Já ne,“ protestoval Algy. „Mně byste nevěřili.

Řekněte Gingerovi, ať vám to poví, byl u toho.“

„Nebylo to právě úspěšné dobrodružství,“ ozval se

Ginger poněkud smutně.

„To nevadí, ven s tím,“ požádal Tex O’Hara.

„Nedají ti pokoj, dokud se do toho nepustíš,“ vložil

se do rozhovoru Biggles, který debatě naslouchal s

lehkým úsměvem na tváři.

Ginger přikývl. „Tak dobrá. Řeknu vám to při čaji.“

Poslyšte co vyprávěl:

Mohu vás ubezpečit, že cílem této cesty, kterou jsme

podnikli s doktorem Augustem Duckem, řečeným

Donald, původně nebylo najít orichalkum. Nikdy jsem o

48

něm ani neslyšel. Po pravdě nikdo z nás ani netušil, co na

Borneu najdeme. Ale začnu od začátku.

Musím nejprve říci o řadě podivných informací,

které získal Donald. Byly vždy založeny na něčem

konkrétním. Tím myslím, že nás nikdy nevodil za nos.

Když jsme se dostali k cíli, bylo tam vždy něco, co

potvrzovalo šířené pověsti, i když se věci vyvíjely

poněkud jinak, než jsme čekali. My už jsme si na jeho

pokulhávající historky zvykli, ale musím přiznat, že moje

důvěřivost byla poněkud otřesena, když se jednoho dne

objevil a řekl nám, proč se rozhodl jet na Borneo. Biggles

ho požádal, aby nám pověděl víc a on vytáhl starodávný

časopis z viktoriánské doby – Rodinný zábavník z roku

1880.

V časopise byl článek, údajně pravdivý, napsaný

jakýmsi Tuanem Sommersem, plantážníkem na Borneu.

Vybudoval tam farmu na úpatí pohoří Leelong. Abych

byl stručný, vyrozuměli jsme z článku, že v jedné části

pohoří byla jeskyně. Všechno v ní bylo bílé – ale nebyla

to křída. Řeknu-li všechno, tak myslím všechno. I červi

byli bílí. Rostliny tam měly bílé listy a bílé květy. V

době, kdy byl článek napsán, byl svět plný

podivuhodných věcí a nikdo nepovažoval za nutné se

takovou neuvěřitelnou zprávou zabývat. Souhlasili jsme s

doktorem, že je to zajímavé. Biggles se samozřejmě

Donalda zeptal, zda má v úmyslu potulovat se po Borneu

a hledat jeskyni, která tam možná je, ale také možná není.

Poukázal na skutečnost, že můžeme stěží očekávat, že by

Tuan Sommer, který ten článek napsal asi před šedesáti

lety, tam mohl ještě být – nebo dokonce být naživu.

Donald si odkašlal a předložil několik dalších

písemností. Bylo jasné, že se už v té věci činil. Poslal

49

telegram na předsednictvo vlády v Sarawaku a dostal

odpověď, že starý dobrý Tuan Sommers zemřel, ale jeho

syn Tuan Sommers junior je živ a pokračuje ve farmaření

na rodinné půdě. Další telegram poslal Donald vzápětí

Sommersovi mladšímu s dotazem, zda tam jeskyně stále

je a pakliže ano, zda bychom ji mohli prozkoumat.

Obsahem telegramu byl i dotaz, zda je tam někde poblíž

místo, kde by mohl přistát hydroplán.

Odpověď přišla „ano“. Pokud ví, jeskyně tam stále

je, přestože on – Tuan Sommers junior ji nikdy neviděl.

Domorodci, kteří věří, že tam straší, se k ní nikdy

nepřibližují. S hydroavionem by bylo možné přistát v

úzkém rameni poblíž jeho bungalowu. Ten je asi dvacet

mil vzdálen od místa, kde se má jeskyně nacházet. Nejen

že vyčistí řeku, tak abychom mohli snadno přistát, ale

bude mu potěšením přijmout nás pod jeho střechou po

dobu našeho pobytu.

Zdálo se, že cesta bude bez problémů, prostě piknik,

což v podstatě do jisté míry i byla. Ale jak uslyšíte,

opravdu jen do jisté míry.

Celkem nám to se vším všudy trvalo asi měsíc, než

jsme se dostali do Mojuku. Tak se Sommersova farma

jmenovala. Nijak jsme nepospíchali. Vzhledem k tomu,

že tam jeskyně byla nejméně šedesát let, nebyl důvod

obávat se, že by měla zmizet právě teď. Přistáli jsme

pohodlně na řece a zjistili jsme, že mladý Sommers je

velmi příjemný chlapík. Byl zřejmě potěšen, že jsme

přijeli. Ve svém sídle v džungli měl málo návštěv a

musím říci, že nás pohostinně přijal.

Když jsme se ale podívali na džungli, na těch dvacet

mil cesty, která ležela mezi námi a jeskyní, už to tak

dobře nevypadalo. Blízko jeskyně nebylo žádné místo

50

vhodné k přistání. Bylo jasné, že se k jeskyni budeme

muset vydat pěšky. Navíc celá cesta znamenala stoupání.

Jeskyně byla ve výši asi deseti tisíc stop. Sommers s

námi nemohl bohužel jít. Musel dolů na pobřeží, kde se

měl zúčastnit jakési porady vládních činitelů, ale navrhl

nám, že s námi pošle jednoho ze svých punanských

vůdců. Neměl jít s námi až k jeskyni. Tak jako ostatní

domorodci se jí bál, ale bylo dohodnuto, že nás dovede

alespoň na místo, odkud se k ní bez potíží dostaneme.

A tak jsme vyrazili. Sommers zapřísahal Donalda,

aby se oblékl vhodněji, ale starý pán kategoricky odmítl

vzdát se svého cylindru a žaketu. Prohlásil, že je nosí

celý život – což bylo na jeho oděvu opravdu vidět – a

neodloží je rozhodně kvůli nějaké džungli. Nevím, jak se

mu podařilo se v tom vedru nerozpustit. V bambusových

houštinách, kterými jsme museli nejprve projít, bylo

strašné vedro, lepkavé, vlhké. Útočila na nás hejna

moskytů a nebyla nouze ani o hady. Šustili okolo nás a

viseli z větví stromů. Ale nejhorší byly pijavice. Tak jako

ve všech tropických džunglích. Vůbec nerozhoduje, co

máte na sobě, pár těch malých potvůrek se vždycky

dostane pod vaše oblečení a přisaje se vám na kůži.

Museli jsme se často zastavovat, abychom je ze sebe

dostali.

Fascinovaly mě houby. Nejpodivnější tvary, jaké

jste kdy viděli, ve všech barvách duhy. Všude visely

láčkovky jako obrovské vaky hnijící vody. Když jste na

některou sáhli, vylila se na vás pinta páchnoucí tekutiny,

plná chcíplých much a pěkně vám stekla po krku.

Všechno jsme to přijímali jako nevyhnutelné.

Ve výšce čtyř tisíc stop jsme vstoupili do nového

světa. Četl jsem kdysi o mechových lesích na Borneu, ale

51

autor jim ve svém popisu zůstal dlužen. Každý centimetr

půdy, každý kmen stromu, každá větev byly pokryty

mechem. Visely ze stromů v pruzích, v závěsech, takže

vám připadalo, že procházíte pohádkovou jeskyní

ozářenou světlezeleně. Všiml jsem si také několika

překrásných orchidejí, ale kvůli tomu všemu jsme

nepřišli. Bylo teď už menší horko a šlo se lépe.

Došli jsme v předpokládané době k místu, kde se

Ulu, náš punanský vůdce, zastavil a řekl nám, že dál už

nepůjde. Mluvil slušně anglicky, pracoval léta pro Tuana

Sommerse. Ale staré pověry v něm byly zřejmě stále

zakořeněny a pevně jim věřil.

Podle Donaldova výškoměru jsme nyní byli ve výši

devíti tisíc stop, stále ještě v mechovém lese, ale mech

byl již méně bohatý, stromy byly nižší a pokřivené. Ulu

nám ukázal na jakýsi převis asi pět set stop nad námi a

řekl nám, že tam bychom měli jeskyni najít. Řekl, že na

nás počká, i když si není jist, že nás ještě někdy uvidí.

Přestože jsme vyšli za rozbřesku, bylo již jedenáct hodin,

což znamenalo, že jsme za šest hodin ušli dvanáct mil.

Byl to v džungli se značným stoupáním slušný výkon.

Ulu řekl, že počká několik hodin. Když se nevrátíme,

pochopí, že se nás zmocnili ďáblové a vrátí se bez nás.

Rozhodně nechtěl zůstat v džungli po západu slunce.

Uvážili jsme, že cesta zpět, dolů z kopce, by nám

neměla trvat déle jak čtyři hodiny, a tak jsme měli na

naše výzkumné pátrání času dost, celkem do tří hodin

odpoledne. Noc v džungli jsme nechtěli strávit ani my.

Všichni jsme byli toho názoru, že nám čtyři hodiny

budou stačit. Tak jsme vyrazili a opravdu jsme jeskyni

našli, spíš než jeskyni takovou úzkou štěrbinu ve skalní

stěně. Před jeskyní byla vrstva mechu až neuvěřitelně

52

silná – ale mech nebyl zelený. Byl špinavě bílý a suchý,

praskal nám pod nohama. Narazili jsme na obrovského

hroznýše, který se plazil mechem a měl stejnou barvu.

Zdálo se, že je nemocný, nepokusil se na nás zaútočit.

Plazil se jen s velkou námahou. S rozsvícenými

baterkami jsme vstoupili do jeskyně.

Stačil jediný pohled a pochopili jsme, že starý Tuan

Sommers nelhal. Neříkám, že byla jeskyně bílá hned u

vchodu. Byla spíš světlešedá. Jak jsme postupovali dál,

byla světlejší a světlejší a konečně křídově bílá, bílá jako

sníh. Neuvěřitelný pohled. A pak jsme začali vnímat

podivné věci. Protože bylo všechno bílé, viděli jsme

pouze stíny. Vrazil jsem do bílého křoví, které jsem

prostě neviděl a Algy skoro šlápl na silného hada, který

byl bílý jako zem. Had, nehezká potvora s

trojúhelníkovou hlavou, zasyčel a odplazil se dál do

jeskyně. Podívali jsme se na keř. Květ podobný orchideji

byl bílý. Listy byly bílé, lodyhy byly bílé, a tak jste je

mohli rozpoznat jen podle tvaru. Seděly na nich mouchy,

bílé mouchy a bílí netopýři nám létali nad hlavou. Ve

světle našich baterek vypadali jako obrovští bílí motýli.

Donald byl samozřejmě nadšením bez sebe. Přišel

na to, že ten bílý povrch bylo možno setřást jako jemný

prach. Sebral ze země bílého červa, nechal ho lézt po

dlani a ukázal nám, že má ruku bílou. Udělal jsem totéž s

listem.

„Je to nějaká usazenina,“ prohlásil Donald.

„Usazenina čeho?“ zeptal se Biggles.

„To musíme právě zjistit,“ odpověděl Donald a

přičichl si k dlani. „Myslím, že to je jakási kovová

substance,“ rozhodl. „Uděláme nejlíp, když odloupneme

kousek skály a prohlédneme ji venku na světle.“

53

Ještě při řeči urazil kus stěny a požádal mě, abych ji

vynesl ven. Když jsem se sklonil, abych ji zvedl, byl

jsem překvapen její vahou. Jednou, když Biggles

provozoval dopravní společnost, pomohl jsem mu

převézt nějaké zlato a to je opravdu těžké. Ale tenhle

materiál? Měl jsem zvednout jen malý kousek, ale trvalo

mi věčnost, než jsem ho vytáhl ven.

První věc, které jsme si povšimli, byla barva. Část

vystavená světlu byla stále ještě bílá, ale druhá strana

byla sytě rudá. Nebylo pochyb, že se jednalo o jakýsi

kov. Donald zřejmě vyveden z míry začal mumlat cosi o

orichalku. Slyšel jsem to slovo poprvé.

Pak se přihodila podivná věc. Z té hmoty se začalo

kouřit. Dotkl jsem se jí a vykřikl. Byla horká. Mohli jsme

jenom předpokládat, že to bylo proto, že byla vynesena

na světlo. Uvnitř jeskyně byla docela chladná.

Biggles mi řekl. „Co tě tak poděsilo? Úplně jsi

zbledl.“

Odpověděl jsem, že nic. Podíval jsem se mu na

obličej. Byl bílý. „Ani ty nevypadáš dobře,“ řekl jsem.

Byl to starý dobrý Donald, který pochopil pravdu.

„Pane Bože! Oxydace! Jestli tu zůstaneme, budeme

všichni pokryti kovem.“

Měl pravdu. Podíval jsem se na svoje ruce. Byly

bílé, strašné. „Poslyšte, vypadneme odtud,“ navrhl jsem.

Kus kovu, který jsem vytáhl před jeskyni, začal rudě

zářit. Byli jsme od něho dost daleko, ale cítili jsme žár,

který z něho sálal. Donald odmítal odejít, dokud si z něho

nevezme vzorek. Když jsme se pak podívali ke vchodu

do jeskyně, čekal nás další šok. Ven se valil kouř. A jak

usoudil Donald, asi působením vzduchu na stěnu, z které

odloupl kus horniny. Ale nejhorší byl ten kus ležící

54

venku. Řekl jsem vám, že mech a tráva byly suché jako

troud. Začaly hořet a za pár minut bylo všechno kolem v

plamenech. Vzali jsme nohy na ramena, abychom

zachránili holé životy.

Nevíme, co potom následovalo. Donald se domníval,

že žár venku musel mít vliv na zoxidovaný vnitřek

jeskyně a ta začala zářit. Jisti jsme si nebyli. Všechno co

vím je, že když jsme se ohlédli z místa, kde jsme

zanechali Ula, celý převis zářil bílým světlem, které tak

oslepovalo, že jste se nevydrželi na něj dívat. Ulu byl

pryč. Asi ztratil nervy, když spatřil kouř a vzal nohy na

ramena.

V horku a kouři, které se valily dolů údolím, jsme

prchali, jako bychom hnali útokem. A co horšího,

zoxidování nám podráždilo kůži, a když jsme se vrátili na

farmu, všude, kde se naše pokožka dostala do styku s

kovem, blyštěla. Díky pohostinnosti Tuana Sommerse

jsme u něho zůstali víc než měsíc a celou tu dobu jsme se

léčili.

Mohu se jen dohadovat, co by se stalo, kdybychom

zůstali v jeskyni déle. Asi bychom na následky oxidace

zemřeli.

Po návratu Donald sepsal zprávu pro Královskou

společnost a do hor se vypravila jiná skupina a provedla

další výzkum. Ale jeskyně nebyla k nalezení. Celá část

hory, kde byla, se spekla do kompaktního masívu s

povrchem hladkým jako sklo. Jestli orichalkum uvnitř –

bylo-li to opravdu orichalkum – vyhořelo nebo tam

zůstalo, nikdo neví.

Jestli tam je, tak ať tam, pro mne za mne, zůstane.

Rozhodně netoužím po nějakém brnění.

55

Ginger vstal. „A to je, chlapci, všechno. Jdu se

podívat na svůj stroj. Při létání má těžký ocas.“

56

DOBRODRUŽSTVÍ V PURPUROVÉM MRAKU

6

Připozdívalo se. Oheň krbu důstojnické jídelny, do

které se nahrnuli důstojníci Šesté létací perutě, příjemně

plápolal. Poručík letectva Bertie Lissie podřimoval v

křesle. Někteří důstojníci si četli. Několik letců spolu tiše

hovořilo.

Henry Harcourt, který seděl vedle Gingera, ticho

přerušil.

„Poslyš, Gingere, přemýšlel jsem o všech těch

dobrodružstvích, která jste prožili s doktorem Augustem

Duckem. Jedna věc mi není jasná. K čemu ty cesty

nakonec byly? Objevili jste vůbec něco opravdu

významného? Dosáhli jste něčeho opravdu užitečného?“

„Jistě,“ odpověděl okamžitě Ginger. „Na ostrově

Labyrintu jsme udělali přítrž vraždění gangu, který

vybíjel tuleně kvůli kůžím. Tím, že jsme odhalili pravou

tvář zpívajícího krokodýla, jsme usnadnili život

prostoduchých domorodců.“

„Ano, to vím, ale myslel jsem spíše na stránku

vědeckou, která měla být hlavní náplní vašich expedicí.“

Ginger se na chvíli zamyslel a pak odpověděl.

„Předpokládám, že si budeš myslet, že přeháním, když

řeknu, že jsme možná zachránili americký kontinent před

úplnou devastací. Nazval bys to významným úspěchem?

Nejspíš ano.“

„To určitě,“ přitakal Henry. „Myslíš to ale vážně?“

57

„Naprosto. Donald je dokonce přesvědčen, že jsme

zachránili celý svět – i když obyvatelstvo zeměkoule o

tom nic neví.

58

59

Nechci tvrdit, že to tak úplně bylo, ale Donald je o

tom přesvědčen a on není blázen. Ale protože jsem u

toho byl, a tak by můj názor mohl vypadat jako výraz

ješitnosti, chci říci, že doktor nebyl daleko od pravdy.

Před pěti lety lidé a tedy i vy jak tu sedíte, netušili ani v

nejmenším, že se tvoří rudý mrak smrti.“

„Kde to bylo?“

„Ve Střední Americe. Nad státem Nicaragua.“

„A co to bylo za mrak?“ nevzdával se Henry.

„To je dlouhá historie.“

„Nevadí, jen se do toho dej a povídej.“

„Fakt, Gingere,“ vložilo se několik dalších, kteří

poslouchali.

„Dobrá,“ souhlasil Ginger a vyprávěl následující

příhodu:

Letěli jsme po trase Pan-Americké společnosti z

Jižní Ameriky do Spojených států v našem stařičkém, ale

spolehlivém Tulákovi. Neměli jsme v úmyslu přistát v

Nicaragui, ale dostali jsme se do proti větru a ukazatel

paliva klesl více, než bylo žádoucí. A tak Biggles zamířil

s Tulákem do Managui, hlavního města Nicaragui, aby

palivo doplnil. Nijak jsme nepospíchali a rozhodli jsme

se, že zůstaneme ve městě přes noc.

Nicaragua je krásné úrodné místo, ale jako většina

zemí ve Střední Americe je zaostalá. Obyvatelstvu to

starosti nedělá. Žije šťastně svým vlastním poklidným

životem pod opravdu demokratickou vládou. Jsou to

většinou zemědělci a půda jim poskytuje docela slušné

živobytí. Vyvážejí kávu a banány – zmiňuji se o tom z

důvodů, které později pochopíte.

60

V době, kdy jsme tam byli, všichni mluvili o rudém

mraku. A tak večer na terase u kávy se Biggles, který umí

španělsky, zeptal jednoho hosta, proč je takový poprask

kvůli jakémusi mraku. Dozvěděli jsme se, že všechno

začalo asi před rokem.

Po řece Matagena přijela kanoe, na palubě s rodinou,

která vlastnila nahoře ve vnitrozemí banánovou plantáž.

Jejich příběh byl smutný. Vyprávěli, že jednoho večera

se na západ od jejich plantáže objevil purpurový mrak.

Ocitl se nad nimi v noci a ráno po něm nebylo ani stopy.

Ale nebylo také ani stopy po plantáži. Všechno s

výjimkou tvrdého dřeva zmizelo. Země byla zcela holá.

Nezůstal ani lístek, ani stéblo trávy. Nešťastní majitelé

pozemku byli na mizině. Opustili svou farmu a sjeli dolů

po řece. V místních novinách o tom vyšla kratičká

zpráva, ale nikdo jí nevěnoval velkou pozornost.

Pak začaly přijíždět další a další loďky i větší lodě a

to, co lidé vyprávěli, bylo vždy totéž. Stejný purpurový

oblak, který se objevil večer a všechno pod ním zmizelo.

Jedna věc však byla významná. Zprvu nebyl oblak

veliký, asi tak v ploše akru. Ale pozdější zprávy udávaly,

že se stále zvětšuje. Koncem šestého měsíce se z něho

stala opravdu hrozba, nejen co do rozměrů, ale také pro

obrovskou devastaci, kterou způsoboval. V době, kdy

jsme dorazili my, téměř celá severovýchodní část země

se proměnila v pustinu. A mrak se stále zvětšoval.

Ale úřady tam jsou klidné, bezstarostné a co jde

odložit na zítřek, odloží. Je pravda, že vláda ustavila

zvláštní výbor, aby vyšetřil celou záležitost, ale ten se

stále ještě dohadoval o přístupu k celému problému.

Lidé, kteří si dělali největší starosti a naléhali, aby se

okamžitě

něco

podniklo,

byli

američtí

ředitelé

61

ovocnářských společností. Ale těch nebylo bohužel tolik,

aby se daly věci opravdu do pohybu.

Když jsme večer o celé věci hovořili, viděl jsem, že

Biggles a Donald považují purpurový oblak za vážnou

věc. Jestliže se oblak stále zvětšoval, bylo jen otázkou

času, kdy přesáhne hranice Nicaragui. Sousední země,

Kostarica, Salvador a Honduras by byly další oběti

pohromy a po nich by přišla Severní a Jižní Amerika. Při

rychlosti, s jakou mrak rostl, by nakonec mohl zničit celý

svět.

Po naší debatě se Biggles a Donald vydali do sídla

zvláštního výboru. Chtěli zjistit, zda bychom nemohli

nějak pomoci, tím spíše, že jsme měli letadlo. Když

dorazili do výboru, byl tam právě americký plantážník

Silas Welmer a stěžoval si, že nebyla přijata žádná

opatření. Přivítal Bigglesovu nabídku a přesvědčil výbor,

aby ji přijal. Nabídka byla lákavá: zjistit, z čeho mrak je.

Vyrazili jsme za soumraku a dorazili jsme ten samý

večer do kraje napadeného purpurovým oblakem.

Vybudovali jsme si základnu na jezeře. Následujícího

rána jsme provedli první výzkumný přelet a mohu vám

říci, že nám netrvalo dlouho a bylo nám jasné, že rudý

oblak není žádný výmysl. Mrak jsme neviděli, ale spatřili

jsme rozsáhlé kusy země naprosto zbavené veškeré

vegetace. Ze vzduchu to byl skličující pohled. Nejen

plantáže, ale celé lesy byly zničené jako bleskem. Zůstaly

jen kmeny a holé větve.

Měl bych vám asi popsat, jak vnitrozemí Nicaragui

vypadá. Většinou to je tropický les, kterým protékají dvě

řeky. Ostatek je to, čemu se říká savana – otevřené

travnaté plochy, které by ve Spojených státech nazvali

prérií. Tam mají lidé své farmy a plantáže. Vesnic je

62

málo a jsou od sebe hodně vzdáleny. V době naší

návštěvy bylo vnitrozemí prakticky evakuováno kvůli

rudému oblaku.

Strávili jsme tři dny ve vzduchu a prozkoumali jsme

většinu severovýchodního trojúhelníku země – tedy

postiženou část. Neviděli jsme jen jedno místo a to byl

nejvzdálenější severní cíp země.

Pokračovali jsme tedy na sever. Pod námi byla stále

zpustošená země. Po unikajícím rudém oblaku nebylo ani

stopy a přiznám se, že jsem si chvílemi říkal, zda ze sebe

neděláme blázny. Třeba hledáme něco, co vůbec

neexistuje. Letěli jsme nad rozhlehlou savanou, lépe

řečeno nad něčím, co kdysi bylo savanou, a snad proto

dostal Donald ten skvělý nápad, že přistaneme a

podíváme, se co se na zemi vlastně stalo. Nezapomínejte,

že jsme doposud viděli celou tu spoušť jenom shůry.

Zdálo se to rozumné. Budeme-li si moci prohlédnout

zblízka bezlisté stromy, uděláme si možná představu,

jaká síla tu škodu způsobila. Biggles souhlasil, vypnul

motor a klouzal dolů na zem. Zdvihl jsem se a posadil

vedle něho.

Když jsme byli ve výši asi několika set stop, Biggles

se vyklonil a díval se dolů. „Zvláštní,“ řekl udiveně.

„Nemyslím, že bych někdy viděl zem takové podivné

barvy.“

Byla skutečně zvláštní. Rudohnědá.

Sotva to řekl, spatřil jsem podivný úkaz. Chvíli jsem

si myslel jestli nemám horečku. Vypadalo to, jakoby se

zem zdvihla a plula nahoru k nám. Jistě je to s podivem,

ale musím přiznat, že jsem v tu chvíli vůbec nepomyslel

na rudý oblak. Člověk se většinou dívá nahoru a ne dolů,

když chce vidět oblaka.

63

A nyní tu oblak byl. Narazil s plesknutím na

kýlovou plochu letadla, jako bychom přistáli na vodní

hladině. Na poslední chvíli jsem si uvědomil, co se stalo,

a Biggles asi také; uslyšel jsem ho vykřiknout. V

následující vteřině jsme se ocitli v tmavorudé mlze. V

mžiku pokryla přední ochranné sklo a viděl jsem ji šířit

se po oknech. Uvnitř stroje byla tma téměř jako v noci.

Říkám vám, byl to podivný pocit.

Biggles přitáhl knipl. Pomyslel jsem si, že se chce

dostat nad mrak. V tu samou chvíli v Donaldovi zvítězila

zvědavost a pootevřel na půl palce okénko, aby získal

vzorek mraku. A také ho bohužel dostal. Dřív než byste

řekli švec, ta věc se hrnula do letadla jako blátivá voda.

Algy zaječel: „Podívejte se! Je to živé!“

A skutečně. Mrak byl složen z myriád hmyzu

podobného velmi malým kobylkám. Bylo jasné, že jsme

v bryndě. Biggles zaječel na Donalda, aby zavřel okno,

ale ten nemohl, hmyz hnaný proudem vzduchu mu vlétl

do tváře jako rudé ledové kroupy. Na obličeji se mu

hmyz roztékal a jeho tváře a ramena byla pokryta rudou,

slizkou hmotou. Vnitřek kabiny, kam se hmyz dostal, byl

pokrytý slizem a být hmyz jedovatý, bylo po nás. Tak

jako tak jsem si chvíli myslel, že přišel náš konec. Byli

jsme stále v tom rudém mraku a motor začal vynechávat.

Bylo mi jasné co se děje. Hmyz byl nasáván do motoru a

válce byly stále více zahlcovány mazlavou rudou

hmotou.

Biggles šel dolů, nic jiného ostatně dělat nemohl.

Připravil jsem se na nejhorší. Řítili jsme se k zemi a nic

jsme nemohli vidět. Snažil jsem se vzpomenout, co bylo

pod námi, zda byl terén rovný nebo vlnitý. Pak dostal

oblak rezavou barvu a na to zfialověl. Bylo to na poslední

64

chvíli. Byli jsme padesát stop nad zemí. Motor naskočil,

sice nešel dost do obrátek, ale stačilo to, abychom si

mohli vybrat místo na přistání. Podíval jsem se dozadu a

viděl, jak z našich výfuků letí rozdrcený hmyz, který

prošel motorem a byl teď inkoustově fialový.

Jak se podařilo Bigglesovi dostat stroj na zem, to

opravdu nevím. Nad námi visel temný mrak a zdálo se,

že se táhne na míle daleko, směrem na sever. Po přistání

jsme vylezli a prohlédli si stroj. Když jsme vzlétali, bylo

naše letadlo stříbřité, teď bylo rudé. Všude z něho stékala

slizká hmota. My jsme ostatně nevypadali lépe.

Biggles se podíval krátce na mrak a řekl nám,

abychom nastoupili do letadla.

„Co chcete podniknout?“ zeptal se Donald.

„Letět za ním,“ odpověděl Biggles stručně.

„Proč?“ nechtěl Algy věřit svým uším.

„Musíme zjistit, kde se tohle morové nebezpečí

rozmnožuje,“ řekl Biggles. „Uvědomte si, že hmyzu

každý den přibývá. Jestliže se mrak bude stále zvětšovat,

nepůjde už jen o zničení Nicaragui. Jakmile by jednou

přeletěl údolí Amazonky, už by ho nic nezastavilo. Sežral

by celý kontinent.“

A tak jsme znovu odstartovali na honbu za mrakem.

Sledovali jsme ho pěkně dlouho, až znenadání zmizel v

jednom z mnoha velkých jezer. Když jsme nad vodou

křižovali, nebylo po mraku ani stopy. Bylo jasné, co se

stalo. Kobylky – byl to druh kobylek – žily v jezeře a tam

se i velmi rychle rozmnožovaly. Mrak pak každý večer

vzlétl za čerstvou pastvou, kde všechno sežral a pak se

vrátil do jezera.

Vrátili jsme se do Managui, Biggles vyhledal Silase

Welmera, amerického plantážníka a informoval ho o

65

situaci. Welmer šel na výbor a žádal, aby se rychle

zakročilo. Byl velice naléhavý a rozzlobený. Jediná

možnost byla postříkat hmyz ze vzduchu. Podobně jako

se postřikují bavlníkové plantáže proti škůdcům nebo v

Africe mokřiny, aby se vyhubili moskyti. Poslali jsme

telegram do Spojených států s žádostí o silný insekticid.

Biggles se zároveň spojil s ministerstvem zemědělství

Spojených států a varoval je před nebezpečím. Věci se

daly do pohybu.

Následující den přilétla letadla s jedem a

rozprašovacím zařízením na postřik. Pracovali jsme jak

otroci a chystali Tuláka na útok. Jen co byl náš stroj

připraven, vyrazili jsme. Létat denně dvanáct hodin je

tvrdý chleba a my jsme tak létali celý týden. Postříkali

jsme jezero a celou krajinu okolo.

Oblak se vznesl každý večer jako obvykle, ale

každým dnem byl menší. Nakonec jsme zbytky hmyzu

zlikvidovali ve vzduchu. Seděli jsme v letadle a čekali, až

se mrak objeví, teď už pěkně malý. Pak dostal hmyz svou

dávku. Honili jsme každou sebemenší skupinu kobylek a

oblak se neustále zmenšoval, až se nakonec úplně ztratil.

Následující večer se oblak neobjevil a my jsme si

uvědomili, že naše práce je hotova. Nicméně jsme

pokračovali v postřiku ještě týden, stále nad postiženou

oblastí, a tím jsme dosáhli naprostého vyhubení. Už

nikdo nikdy neviděl rudý oblak a později jsme se

dozvěděli, že celá oblast začala zase prospívat. Tak to je

ten příběh. Teprve když bylo po všem a my jsme to v

klidu probrali, pochopili jsme, co vše se mohlo stát.

Přemýšlejte o tom před spaním – je to neuvěřitelná

představa.

66

Ginger se podíval na hodiny. „Panebože,“ zamumlal,

„podívejte se kolik je hodin. A já ráno letím na první

hlídku.“

67

DOBRODRUŽSTVÍ S PATAGONSKÝMI OBRY

7

„Zprávy nejsou nijak potěšující,“ řekl letecký

důstojník Henry Harcourt, vypnul rádio v důstojnické

jídelně a otočil se směrem do místnosti. „No, možná že to

není tak zlé, jak to dělají.“

„Aby to čert vzal, ale nemůžeme počítat, že pokaždé

vyhrajeme,“ protestoval Tug Carrington.

„Máš pravdu, Tugu,“ vložil se letecký důstojník

Ginger Hebblethwaite. „Někteří lidé nejsou nikdy

spokojeni. Obtíž je v tom, že nepřemýšlejí. Když se to

vezme kolem a kolem, lidská rasa je podivná směs

protikladů.“

„Takže co, profesore?“ zeptal se sarkasticky Tex

O’Hara.

„Nic,“ opáčil klidně Ginger. „Jen jsem chtěl něco

poznamenat. Mohu to rozvést, jestli si přeješ. Lidé budou

vždycky věřit tomu, čemu věřit chtějí. A naopak mávnou

zamítavě rukou nad vším, co se jim nelíbí. Když se první

námořníci vrátili domů a řekli, že viděli létající ryby, lidé

se jim smáli. Nikdo jim nevěřil. To máte stejné jako s

těmi nepravděpodobnými příběhy, které jsem vám

vyprávěl o doktoru Duckovi. Kdo by jim, mimo tuto

jídelnu, věřil? Vy sami byste jim možná neuvěřili nebýt

toho, že tu jsou Biggles a Algy a potvrdí, že si je

nevymýšlím. Prostě říkám, že v téhle zemi jsou tisíce lidí

ochotných ohrnout nos nad čímkoliv, co je nezvyklé,

prostě proto, že něco takového v životě neviděli nebo že

68

jim to nepřinese žádný užitek. Ale zaplatí ochotně pět

šilinků za láhev obarvené vody, která je zaručeně vyléčí

ze všeho, co je trápí – jen proto, že to říká nějaký

šarlatán.“

„Zřejmě nevěříš na alternativní medicínu, že?“

poznamenal Taffy Hughes.

„To neříkám,“ oponoval Ginger. „Některé léčby jsou

možná velice dobré a skutečně splní to, co se o nich říká.

Abych řekl pravdu, jednou jsem málem začal v tomto

oboru podnikat.“

Zazněl sborový smích, ale Ginger nehnul ani brvou.

„Jen se smějte, proč ne,“ zamručel. „Vy šašci, jednou

jsem se dostal k léku, který byl – ale co bych vám

povídal.“

„Počkej, co by ten lék dokázal?“ zeptal se lord

Bertie Lissie a čistil si monokl.

„Dal by vám sílu, sílu deseti mužů,“ prohlásil

Ginger klidně. „Po dávce tohoto sirupu byste pohodlně

zvedli zahradní válec a odešli s ním, pokud byste o něj

stáli.“

„No, no, no,“ řekl váhavě Bertie.

„Na nálepkách mých lahví s lékem jsem chtěl mít

obrázek muže, který zdvihá do vzduchu slona a pod ním

slogan ‘Každý muž Samsonem’,“ řekl Ginger opět

naprosto klidně.

„A proč jsi se do toho nepustil?“ zeptal se Henry

podezřívavě.

„Byl v tom háček,“ odpověděl Ginger upřímně.

„Jaký háček?“

„Bylo jich několik, ale hlavní problém byl, že jeden

chlapík, nezvyklý na tento lék, nezměřil svou sílu a

69

hrozilo, že ublíží každému kolem sebe. Já sám jsem si

jednu dávku vzal a rozbil jsem všechno, na co jsem sáhl.“

Následoval hurónský smích, ale Ginger pokračoval.

„Další zádrhel byla skutečnost, že jste po té medicíně

rostli a šaty vám začaly být malé.“

„Rád bych věděl, kde se tohle všechno událo,“

zeptal se Bertie se zřejmou nedůvěrou.

„V Patagonii.“

„A byl tam také doktor Duck?“

„Samozřejmě.“

„Co jste dělali v Patagonii?“

„Hledali jsme patagonské obry.“

„Kde jste přišli na tu skvělou myšlenku?“ Ginger

pokýval hlavou. „To je dlouhá historie.“

„Nemáme nic na práci, dokud se neobjeví skopčáci.

Vyprávěj nám o tom.“

Když před čtyřistapadesáti lety objevil Kolumbus

Ameriku, byl záhy následován jinými chlapíky, kteří se

vypravili urvat, co se dalo. Prozkoumali pobřeží, někteří

zamířili na sever, jiní na jih. Ti, kteří šli na jih, mohli

dosáhnout až jižního výběžku kontinentu – Hornova

Mysu. Museli tento výběžek obeplout, aby se dostali na

druhou stranu, do Tichého oceánu. Nebyla to rozhodně

snadná věc a všechno ještě komplikovali domorodci,

kteří žili ve vnitrozemí. Podle všech zpráv to byli obři.

Je pravda, že v té době se vyprávěly všelijaké

příběhy, hodně přehnané, ale nebylo důvodu, proč by si

námořníci měli vymýšlet rasu obrů, pokud opravdu

neexistovali. Vidělo je mnoho lidí a v mnoha lodních

denících nacházíme jejich popis. Není proto divu, že tito

obři byli přijati jako skutečnost. Ale později, když se

70

objevily lodě na parní pohon a vědci se vypravili obry

hledat, nemohli je najít. Nikdo nevěděl, co se s nimi

stalo. Je to tajemství, které dodnes vědce zneklidňuje. A

pochopitelně zaujalo doktora Ducka. Mistr Francis

Pretty, který objel Patagonii třikrát, na třech lodích, pod

velením generála Thomase Candishe, potom sepsal o

cestě zprávu, ve které tvrdí, že jednoho obra chytili a při

měření zjistili, že jeho chodidla měří osmnáct palců. To

by znamenalo při poměrném srovnání muže devět stop

vysokého.

Nevěděl jsem o celé věci vůbec nic, dokud doktor

Duck jednoho dne nepřišel a nezahrnul nás všemi

informacemi, které o obrech sehnal. Jeho představa byla,

jak už asi tušíte, že bychom se tam vypravili a podívali se

po zmizelých obrech. A to byl skutečně důvod naší cesty,

která nakonec dopadla jinak, než jsme čekali. Mohu říci,

že to nebyla procházka růžovým sadem. Nikdy mi nebyla

taková zima a necítil jsem se tak mizerně jako v

Patagonii. Ze všech ponurých, větrných a holých míst na

zemi je Patagonie snad nejhorší.

Hory

jsou

neuvěřitelně

vysoké,

naprosto

neprůchodné a člověku nepřístupné. Skály, bludné

kameny, led, sníh – to je Patagonie. Viděl jsem pár

zakrsklých stromů, ale i ty zničil a pokřivil ledový vítr. Je

to místo, kde byste čekali, že potkáte příšery a já se

nedivím, že dávní mořeplavci se Patagonii vyhýbali.

Není naprosto možné přistát s letadlem na otevřeném

moři; je vždy rozbouřené. Neexistují tam také žádné

volné plochy, kde by se dalo s letadlem sednout. Ale

vysoké vlny, které bičují pobřeží, vyhloubily zátoky

podobné norským fjordům. Jsou chráněné vysokými

srázy a skalami a jsou to spíše jezera než zálivy.

71

V jedné takové zátoce jsme přistáli k velkému údivu

tučňáků a lvounů, kteří z důvodů známých jen jim si

vybrali to děsivé místo jako svůj domov. Nelíbilo se mi

tam ani trochu a Bigglesovi také ne. Kdyby se letadlo

porouchalo, a to je samozřejmě vždycky možné,

pochybuji, že by o nás ještě někdo někdy slyšel. Neměli

jsme ani kapku náhradního paliva. Počítali jsme, že

máme šťávy asi tak na tři průzkumné přelety.

Při prvním přeletu jsme viděli jen to, co bylo možno

zahlédnout z kterékoliv hory – kamennou pustinu

ošlehanou větry do strašidelných tvarů a hluboké strže a

rokle.

Při pomyšlení, že by nám vypověděl motor a my

museli přistát, jsem se vždy studeně zpotil. Nakonec k

tomu došlo – ale budu to raději vyprávět po pořádku.

Při třetím, posledním přeletu Biggles zamířil na

sever, hluboko nad vnitrozemí. Vzdalovali jsme se od

jižního pólu, a tak jsme přirozeně pocítili malou změnu

teploty, což se odrazilo i na terénu pod námi. V

některých proláklinách byla místo ledu voda a byla tam

zelenavá místa, kde se uchytila sporá vegetace. Později

jsme zjistili, že to byl mech, vřes a zakrslé břízy.

Právě jsme letěli nad dlouhou proláklinou s úzkým

vodním tokem na samém dnu, když motor Tuláka začal

vynechávat. V tu chvíli jsme byli ve výšce jen několika

set stop a situace nevypadala vůbec dobře. Biggles

okamžitě obrátil a zamířil k naší základně. Motor

vynechával a zase naskakoval, ale jakmile Biggles začal

prudce stoupat, aby přeletěl okolní hory, motor začal tak

silně vibrovat, že hrozilo, že se utrhne. Seděl jsem vedle

Bigglese. Podíval se na hory a zavrtěl hlavou.

72

„To nerisknu,“ řekl a viděl jsem na něm, že má

velké obavy. „Zpátky se nevrátím. Naše jediná šance je

přistát a najít závadu na motoru.“ Byla to nepochybně

nejrozumnější věc, kterou jsme mohli udělat, a tak se

znovu otočil, šel dolů a posadil Tuláka na hladinu. Bylo

to mizerné přistání, ale vsadím se, že by se lepší nikomu

nepovedlo. Voda byla tmavá, černá jak inkoust, obloha se

v ní odrážela jako v zrcadle a bylo skoro nemožné

poznat, kde je hladina. Poznali jsme to, když jsme

dosedli a pořádně nadskočili. Dobrý starý Tulák to však

vydržel a zůstal celý. Dojeli jsme ke břehu, pokrytému

oblázky a chystali se podívat na motor.

Vybaloval jsem nářadí, když náhle Algy přiškrceně

vykřikl. Vyšplhal jsem se rychle na trup letadla podívat

se, co se děje. Stačil mi jeden pohled a skoro jsem

omdlel. Byli tam obři, muži i ženy. Stáli na kraji vody a

dívali se na nás. Ve srázu za nimi byla spousta hranatých

děr, z kterých pravděpodobně vylezli. Jedna věc byla na

celé situaci dobrá. Nevypadali nepřátelsky, přestože

někteří z nich drželi cosi jako kyje spletené z kořenů

stromů. Ženy spíše vypadaly trochu vystrašeně a držely

se zpátky. Nebýt vousů, byli bychom obtížně rozeznali,

kteří z nich jsou muži. Všichni byli stejně oblečeni – v

jednoduchém oděvu, nepochybně z ovčí kůže. Počítám,

že jejich průměrná výška byla asi devět stop. Mohli byste

říci, že to není moc, ale my jsme vedle nich vypadali jako

trpaslíci. Pak jeden z nich zřejmě pochopil, že se chceme

dostat na břeh, vzal Tuláka za kýl rukou velkou jako

jehněčí kýta a vytáhl ho na břeh. Prostě tak. Jako hračku.

To jsme poprvé uviděli, jakou mají sílu.

Biggles zbledl a pak zdvihl ruce v tradičním gestu

přátelství jakoby říkal: „Hoši, je to v pořádku, buďte

73

klidní.“ Nepřipadalo v úvahu podniknout cokoliv jiného.

Utéct jsme nemohli a chovat se jakkoliv bojovně či

výhružně bylo naprosto vyloučeno. Měli jste vidět

Donaldův výraz. Popadl fotoaparát a hnal se na břeh.

Tam mu jeden z obrů sebral cylindr z hlavy a se zájmem

si ho prohlížel. Zdálo se, že mu připadá legrační. Jiný,

navzdory Donaldovým protestům, mu vzal fotoaparát.

Buď proto, že si neuvědomoval svou vlastní sílu, nebo že

nebyl zvyklý zacházet s jemnými mechanizmy, rozmáčkl

fotoaparát na placičku mezi ukazovákem a palcem.

Donald zasténal, ale už bylo pozdě. Fotoaparát se

zachránit nedalo.

Ale opravdový šok měl teprve přijít. Jeden z obrů

promluvil. Měl chraplavý, necvičený hlas, ale slova zněla

jako „Proč jste přišli?“ Podívali jsme se jeden na

druhého, Biggles vydechl. „Mám šálení smyslů nebo ten

chlapík mluví opravdu anglicky?“

Ten samý obr odpověděl: „Já mluvit. Já Amos.“

Tak to mě opravdu vzalo. Ten chlapík mluvil

anglicky. To samozřejmě usnadňovalo situaci. Biggles

řekl, že jsme ztroskotali a všichni pokývali hlavou jakoby

věděli, co to znamená. Potom nás pozvali do jednoho z

jejich jeskynních domovů. Ukázalo se, že je tam mnohem

víc místa, než jsme čekali. Sedli jsme si podle jejich

vzoru na hromady sušeného mechu a čekali, co bude dál.

Uprostřed jeskyně hořel oheň, aby zahřál i svítil, a

protože tam nebyl komín, jen díra ve stropu, kouř nás

štípal do očí. Pak před každého z nás položili obrovskou

ústřičnou škebli. Vešla žena s velkým kotlem polévky,

sotva ho unesla a do každé škeble trochu nalila.

„Bude to v pořádku,“ řekl Biggles a bylo vidět, že se

mu ulevilo.

74

Žádné lžíce jsme nedostali, ale podle našich

hostitelů jsme škeble zdvihli a polévku vypili. Bylo to

strašné. Mělo to naprosto neznámou chuť. Jen jsem ji

dopil, rozlil se mi po těle podivný pocit. Jako bych byl

někde jinde a díval se sám na sebe. Nevím jak to

popsat… Měl jsem pocit, že se nafukuji jako balón a cítil

jsem se lehký jako pírko.

„Proboha, otrávili mě,“ vydechl Algy naprosto

zděšeně.

Biggles poznamenal, že se není třeba obávat, pili

jsme všichni – včetně obrů – polévku ze stejného kotle.

Obři zřejmě pochopili Algyho úlek a řekli cosi v tom

smyslu, že nám jídlo dodá sílu. A byla to pravda. Cítil

jsem, že bych mohl klidně postrčit dům.

Algy navrhl, abychom šli opravit letadlo. A tak jsme

šli, s výjimkou Donalda, který s poznámkovým blokem

na koleně hovořil s hlavním obrem. Začali jsme pracovat

na stroji. Zjistili jsme, že závadou byl zablokovaný

přívod paliva. Než jsme ho vyčistili, byla tma. Algy chtěl

odletět a riskovat přistání na naší základně i za měsíčního

světla. Ale Donald byl tak spokojený a nadšený, že prostě

odmítl odletět. Patrně zatímco jsme pracovali na stroji,

učinil důležité objevy. Před ním leželo několik kusů

pergamenu, které domorodci, jak nám sdělil, považovali

za svůj poklad. Nedokázal jsem písmo na pergamenu

přečíst, ale Donald, který je už prostudoval, řekl, že to

jsou stránky ze starého lodního deníku. Písmo a jazyk

byly

ranná

angličtina

promísená

normanskou

francouzštinou a latinou. Byla tam poněkud neumělá

mapa popsaná španělsky, s datem 1381.

„To znamená,“ zdůraznil Donald, „že tito lidé byli

skuteční objevitelé Ameriky – jistě první kolonisté.

75

Uvědomte si, že jeli ten letopočet správný, a není důvodu

o tom pochybovat, předci těchto lidí přistáli u břehů

Ameriky sto let před Kolumbem, který přeplul Atlantik

teprve v roce 1492. Z ,Anglických análů’ Williama

Worcestra, datovaných 1324, víme, že existence Nového

světa byla známa dlouho před Kolumbem. Praví se v

nich, že dvě lodi vypluly z Bristolu, aby našly ostrov

Brazílie. A to nebyla jediná dobrodružná výprava. A tak

nemůže být pochyb, že v roce 1381 nějaká anglická loď

vyplula přes Atlantik a nejspíše ztroskotala tady na

pobřeží. Námořníci se nemohli vrátit a usadili se tady

nebo dál ve vnitrozemí a vzali si za ženy domorodé

dívky. Když první alžbětinští námořníci vyprávěli o

obrech, netušili, že hovoří o vlastních soukmenovcích.

Obři neměli ani potuchy o svém původu. Věděli jen,

že vždy žili jen zde. Jejich strava byla chudá, nehostinná

země nenabízela skoro nic. Měli dvě základní potraviny.

Mech a jakési sladkovodní slávky, které našli v jezeře.

Vařili to všechno dohromady a byla to ta kaše, která jim

dodávala sílu. A tak podivnou ironií osudu místo aby

vyhladověli až k smrti, narazili náhodou na stravu, která

nejen poskytovala vitamíny a minerály potřebné k životu,

ale měla vliv na jejich vzrůst a dávala jim obrovskou sílu.

Oni sami si to neuvědomovali, nikdy nepřišli do styku s

jinými lidmi. Mysleli, že jsou normální a my že jsme

trpaslíci.

Tak jsme tam strávili noc a ráno, když jsme se

probudili, nám byly šaty malé. Ulítly mi všechny

knoflíky. Měl jsem pocit naprostého nepohodlí.

Neuvědomovali jsme si svou sílu a chovali jsme se

neobratně a nešikovně. Biggles málem vytrhl knipl a

rozbili jsme skoro všechno, na co jsme sáhli. Svolali jsme

76

poradu a rozhodli jsme se, že okamžitě přestaneme jíst

jejich stravu. A skutečně, její působení brzy zmizelo a

my jsme se srazili do naší původní velikosti.

Následující den jsme obry opustili. Rozloučili jsme

se jako dobří přátelé. Donald měl samozřejmě vzorky jak

mechu, tak slávek. Bohužel, než jsme se dostali domů,

byla ze slávek jen hnijící masa. Donald podal zprávu

vědecké společnosti, ale, mírně řečeno, byli skeptičtí.

Rozhodl se tudíž, že podnikne další výpravu s několika

vědci. Ale mezitím přišla zima a cesta musela být

odložena na příští léto. Najmuli jsme si velký hydroavión

a vrátili se, ale jen proto, abychom zjistili, že tam během

naší nepřítomnosti došlo k hrozné katastrofě. Útes, ve

kterém byly příbytky vytesány, se zřítil. Pohřbil

nešťastné obry a zavalil celé údolí. Nebylo ani kde

přistát. Pro Donalda to bylo hrozné zklamání, ale

nemohli jsme nic dělat a po několika přeletech jsme se

vrátili domů. Donald přísahal, že se tam opět vypraví s

četou dělníků a údolí vyčistí. Potřeboval by na to celou

armádu. V hloubi duše jistě ví, že to není možné.“

Ginger zívl a rozhlédl se. „A to je všechno. Půjdu se

projít a nadýchám se trochu čerstvého vzduchu. Chce jít

někdo se mnou?“

77

DOBRODRUŽSTVÍ S PLESNIVÝM MAMUTEM

8

Letecký důstojník „Ginger“ Hebblethwaite, unavený

po druhém hlídkovém letu, se spokojeně protahoval před

krbem v důstojnické jídelně. Přitom se mu na noze

povytáhla nohavice a bylo vidět jizvu od kotníku až k

okraji kalhot.

Tex O’Hara si toho všiml a usmál se. Pak mu úsměv

zmizel z tváře a vystřídalo ho podmračení. Naklonil se

dopředu a díval se na zjizvenou pokožku.

„Poslyš, hochu, to je opravdu velká jizva, co máš na

noze,“ poznamenal. „Jak jsi k ní přišel?“

Ginger se podíval dolů. „Jo tohle,“ řekl lhostejně.

„To bylo takové malé nedorozumění s jedním

mamutem.“

Celá místnost ztichla, všichni se zarazili. Ticho

přerušil jen dopad monoklu Bertieho Lissie na stůl.

„Můžeš to zopakovat?“ zamručel Bertie. „Zdá se mi,

že začínám špatně slyšet.“

„Řekl jsi mamut?“ vložil se Henry Harcourt trochu

pichlavě.

„To jsem řekl,“ odpověděl Ginger. „M-a-m-u –“

„Hláskovat umíme,“ přerušil ho podrážděně Henry.

„Chceš nám snad namluvit, že ti takhle zřídil nohu

prehistorický savec?“

„Nežádám vás, abyste mi cokoliv věřili,“ zívl

Ginger.

78

„Ale poslední mamut vyhynul před mnoha tisíci

lety,“ prohlásil Tug Carrington. „To vím i já.“

„Určitě bys uvažoval jinak, být u toho se mnou. Ale

proč bych se měl dohadovat? Zeptej se Bigglese, když mi

nevěříš.“

„Něco mi říká, že při tom byl i pan Donald,“

zamručel Angus Mackail.

„Byl,“ potvrdil Ginger. „Byl to jeho podnik. Já byl

jen divák.“

„Tak začni,“ vybídl Henry. „Pověz nám o tom.“

Ginger se usadil pohodlně v lenošce a začal vyprávět:

Byla to tmavá a bouřlivá noc. Nedělám si legraci, to

je fakt. My – tedy Biggles, Algy a já – jsme byli doma, v

Londýně, a užívali si trochu civilizace. Vrátili jsme se z

kina a právě jsme dojedli večeři, když se rozlétly dveře a

do pokoje vrazil doktor Duck. Bylo na něm vidět, že je

velice rozčilený. Podařilo se nám posadit ho do křesla a

čekali jsme, až popadne dech.

„Musíme vyrazit,“ řekl konečně.

„Ano, to jsem si myslel, jen jsem vás spatřil,“ usmál

se Biggles. „Ale jde o to kam?“

„Do Grónska,“ řekl Donald.

„Grónsko je samý led,“ nakrčil nos Algy.

„Přesně tak,“ řekl doktor. „Právě proto tam

pojedeme.“

„A důvod?“ zeptal se Biggles.

„Mamuti,“ opáčil doktor.

Když začal mluvit souvisle, dozvěděli jsme se, že už

několik let trvá pravidelný obchod s mamutí slonovinou

– tedy s mamutími kly. Většinou pocházejí ze Sibiře, kde

jsou vykopávány v bažinatých močálech tundry.

79

Co však Donalda vzrušilo, byla informace, že v

londýnském přístavu zakotvila dánská loď s dvěma velmi

dobře zachovalými mamutími kly. Donald se na ně šel

podívat a dal se do řeči s kapitánem. Dozvěděl se, že kly

byly naloženy na palubu před několika málo dny v

Holstenburgu, v Grónsku. Kly přivezl jeden eskymácký

lovec jménem Arkit. Donald kly od kapitána koupil.

Hned

na

to

poslal

kabelogram

starostovi

Holstenburgu s dotazem, zda tam Arkit ještě je. Odpověď

zněla ano. Donald to považoval za skvělou příležitost k

prozkoumání místa nálezu mamuta. Bylo mnohem snazší

letět do Grónska a vyhnout se únavným formalitám a

obtížím s povoleními, než kdybychom se chtěli vydat na

Sibiř. Abych to zkrátil, Donald dostal povolení od dánské

vlády k návštěvě Grónska a jeho plán byl jasný: hned

jakmile dorazíme do Grónska, najdeme Arkita a

požádáme ho, bude-li nutno ho i podplatíme, aby nám

ukázal místo, kde mamuta nalezl.

Viděl jsem, že Biggles není nijak nadšen, ale Donald

byl tak milý, starý brach, že mu prostě nemohl

odmítnout. Po vyřízení formalit jsme odletěli do

Holstenburgu. Potom jsme se vydali za Eskymákem

Arkitem a kupodivu jsme ho brzy našli. Byl to rozložitý,

nevrlý hrubec. Začínalo léto, ale bylo chladno, všude

bylo stále plno ledu a záblo. Zaparkovali jsme Tuláka na

vodě a přistoupili k jednání s Arkitem.

Ukázalo se, že jeho povaha je přesně taková, jak

napovídal jeho vzhled a trvalo nám dlouho, než jsme z

něho něco dostali. Nebylo nám jasné, proč s tím dělá

takové tajnosti. Věděl, kde se mamut nachází a bylo to

pro něho zřejmě tak důležité, že se nechtěl o to tajemství

podělit. Později jsme pochopili proč. Donald nakonec

80

zdvihl nabídku tak vysoko, že nemohl odmítnout a řekl

nám, co jsme chtěli vědět. Místo nálezu bylo uprostřed

vnitrozemí, podle toho co nám řekl, jsme si hned

uvědomili, že cesta nebude nijak snadná. Celý střed

Grónska je pokryt deset tisíc stop silným ledem. Sníh tam

nikdy netaje. Počítali jsme, že budeme moci přistát na

některé z vyvýšených ledových ploch, o kterých nám

Arkit řekl, že jich tam je hodně. Každopádně jsme se

rozhodli, že si to místo nejdříve prohlédneme ze

vzduchu, a kdyby přistání nebylo bezpečné, vrátíme se.

Arkit se k nám odmítl připojit. Letadlům nevěřil.

Odstartovali jsme brzy ráno. Bylo konečně jedno,

kdy vyrazíme. Letěli jsme za polární kruh a jak víte,

většinu dne tam v létě slunce úplně nezapadá. Není tam

světlo jako za bílého dne, ale příšeří, a tak jsme se

nemuseli obávat, že nás na ledovém příkrovu zaskočí

tma.

Nebudu ztrácet čas popisem letu. Když jsme vzlétli,

byly pod námi místy plochy drsné trávy, mechu a zakrslé

břízy. Země byla hornatá a všude bylo vidět ledovce

rozprostírající se až k moři. Ale jak jsme se blížili k

severu, ustupovaly nedohledným prostorám pokrytým

sněhem. Místy byly pláně rovné, ale jinde naopak

zvrásněné hlubokými stržemi, kde se ledová pokrývka

zřejmě zvrásnila podle tvaru hor ležících hluboko pod

sněhem. Neustále jsme museli stoupat. Střed země se

zdvihá až do výše skoro deseti tisíc stop.

Biggles sledoval mapu i kompas a konečně přišla

chvíle, kdy prohlásil, že jsme dosáhli cíle. Kroužili jsme

jen několik set stop nad ledem, a jediné co jsem viděl,

byla nepřetržitá ledová pokrývka, lemovaná na severu

navršeným ledem. Vypadalo to jako malé horstvo.

81

Biggles hledal vhodné místo k přistání a nemusím vám

ani říkat, že to nebylo snadné. Nakonec Biggles sedl s

Tulákem na úplně hladký pruh ledovce, blízko

rozeklaných ledových hor. Chtěl, aby ledová stěna

chránila stroj, kdyby se od severu přihnala vichřice.

Všichni jsme vystoupili, protáhli se a rozhlédli.

Daleko široko nebylo nic vidět – ani králík, o mamutovi

nemluvě. Byla to jen zmrzlá divočina bez života. Mohli

jsme klidně být na severním pólu a nemyslím si, že by to

tam vypadalo jinak. Něco jsme pojedli a Algy se

sarkasticky zeptal, zda budeme kopat, abychom mamuty

našli nebo na ně budeme pískat. V tu chvíli se ozvalo pod

námi strašné dunění a zdálo se, že se otřásá celý ledový

příkrov. Věřte mi, vyděsilo mě to k smrti. Ale Donald se

jen smál. Řekl nám, že se není čeho bát. Led dole klesal

pod tíhou nového sněhu nahoře – alespoň to tvrdil.

„Tak co budeme teď dělat?“ zeptal se Biggles

Donalda.

Donald měl docela rozumný návrh. Pokud mamuti

někde jsou, jsou uvnitř zmrzlého ledového svahu, vedle

kterého jsme zaparkovali letadlo. Navrhl sráz prohledat,

ale jelikož místo, které jsme měli prozkoumat, bylo dost

velké, neměli jsme postupovat všichni společně, ale

rozdělit se. Když někdo něco najde, zavolá na ty druhé.

Bylo ticho jak na nějakém opuštěném hřbitově, a tak

volám by bylo slyšet na míle daleko. Biggles nápad

schválil a řekl, že můžeme začít hned. Vydal jsem se k

jakési průrvě, která byla v ledové stěně patrná. Ostatní

také vyrazili a brzy na ledu a sněhu vypadali jako

mravenci. Za chvíli jsem se už drápal vzhůru po ledové

stěně průrvy směrem k převisu, odkud jsem doufal, že

uvidím, co leží za jeho vrcholem.

82

A tu se stala neuvěřitelná věc. Vzduch se změnil, byl

teplejší, ale nějak zatuchlý. Přisuzoval jsem to

skutečnosti, že lezení bylo příkré, namáhavé a teplému

oblečení, které jsem na sobě měl. Byl jsem skoro už

nahoře, asi pět set stop nad plání a prolezl jakousi

sráznou strží, když mě něco přimělo podívat se nahoru. V

tom naprosto bílém prostředí byl každý tmavý předmět

podezřelý. A tam na převisu byla celá řada tmavých

předmětů. Jeden vedle druhého. Trochu mi to vyrazilo

dech, to přiznám. Cosi mi mlhavě připomínaly, ale v

první chvíli mě nenanapadlo co. Pak mi to došlo. Byli to

ptáci – ale rozhodně ne obyčejní. Byli černí, velcí jako

pelikáni, s obrovskými zobáky. Jeden měl zobák

otevřený a bylo vidět řadu ošklivých zubů. V životě jsem

neviděl zubatého ptáka. Také jsem na nich neviděl žádné

peří. Byli to zmrzlí pterodaktylové. Vybavilo se mi jejich

jméno, protože jsem kdysi viděl jejich obrázek v

učebnici. To všechno mi ve vteřině prolétlo hlavou. Vlezl

jsem do postranní chodby a lezl dál, abych si je mohl

lépe prohlédnout. Pořád jsem se díval na ty ptáky a

připadalo mi, že i oni zírají na mne. Najednou se ozvalo

jakési hučení. Ptáci mě přestali zajímat, otočil jsem se a

viděl něco strašného. Velikou obludu s kly jako slon.

Mamut! Byl celý pokrytý narudlou srstí, kouřilo se z

něho a zapáchal! To tedy ano! Byl ode mne vzdálený na

dobrých dvacet yardů, ale cítil jsem ho moc dobře.

Kousek za ním jsem zahlédl malé stádo dalších mamutů.

Co jsem mohl dělat? Vy, jak tu tak sedíte, si můžete

klidně přemýšlet, co byste dělali na mém místě. Já měl

jedinou myšlenku: utéct. Nezapomeňte, že jsem neměl

žádnou zbraň. A i kdybych nějakou měl, moc bych si

rozmyslel použít ji proti tomuhle prckovi.

83

Chtěl jsem se dát na co nejrychlejší ústup, ale

uklouzl jsem, upadl a odrazil velký kus ledu. Spadl s

velkým hlukem a celé okolí se otřáslo. Led na mě málem

spadl. Kdyby se tak stalo, rozdrtil by mě. Ale v tu chvíli

jsem o ledu nepřemýšlel. Koutkem oka jsem zahlédl, jak

se mamut dává do pohybu a na víc jsem nečekal. Věřte

mi, sklouzl jsem dolů po srázu jako hasič po tyči. Z

kopce nemůžete po ledě běžet. A tak jsem klouzal, koulel

se a letěl jak na tobogánu. Za sebou jsem zahlédl

mamuta. Zřejmě také uklouzl a ujížděl dolů. Vypadal

jako hora chlupatých rohožek. Nic veselého na tom

nebylo.

Ječel jsem ze všech sil, doufal jsem, že mi Biggles

nebo někdo jiný přijde na pomoc. I přitom, jak jsem jel

po zádech dolů z kopce, jsem uvažoval, co se stane, až

mamut uvidí letadlo. Stačilo by, aby jednou zaútočil a z

letadla by zbyly jen třísky. Ale přestal jsem přemýšlet,

když jsem dopadl na úpatí srázu. Těsně před tím jsem

narazil na kus vyčnívajícího ledu, vylétl jak nakopnutý

míč a dopadl tak prudce, že jsem ztratil vědomí. Poslední

věc, kterou si pamatuji, je mamut, jak se na mne řítí jako

tři tuny smrti. Tolik totiž vážil – podle Donaldových

výpočtů. Byl pochopitelně těžší než já, nabral větší

rychlost, a tak mě přeletěl. Kdyby na mne dopadl, už

bych tu nejspíš nebyl. Jak letěl okolo mne, špička

jednoho klu mi zavadila o nohu. Rána byla dost hluboká

a z toho zranění mám tuhle jizvu.

Pak jsem pomalu přicházel k sobě a první, co si

pamatuji, bylo, jak mi Biggles leje brandy do krku a Algy

obvazuje nohu.

„Kde je?“ bylo první, co jsem vyslovil.

„Kde je kdo?“ optal se Algy.

84

„Velký Bill,“ řekl jsem.

„Jestli myslíš mamuta, tak je přímo vedle tebe,“

usmál se Biggles.

„Je mrtvý?“ vydechl jsem.

„To tedy určitě je,“ odpověděl Biggles.

„Zastřelili jste ho nebo si zlomil při pádu vaz?“

Biggles se na mne chvíli díval, jako bych se zbláznil.

Pak vybuchl smíchy. Biggles se tak směje málokdy, a tak

mi bylo jasné, že je tu něco opravdu k smíchu. A bylo.

Mamut. Už nebyl celý. Rozpadl se na tlapy, kly,

vnitřnosti. A ten zápach – hrůza!

Asi jste si již domysleli, co se stalo. Mamut byl

mrtev tisíce let. Zmrzl v ledu s několika svými druhy.

Led odtál a mamut se dostal na povrch. Povolila pod ním

půda a sletěl dolů – jako já. Hluk, který jsem slyšel, byly

plyny unikající z jeho hnijícího těla. Pterodaktylové byli

zamrzlí v ledu právě tak jako on.

Záhada byla, proč začal led tak najednou tát.

Nevíme to jistě, ale podle Donaldovy teorie to způsobily

vulkanické erupce a žár pod ledovým příkrovem. Tomu

by nasvědčovalo dunění, které jsme slyšeli. Teplota byla

opravdu značná. Není divu, že jsem měl pocit, že je

dusno, když jsem lezl nahoru. Donald chtěl zůstat na

místě a potvrdit tu teorii o teple, ale Biggles odmítl. Celý

povrch ledu měkl a rychle se z něho stávala břečka.

Rozhodl se zůstat jen tak dlouho, než si Donald

vyfotografuje co chce a oddělí kly starého mamutího

býka na památku. Pak jsme se naskládali do letadla a

vyrazili k domovu.

Ginger zívl. „A to je všechno. Možná, že to teď zní

hloupě, ale tehdy, těch několik vteřin, co jsem klouzal na

85

dno strže, bylo opravdu vzrušujících, ale do smíchu mi

nebylo. A teď pánové se vzdálím a dám si dvacet.“

86

DOBRODRUŽSTVÍ SE SVÍTÍCÍ LILIÍ

9

Letecký

důstojník

Ginger

Hebblethwaite

z

Bigglesovy eskadry zvedl hlavu od uzenáče, kterého si

dal k snídani, když vstoupil „Doc“ Lorton, posádkový

lékař a sedl si na židli proti němu.

„Mizerný počasí, hoši,“ poznamenal lékař vesele.

Podíval se nejdřív na okna jídelny zkropená deštěm a pak

přejel očima po důstojnících, z nichž většina už dosnídala

a trávila čas nad šálkem kávy. „Poslouchal jsem ranní

zprávy.“

„Něco důležitého?“ zeptal se Ginger.

„Japonci se vylodili v Indočíně.“

„Ať se jim daří,“ zavrčel Ginger. „Jednou jsem se

tam „vylodil“ a byl jsem rád, když jsme odlétali.“

Důstojník letectva Bertie Lissie si upevnil monokl v

oku a zadíval se pátravě na Gingera. „Předpokládám, že

doktor Duck byl s vámi.“

„Nenapadá mě nikdo jiný, kdo by přiměl Bigglese,

aby riskoval letadlo v perfektním stavu a letěl do tak

vlhké, horké země, kde na každém kroku hrozí horečnaté

onemocnění,“ přisvědčil Ginger a opatrně vytáhl páteřní

kost.

„A je tu příběh,“ zvolal radostně Henry Harcourt.

„Spusť, Gingere.“

Ginger zavrtěl hlavou. „Tenhle příběh ne,“ řekl a

povzdechl.

„Proč ne?“

87

Ginger se na chvíli zamyslel. „Protože je

neuvěřitelný až za meze racionálního uvažování.“

„Tím líp,“ trval na svém Henry.

„Ne. Nebylo by to poctivé.“ Ginger upil kávy.

„Přestože jsem vám vyprávěl pěkně dobrodružné

příběhy, které jsme prožili s doktorem Duckem, všechny

nebo skoro všechny byly doloženy spolehlivým

svědectvím. Chci říci, že neuvěřitelné se stalo

pochopitelným objevením docela přirozeného řešení. Tak

to bylo do jisté míry i v tomto případě, ale ještě dost

prostoru zbývá na fantazii.“

„Nech to na nás,“ navrhl Tug Carrington a ostatní se

hlasitě připojili.

„Dobrá, dobrá,“ souhlasil Ginger a odložil svůj rybí

příbor. „Řekli jste si o to. Nevyčítejte mi, když se vám to

nebude líbit. Řeknu vám fakta. Konečně Biggles a Algy

potvrdí moje vyprávění, bude-li vám příliš obtížné ho

spolknout, což asi bude.“ A tady je příběh, který Ginger

vyprávěl:

Vypravili jsme se do Indočíny. Jako vždy, když jsme

jeli s Donaldem, jsme měli přesný cíl. Ale v tomto

případě měl Donald velmi málo informací. V srdci

džungle bylo údajně jezero, jehož poloha mu byla

přibližně známá. Uprostřed jezera byl ostrov. Na tomto

ostrově rostla – podle toho co říkali domorodci – květina

tak úžasná, že se její existence zdála opravdu vysoce

nepravděpodobná. Biggles to neváhal říci. Byla to lilie.

Svítila v temnu. Tedy chci říci, že měla schopnost ve tmě

zářit. Většina květin, které rozkvétají v noci, jsou bílé,

aby přilákaly hmyz, který roznáší jejich pyl. Ale tato lilie

88

byla, abych tak řekl, ještě důkladnější, rozsvěcela se a

zhasínala, aby byla opravdu dobře vidět.

Jak říkám, představa květiny, která jakoby

fosforeskuje, je opravdu zvláštní a dráždí fantazii. Ale

jak nám řekl doktor, nemožné to nebylo. Fosforescence

je v přírodě přirozený úkaz. Podívejte se například na

svatojánské mušky. Fosforescence se objevuje, když

unikají plyny z bažiny a nad hnijící vegetací. Často nad

zahnívajícími kořeny stromů. Jsou to tak známé

skutečnosti, takže nemusím tratit čas hovorem o nich.

Donald byl toho názoru, že vzhledem k tomu, že

fosforescence v přírodě existuje, ve věcech neživých i

živých, zvířatech i rostlinách, není důvodu pochybovat o

její přítomnosti na tropické květině. Když jsme se na to

podívali z tohoto hlediska, bylo to docela rozumné

uvažování, a tak jsme se vydali získat více opravdu

seriózních informací.

Nebylo snadné jezero najít. V zemi, o které mluvím,

je jezer hodně a mnoho z nich má uprostřed ostrov.

Domorodci naprosto v moci pověr – jak domorodci

většinou bývají – nám nebyli sebeméně nápomocni. Ale

nakonec to byla právě jejich nechuť, která nás dovedla k

cíli. Čím více jsme se blížili k jezeru, stávali se

zamlklejšími a zaraženějšími. Sledovali jsme jejich

chování a podle něho jsme se rozhodovali kudy jít, a tak

jsme nakonec došli k jezeru, kde žádní domorodci nebyli.

Byly tam však jasné známky toho, že tam kdysi byla

dosti rozsáhlá vesnice. Když jsme uviděli ostrov ve

středu jezera a na ostrově zbytek kostelíka, bylo jasné, že

jsme na správném místě. Vrátili jsme se k letadlu, přistáli

na zátoce, kterou ostrov velmi vhodně tvořil, a rozbili

jsme tábor.

89

Jezero bylo příjemné a ostrov typicky tropický,

hustě porostlý exotickou flórou, vějířovitými palmami,

orchidejemi. Všude visely liany. Někomu by to mohlo

připadat romantické, ale my s naší zkušeností jsme

věděli, že to znamená také hady, pijavice a moskyty.

Jen jsme se utábořili, šli jsme na obhlídku ostrova.

Ostrov velký nebyl, měl vejčitý tvar, byl asi míli dlouhý

a půl míle široký tam, kde dosahoval největší šíře. Trvalo

nám skoro půl dne, než jsme se prosekali ke kostelíku.

Obdivovali jsme pěknou kamenickou práci, některé kusy

byly opracovány opravdu velmi obratně. Kostelík byla

samozřejmě ruina. Vypadalo to, že ho nikdo dlouho

neužíval, a tak nás nijak zvlášť nezajímal. Žádné lilie

jsme neviděli. Všude byl cítit nepříjemný zápach a přišlo

mi víc než vhod, když Biggles prohlásil, že se už

připozdívá, nic už ten den nestihneme prozkoumat a bude

tudíž nelépe vrátit se k letadlu, chceme-li se tam dostat

dřív, než bude tma. Šli jsme zpět prosekanou pěšinou, šlo

se nám snadněji než cestou tam a za necelou půlhodinu

jsme byli u našeho stroje, právě když slunce zapadalo za

vrcholky palem. Měli jsme za sebou perný den. Omyli

jsme se, něco pojedli a pak si sedli, abychom probrali co

dál.

Tropická džungle má dvě tváře, denní a zcela jinou

noční. V noci všechna možná zvířata, která se přes den

skrývala, vycházejí za potravou a dovádět. Nechci tvrdit

a předstírat, že by se výprava tak dobře vyzbrojená, jako

jsme byli my, měla čehokoliv obávat. Nemohl jsem se ale

ubránit jakémusi depresivnímu pocitu. Mohly to být

nedaleké trosky kostelíka, měl jsem prostě pocit smutku a

zmaru, který jsem si neuměl vysvětlit. Naše debata se

90

vlekla. Pak vyšel nad vějířovitými vrcholky palem

úplněk a všechno vypadalo přívětivěji.

Už jsem uvažoval o tom, že si vlezu do letadla, když

nám Donald připomněl, že je teď nejvhodnější doba

porozhlédnout se po něčem, co by vydávalo záři. To byla

samozřejmě pravda. Nebyl jsem ale nijak nadšen

představou nočního hledání v džungli, kdy člověk může

snadno šlápnout na hada, ba třeba i narazit na tygra.

Všude bylo jistě plno krokodýlů. V noci ožívali a hlavně

lovili.

Když jsme to probrali, Biggles navrhl kompromis.

Pár hodin se prospíme a před svítáním se vrátíme ke

svatyni. Budeme se moci dobře porozhlédnout dříve než

slunce vyjde a vrátíme se k letadlu za světla. Byl to

rozumný návrh a přijali jsme ho.

Usnul jsem dobře, ale v tu nejnemožnější hodinu nás

Biggles probudil a prohlásil, že je čas, abychom vyrazili.

Každý nesl nějakou zbraň. Biggles šel první se svítilnou

v ruce. Nic se nepřihodilo, jen jsme slyšeli obvyklý noční

šustot a plazení v tmavých kravinách. Zanedlouho jsme

spatřili proti nebi vrcholek trosek.

Náhle se Biggles prudce zastavil. Zíral na kostelík a

mávl na nás, abychom popošli k němu blíž a také se

podívali. Ruina byla ozářena podivným a strašidelným

světlem. Zvědavost nás vedla dopředu a tam před námi

bylo právě to, za čím jsme přijeli. Ale místo jedné zářící

lilie jich tam byl celý keř. Stovky. Rostly hustě vedle

sebe a byl na ně ten nejpodivnější pohled, jaký si

dovedete představit. Jak jen bych vám to popsal.

Představte si běžnou lilii bělostnou jako bývá na

oltáři, asi pět stop vysokou, ale místo chomáče květů na

konci stvolu má jen jeden obrovský květ. Vypadá jako

91

umělá, z tenkostěnného porcelánu a osvětlená zevnitř

světlezelenou žárovkou. Jelikož jsme neviděli stvoly,

vypadalo to, že květy plují v prostoru. Celkový dojem byl

efektní a překrásný, ale zároveň tak neskutečný, že nám

běhal mráz po zádech. Na stole v pracovně nebo v parku

by květy působily nádherným ba uklidňujícím dojmem,

ale v tomto divokém prostředí působily znepokojujícím

až strašidelným dojmem.

Alespoň na mne tak působily. Ale Donald, který

vnímal vědecký aspekt, nebyl nijak vyveden z míry.

Vykřikl nadšením, vyrazil vpřed a než jsme došli ke

květům, držel již jeden v ruce a čichal k němu. Okamžitě

však uskočil s výkřikem hnusu a začal zvracet. Cítil jsem

tu věc z místa, kde jsem stál. Pach byl odporný – jak

zkažená vejce. Snad ještě horší. Musím vás ale upozornit,

že u květeny v džungli to není neobvyklé, zejména u

rostlin, které jsou hmyzožravé jako například láčkovky

šprdlice, kterých je vždy v tropických bažinách plno.

Donald brzy přestal zvracet a vrátil se k rostlinám.

My jsme jen stáli a dívali se. Nic jiného jsme ani dělat

nemohli. Byly opravdu zvláštní, ale tím to pro mne

končilo. Začal jsem se skoro nudit.

Ovšem kdepak Donald, ten rozhodně ne. Mluvil s

nadšením o objevu světového významu a to jak pro vědu,

tak pro pěstitelství. Přistoupil odvážně k jednomu z

květů, popadl jeho stvol a vytrhl ho. Světlo okamžitě

zhaslo, jakoby vypadl elektrický proud. Když jsme se

podívali na květ ve světle baterky, viděli jsme jen

vadnoucí, ěedavé listy. Vypadaly jako cáry hadru.

Donald květ odhodil a díval se na své ruce. Jakoby

stonek vypustil šťávu, podobně jako pampelišky.

Zažertoval, že by si měl někde omýt ruce a na to Biggles

92

řekl: „To byste opravdu měl.“ Donald měl prsty pokryté

mazlavou červenou tekutinou. Neříkal nic, ale pospíšil si

otřít ruce o trávu a listy.

Biggles prohlásil, že vzhledem k tomu, že už jsme

viděli všechno, co tu bylo k vidění, mohli bychom se

vrátit k letadlu. Bude svítat. Ale Donald o tom nechtěl

ani slyšet. Za každou cenu chtěl získat pár cibulí a vzít je

domů – jsou-li ovšem ty lilie cibulovité tak jako ostatní

odrůdy lilií. Měl pravdu. Nebylo důvodu, proč by s sebou

neměl odvézt několik cibulí, už třeba proto, že expedici

financoval on. Problém byl, že jsme s sebou neměli rýč.

Pokusil se odhrabat hnijící vegetaci nožem, ale přestože

se dostal stopu nebo i více do hloubky, na žádnou cibuli

nenarazil. Měl už dloubání nožem dost a prohlásil, že se

vrátí k letadlu pro lopatku. Biggles neměl námitek.

Hvězdy už začínaly blednout. Se svítáním začalo světlo

lilií pohasínat. Donald se ještě pozdržel, aby viděl lilie

hasnout. Vadly a jejich stonky se ohýbaly. To byl zřejmě

důvod, proč jsme je předešlého dne neviděli.

Donald se vydal pro lopatku a Algy šel s ním.

Biggles a já jsme se posadili a povídali si. Když už bylo

úplně světlo, šli jsme ještě jednou obhlédnout ruiny.

Donald a Algy byli brzy zpět. Donald se okamžitě pustil

do práce a my se usadili na padlém obelisku. Počítal

jsem, že bude mít do pěti minut dost cibulí, ale ukázalo

se, že to nebude tak snadné. Po dvaceti minutách zpocený

jak námezdní dělník stál skoro po pás v jámě a pořád se

ještě nedostal ani ke kořenům, ani k cibulím nebo

čemukoliv podobnému.

Algy šel odhazovat hlínu s čerstvým elánem.

Zatímco hloubil jámu, Donald zůstal stát na jejím okraji a

díval se dolů. Já a Biggles jsme seděli na obelisku. No

93

prostě tak jsme byli rozmístěni, když se to o několik

minut později stalo.

Algy, který jak si myslím, už toho také začínal mít

dost, zaryl lopatkou hodně energicky. A hodně hluboko.

Vyhodil lopatku hlíny, rovnou k našim nohám. Jenže

hlína ožila. Nebyla to vůbec hlína, jak jsme se všichni

domnívali. Byli to červi, dlouzí, slizcí červi, rumělkové

zbarvení. Zdálo se, že jsou plni hrozivé energie, kroutili

hlavou k ocasu a pak se vymršťovali do vzduchu jako

péra, stejně jako to dělají pijavice. V mžiku skákali

všichni do vzduchu. Jeden trefil Bigglese do tváře a

zavěsil se na něho zoubky tenkými jako jehly. Biggles

sykl a strhl ho z kůže.

Podíval jsem se dolů do díry a uskočil. Algy pustil

lopatku a vylétl ven jako katapultován.

Červi! Tisíce červů! Milióny červů! Že jsme se dali

do pohybu?! To si pište, že ano. Nikdy jste neviděli pár

chlapů takhle pospíchat. Všichni jsme utíkali asi deset

yardů a teprve pak se otočili.

Ani tehdy nás ještě nenapadlo, že jsme v nebezpečí.

Člověk konečně nečeká problémy od červů, ani od tak

pohyblivých jako byli tito. Proudili ale za námi jako

lavina a to mi došlo, co se asi děje. Jáma je pořád

vyvrhovala jako nějaká sopka. „Pozoruhodné,“ prohlásil

nepřekonatelný Donald.

Biggles ho popadl za ruku. „Utíkejte!“ zařval na

něho. „Chcete snad být sněden za živa?“ To pomohlo.

Běželi jsme, jak nejrychleji jsme mohli a věřte mi, ti

červi se za námi hnali stejně divoce. V takovém případě

nebyly pušky k ničemu, ani žádná jiná zbraň, na kterou

bych si vzpomněl. Běželi jsme jak zajíci a za námi rudý

příliv, armáda červů.

94

Běžel jsem a měl jsem hrozný strach, ale přitom

jsem si uvědomoval absurdnost té situace. Chci říci ten

šílený útěk před spoustou červů. Ale běžel jsem a byl

jsem rád, když jsem spatřil vodu a dobrého starého

Tuláka skrze stromy před námi. Byli jsme v mžiku na

palubě. A nijak jsme se nepokoušeli zjistit, zda umějí

červi plavat. Přeťali jsme lano a rolovali asi sto yardů,

než jsme se otočili, abychom viděli, co podnikne armáda

červů až dorazí k vodě. Zastavili se na kraji a lemovali

hranici vody jako rudý žabinec.

„Takže se, doktore, obávám, že nebudete mít žádné

cibule ani kořeny lilií,“ řekl Biggles.

Donald připustil, že by je chtěl sice velice získat, ale

rozhodně nemá sebemenší chuť dostat se opět nablízko

červům. Takže bylo rozhodnuto a mohli jsme se vrátit

domů.

Na cestě zpět jsme se zastavili na pobřeží a

vyprávěli svůj příběh jednomu vládnímu úředníkovi a on

nám poskytl informace, které svým způsobem vysvětlují

naši podivuhodnou zkušenost. Před několika lety byl

správcem právě v tomto okresu. V té době byla u jezera

velmi prosperující osada. Náhle a bez jakýchkoliv

zřejmých důvodů byla vesnice napadena obrovským

množstvím krokodýlů. Byla to opravdová morová rána a

usadili se prostě na ostrově. Kněží z kostelíka se snažili

nějak čelit tomu hroznému nájezdu krokodýlů, vyhloubili

hlubokou jámu, do které svrhli mrtvého býka. Past na

krokodýly. A tak jak počítali, krokodýli se vrhali jeden za

druhým do jámy, až byla těch bestií plná. A pak, jelikož

se nemohli dostat ven, uhynuli, ale zápach byl tak

strašný, že ani kněží, ani obyvatelé vesnice ho nemohli

snést a odstěhovali se na zdravější místo.

95

Donald nám řekl, že fosfor vznikající při hnilobném

procesu se dostal ze země ve formě hub, které měly tvar

lilií. Nepochybně na stejném místě, kde skončili

krokodýli. A hnijící hmota musela stejným způsobem dát

vznik červům. Na každý pád a nepochybně byla nějaká

spojitost mezi mrtvými krokodýli a liliemi. Pokud vás

napadá lepší vysvětlení, Donald by ho jistě přivítal.

„No a to je celý ten příběh.“ Ginger se podíval na

okno. „Zdá se, že se počasí vylepšuje. Pojďme na čerstvý

vzduch.“

96

DOBRODRUŽSTVÍ V PODEZŘELÉ SOPCE

10

Bigglesova eskadra měla pohotovost a důstojníci

užívali trochy klidu mezi operacemi. Byli po obědě a

opalovali se na prknech před důstojnickou jídelnou. Měli

na sobě letecké kombinézy, byli připraveni vzlétnout

během minuty, kdyby byl vyhlášen poplach.

„U sta hromů! Nemohu to vydržet – to slunce

strašně pálí,“ poznamenal letecký důstojník Angus

Mackail.

Ginger se na něho podíval s úsměvnou tolerancí.

„Měl bys zkusit Mexiko,“ zamručel.

„Ty jsi tam byl?“ zvídal Tug Carrington.

Ginger přikývl. „To tedy ano. Navštívil jsem pár

horkých míst, ale myslím, že nikde mi nebylo tak horko

jako v Mexiku. A přitom horko snáším.“

„Byl s tebou doktor Duck?“ zeptal se Ferocity

Ferryi.

Ginger se zašklebil. „Jistě, že tam byl. Byla to jedna

z jeho výzkumných cest v oboru biologie.“

„Co jste hledali tentokrát?“

„Vulkán.“

„A co jste našli?“

Ginger usrkl kávy, položil hrneček a pak teprve

odpověděl. „To je dlouhý příběh.“

„Našli jste ten vulkán nebo ne?“ zeptal se Henry

Harcourt.

97

„Jestliže hromada kamení, výbuchy, sirnaté výpary,

kouř a jiskry létající jako ohňostroj jsou vulkán, pak jsme

jeden našli,“ prohlásil Ginger.

„Vyprávěj nám o tom,“ navrhl Taffy Hughes. „Ten

doktor Duck se mi začíná líbit.“

„Nemáme dost času,“ protestoval Ginger. „Poplach

může být každou chvíli.“

„To je jedno. Alespoň začni. Když budeš muset

svoje vyprávění přerušit, vyslechneme zbytek, až se

vrátíme.“

„Dobrá,“ souhlasil Ginger a začal vyprávět:

Právě jsme dokončili práci v Jižní Africe, když

Donald našel ve svém bloku nedávno zaznamenanou

poznámku o vulkánu, který má co nevidět být činný.

Znamenalo to, že plival jiskry a pouštěl sirnaté výpary,

jak už to vulkány dělají, když je unaví delší nečinnost. V

novinách tvrdili, že může každou chvíli začít chrlit lávu.

Donald se chtěl podívat na kráter včas, dokud v něm

všechno vřelo. A tak jsme se vypravili.

Vulkán nazývaný Xactpetl byl na západní straně

země, to jest poblíž Tichého oceánu. Většina toho území

je dost ponurá, skály a písek, sem tam leží úrodná údolí.

V údolích je rozeseto několik málo vesnic, obývaných

pokud mohu soudit spoustou povalečů s mohutnými,

černými kníry a pestrobarevnými ponči. Když nespí či

neklábosí, tak sedí v kruhu a jedí tortillas – což jsou jinak

řečeno kukuřičné placky. Snědl jsem jen jednu, ale tahle

musela být udělaná ze směsi dynamitu a pepře. Spálila

mi jazyk do krve. Ale to nemá s příběhem nic

společného.

98

Přistáli jsme na otevřené poušti blízko vesnice, jejíž

jméno jsem zapomněl, ale to je konečně úplně jedno.

Zeptejte se Bigglese, jestli máte zájem, ten ho bude

vědět. Vulkán se tyčil z písku docela blízko. Ve vesnici

nebyl hotel, tak jsme spali v letadle a na místním trhu

jsme si kupovali potraviny. Připadalo nám, že je ve

vesnici hodně lidí a brzy jsme přišli na to proč. Na úbočí

vulkánu byly velké plochy velmi úrodné půdy, což není

nic neobvyklého. Farmářům se na těch polích dařilo. Ale

vzhledem k bouření uvnitř vulkánu se stáhli do vesnice a

čekali tam, až se vulkán utiší.

Nechci tvrdit, že toho vím o vulkánech hodně, ale

tenhle vypadal jako opravdu zvláštní případ. Nebyl

vysoký jako vulkány bývají, asi tak deset tisíc stop. Nad

vrcholem visel oblak kouře a někdy, když vítr zafoukal

směrem k vesnici, jsme cítili síru. Podle nejstarších

obyvatel byl vulkán již dlouho vyhaslý a pro všechny

bylo velkým překvapením, že se zase ozýval.

Asi jeden nebo dva dny po našem příjezdu jsme

podnikli první výzkumný let. Na nebi nebyl ani mráček a

horko bylo strašné. Slunce žhnulo, vzduch nad pouští se

tetelil, oči bolely. Vzduchem proudily vlny žáru a házely

naším letadlem, přestože jsme vystoupili dost vysoko.

Náš výzkumný let byl totální fiasko. Viděli jsme jen

skály, zase skály a jenom skály.

99

100

Vrchol vulkánu byl holý, několik kaktusů, neviděli

jsme žádné stopy lávy. Vrátili jsme se po nepříjemném

letu a byli jsme zklamaní, alespoň já jsem to tak cítil.

Donald došel k názoru, že vulkán není ještě ve stádiu

blízkém velkému výbuchu a navrhl, abychom se vším

skončili – vrátíme se, až to všechno začne.

K mému překvapení Biggles nechtěl. Myslel jsem si,

že skočí na tu možnost všechno sbalit a odletět, ale on ne.

Řekl, že ho ta hora zajímá. Ráno se na ni podívá znovu, z

menší vzdálenosti, důkladněji. Tak jsme následující den

vzlétli znovu. Bylo ještě větší horko a letadlo se

kymácelo. Skoro jsem dostal mořskou nemoc. Biggles šel

s letadlem dolů a oblétal okraj kráteru. Ale nic jsme

neviděli. Jednou, velice nízko, jsme měli dojem, že do

stroje něco uhodilo.

Nevěnoval jsem tomu nijak zvláštní pozornost, ale

když jsme se vrátili zpět, viděl jsem, že Biggles vytahuje

něco kleštěmi z pláště letadla. Prohlížel si to a Donald

poznamenal, že z vulkánů často vylétají kameny či

podobné kusy hornin.

Biggles prohlásil: „Tomu rád věřím, ale nikdy jsem

neslyšel, že by vyvrhovaly něco takového.“

Podívali jsme se na to, co držel v ruce, a nemuseli

jsme se dívat dvakrát. Byla to zploštělá olověná kulka.

Biggles se zasmál a dal si ji do kapsy. „Ten vulkán mě

začíná víc a víc zajímat.“

„Vypadá to, jako by nás tu někdo nerad viděl,“

poznamenal jsem.

Biggles se na mne podíval a odpověděl: „Vůbec

bych se nedivil, kdybys měl pravdu. Lidé nestřílejí po

přátelích.“

101

Večer jsme seděli u letadla, hovořili o kulce a

debatovali, zda bychom měli podniknout ještě jeden let

nebo se vrátit domů, když kámen obalený kusem papíru

málem uhodil Bigglese do hlavy. Zdálo se, že přiletěl

zpoza ostnatého křoviska. Sehnul jsem se pro papír.

Biggles vyrazil jako šíp ke křovisku. Divoce vyhlížející

desperado vyskočil z houští proti němu a mával nožem.

Biggles chytil toho chlápka pod krkem a položil ho na

zem. Vrátil se k nám s nožem v jedné ruce a banditou v

druhé. „Máme suvenýr,“ řekl. „Jestli ho přimějeme

mluvit, dozvíme se možná zajímavé věci. Co je na tom

papíře, Gingere?“

Už jsem si tu zprávu přečetl, a tak jsem ji nahlas

opakoval. „Táhni, gringo, nebo zemřeš.“

Biggles se rozesmál. „Nevím hoši, jestli jste si toho

už všimli, ale nejjistější způsob jak přimět Brita k akci, je

vyhrožovat mu hroznými následky pokud to udělá.“

Biggles prohlásil: „Je rozhodnuto. Zůstaneme.“ Vzal nůž,

přejel ostřím po dlani a lehce s ním polechtal vězně pod

bradou. „Amigo,“ řekl španělsky, „potřebuješ oholit.

Nejsem holič, když mi ujede ruka, skončíš s proříznutým

hrdlem. Co ty na to?“ Muž vypadal poněkud vyděšeně,

ale nepromluvil. Nicméně s sebou trhl, když na něho

Biggles vyštěkl: „Kdo tě poslal, abys na mne hodil

kámen – no, řekni!“

Chlapíka, který je zvyklý na nože kolem sebe i ve

vlastní ruce, ani ve snu nenapadne, že byste ho nepoužil.

A tak to také bylo s naším „odvážlivcem“, který byl

pěkně vyděšený. Padl na kolena, ruce sepjaté v

prosebném gestu a když přestal vzývat celou řadu

svatých, aby ho ochránili, poprosil Bigglese, aby

pomyslel na jeho ženu a děti. Biggles prohlásil, že mu je

102

opravdu líto jeho rodiny, ale jeho jediná šance opět se s

nimi shledat je vzpomenout si, kdo ho poslal s tou

zprávou. Muž zamumlal „El Cuchillo.“

Bigglesovi se rozšířily oči. „Kdo že?“ řekl. „Ejhle,

tak to je.“

Věděli jsme, kdo je El Cuchillo. Po celé vesnici byly

vyvěšené výzvy nabízející za něho, ať živého či mrtvého,

pět tisíc pesos odměny. V té době byl v Mexiku veřejným

nepřítelem číslo jedna. Žil si pohodlně a blahobytně,

přepadal vlaky a vykrádal farmy. Měl také ve zvyku

přepadat osamělé policisty, usekl jim chodidla a nutil je

chodit na pahýlech. Je to taková stará indiánská představa

zábavy. Na každý pád byl kluzký jako úhoř. Pověrčiví,

nevzdělaní obyvatelé vesnice, a nebylo jich málo, si o

něm mysleli, že je spřízněn s nějakým duchem. Pravda

byla, že se ho policie nesnažila nijak energicky

dopadnout – nechtěli přijít o chodidla. Biggles se zeptal

cože to provedl, co urazilo významného banditu. Vězeň

se ale opět ponořil do naprostého mlčení a už jsme z něho

nedostali ani slovo.

V tu chvíli se blížil poklusem v oblaku prachu sám

náčelník místní posádky následován svými muži.

Informoval nás s veškerou zdvořilostí, která je u

Latinoameričanů tak ceněna, že naše doklady nejsou v

pořádku. Byl si ale jist, prohlásil, že to lze napravit.

Jinými slovy, zapomněli jsme na starý španělský zvyk

dát mu všimné. Musím popravdě říci, že tento zvyk je tak

starý, že už ani není považován za něco nevhodného, ale

za zaběhaný pořádek. Vyplatí se na něj přistoupit, ušetří

vám spoustu problémů.

Biggles odvedl kapitána stranou a chvíli s ním tiše

hovořil. Zřejmě si rozuměli, po chvíli se kapitán vrátil do

103

vesnice a vězně vzal s sebou. Když se k nám Biggles

připojil, prohodil jakoby nic, že brzy ráno vyrazíme.

„Co budeme hledat?“ vyzvídal Algy.

„El Cuchilla,“ odpověděl Biggles. „Dohodl jsem se s

kapitánem, bude určitě lepší, když vám to vysvětlím.

Záměr je následující. Strážce, který bude mít na starosti

našeho nedávného vězně, ho nechá uprchnout. Ten, tím

jsem si jist, poběží za svým šéfem. A my se podíváme,

kudy se vydá.“

„Kam myslíš, že zamíří – máš nějakou představu?“

zeptal se Algy.

Biggles přikývl. „Pokud se nemýlím, zamíří k

vulkánu. Tam najdeme El Cuchilla. Hledat ho jinak by

bylo jako hledat jehlu v kupce sena. Budeme-li sledovat

prchajícího banditu, najdeme El Cuchillův úkryt.“

Donald zapochyboval. „Ten člověk přece není

takový blázen, aby se ukrýval v kráteru sopky, kde hrozí

výbuch.“

Biggles se zakřenil: „Já se, doktore, nevsázím, ale

řekl bych, že v té hoře hrozí výbuch právě tak jako na

téhle poušti okolo. Pár tyček dynamitu a několik hrstí

síry stačí El Cuchillovi k tomu, aby farmáři opustili

vesnici i celý okres. Bandita by tak zabil dvě mouchy

jednou ranou. Získal by pro sebe dobrý a bezpečný úkryt

a na opuštěných farmách by našel dost potravy pro sebe i

své kumpány.“

„Měl jste snad podezření od samého začátku?“

„Ne, hned ne. Ale začal jsem ho mít, když jsem

viděl, že v kráteru roste tráva,“ odpověděl Biggles. „Asi

jste si toho nevšiml. Já ano, a protože si nedovedu

představit trávu či jakékoliv rostliny v kráteru aktivního

vulkánu, dal jsem si dohromady dvě a dvě. Ta kulka mi

104

potvrdila moje podezření. Když viděl naše letadlo kroužit

nad kráterem, El Cuchillo se lekl, že bychom mohli něco

zpozorovat, a tak poslal jednoho z banditů, aby nás

zastrašil. No ale stalo se, že my se jen tak vystrašit

nedáme. Půjdeme si odpočinout, chci ráno brzy vyrazit.“

Následující den jsme vstali ještě před východem

slunce a během pár minut jsme byli ve vzduchu. Když

jsme byli asi deset tisíc stop vysoko, slunce právě

vykouklo na horizontu. Biggles vypnul motor, začal

klouzat dolů a udržoval stroj mezi sluncem a horou. Je

téměř nemožné dívat se do slunce nad pouští, když je

ještě nízko na obloze a bylo tedy málo pravděpodobné,

že by nás bylo vidět, tím spíš, že jsme nedělali žádný

hluk. Naopak, protože se slunce opíralo do hor, my jsme

viděli všechno jasně.

Jak jsme klesali dolů, každý z nás musel pozorovat

jednu z hor a sledovat, zda neuvidíme prchajícího

banditu. Náhodou jsem měl já to štěstí a viděl ho první.

Vypadal jako mravenec lezoucí po skále. Sledovali jsme

ho a viděli, že zmizel v kaňonu na úbočí hory, těsně pod

kráterem. Ven už nevyšel, hádali jsme, že jsme objevili

El Cuchillovo doupě. Víc jsme nepotřebovali vědět.

Biggles letadlo otočil a já si všiml, že se dole na

poušti blíží vojáci na koních. Sesedli u paty hory a

pokračovali pěšky. Biggles poslal zprávu kapitánovi, a

tak vojáci věděli kam jít. Člověk má málokdy příležitost

sledovat hon na lidi z přední galerie, abych tak řekl, a to

jsme právě mohli. Když se oddíl dostal do blízkosti

banditova úkrytu, Biggles pustil dolů světlici těsně před

vchod do doupěte. Šel hodně dolů, aby se strefil a minutu

nebo dvě to bylo ostré. To už banditi pochopili, co se

děje a začali na nás střílet. Když dorazili vojáci, banditi

105

se stáhli do kráteru a stříleli dál. Ale proti vojákům

neměli šanci a ti je brzy obklíčili. Poznali jsme, že vojáci

už situaci zvládli, přistáli jsme u našeho tábora a viděli,

jak vedou přeživší bandity do vězení.

Přirozeně jsme si mysleli, že tím celá věc skončila.

Ale mýlili jsme se. Jen se farmáři dozvěděli, že je banditi

tahali za nos a přiměli je opustit jejich domovy, a to jen

několika tyčkami dynamitu a trochou síry a že my,

cizinci, jsme se zasloužili o to, že byli banditi obklíčeni a

zajati, nevěděli co pro nás udělat a chtěli nám snést

modré z nebe. Uspořádali fiestu, na které jsme my a

náčelník policie byli čestnými hosty. Kapitán naléhal,

abychom si vzali polovinu odměny a Biggles vyvolal

naprostou senzaci, když ji přijal a věnoval místní

nemocnici. Potom se stala místní pohostinnost tak

naléhavá a vřelá, že jsme prostě vlezli do letadla,

nastartovali a zamířili k domovu. Chudák starý Donald

byl poněkud zklamaný, že byl vulkán vyhaslý, ale

uklidnilo ho, že jsme udělali kus dobré práce. Biggles

slíbil, že najde jiný vulkán, jen pro Donalda.

„A to je všechno – slyšíte? Siréna!“ Ginger vyskočil

na nohy při zvuku poplachu a běžel k letadlu. „Řeknu ti –

“ volal na Henryho Harcourta, ale zbytek věty se ztratil v

hluku motoru, jak startoval.

106

107

DOBRODRUŽSTVÍ V TAJEMNÉ ZÁTOCE

11

Důstojníci Bigglesovy eskadry se ohlédli, když se

otevřely dveře důstojnické jídelny a vstoupil cizinec v

letecké kombinéze. Zvedl ruku k přátelskému pozdravu,

představil se jako Tom Gibson a připojil se k ostatním

před krbem, kde si sedl těžce do křesla.

Letecký důstojník Ginger Hebblethwaite zazvonil na

vrchního. „Dáte si drink?“ zeptal se nově příchozího.

„Odkud jste spadl v tak ponuré noci?“

Cizinec si rád objednal drink a obrátil se ke

Gingerovi. „Jsem z eskadry K – noční stíhací.

Pronásledoval jsem nepřátelské letadlo až nad Francii.

Dostal jsem ho, ale svou poslední dávkou mi prostřelil

nádrž. Doufal jsem, že se dokážu vrátit na svou základnu,

ale nepodařilo se mi to. Docházela mi šťáva, a tak jsem

se posadil tady. Vaši mechanici se už starají o moje

letadlo – bude to trvat asi hodinu a vrátím se domů.“

„Podle vašeho přízvuku bych soudil, že jste od

protinožců,“ poznamenal Ginger.

„Máte pravdu, jsem Australan, z Melbourne. Jak jste

to poznal?“

„Kdysi jsem strávil v Austrálii pár týdnů,“ vysvětlil

Ginger.

„Dovolená?“

„Ne docela.“ Ginger zaváhal. „Po pravdě řečeno,

měl jsem tam práci. Bylo nás víc. Biggles, který je tu teď

velitelem, měl celou skupinu na starosti, Algy Lacey,

chlapík, který sedí po vaší pravici, tam byl také.

108

Provozovali jsme tehdy malou společnost charterových

letů. Najal si nás jeden vědec.“

„Co ho v Austrálii zajímalo?“

Ginger se pobaveně zasmál. „Bude se vám to zdát

asi zvláštní, ale hledali jsme ducha – několik duchů.“

I Australan se zasmál. „Kde se měli ti tajuplní

duchové skrývat?“

„V zátoce mrtvých krav, na Cooperově řece.“

V cizincových očích se objevil záblesk pochopení.

„Nikdy jsem tam nebyl, ale podle toho, co jsem slyšel, je

to tam pěkně pochmurné.“

„Přesně tak. Jestli si někdo chce pořídit sbírku

koster, pak by si měl vybrat Cooperovu zátoku.“

„Našli jste ta strašidla?“ zeptal se Henry Harcourt.

„Ano,“ odpověděl klidně Ginger. „Našli jsme jich

několik.“

Všichni se nedůvěřivě ošívali, ale ztišili se, když

viděli výraz v Australanově tváři. „Cooperova zátoka

není rozhodně k smíchu. Ani v nejmenším. Rozhodně

není u nás do smíchu nikomu, kdo tam jednou byl.“

„Tak jim o ní pověz, Gingere, ať ukojíš jejich

zvědavost,“ navrhl Algy.

„Dobrá,“ souhlasil Ginger a vyprávěl následující

příběh:

Nejdříve si musíte udělat trochu konkrétnější

představu o části Austrálie, o které budu hovořit. Před

mnoha a mnoha lety byla Cooperova řeka normální řeka,

lemovaná přívětivou krajinou a šťavnatými pastvinami.

Chovatelé dobytka to místo objevili a vyrostlo tam

několik městeček i měst. Pak jednoho roku řeka vyschla

– jak se to stává u mnoha australských řek, proto tam

109

jsou ostatně velké neobydlené plochy. Voda se později

vrátila, ale následující rok se stalo to samé. A tak se to

opakovalo rok po roce a situace byla stále horší. Nakonec

přišel rok, kdy se už řeka vůbec neobjevila. Bylo to

vážné, ale chovatelé dobytka se nevzdávali. Vydrželi

devět strašných let a po celou dobu nespadla do koryta

řeky ani kapka deště. Země vyschla. Stala se z ní poušť.

Dobytek a ovce uhynuli žízní. Stromy uschly. Hlína se

rozpadla v prach. Lidé umírali. Nedalo se nic dělat. Těch

pár kusů dobytčat a koní, které zůstaly, byly už příliš

zesláblé, než aby je bylo možné převézt. Tak nakonec

uhynuly také. Zbytka usedlíků, kteří ještě přežívali,

uprchla z toho kraje hrozného zoufalství a všechno

nechali tak jak bylo. To je oficielní vysvětlení, jak si ho

pamatuji. O mnoho let později se voda vrátila, ale to už

bylo pozdě.

Dovedete si představit, jak to místo vypadalo po

tom, co ho usedlíci opustili. Viděl jsem to na vlastní oči.

Po suchu přišel vítr. Odvál písek z jednoho místa a

navršil ho jinde. Hroby byly odkryté, vyschlá těla

mrtvých vystavena povětří. Kosti tisíců dobytčat se

bělaly široko daleko – tisíce a tisíce kostí, všechny

zkroucené, jakoby se smály strašnému žertu přírody.

Okolo jedné vyschlé studny jsme viděli stát stovky

dobytčat s prázdnými očními důlky. Zemřela ve stoje.

Byla mrtvá už léta. Byly to jen kostry potažené kůží

vysušenou sluncem. Na některých místech byly domy

zaváty pískem. Jinde trčely jejich trosky na základech.

Byl tam ještě nábytek ponechaný hlodavcům, sovám a

havranům. Procházeli jsme těmi ruinami plnými krys.

Všechno bylo tak, jak to jejich majitelé opustili – ve

skříních bylo šatstvo, na stěnách visely obrazy, na

110

policích byly knihy, dopisy, papíry ležely na stolech. V

jednom domě jsme viděli piáno. Jinde šicí stroj. V noci

se tam měsíční paprsky odrážely v popraskaných

zrcadlech a jiskřily v očích bezpočtu pavouků. Krysy

byly všude a občas jste zahlédli zdivočelou vychrtlou

kočku nebo psa. Tak to tam vypadalo, když jsme tam

byli, a tak pochopíte, proč se o tom místě začalo říkat, že

tam straší.

Zpočátku nikdo nebral ty pověsti o duchách vážně.

Pak se objevily podivné zvěsti. Ti duchové prý mluví.

Tato první informace dorazila přirozeně od domorodců.

Ti se samozřejmě vyhýbali tomu místu smrti jako moru,

ale jednou tam kdosi v noci zabloudil. Když se druhý den

objevil, byl skoro šílený strachy. Jediné co z něho dostali,

bylo jakési nesouvislé blábolení o mluvících duchách.

Šéf toho chlapíka, běloch, zlatokop, si vzal do hlavy, že

to prozkoumá. I on se vrátil bledý a otřesený. Nevrátil by

se tam, prohlásil, ani kdyby tam bylo všechno zlato světa.

A tak věci zůstaly až do chvíle, kdy se doktor Donald

rozhodl, že to tak nenechá a podívá se tam. A tak jsme

letěli.

Dorazili jsme podle plánu a přistáli na písku. Bylo

asi poledne, když jsme vybalili, neměli jsme v tu chvíli

nic na práci a vydali jsme se porozhlédnout kolem. Už

jsem vám řekl, co jsme viděli. Mrazilo nás při pohledu na

kosti. Byli jsme všichni deprimovaní. V takové atmosféře

tragédie jste si prostě nemohli od tísně pomoci. Když se

šli ostatní podívat na hřbitov, vrátil jsem se do letadla a

snažil se přemýšlet o všech veselých věcech, na které

jsem si mohl vzpomenout.

Po pravdě řečeno člověk nečeká, že by duchové

chodili ve dne, a tak jsme se rozhodli, že zkusíme štěstí

111

za měsíčního světla – poblíž hřbitova. Já jsem ale

nakonec řekl, že nepůjdu. Šel tam po mně mráz i bez

duchů. Když se setmělo, Donald, Biggles a Algy vyrazili

a nechali mě sedět vedle letadla. Rozdělal jsem oheň,

připravil konvici čaje a pokusil se číst knihu. Nemohl

jsem se ale soustředit. Ve vzduchu byla tíseň toho místa a

musel jsem myslet na ty ubohé lidi, kteří prohráli

strašnou bitvu s přírodou.

Ostatní byli pryč asi hodinu a já jsem seděl a zíral do

ohně, když se za mnou ozval úzkostný, tichý hlas a řekl:

„Všichni jsou mrtví.“

Nepohnul jsem se. Nemohl jsem. Byl jsem jako

zkamenělý. Cítil jsem, jak mi vlasy vstávají na hlavě. Jen

jsem seděl, ztuhlý a napjatý. Pak se ozval jiný hlas,

kousek dál: „Voda – voda – voda.“ Následoval výbuch

hysterického smíchu přímo nad mou hlavou. Podíval

jsem se nahoru, ale viděl jen hvězdy. Dostalo mě to.

Ztratil jsem hlavu a nestydím se za to. Rozběhl jsem se,

jako když mi hoří v patách, běžel jsem jak šílený ke

hřbitovu a volal Bigglese. A věřte mi nebo ne, něco nade

mnou plulo a skučelo, „Bigglesi.“ Hlasy ve vzduchu

nejsou nic příjemného. Věděl jsem, že to nemůže být

ozvěna, ta se musí od něčeho odrážet a nic takového tady

nebylo. A potom, ozvěny se nepohybují a tyhle hlasy mě

následovaly.

Jak jsem tak pádil, zapomněl jsem úplně na kostry

dobytčat a jámy a do jedné jsem spadl. Kosti letěly dolů s

chřestěním a hlukem jako uschlé stromy. Postavil jsem

se, vylezl nadýchaný prachu a setřásal ze sebe zpřerážené

kosti. Běžel jsem dál a konečně jsem viděl ostatní, jak

jdou směrem ke mně. Biggles mě chytil za límec. „Co se

s tebou děje?“ zeptal se chraptivě.

112

Trvalo mi minutu, než jsem popadl dech a řekl mu,

co se stalo.

„Něco se ti zdálo,“ zavrčel. „Nic jsme neslyšeli.“

„Dobrá,“ řekl jsem ironicky. „Pojďte se mnou a

uslyšíte toho plno.“

Nemuseli jsme ani dojít k ohni, který jsme viděli v

dálce dohořívat. Když jsme se blížili, zdálo se, že mezi

nás a světlo ohně vstoupil jakýsi stín a dutý hlas

zachraptěl: „Cooper přichází – Cooperovi přicházejí.“

Přesně takhle. Potom jako odpověď od těch prázdných

domů zazněl ten strašný smích a jiný hlas zaječel: „Jsou

mrtví – mrtví – mrtví.“

Biggles vyrazil, nejprve se podíval na oheň a pak

směrem k vesnici. „Panebože!“ vydechl. „Je to

zlověstné.“ Zmizel v letadle a vrátil se s brokovnicí.

Donald se ozval: „Co s tím chcete podniknout?“

„Chtěl bych zjistit,“ řekl Biggles podrážděně, „co ti

duchové řeknou, až dostanou dávku broků.“

„Nemá přece cenu střílet na duchy,“ protestoval

Donald.

„Uvidíme,“ řekl tiše Biggles. A v tu chvíli přímo nad

našimi hlavami řekl hlas: „Cooperovi jsou mrtvi.“

Biggles přiložil pušku k rameni a začal střílet –

bang-bang. Ozvalo se zaúpění. A ticho.

Biggles vložil do pušky další náboje a vyrazil k

vesnici. „Musíme se tomu dostat na kloub,“ řekl

sevřeným hlasem, který mívá, když ho něco podráždí.

Šli jsme. Celou tu dobu jsme slyšeli žalostné hlasy,

vzdechy, naříkání, jakoby stvoření, která je vydávala,

plula v prostoru nad námi. Došli jsme k jedné z budov.

Byla to velká stodola. Biggles otevřel vrata a posvítil si

113

dovnitř. Viděli jsme ale jen krysy, pavučiny a oči

pavouků.

Vešli jsme a postavili se do rohu. Světlo jsme zhasli

a čekali. Klidně vám přiznám, že jsem si nepřál nic víc

než být doma. Chvíli se nic nedělo. Myslím, že jsme tam

byli asi pět minut, když se nad námi ozvalo jakési

chrchlání, po kterém následoval chraptivý nářek. Biggles

rozsvítil lampu – ale příliš pozdě. Zahledli jsme jen

tmavý stín mizící dírou ve střeše. Biggles po něm

vystřelil, ale zase se nic nedělo, jen se ze všech stran

ozývalo skučení a výkřiky. Jakoby se nám duchové

vysmívali.

„Už mě to nebaví,“ prohlásil Algy – a já s ním

souhlasil.

„OK,“ řekl Biggles, „rozhodně jděte, ale já tu

zůstanu, dokud nedopadnu jednoho z těch smutných

bručounů.“

Vyšli jsme ven. Donald po celou tu dobu

nepromluvil. Jen si pro sebe šeptal: „Neobyčejné,

opravdu zvláštní.“ Došli jsme k domu s piánem. Biggles

se objevil za námi, rozhlédl se a podal mi lampu. „Jdi se

podívat do toho domu.“

Jistě si dovedete představit, že se mi nechtělo, ale

Biggles vám umí říct, abyste něco udělali a vy to uděláte

ať chcete nebo nechcete. Rozsvítil jsem lampu přede

dveřmi a vykročil přes práh. Dřív, než jsem se mohl

rozhlédnout, něco těžkého mi spadlo na obličej. Upadl

jsem na záda a pustil svítilnu. Biggles ji zvedl a posvítil

na mne. „Co to bylo?“ zeptal se.

Nevěděl jsem samozřejmě. Podařilo se mi vstát, sáhl

jsem si na obličej a měl jsem pocit, že je vlhký. Algy

poznamenal něco na způsob, že jsem upadl strachy.

114

„Nic takového,“ řekl Biggles. „A i kdyby, není tu

důvod, proč by si poškrábal obličej.“

Měl jsem na obličeji krev. Když jsem se ale otřel,

neměl jsem na něm sebemenší škrábnutí. Podíval jsem se

před sebe, na zemi ležela polovina krysy. Že by byla krev

z ní?

„Doktore, živí se duchové krysami?“ zeptal se zcela

vážně Biggles.

„Pokud vím tak ne,“ odpověděl Donald. „Po pravdě

řečeno, nemám s duchy velkou zkušenost.“

„V tom případě mi bude potěšením vám jednoho za

minutu ukázat,“ řekl Biggles.

Podle způsobu, jak to řekl, jsem hned poznal, že už

má jasno. Vzal zbytek krysy a vyhodil ho dveřmi ven.

Podal mi svítilnu. „Až promluvím, posviť na krysu.

Pokus se zamířit světlo přesně.“

Nastalo delší čekání, snad celou půlhodinu. Jednou

nebo dvakrát jsem zaslechl v dálce hlasy, ale nic blízko.

Pak náhle něco zasvištělo.

„Teď,“ zavelel Biggles. Rozsvítil jsem lampu.

Biggles vystřelil.

Vyběhli jsme ven. Vedle krysy ležel – havran.

Algy se dal do smíchu. „To se ti tedy povedlo.

Nastražili jsme past na ducha a chytili ptáka – to mě

podrž.“

„Pánové prominou,“ řekl Biggles, „ale když mířím

na ducha, střelím ducha.“

„Co tím chceš říct?“ ozval se nevěřícně Algy.

„Tohle je duch,“ odpověděl Biggles a ukazoval na

havrana. „Neslyšeli jste nikdy o tom, že se havrani naučí

mluvit? Mluví tak jasně jako papoušci – někteří lidé

říkají, že i lépe.“

115

Nemusím vám říkat, že se nám všem ulevilo. Smáli

jsme se, ještě když jsme se vrátili k letadlu. Udělali jsme

si čaj a vzali pár sušenek. Jen Donald veselý nebyl.

Mrzelo ho, že to, co vypadalo jako prvotřídní tajemství,

se změnilo ve zcela prozaický příběh. Nicméně na celé

věci bylo něco zvláštního. Měli jsme dojem, že havran je

denní pták, ale tady z těch či oněch důvodů si vypěstoval

noční návyky podobně jako sovy. Nějaký důvod k tomu

být musel, a jestliže jsme to chtěli zjistit, museli jsme

svůj pobyt prodloužit. Následující ráno sedělo v tmavých

koutech domu plno havranů.

Uvažovali jsme, jak se asi naučili mluvit. Buď už

havrani v místě byli, když dorazili noví osadníci, nebo

přišli s nimi. Ať tak či onak, noví obyvatelé si jich pár

chytli a chovali je v domácnosti. Havrani jsou velcí

imitátoři jako papoušci a naučili se opakovat co slyšeli od

lidí. Možná, že je učili i lidé sami. Když vesnice končila

svůj život, slyšeli často slova jako: vodu, Cooperovi

přicházejí nebo Cooperovi zemřeli, všechen je mrtvý – o

dobytku. Když odešel poslední osadník a ptáci zůstali

opuštěni, začali si ta slova opakovat. Mladí ptáci se učili

od starších. Je snadno možné si představit, jak to

působilo na domorodce, ale i na bělochy, jak víme. Devět

lidí z deseti by se dalo na útěk při prvním zvuku a vůbec

by nepomyslelo na nějaké pátrání. Nebýt Donaldovy

zvídavé povahy a Bigglesova pevného rozhodnutí přijít

věci na kloub, hlasy by zůstaly záhadou na celá další léta.

Mohlo se přihodit cokoliv. Ptáci mohli odletět do jiného

kraje a strašit lidi tam. Místo by však zůstalo na seznamu

těch míst, kde straší. A přesto bylo možno to všechno

vysvětlit jako přirozenou věc, stačilo na to přijít.

116

Ginger se podíval na hodiny, pak na návštěvníka z

Austrálie. „No a to je všechno. Jestli chcete, půjdu se s

vámi podívat, jak jsou naši hoši daleko s vaším strojem.“

117

DOBRODRUŽSTVÍ SE ZLATÝMI KOŠILEMI

12

Letecký

důstojník

„Ginger“

Hebblethwaite

vystřihoval pečlivě malý odstavec z novin, které měl

rozložené před sebou, a dal si ho do kapsy.

„O co jde, Gingere?“ zeptal se Angus Mactail.

„Inzeráty na nejlepší zahradnické náčiní nebo kuchařské

recepty?“

„Ani jedno ani druhé,“ odpověděl Ginger. „Od té

doby, co jsem měl to potěšení cestovat s doktorem

Duckem, procházím každý den noviny a dívám se po

zvláštních článcích nebo novinkách, které by mohly být

někdy v budoucnu užitečné. Když výstřižky pečlivě

řadíte, mohou vám být v budoucnu velmi užitečné.

Posuzovány ve vzájemné návaznosti mohou přinést

odpověď na problém, který už dlouho nemohla řada lidí

rozřešit. Donald to dělal a procházet jeho poznámkami

byl skvělý způsob jak trávit volný čas. Dám vám příklad.

Vyprávěl jsem vám někdy o zlatých košilích?“

„Podivné oblečení,“ zahučel Lord Bertie Lissie.

„Co kdybys nám o tom řekl víc?“ navrhl Tex

O’Hara. „Do oběda nám zbývá hodina.“

„O.K. Potvrdí to, co jsem říkal o výstřižcích a

dokáže, že se stačí trochu soustředit a dostaví se úspěch.“

Ginger hodil zmačkané noviny do koše a vyprávěl

následující příběh:

118

Asi před deseti lety, dlouho před tím, než jsem

poznal doktora Ducka, se v novinách objevila malá

zpráva. Na severozápadním pobřeží Austrálie byl nalezen

mrtvý lidožravý žralok. V žaludcích lidožravých žraloků

bývají různé nástroje, kovové předměty, i šperky

žralokových obětí. V břiše tohoto žraloka byly nalezeny

podivné věci, odborníci soudili, že to je část starého

brnění. Bylo asi osmnáct palců dlouhé a dvanáct široké,

složené z mnoha slabých, kulatých plíšků z čistého zlata,

spojených rybími kosticemi. Protože je zlato měkké, mísí

se dnes s jinými kovy, aby získalo na tvrdosti. To zlato

bylo určitě starší než ten žralok. Ale všechno to nemohlo

ležet v žralokově žaludku příliš dlouho, žaludeční šťávy

by kostice rozežraly. Na celou věc se brzy zapomnělo.

O pět let později britský torpédoborec operující v

Indickém oceánu zahlédl stovky mil od pobřeží

domorodou kánoi. Leželo v ní tělo bílého muže. Byl

mrtev asi týden. Na bavlněném obleku měl zlatou košili

ze slabých zlatých destiček pospojovaných rybími

kosticemi. Nebyla ani v nejmenším poškozená.

Donaldův záznamový systém spojil ty dvě zprávy a

bylo zřejmé, že se jedná o stejný příběh. Donald se

problému dlouho věnoval, než nám ho přednesl. Získal

souřadnice, kde byla kánoe nalezena a měl přístup k

mapám admirality. Jak jistě všichni víte, hlavní oceánské

proudy mají více méně stále stejný směr a jsou dobře

zmapovány, jak co se týče jejich směru, tak jejich

rychlosti.

Doktor usoudil, že letadlem by bylo možné hledat

místo, odkud kánoe vyplula. Pomyslná brázda za kánoí

vedla okolo mnoha ostrovů. Naivně jsem si pomyslel, že

obletíme-li všechny ostrovy, narazíme dříve či později na

119

ten pravý. Biggles nás ale upozornil na skutečnost, že jen

v Indickém oceáně je asi deset tisíc neobydlených

ostrovů. Znali jsme sice obecné směry oceánských

proudů, ale zdálo se to být dost beznadějné.

Donalda nepřitahovala nepochybná hodnota zlata,

které bychom mohli najít, ale bílý kmen, který měl

přístup k takovému množství zlata, že si jeho členové z

něho mohli dělat košile. Dohodli jsme se, že věnujeme

pátrání tři měsíce. Jestliže na konci té doby nic

neobjevíme, vzdáme to.

První základnu jsme měli v Rangoonu a strávili jsme

celý měsíc létáním nad oceánem. Ostrovů tam byla

spousta, na mnoha z nich jsme přistáli, ale neviděli jsme

ani stopy po tom, co jsme hledali. Mně osobně připadalo,

že se namáháme zbytečně.

Jako místo pro druhou základnu jsme si zvolili

Penang a zůstali tam pět týdnů. Pořád nic. Pak sehrála,

jako často, roli Bigglesova intuice. Doletěli jsme daleko

na jih až do Surabaye v Batavii, a protože tam je dobré

letiště, Biggles využil příležitosti, aby nechal motor

trochu odpočinout a seškrábal svijonožce z trupu. Večer

se šel projít do bazaru a vrátil se s výrazem, který mívá,

když je něčemu na stopě. Dal se do řeči s čínským

obchodníkem a koupil od něho starou zlatou minci. Byla

na ní vyražena písmena V.O.C. a datum 1717. Byla to

značka Východoindické společnosti.

Požádal Donalda, aby vyndal fotografii zlaté košile a

zvětšeninu jednoho z plátů.

„Vážně nevím, kam míříš,“ řekl Donald. Biggles

neodpověděl, vzal kladivo, položil minci na plochý

kámen a roztloukl ji na velikost plíšku, z jakých byla

udělána zlatá košile. Začínali jsme chápat. Podobnost

120

byla příliš velká, než aby mohla být náhodná. Zlaté košile

byly vyrobeny z mincí, které byly kdysi v majetku staré

Východindické společnosti. Krok kupředu byl učiněn.

Algy sice poznamenal, že pořád neví, jak nám to může

být prospěšné, existují jistě stovky takových mincí, které

byly kdysi roztroušeny po ostrovech. Biggles měl ale v

rukávu další trumf. Od čínského obchodníka se dozvěděl,

na kterém ostrově byla mince nalezena. Jméno ostrova

bylo Gelden. Nikdo nevěděl proč, ale podobnost slov

Gelden a gold (anglicky zlato) nebylo možno

přehlédnout.

Následující den Biggles zmizel hned ráno a až do

oběda byl pryč. Když se vrátil, spokojeně se usmíval.

Ptali jsme se, co ho potěšilo. Řekl nám, že zašel na

holandskou matriku a s pomocí úředníků zjistil, že v roce

1718 vyplula z Holandska loď Van Husen a směřovala na

dálný východ. V podpalubí vezla žold pro garnizóny v

holandské východní Indii. Bylo to dvanáct barelů čerstvě

ražených zlatých mincí s datem 1717. Na palubě

cestovalo také několik žen. Loď zakotvila u břehů Jávy a

pak zmizela. Nikdo ji už nikdy neviděl.

121

122

Byli jsme teď na žhavé stopě, datum 1717 bylo, jak

si jistě pamatujete, na naší zlaté minci. Bouře asi zahnala

Van Husena na ostrov Gelden nebo se posádka vzbouřila,

aby se zmocnila zlata a pak s lodí najela na ostrov.

Vyrazili jsme na Gelden následující den.

Spíše než jeden ostrov to bylo soustroví jedenácti

ostrovů. Zamířili jsme k největšímu, byl to Gelden

Island, asi devět mil dlouhý ve tvaru srpku a asi pět mil

široký tam, kde byl nejširší. Byl nepochybně

vulkanického původu a uprostřed se tyčil do výše

několika tisíc stop. Zpozorovali jsme několik míst

vhodných pro zakotvení a přistáli jsme v malé zátoce, na

jejímž břehu byly palmy. Tichý, krásný ostrov jižních

moří.

Měl jsem chuť si zaplavat. Stál jsem na skalisku a

chtěl skočit do vody, když jsem spatřil cosi na dně. Mělo

to podivný tvar, a tak jsem skočil dolů, abych se podíval.

Bylo to staré dělo celé pokryté svijonožci a škeblemi,

obalené mořskými travinami. Zavolal jsem na ostatní,

aby si dělo prohlédli.

Spustili jsme na vodu nafukovací člun a hledali až

do soumraku potopenou loď, tedy spíše to, co z ní zbylo.

Pádlovali jsme pomalu přes celou zátoku. Všude jsme

viděli písčité dno, plno ryb, ale loď žádnou. Vrátili jsme

se na břeh a rozložili tábor. Biggles mě poslal, abych

nasbíral dříví na oheň. Šel jsem podél vody a sbíral

vyplavené dříví a narazil jsem na to, co jsme hledali,

kostru starobylého dřevěného korábu. Zaječel jsem tak,

že všichni okamžitě přiběhli. Shodli jsme se, že se nám

daří. Jak se ukázalo, dařilo se nám podezřele dobře, ale to

jsme si neuvědomovali. Úplně jsme zapomněli na ty lidi,

123

kteří nosili zlaté košile. Možná, že jsme mysleli jen na

poklad. Možná Biggles předpokládal, že ti lidé budou

slušní, protože jsou bílí. Nemluvili jsme o nich.

Navečeřeli jsme se při světle ohně a chystali se ulehnout.

Rozkládal jsem si lůžko pod křídlem letadla a

pohlédl směrem k vegetaci, která rostla až tam, kde

začínal písek. Všiml jsem si žlutého zablesknutí. Odlesk

ohně to nemohl být, neměl být na čem. Pak se žlutých

záblesků objevilo víc, pohybovaly se ve stínu křovin a já

jsem pochopil. Sehnutý jsem tiše doběhl k Bigglesovi a

řekl mu, že se na nás z křoví dívají zlaté košile. Biggles

byl bleskem v letadle a přinesl čtyři revolvery.

„Předstírejte, že jste si ničeho nevšimli, ale kryjte

se,“ rozkázal.

Čekali jsme. Nic se nepohnulo. Nebylo na nás,

abychom začali, pakliže mělo vůbec k nějakému střetu

dojít. Čekání a nejistota byly nepříjemné. Vydrželi jsme

to asi pět minut a pak Biggles vykřikl: „Mluví někdo z

vás anglicky?“ Žádná odpověď. Zkusil to ve všech

jazycích, které umí, ale z křovin se opět nic neozvalo.

Začal jsem už uvažovat, zda jsem se nespletl, když

se z křoví ozval jasný kovový zvuk. Chřestily plíšky

zlatých košilí.

Z křoví vyskočil silný chlap. Mával v ruce

obrovským nožem. Biggles ho viděl na poslední chvíli,

vrhl se dopředu a o vlásek unikl smrti. Nůž minul

Bigglesovu hlavu o pár palců. Všechno se to stalo během

zlomku vteřiny a skončilo tak rychle jako to začalo. Váha

rány toho chlapa hrála v jeho neprospěch. Nůž ho strhl s

sebou a dřív, než stačil nabrat rovnováhu, Biggles šel do

akce a uhodil ho do zátylku svou zbraní. Chlap zachrčel a

sesul se. Biggles ho chytil za krk a vlekl k letadlu. My

124

jsme mu kryli záda. Chlap byl asi náčelník, soudě podle

po domácku vyrobeného brnění ze zlatých plíšků; místní

šaman a diktátor. Zřejmě jako jiní samovládci nebyl

oblíbený, nikdo se ho nepokusil zachránit, přestože v

buši bylo slyšet rozčilený hovor.

Biggles řekl: „Vypadneme odtud dřív, než dojde k

opravdovému boji. Ublížit jim nechceme, ale také

nechceme být sami poraněni.“

Naložili jsme vězně do letadla a bez potíží vypluli ze

zátoky. Za námi lítala spousta kamenů vystřelovaných

zřejmě z praků. Při prvních paprscích slunce jsme

odstartovali a nabrali směr na Batavii. Vězeň se mezi tím

probral a měli jste vidět jeho výraz, když jsme vzlétli, asi

se před tím domníval, že je na lodi.

Vypověděli jsme příběh holandským úředníkům a

ukázali jim zlatou košili číslo jedna jako důkaz. Vrátili

jsme se zpátky na ostrov spolu s třemi holandskými

úředníky. Mohli se dohovořit a do večera jsme měli

vysvětlení

od

samotných

zlatých

košil.

Jejich

prapradědové utekli s lodí a v zátoce narazili na dno.

Ztroskotali. Z vraku zachránili, co mělo nějakou cenu a

bylo užitečné, také zlato, a potom ze strachu, že budou

pronásledováni, utekli do hor. A tam malá kolonie, muži

i ženy žili. Jediné k čemu mohli zlato použít, byla výroba

brnění, ve kterých se bránili útokům kanibalů z ostatních

ostrovů. Po léta se však už kanibalové neobjevovali, a tak

nosili zlatá brnění, jak jsme tomu my říkali zlaté košile,

při slavnostních příležitostech. Žili docela spokojeně, ale

před několika roky se rozhodli, že se pokusí navázat

kontakt s vnějším světem. Tři chlapíci odpluli na

kánoích, v dlouhých intervalech jeden po druhém, ale ani

jednomu se nepodařilo dostat se na pevninu. Věděli jsme,

125

že jednoho sežral žralok a druhý že zemřel ve své kanoi.

Co se stalo s třetím, jsme se nikdy nedozvěděli. Ale svým

soukmenovcům tito tři odvážlivci pomohli. Přijeli jsme

kvůli nim.

Tak to je všechno, co se dá o tom říci. Potomci

trosečníků se stále cítili Holanďany.

My jsme podali žádost o nálezné – i když nám zlato

samozřejmě nenáleželo – a musím říci, že holandské

úřady byly velkorysé.

Jednaly ještě s ostrovany, když jsme odjížděli.

Později jsme se doslechli, že někteří se vrátili na pevninu,

jiní se rozhodli zůstat a založili opravdovou kolonii pod

vedením holandské vlády, která je vybavila a poslala

odborného poradce, aby mohli úspěšně pěstovat ořechy a

vanilku. Zastavili jsme se tam po několika letech, když

jsme měli tím směrem cestu a našli jsme velmi

prosperující a vzkvétající kolonii. Místo bylo k

nepoznání – pěkné domy a všechno co patří k dobrému

životu. Je pozoruhodné, že nebýt Donaldovy mánie

výstřižků, mohla ještě uběhnout celá desetiletí, než by

byli potomci trosečníků objeveni. A to je konec

vyprávění. Teď víte, proč jsem si založil vlastní malou

referenční knihovničku. Může se hodit, až bude po válce

a my se budeme ptát co dál. A hleďme, už bude večeře.

Balím to.

126

DOBRODRUŽSTVÍ SE ZVĚDAVÝMI PTÁKY

13

„Zdá se mi,“ postěžoval si letecký důstojník Henry

Harcourt, „že rytířství ve válce vyhynulo právě tak jako

pták Didus ineptus, jinak zvaný blboun nejapný.“

Letecký důstojník Ginger Habblethwaite zvedl hlavu

od knihy, kterou četl, a optal se: „Kdo říká, že blboun

vymřel?“

„Každý přece ví, že blboun vyhynul,“ řekl Henry

přesvědčeně.

„To bych netvrdil,“ opáčil Ginger.

„Už víc jak sto let blbouna nejapného nikdo neviděl.

Píše se to v knihách.“

„Až se vy hoši přestanete přít,“ vložil se Tex

O’Hara, „budete možná tak dobří a řeknete mi, co to je

blboun nejapný.“

„Blboun nejapný je pták,“ odpověděl Ginger.

„Chceš říci, že blboun byl pták,“ opravil Gingera

Henry.

„Řekl jsem, že je,“ zavrčel Ginger.

„Ať už je nebo byl, o jakém ptáku to mluvíte?“

ozval se poněkud naštvaně Tug Harrington. „Jak vůbec

přišel k tomu směšnému jménu?“

Ginger se zakřenil. „Jméno je odvozeno od

portugalského slova doudo, což znamená prosťáček.“

„Slyšte chodící encyklopedii,“ zamručel Tug.

„Pověz nám víc.“

127

Ginger se mračil. „Co bych vám měl povídat. V

knihovně se můžete podívat do encyklopedie a obohatit

svou prázdnou mysl o několik užitečných informací.“

Henry šel do knihovny, příslušný díl encyklopedie

přinesl a pro všechny četl nahlas: „Blboun nejapný, pták,

dnes vyhynulý, kdysi objeven na ostrově Mauritiu, v

subtropickém klimatu v jižní části Indického oceánu,

ostrov vzdálený 9500 mil od Anglie a 550 mil od

Madagaskaru. Ostrov byl objeven portugalskými

mořeplavci roku 1505. Nalezli tam obrovskou kolonii

neobyčejných ptáků, které nikdo nikde jinde na světě

neviděl. Ptáci byli oškliví, olysalí, peří měli pocuchané,

se silnýma ale pokřivenýma nohama, obrovským

zobákem a měli hloupý výraz. Začali umírat hned potom,

co se na ostrově objevili první osadníci a kolem roku

1700 vymizeli úplně. Jeden byl poslán do Anglie v roce

1677; poslal ho Sir Herbert Thomas, když navštívil tyto

končiny. Dva živí ptáci byli přivezeni do Evropy. Když

uhynuli, byli vycpáni a vystaveni, ale dnes nejsou k

nalezení. Existují jen rané nákresy a písemné popisy.“

Henry zavřel knihu. „To je všechno,“ řekl. „Je

podivné, že vymřel tak náhle. Chtěl bych vědět, zda

opravdu vypadal tak, jak ho popisují v encyklopedii.“

„Vypadal,“ odpověděl Ginger vážně.

„Jak to můžeš vědět, mladý muži?“ vybafl lord

Bertie Lissie.

„Protože jsem to stvoření náhodou viděl,“ odpověděl

Ginger.

„Ale v knize se praví, že to je vyhynulý druh.“

„To si mysleli všichni s výjimkou doktora Ducka,“

prohlásil Ginger. „Jak víte, Donald byl zvídavý a byl

snad jediný člověk, který si položil otázku, proč by měl

128

nějaký pták vyhynout. Tento pták nemohl létat, ale bylo

možné, že celá kolonie ptáků, když se v jejich blízkosti

usadili lidé, přeplavala na jiné místo. Donald shledal, že

není důvodu, aby tu věc neprověřil. Hloubal nad atlasem

a vybral několik desítek ostrovů, kde bychom mohli

přežívající blbouny najít.

Plán byl lákavý. Přiznám, že nám bylo jedno, zda

blbouna najdeme nebo ne. Mysleli jsme si, že to bude

výborná zábava. A také byla – do jisté míry.

Nu což,“ řekl Ginger a opřel se v lenošce, „povím

vám příběh celý.“

Zapomněl jsem jména většiny ostrovů, které jsme

navštívili. Po řadu týdnů jsme neměli štěstí, ale dobře

jsme si užívali. Viděli jsme spoustu mořských ptáků, ale

blbouny žádné. Pokračovali jsme v hledání jen díky

Donaldovu nadšení. Donald všechno platil, počasí bylo

pěkné, nic nám nechybělo.

Pak jednou, když jsme se vraceli z dosti velké dálky

na Madagaskar doplnit palivo, počasí se náhle prudce

zhoršilo. Biggles byl znepokojen. Nebe se pokrylo

mraky, nemohli jsme zaměřit naši polohu podle slunce.

Olejově klidné moře věštilo příchod bouře.

Na obzoru se objevil ostrov, tedy spíš ostrůvek.

Vypadal jako ploché skalisko, ohlazené za celá staletí

mořským příbojem a vlnami, které se přes něj valily.

Podle mapy jsme neměli proletět nad žádným ostrovem.

Nabízelo se jediné vysvětlení – uhnuli jsme z kurzu.

Biggles došel k závěru, že je něco s kompasem.

„Můžeme

udělat

jen

jednu

věc,“

rozhodl.

„Neodvážím se riskovat a spotřebovat ještě více paliva.

Půjdeme dolů a počkáme, až se obloha vyjasní. Jestliže

129

se mraky roztrhají a zahlédneme slunce, budeme moci

určit naši pozici a nabrat nový kurz na Madagaskar.

Nemůžeme poniknout nic, dokud nebudeme vědět kde

jsme.“ Algy souhlasil, že to je ta jediná rozumná věc,

kterou můžeme udělat. Donaldovi, který nemyslel na nic

jiného než na jeho vzácné blbouny, bylo úplně jedno co

podnikneme. Poslední věc, na kterou naopak myslel

Biggles, byli blbouni. Ostatně, kdyby na skalách vůbec

nějací ptáci byli, ať už jakéhokoliv druhu, byli bychom je

viděli. Skály byly rovné jako kulečníkový stůl. A tak

jsme šli dolů.

Biggles přistál. Dosedl na vodu, poznal, že je pod

ním příhodné dno a dojel na břeh. Sotva jsme vystoupili,

abychom se pořádně protáhli, přihodilo se něco, na co

jsme nebyli ani trochu připraveni. Vzduch náhle zhoustl a

během pěti minut jsme byli v bílé, husté mlze. V těchto

vodách nebývají mlhy časté, a proto jsou samozřejmě

nebezpečné. Když se objeví, přicházejí rychle a většinou

vás zastihnou nepřipravené.

„Podívejte se na to,“ řekl Biggles. „Jsem opravdu

rád, že jsme dole a ne někde nahoře v té hrachové

polévce. Vůbec se mi to nelíbí. Mlha vždycky něco

znamená. Jestli se moře rozbouří, budeme si muset

vybrat, buď zůstat tady, nebo naslepo odstartovat. Zatím

nám nezbývá než čekat, co bude dál. Myslím, že je

pravděpodobnější, že se mlha zvedne. Uděláme si teď

pohodlí a trochu čaje by jistě neškodilo.“

Posadili jsme se, vypili šálek čaje, a protože jsme

neměli nic na práci, vyšel jsem na malou obchůzku. Nic

zajímavého jsem neviděl. Sem tam nějaký kamínek nebo

lasturu. To svědčilo o tom, že příliv sahá vysoko,

ostrůvek zalévá a všechno splachuje. Skála byla ohlazená

130

a odstartovat by neměl být problém. Ale mlha se

nezvedala a viditelnost se naopak stále zhoršovala. S

nadcházejícím večerem už na celém ostrůvku ležela mlha

jako šedá deka. Dostrkali jsme letadlo doprostřed

skaliska, odkud bychom mohli odstartovat, až by se mlha

zvedla. Víc jsme udělat nemohli.

Noc nás přirozeně zastihla na stejném místě. A když

říkám noc, tak myslím hustou, černou tmu. Mlha nás

obalila jak tmavý inkoust. „Jestli se teď moře zvedne,

budeme v pěkné kaši,“ řekl jsem Bigglesovi.

„S tím bych si starost nedělal,“ odpověděl. „Je

nepravděpodobné, že by se moře zvedlo. Dříve by začala

vanout bríza a vítr by tuhle hustou kaši rozfoukal.“

Ukázalo se, že měl pravdu. Asi v deset hodin večer už

bylo jasné, že nemá cenu zírat dál do tmy, nalezli jsme

všichni do letadla. Uvelebili jsme se, jak nejpohodlněji to

šlo a rozdělili si hlídky. U moře nikdy nevíte, co se může

stát, a tak jsme se přirozeně museli střídat v hlídání.

Biggles si vzal první hlídku. Všude byl klid a neměl co

hlásit. Po něm nastoupil Algy a asi ve čtyři ráno mě

probudil; byla řada na mně. Řekl mi, že je trochu

znepokojen. Chvílemi slyšel hukot vln, jak narážejí na

skaliska. Zdálo se mu zvláštní, že zvuk se ozýval v

nepravidelných intervalech. Chvíli jsme o tom hovořili,

uvažovali jsme, zda to nemáme ohlásit Bigglesovi, ale

nakonec jsme se rozhodli, že ho necháme spát. Mlha byla

pořád kolem nás jak svěrací kazajka.

Opřel jsem se zády o kolo podvozku připraven

strávit nepohodlnou hlídku. Byla mi zima a cítil jsem

vlhkost. Nebylo to nic příjemného. Nic jsem neviděl, ale

čas od časujsem zaslechl stejný zvuk, jaký zřejmě slyšel

Algy. Připomínal šplouchnutí přílivu na holý břeh.

131

Nebylo ani známky po nějakém větru, a tak mi to celkem

nedělalo žádnou starost. Asi v půl šesté ráno jsem pocítil

na tváři lehký závan větru a pomyslel jsem si, že to je

dobře. Konečně ranní vítr, který rozfouká tu hnusnou

mlhu. Měl jsem pravdu, bríza nabývala na síle a moře

začalo narážet na skaliska. Vyskočil jsem, abych si

protáhl nohy. Hned na to jsem klopýtl o něco měkkého.

Nijak mě to nepoděsilo, myslel jsem si, že tam někdo

nechal ležet kabát nebo deku. Protáhl jsem se ještě

jednou, vykročil a znovu jsem zakopl a skoro upadl. Ale

měl jsem najednou pocit, že to dole, ať už to bylo

cokoliv, byla živá věc. Začaly mi vstávat vlasy na hlavě,

protože jsem slyšel o chobotnicích, které v noci vylézají

z vody.

Mlha začínala řídnout a začínalo svítat. Řekl jsem si,

že bude dobré vzbudit Bigglese, a tak jsem se vydal

pomalu ke dveřím kabiny a rozsvítil. Biggles byl už

vzhůru. Viděl mě přicházet a řekl přátelsky: „Všechno v

pořádku?“

„Nejsem si úplně jist,“ byla moje odpověď.

„Co tím myslíš?“ zeptal se Biggles.

„Tedy,“ řekl jsem, „fouká bríza, stále silněji a

rozhání mlhu. Vzdouvají se vlny – ale zrovna jsem

škobrtl o něco podivného.“

Biggles povytáhl obočí. „O čem to mluvíš? O co jsi

tam mohl zakopnout?!“

„To bych taky rád věděl,“ odpověděl jsem. „Možná

že už je dost světla a můžeme se na to podívat. Půjdeš se

mnou?“

Biggles neodpověděl, ale natáhl si svetr a vylezl z

kabiny.

132

Jak mám popsat pohled, který se nám naskytl? Mlha

úplně zmizela a překrásný východ slunce barvil všechno

do růžova. Ale moc pozornosti jsme mu nevěnovali.

Dívali jsme se s úžasem na skálu. Na celém ostrůvku, od

jednoho konce k druhému, sedělo tisíce a tisíce ptáků.

Velká, směšně vypadající stvoření, s ohromnými zobáky

a kudrnatými ocasy. Stáli tam, všichni se na nás dívali a

byli na sebe tak namačkáni, že by se mezi ně nevešla ani

samička střízlíka.

„Jestli se mi to nezdá,“ řekl, „tak to jsou blbouni.

My jsme je nemohli najít, tak si oni našli nás. Probuď

Donalda. Ale dávej pozor ať je nevyplašíš, mohli by

odletět dřív, než by se na nich mohl Donald popást

pohledem.“

Vlezl jsem do kabiny letadla a probudil ostatní.

Donald byl bez sebe vzrušením. Vytáhl svůj poznámkový

blok a my jsme ho asi dvacet minut pozorovali, jak je ve

svém živlu. Biggles pak poznamenal, že nerad společnost

ruší, ale vzhledem k tomu, že moře rychle stoupá, měli

bychom být ve vzduchu dřív, než nás smete. Řekl, že

všichni blbouni vypadají stejně a tak navrhuje, aby si

Donald jednoho chytil a vzal ho do letadla, aby ho mohl

v klidu prostudovat. Donald souhlasil, vybral si jednoho

ptáka a chytil ho za krk. Pták se ani v nejmenším

nebránil.

Biggles zamával rukama a zakřičel na všechny

shromážděné ptáky, aby vyklidili prostor.

Ti ho však naprosto ignorovali. Stáli tam dál jako

shromáždění důstojných dam a bezvýrazně se na nás

dívali. Křičeli jsme. Vyskakovali jsme. Ječeli jsme, ale

oni se ani o krok a ani o mávnutí křídlem nepohnuli.

133

Biggles vlezl do kabiny, vrátil se s puškou a vystřelil jim

nad hlavy. Ani nemrkli.

Algy se prohýbal smíchy, ale Biggles se podíval na

moře a zarazil ho. „Tady končí legrace,“ řekl vážně.

„Jestli se odmítnou pohnout, budeme brzy v pěkné

bryndě. Podívejte se na ty vlny! Musíme uvolnit

startovací dráhu!“

Popadl jsem jednoho ptáka a začal jsem ho

vystrkovat, ale další prostě a jednoduše zaujal jeho místo.

Všichni jsme se snažili je vytlačit. Zvedali jsme je a

strkali, ale jediné co jsme dokázali bylo, že jsme se

zpotili a začali ztrácet jistotu, že s nimi něco svedeme.

Jenjsme vyčistili jedno místo, napochodovali tam noví,

čerství ptáci.

„Budeme muset všechny postřílet a naházet je do

moře,“ prohlásil Algy.

Biggles namítl: „Neblázni, potřebovali bychom

milión nábojů.“

Viděl jsem, že je opravdu znepokojen. „Už jsem

prožil všelijaká bláznivá dobrodružství,“ řekl, „ale tohle

přesahuje všechno. Musím přiznat, že nevím co si počít.“

Rozhlédl jsem se a spatřil jsem dva nebo tři ptáky,

kterým se podařilo vyšplhat na naše výšková kormidla.

Další, který se tvářil převelice důležitě, se procházel

podél trupu. Odstrčil jsem ho. Algy popadl jednoho,

který se pokoušel balancovat na ocasu letadla a podařilo

se mu ho sundat, ale ta potvora se zasekla drápy do

potahu a vytrhla z něho pěkný kus plátna.

„Přestaňte, takhle to nejde,“ vykřikl Biggles,

„roztrhali by letadlo na kusy. Jestliže se jim podaří dostat

se na křídla, jsme vyřízení.“ A to někteří z blbounů měli

134

zřejmě v úmyslu. Usoudili, že nemá cenu stát v zástupu,

když je na letadle dost vyhlídkového místa.

To už bylo moře opravdu rozbouřené. Nepřipadalo

naprosto v úvahu odtáhnout letadlo na vodu. Rozbilo by

se na kusy o skaliska. Měli jsme jedinou možnost,

odstartovat ze skalní plošiny, a jelikož vlny už zalévaly

dolejší část skaliska, měli jsme sotva pět minut na to,

abychom náš problém vyřešili.

Pak dostal Biggles jeden ze svých geniálních

nápadů. Vykřikl: „Máme jedinou šanci – motor. Běžte

dozadu k ocasu, nastartuji a odeženu ptáky vrtulovým

proudem.“ Vyšplhal do kokpitu, nastartoval a já a Algy

jsme se prodírali mezi ptáky k ocasu a lehli si napříč

trupu, abychom udrželi letadlo na zemi.

Jak hluk, tak proud vzduchu udělaly své. Vrtulový

proud je hrnul na hromady, jako péřové polštáře. Nikdy

na ten pohled nezapomenu – blbouni na zádech, blbouni

klouzající po břiše, malá křídla roztažená, jak chtěli

brzdit. Za necelé dvě minuty jsme měli čistou startovací

dráhu na délku dobrých sto yardů. Nebyla moc široká, ale

stačila, pokud se ptáci nevrátí dřív, než budeme moci

vzlétnout. Jakmile Biggles viděl, že jsme všichni na

palubě, uvolnil naplno škrtící klapku a rozjeli jsme se.

Pár ptáků se už opět začalo přibližovat.

Dostali jsme se do vzduchu o fous. Měl jsem na

chvilku pocit, že je před námi cosi jako lavina, pak mě

něco udeřilo zezadu do hlavy jako pytel mouky. Zahlédl

jsem blbounovo rozježené peří a pak zmizel dveřmi,

které jsme ve spěchu zapomněli zavřít. Donald si začal

zoufat, „Je pryč – je pryč!“ Věděl jsem, že ztratil svého

miláčka blbouna. Podívali jsme se dolů. Ostrůvek byl

opět celý pokrytý blbouny. Nevíme dodnes, odkud se tam

135

vzali. Biggles se podíval po slunci, zjistil náš kurz a za

několik hodin jsme byli na Madagaskaru. V nádrži jsme

měli sotva pintu paliva.

Ginger vstal a protáhl se. „Tak to je všechno,“ řekl.

„Ale jestli někdo prohlásí, že blboun nejapný je vyhynulý

druh – pošlete ho za Bigglesem.“

136

DOBRODRUŽSTVÍ S NEPOCTIVÝMI

CESTOVATELI

14

Letecký důstojník lord Bertie Lissie z Bigglesovy

eskadry vpadl do důstojnické jídelny, letmo se podíval na

skupinu pilotů sedících u krbu a vzal si noviny. Přečetl si

titulek, nasadil si pevněji monokl a přečetl ho znovu.

„Poslyšte, chlapci,“ poznamenal. „Čtu tady, že ti

zatracení nacisté dobyli starý, krásný Rostov.“

„Co je na tom tak zajímavého?“ chtěl vědět Tug

Carrington.

Bertie se na něho pohoršené podíval. „Chtěl bych

upozornit, že Rostov je neobyčejně důležité místo.

Nazývají ho vstupem, branou – nebo tak nějak – na

Kavkaz. Tam bychom nacisty určitě neradi viděli.“

„Můžeš mi to blíže vysvětlit?“ opět se optal Tug.

Bertie si vyčistil monokl. „No, jestliže projdou přes

Kavkaz, objeví se v Iráku nebo v Persii a potáhnou do

Egypta – to je přece jasné.“

„Přes Kavkaz nikdy neprojdou,“ vložil se do

rozhovoru Henry Harcourt.

„Proč ne?“ zeptal se Bertie.

„Jsou to jen skály a balvany navršené jeden přes

druhý. Ostatně nikdo ani pořádně neví, jak to tam

vypadá.“

Algy Lacey se přidal k debatě. „Tím bych si nebyl

tak jist,“ zamručel. „Němci možná vědí o Kavkazu

mnohem víc, než si řada lidí myslí.“

137

„Podle čeho tak soudíš?“ zeptal se Bertie. „Byl’s

tam někdy?“

Algy přikývl. „Kdysi jsem tam strávil pár hodin, s

Bigglesem a doktorem Duckem. Ginger tam byl

samozřejmě také. Když ho pěkně poprosíte, možná vám

o tom poví.“

„Proč jste se vypravili na Kavkaz?“ ozval se Tex

O’Hara.

Ginger odpověděl. „Hledali jsme několik ztracených

křižáků.“

„Ale jdi,“ ušklíbl se Tug. „Všichni křižáci zemřeli

před několika sty lety. Učili jsme se to ve škole.“

„To je možné, Tugu,“ odpověděl Ginger rozvážně.

„Ale nebyl bych si tím tak jist.“

„Našli jste nějaké křižáky?“

Ginger přikývl. „Ano, pár jsme jich našli. A musím

říci, že vypadali opravdu jako praví křižáci. Měli meče s

náboženskými nápisy a na tunikách dokonce svatojiřský

kříž.“ Ginger se podíval na hodiny. „Do oběda nám ještě

zbývá pár minut. Jestli chcete, všechno vám o tom

povím.“

„Dej se do toho,“ pobídl Gingera Tex.

Ginger se pohodlně usadil a vyprávěl následující

příběh:

Tak jako vždycky, když vám vyprávím o

dobrodružstvích s doktorem Donaldem Duckem, měl

bych vám raději nejdříve v hrubých rysech popsat místo,

kam jsme mířili, místo, které se jmenuje Kavkaz.

Nepředpokládám, že byste o něm příliš věděli, ale tím si

nelamte hlavu. Já jsem nevěděl naprosto nic. To bylo

ještě před válkou a tehdy se náhle objevil Donald a

138

pověděl nám, co to vlastně Kavkaz je. Z historie i to, že

se tam ztratila část starověké řecké armády; zrovna tak

jako celá římská legie. Nikdo neví, co se s nimi stalo, ale

říká se, že jejich potomci tam stále žijí. Jsou tam také

kmeny Mongolů, Arabů, Turků, prostě pestrá sbírka ze tří

kontinentů. Je tam zastoupena bílá rasa, žlutá rasa a

hnědá rasa, každá více méně izolovaná ve svém vlastním

údolí, se svými vlastními zákony, zvyky a náboženstvím.

Jedna věc, kterou uctívají společně, je svoboda.

Nesnesou zasahování, a proto se cestovatelé těmto

oblastem zdaleka vyhýbají.

Ale mezi všemi pozoruhodnými zvěstmi, které se

šířily

z

té

podivné

země,

nejpřekvapivější

a

pravděpodobně nejromantičtější byla ta o ztracených

křižácích. Existuje ale i spolehlivý důkaz o tom, že

potomci alespoň jedné skupiny křižáků tam jsou usazeni.

Ví se o nich málo. Nezměnili prý své staré zvyky, na

svých tunikách mají kříž a nosí meče vyrobené v dávné

době. Nejzvláštnější věc na nich je jejich náboženství.

Uctívají Svatého Jiří, patrona Anglie.

Potud Donald. Dostal tyto informace z Ruska a jak

vás už jistě napadlo, chtěl rozhodně najít potomky

křižáků a celou věc vysvětlit. Vyhledal nás, a přestože

Biggles nebyl nijak nadšený představou, co nás zase

čeká, souhlasil. A tak jsme letěli – když jsme si před tím

samozřejmě opatřili povolení sovětských úřadů. Nejbližší

letiště s pravidelným provozem bylo v Baku známém

svými ropnými ložisky a těžními věžemi. Rozhodli jsme

se letět tam a odtamtud prozkoumat ze vzduchu území,

které nás zajímalo, a bude-li to možné, najít přistávací

plochu někde uprostřed.

139

Žádnou možnost přistát v horách jsme však

neobjevili. Ale v jihovýchodním pohoří, v hlubokém

údolí na jednom konci otevřeném, bylo jezero. Jak se

ukázalo velice příjemný kout světa, s přívětivými břehy

porostlými divokými květinami a kvetoucími keři. Kolem

dokola se tyčily proti modré obloze majestátní hory.

Tající sníh tvořil malé potůčky, které stékaly do jezera.

Bylo to krásné místo a stačil jeden den letu, abychom ho

našli. Byl bych se tam rád procházel a nic nedělal. Jen tak

si užíval. Byl tu ale Donald a ten, když si vzal něco do

hlavy, neměl myšlenky na nic jiného než na ty ztracené

křižáky. Co mne se týče, i kdyby se nám podařilo je najít,

nijak valně mě nezajímali.

Po přistání jsme zakotvili starého Tuláka u břehu,

sedli si na sluníčko a probírali jsme situaci. Donald chtěl

prozkoumat okolí pěšky, ale Biggles neměl chuť opustit

letadlo. Také se mu příčila představa, že by skupinu

rozdělil – někdo by zůstal u stroje a ostatní by se vydali

hledat křižáky.

Jak se ukázalo, problém se vyřešil sám od sebe. Jak

jsme tak seděli na břehu, objevila se na svahu naprosto

neobyčejná postava. Měla vysoký zelený turban a

dlouhou žlutou hedvábnou tuniku zdobenou modrými

hvězdami, růžovými měsíci a bůh ví čím ještě. Na nohou

měl ten muž rudé střevíce. Šel rovnou k nám, hluboce se

ukláněl, a s neobyčejnou vážností oslovil doktora.

Předpokládal zřejmě podle jeho cylindru, že je vedoucím

výpravy. Já jsem nepoznal, jakou řečí hovoří, ale Donald

ano. Byla to perština. Pomocí perštiny a arabštiny se jim

podařilo konverzovat. Dozvěděli jsme se tak, že náš

návštěvník – jeho jméno jsem zapomněl – byl kdysi

dvorním astrologem u jednoho perského prince, ale

140

protože nepředpověděl zahřmění měsíce, ztratil své

místo. Byl vyhnán ze dvora a žil teď v jeskyni, do které

nás pozval.

Nepoznali byste, že jste v jeskyni, na zdech byly

zavěšeny gobelíny a koberce. Pověstné perské koberce

pokrývaly podlahu a ze stropu viselo bezpočet

mosazných lamp. K posezení sloužila spousta barevných

polštářů. Všude se povalovaly zajímavé a neznámé

přístroje, sloužící k vypracování horoskopů. Bylo to

fascinující místo a musím přiznat, že jsem byl unesen.

Seděli jsme na zemi okolo obrovského tácu plného ovoce

a pokračovali v rozhovoru – tedy Donald pokračoval. Čas

od času nám přeložil o čem hovoří. Přirozeně se brzy

dostal k námětu, který mu ležel na mysli – ke křižákům.

A dozvěděl se následující.

Křižáci opravdu existovali. Nejen to, díky

neobyčejnému štěstí jsme přistáli právě blízko jejich

údolí. Byli to podivní lidé – jak tvrdil náš hostitel – a

měli strašlivou pověst, zabíjeli každého civilizovaného

člověka, který se jim dostal do rukou. Takovému

ubožákovi setnuli okamžitě hlavu mečem, který drželi

oběma rukama. Přiblížit se k údolí oblečeni tak, jak jsme

byli, by se rovnalo sebevraždě. Kdybychom se převlékli

do orientálního šatu, byla šance, že projdeme. Náš

hostitel byl ochoten nám s tím pomoci. Půjčí nám obleky

a my budeme předstírat, že jsme svatí muži z východu.

Letadlu se nic nestane.

Znělo to dobře, ale byl tu jeden háček. Ani onen

muž, říkejme mu Ali, jako Ali Baba, si nebyl zcela jist,

kudy vede cesta do údolí, kde křižáci žijí. Údolí byla na

všech stranách, a kdybychom náhodou vešli do jiného,

padli bychom do rukou kmenu Tatarů, kteří také byli v

141

kraji usídleni. V takovém případě bychom byli určitě

zavražděni. To už tak dobře nevypadalo. Nicméně se

nabízelo jedno řešení, dát všemu romantický nádech.

Jistě nemusím podotýkat, že v tom divokém kraji

neexistovaly noviny, ale byl tam jakýsi druh předávání

zpráv, služba, která fungovala už po staletí. V

pravidelných intervalech projížděl horami prodavač

zpráv a vykřikoval novinky tak, aby je každý kdo chtěl

slyšel. Mohl jet všude, nemusel se bát, že mu bude

ublíženo. Odměnou za jeho práci mu bylo jídlo. Tito

chlapíci nejenom znali všechny místní drby, ale také

věděli, kde se kdo nachází. Takový muž měl navštívit

Aliho jeskyni následující den a vždycky se zastavil na

talíř rýže. Jídlo byla jeho odměna. Ali s ním promluví

naším jménem a pokusí se ho přesvědčit, aby nám ukázal

místo, kde žijí křižáci. Ale určitě by to neudělal, kdyby

věděl, že jsme Britové. Jediný možný způsob jak

překonat tuto obtíž, bylo převléci se za svaté muže, členy

mnišského řádu, který se zavázal k věčnému mlčení. Tím

by se vyřešil problém jazyka.

Biggles měl vždycky hrůzu z převlékání, z

čehokoliv, co by ho učinilo směšným. Odmítl se něčeho

takového zúčastnit. Ale prohlásil, že nám to kvůli tomu

nebude rozmlouvat. Odveze letadlo do úkrytu pod

skalnatý převis na břehu jezera, bude se držet stranou,

aby ho neviděl prodavač zpráv a bude pak čekat na náš

návrat.

Následující ráno se Biggles stáhl k letadlu a zmizel

nám z očí. My, kteří jsme zůstali, jsme společně s Alim

čekali, až přijde prodavač zpráv. Objevil se skoro na

minutu, podle plánu. Slyšeli jsme ho přicházet dlouho

před tím, než se objevil. Čas od času se zastavil, zazvonil

142

zvoncem a vykřikoval zprávy do širokého okolí. Byl na

každý pád zajímavý svým vzhledem. Byl špinavý,

omotaný nejpodivnějšími částmi oděvu, většinou

rozedranými na cáry.

Nad miskou rýže mu Ali řekl náš předem připravený

příběh. Zpočátku se zdálo, že se mu ta myšlenka příliš

nezamlouvá, ale nakonec ustoupil. Když si konečně

naložil na hřbet svůj malý majetek a vydal se na cestu,

vyšli jsme za ním husím pochodem a tvářili se tak vážně

a svatě, jak jen bylo možno.

O cestě vám vyprávět nemusím. Zdaleka nebyla tak

dlouhá, jak jsem čekal. Prodavač zpráv se občas zastavil,

zazvonil na svůj zvonec, rozkřikl neznámou řečí své

zprávy a šli jsme dál. Připadalo mi to jako naprostá ztráta

času, protože jsme neviděli živou duši. Pak jsme zabočili

do dalšího údolí a náš průvodce nám dal znamením na

srozuměnou, že to je to, které hledáme. Donald byl

nadšen a já a Algy jsme byli rádi, že se snad blíží

uspokojivý konec našeho pátrání.

Údolí přešlo v úzkou soutěsku mezi vysokými

skalami. Donald se dral dopředu, jako vždy plný

překypující energie. Hned za ním šel Algy a pak já.

Uprostřed soutěsky se náš vůdce z nějakého důvodu

zastavil a ocitl se na konci.

Úzká soutěska se náhle rozšířila a tam před námi

stáli čtyři vysocí, světlovlasí, modroocí křižáci. Oblečeni

tak, jak je znáte z obrázků, vypadali působivě, opírali se

o velké meče, na bílých tunikách měli svatojiřský kříž.

Algy mi pošeptal, že to skoro vypadá, jakoby na nás

čekali. Měl víc pravdy než tušil.

Křižáci stáli v malém polokruhu, na způsob vítacího

výboru. Když jsme došli na pár yardů od nich, všichni

143

vytáhli zpod tuniky automatické pistole. Bylo to tak

neuvěřitelné, že jsem se skoro rozesmál. Otočil jsem se

na našeho vůdce a zamrazilo mě. I on měl v ruce pistoli a

držel nás zezadu v šachu. „Jděte, nezastavujte se,

vyzvědači.“ Mluvil anglicky se silným cizím přízvukem.

Kdybych řekl, že nám to vyrazilo dech, bylo by to

málo.

Pak Algy vyhrkl: „Co to má všechno znamenat?“

„Měli byste to vědět,“ odpověděl jeden z křižáků.

„My víme, co tu pohledáváte. No a teď jste nás našli.

Vynikající. A my našli vás a dohlédneme na to, abyste už

nedělali žádné potíže Třetí říši.“

„Třetí Říše?“ vydechl jsem. Ani v nejmenším jsem

netušil o co jde.

Profesor byl první, který pochopil. „Jsou to Němci,“

řekl, „a tuším, co tu dělají. Je to hnízdo špiónů, kteří

zneužívají místní legendy. Převlékli se za křižáky, aby

zakryli svou pravou činnost.“

„Úžasné,“ zavrčel jeden z křižáků. „Jako byste to

nevěděli.“

„Dávám vám své slovo,“ řekl jsem. „Nic jsme o tom

nevěděli. Tento gentleman je doktor Duck, věhlasný

biolog. Hledali jsme opravdové křižáky.“

„O tom nepochybujeme,“ vyštěkl křižák, který byl

zřejmě náčelníkem. Pak dodal německy: „Skoncujeme to

s nimi a bude klid.“

Nemohl jsem věřit svým očím, když najednou

ustoupili a zamířili na nás svými pistolemi. Pochopte,

tehdy jsme nebyli s Německem ve válce. Nejvíce mnou

otřásla skutečnost, že náš průvodce byl jedním z nich.

Sehrál svou roli opravdu dobře, neměli jsme nejmenší

podezření.

144

Naše situace byla rozhodně nepříjemná. Co jsme

mohli dělat? Ani jeden z nás neměl zbraň. Nikdo s něčím

takovým nepočítal. Bylo jasné, že si Němci vzali do

hlavy, že jsme britští agenti vyslaní najít jejich hlavní

stan a vymlouvat jim to byla naprostá ztráta času. Jeden z

křižáků zamířil na Donalda. Viděl jsem jeho prst na

spoušti a řekl jsem si, že je po všem.

Zazněl výstřel. Donald zůstal stát. Nejen to, vypadal

v pořádku. Pak jsem viděl, že střela zasáhla křižáka.

Poklesly mu náhle nohy a svalil se. Nechápal jsem, co se

děje, a zatím co jsem si ještě kladl otázku, proč se ten

chlápek sám zastřelil – to jsem si totiž myslel – ozval se

hlas. Blízko a klidný. Biggles se jakýmsi zázrakem

objevil na scéně. Mluvil německy a znal jsem tu řeč

natolik, abych vyrozuměl, že říká ostatním křižákům, aby

odhodili zbraně. Byli překvapení stejně jako my. Jeden

po druhém pustili pistole na zem. Biggles s puškou v ruce

vystoupil ze svého úkrytu za skálou a aniž by spustil oči

z Němců, řekl mi, abych zbraně sebral. Potom jim

poručil, aby se otočili a vrátili se do údolí.

Karty se obrátily a Němci museli poslechnout. Když

byli od nás asi na padesát yardů, dali se na úprk.

Biggles řekl: „Pojďte, jdeme zpátky. Ti hoši mají

možná ve vesnici kamarády. Píchli jsme do sršního

hnízda a čím dříve budeme ve vzduchu, tím lépe.“

Vyrazili jsme, jak nejrychleji to šlo. Ještě než jsme

se dostali ze soutěsky, slyšeli jsme za sebou pokřik, a

když jsme dobíhali k jeskyni Aliho, stříleli na nás

ostřelovači. Nezastavili jsme se a pádili přímo k vodě. A

tam ležel na břiše Ali. Všiml jsem si, že i on má světlé

vlasy. Donald se chtěl zastavit, ale Biggles jen zahučel:

145

„Je to Hun, jako ti ostatní. Musel jsem mu rozbít hlavu.

Poletíme.“

Když jsme nastartovali motor, falešní křižáci se

hrnuli dolů po horské cestě. Jedna nebo dvě kulky

zasáhly letadlo, ale nezpůsobily žádnou škodu. Brzy jsme

byli z dosahu a mířili do Baku. Hned po přistání Biggles

informoval sovětské úřady. Co se s Němci stalo jsme se

nikdy nedozvěděli – Rusové o takových věcech nemluví

– ale můžeme si to domyslet.

Po tom co jsme odešli, se zřejmě přihodilo

následující. V jeskyni si Biggles, kterému nikdy nic

neunikne, všiml dlouhého drátu vedeného podél zdi. Jen

jak jsme vyrazili na cestu, vplížil se do jeskyně a uslyšel

Aliho hovořit s někým německy po telefonu. Bylo tedy

jasné, že se nejedná o žádného Peršana, ale o německého

agenta, pravděpodobně hlídku mající za úkol sledovat, co

se děje u jezera. Dal si dvě a dvě dohromady a pochopil,

že jsme vlezli do pasti. Další důkaz na sebe nenechal

dlouho čekat. Objevil se Ali s puškou. Plížil se dolů k

vodě k letadlu, s nepopiratelným úmyslem Bigglese

zastřelit. Netušil, že ho Biggles sleduje a právě se chystal

vylézt na křídlo letadla, když ho Biggles uhodil do hlavy

kusem skály. Pak Biggles popadl pušku a vydal se za

námi, doufal, že nás dojde včas. A to se mu také podařilo.

A to je všechno. Hlavně že to dobře dopadlo, ale

měli jsme namále. Kdyby nás Němci zastřelili a to by

určitě udělali, nikdo by se nikdy nedozvěděl, co se s námi

stalo. Díky Bigglesovi žijeme. Myslím, že sotva kdy

udělal něco záslužnějšího – ale tady přichází. Raději

sklapnu.

146

DOBRODRUŽSTVÍ SE ZELENÝM KONĚM

15

„Se všemi těmi výkopy, zákopy, dírami a

protileteckými kryty se civilizovaní lidé mohou brzy stát

troglodyty,“ poznamenal Henry Harcourt ponuře.

Tug Carrington se nechápavě zeptal: „Co to je?“

„Troglodyti? Lidé, kteří žijí v dírách v zemi.“

„Chceš říci – jako králíci?“

„Přesně tak.“

„A takoví lidé existují?“

Henry pokrčil rameny. „Nevím. Existovali. Věřím,

že v Severní Africe se najdou hory, ve kterých je spousta

děr po obydlích troglodytů, ale myslím, že staří, dobří

troglodyti už všichni vyhynuli a není po nich ani stopa.“

„Tomu nevěř,“ prohlásil Ginger a vstal ze židle, na

které odpočíval po dvouhodinové hlídce. „Troglodyti

možná dali vale civilizovaným lidem, ale vůbec nejsou

mrtví. Naopak, mají se čile k světu. Vím to. Viděl jsem

je.“

„Opravdu?“ zajímal se Henry. „Kde?“

„V Severní Africe, ale dál na jih, než jsou dobře

známé podzemní jeskyně v Libyi. My jsme je viděli v

Hogaru, v horách nazývaných střecha Sahary.“

„My?“ zvídal Henry.

„Biggles, Algy, doktor Duck a já,“ vysvětlil Ginger.

„Aha! Už tomu rozumím. Jednou jste se vypravili

hledat troglodyty …“

147

„Ale kdepak,“ oponoval Ginger. „Vůbec jsem

nevěděl, že ti malí mizerové existují. Ve skutečnosti jsme

pátrali po zeleném koni.“

„Musím se smát,“ frkl lord Bertie Lissie. „To se ti

povedlo! Jak se tomu koni povedlo zezelenat – snědl moc

trávy?“

„Ne. Pochybuji, že bylo jedno jediné stéblo trávy v

okolí pěti set mil od místa, kde se ten neobyčejný

čtyrnožec měl údajně pást.“

„Byl tam, když jste dorazili?“ zeptal se Taffy

Hughes.

Ginger zavrtěl hlavou. „To je dlouhá historie.“

„Pusť se do toho,“ pobídl ho Tex O’Hara.

Ginger se dal do smíchu, usadil se znovu do své

židle a začal:

Jistě souhlasíte, že zelený kůň by byl zoologickou

kuriozitou. Nebylo tedy nijak překvapující, že se o něj

začal doktor Donald zajímat. Fakta týkající se tohoto

koňského fenoménu byla opravdu sporá. A to je to

nejmenší, co mohu říci. Vycházela pouze z domorodých

zkazek a těm nelze vždycky věřit. Donald došel nicméně

k závěru, že i v případě nejpověrčivějších domorodců

není kouře bez ohně, a tak se rozhodl se na věc podívat.

Všechno to prý začalo objevením se jakéhosi Araba,

který se potuloval po lybijské poušti blízko místa

zvaného Insalah. Objevilo ho francouzské letadlo –

upozorňuji, že to bylo před válkou. Pilot dal zprávu své

základně ve Fort Flatters a odtamtud poslali auto, aby

ztraceného Araba vyzvedli. Byl ve velmi špatném stavu a

nakonec zemřel. Ale dříve než vypustil duši, přerývaně

svým zachráncům řekl, že ho sledoval jakýsi zelený kůň,

148

kvůli kterému se jeho vlastní kůň splašil. Arab spadl a

ocitl se ve svízelné situaci. Není běžné, aby se Arabové

procházeli pěšky a sami po poušti. Francouzi se celkem

přirozeně domnívali, že blouzní a jeho příběhu

nevěnovali žádnou pozornost.

Po nějakém čase karavana přecházející poušť na

severovýchod od Timbuktu byla překvapena, když na

jednom hřebenu spatřila nefritově zeleného koně. Celá

karavana čítající asi sto lidí zvíře viděla a většina Arabů

si myslela, že viděli fatu morganu. Ta ale po sobě

nezanechává stopy. Toto podivné zjevení však stopy

nechávalo a bylo zřejmé, že vedou od pohoří Hoggar,

řetězu hor uprostřed Sahary. Rozhodně byste si to místo

nevybrali, abyste tam strávili prázdniny. Horko je strašné

a vody se nedostává. Některé vrcholky dosahují až 11000

stop. Několik arabských nomádských kmenů tam prý

občas pobývá v údolích mezi horami, ale jsou to divoké

bandy a jejich přítomnost odrazuje turisty.

A teď jestliže to, co vám budu vyprávět, vzbudí vaši

nedůvěřivost, bude lepší, když vám nejprve povím o

troglodytech v horách Matmata. Lidé o nich věděli

dlouho. V této podivuhodné komunitě, obklopené pouští,

prý žije asi několik tisíc lidských krtků, tak jako žili lidé

v prehistorických dobách. Stále používají luky a sekery,

což je jasný důkaz toho, že za celá tisíciletí moc dopředu

nepostoupili. Jsou plaší jak králíci, a jakmile se blíží

nějací cizinci, ztratí se v dírách v zemi. Živí se hlemýždi,

ještěrkami i škorpióny. Aby odradili návštěvníky, shazují

z vrcholků balvany. Nic jsme o nich nevěděli – alespoň já

ne. Také jsme ani nepomysleli na troglodyty, když jsme

se vydali do pohoří Hoggar hledat zeleného koně.

149

150

Viděl jsem v životě pár pouští, ale nic podobného

tomu, co jsem viděl v sousedství těchto hor. Některé

duny, měřeny naším výškoměrem, byly skoro 2000 stop

vysoké. Poušť vypadala jako obrovský oceán, který náhle

zmrzl uprostřed bouře.

Když jsme se blížili k horám, zaujala nás ostrost

jejich vrcholů a podivuhodně čirý vzduch. Celkem vzato

to bylo neveselé místo. Ani známka života a nikde žádný

kůň, ať už zelený nebo jiný. Naše jediná šance byla

přistát a hledat stopy.

Chvilku jsme létali sem a tam, až Biggles našel

pěkný plochý pruh země a podařilo se mu posadit starého

Tuláka pěkně na zem. Nikdo z nás nečekal takový žár

jako ten, který nás zavalil, když jsme vylezli z letadla.

Pec – to není nic! Cítil jsem, jak mi kůže praská. Přikryli

jsme motor plachtou proti prachu, zakousli malý oběd a

potom, protože byl Donald netrpělivý a chtěl honem

vyrazit, vydali jsme se pěšky na naši první obhlídku.

Vybrali jsme si nejhlubší údolí, kde bylo alespoň trochu

stínu.

Šli jsme, rozhlíželi se, ztraceni ve strašné samotě

toho místa. Nějakou dobu jsme nic neviděli – prostě nic,

tedy až na skály a písek – a pak náhle, tam kde se jiné

údolí křížilo s naším, jsme narazili na stopy koňských

kopyt. Bylo těžké uvěřit povídání o koni ještě před tím,

než jsme vyrazili, ale teď, po tom co jsme viděli, jaké je

to místo, to připadalo fantastické.

Biggles stál, díval se na stopy kopyt a zapálil si

cigaretu. Pak řekl: „Ať už to vypadá sebeneuvěřitelněji,

ty stopy tu nepochybně zanechal kůň. Vidíte, že to jsou

stopy jen jednoho koně a vedou do pouště. Jestliže se

151

tedy kůň vrátil, nešel touto cestou. Víme, že tu zvíře

nemůže dlouho přežít bez vody. Půjdeme-li zpět po

těchto stopách až k jejich začátku, najdeme vodu a

pravděpodobně i koně. Neřekl bych, že jsou ty stopy

čerstvé, ale těžko soudit, v poušti mohou stopy vydržet

stovky let.“

Donald, který byl bledý rozčílením, souhlasil, a

vyrazil ostrým krokem do druhého údolí po stopách

kopyt, zjevně rozhodnut dostat se co nejrychleji k jejich

začátku. Šli jsme za ním a několik minut nikdo

nepromluvil. Na to jsme zažili druhý šok. Přišli jsme k

velké hromadě mušlí – šnečích mušlí. Hromada byla asi

padesát stop vysoká a dlouhá snad sto yardů.

Biggles se otočil k Donaldovi. „Co tomu říkáte,

doktore?“ zeptal se. „Musím přiznat, že tomu

nerozumím.“

„Myslím, že znám odpověď na tuto záhadu,“ řekl

Donald s úsměvem. „Jsou to odpadky, které tu

nashromáždil kmen troglodytů. Jednou jsem viděl tu

samou věc dál na sever. Vchody do doupat budou

nepochybně výše. Ti lidé prostě vyhazují všechny své

zbytky předními dveřmi.“ Tehdy nám řekl to, co jsem

vám už o troglodytech všeobecně pověděl.

Když skončil, zvedli jsme všichni hlavu a bylo

dobře, že jsme to udělali, protože dolů padala spousta

balvanů. Uskočili jsme a balvany dopadly s hřmotem na

zem.

„Nemají nás rádi, to je zjevné.“ poznamenal Biggles.

Otočil se k doktorovi a zeptal se, „Je tu nějaký důvod

znepokojovat se – chci říci zda nás mohou ti lidé

napadnout?“

152

Donald se na chvíli zamyslel. „Neřekl bych,“

usoudil. „Nemají rádi, když sem někdo vnikne, ale sami

myslím nezaútočí. Ale pojďme raději dál po otiscích

kopyt.“

Poslechli jsme jeho rady a šli dál, očima jsme

nenápadně sledovali převisy nad námi. Jednou nebo

dvakrát jsem měl dojem, že jsem zahlédl malé, hnědé

obličeje, jak se na nás dolů dívají, ale nebyl jsem si jist,

často byly totiž pískovcové kameny ošlehány do

groteskních tvarů připomínajících lidské bytosti, zvířata

nebo plazy. Jak se ukázalo, nemuseli jsme jít daleko.

Obešli jsme skalisko a před námi se objevila velká

jeskyně. Stopy vedly do zejícího vchodu.

Vešli jsme dovnitř. Donald rozsvítil lampu a viděli

jsme, že jsme se ocitli v mnohem větším prostoru, než

jsme předpokládali. Podlaha byla na úrovni vchodu, ale

vzhůru se jeskyně tyčila jako střecha katedrály.

Pokračovali jsme po stopách koně, a ty nás zavedly k

bočnímu vchodu vedoucímu do jiné jeskyně.

Biggles se najednou zastavil. „Počkejte,“ řekl. „Co

to je před námi?“

Všichni jsme se zastavili a zírali. Něco před námi

bylo, ale nemohli jsme to rozeznat. Popošli jsme velice

pomalu pár kroků a pak jsem slyšel Algyho vydechnout.

V širokém polokruhu sedělo spousta malých lidí,

řada za řadou, všichni ve stejné pozici. Bylo to skoro

jako dívat se do hlediště z divadelního jeviště. Ani jeden

se nepohnul. Seděli a dívali se na nás a my na ně.

Donald, kterému nechyběla odvaha, šel pomalu k nim a

my ho následovali; já jsem měl spíš chuť zmizet.

153

Když jsme se k nim přiblížili víc, poznali jsme, že to

vůbec nebyli lidé, ale sochy, všechny jako vytesané z

nefritu. Donald postoupil dopředu a na jednu sáhl.

„Podivuhodné,“ řekl.

„Myslíte sochařskou práci, doktore?“ prohodil Algy.

Donald se zasmál. „Sochařská práce? To nejsou

sochy, hochu. Jsou to zkamenělá těla, lidské bytosti,

které byly namočeny nebo polity jakousi tekutinou

způsobující zkamenění. Nalézáme stejnou věc ve

vápencových jeskyních v Anglii, ale nános je šedý. Tady

je zelený.“

„Ano,“ pokračoval a ukazoval, „támhle je místo,

kudy tekutina protéká pozvolna střechou. A pokud mě

oči neklamou, je to místo, kde stopy kopyt končí.“

„To pak vysvětluje záhadu zeleného koně,“ vložil se

Biggles energicky. „Zvíře tu mělo zůstat – živé – aby

zkamenělo.

Ale po tom, co ho pokryla zelená barva, podařilo se

mu uvolnit a uprchnout.“

„To je nepochybně vysvětlení,“ souhlasil Donald.

Pomyslel jsem si, že je na čase, abych se připojil se

svým názorem. „Co kdybychom odtud vypadli?“ navrhl

jsem. „Mám pocit, že když zůstaneme, ocitneme se také

pod tou zelenou sprchou.“

„Ginger má pravdu,“ reagoval okamžitě Biggles.

„Za to mohou určitě ti troglodyti. Řekl bych, že jsme

narazili na jejich hřbitov. Není radno nechat se tu chytit.

Jdeme pryč.“

Myslím, že jsme si všichni najednou uvědomili, v

jakém jsme nebezpečí a nikdo nezůstal stát, aby věc ještě

prodiskutoval – ani Donald ne. Obrátili jsme se a byl

nejvyšší čas. Plížili se k nám tiše jako duchové, v rukou

154

kamenné sekyry. Byli malí, bez vlasů a bez obočí a

pokud jsem mohl rozeznat i bez zubů. Z úst jim visely

malé růžové jazyky, jakoby se jim už sbíhaly sliny při

pomyšlení na chutné jídlo. Kdyby na nás v tu chvíli

vyrazili, raději si ani nechci představit, jak bychom

dopadli. Ale naštěstí jakmile si uvědomili, že jsme je

viděli, zastavili se. Stáli jsme tam a jedni druhé

pozorovali.

„Neztrácejte hlavu,“ řekl Biggles rychle. „Uděláme-

li něco špatně, bude malér. Musíme se vyhnout

nepřátelství, bude-li to možné. Myslím, že mají stejně

nahnáno jako my. Nevědí mají-li jít dál nebo se stáhnout.

Je to buď a nebo.“

Dostal jsem nápad. „Řekl bych, že nikdy neslyšeli

foukací harmoniku.“

„Cože!“ podivil se Biggles. „A ty nějakou máš?“

Řekl jsem mu, že ano. Koupil jsem totiž překrásnou

foukací harmoniku v Alžíru, když jsme tamtudy

projížděli. Koupil jsem ji jako suvenýr, byla zdobena

arabským textem. Měl jsem ji stále ještě v kapse.

„Zkus zanotovat,“ navrhl Biggles. „Nemůže to

uškodit.“

Velice pomalu jsem vyndal foukací harmoniku z

kapsy a přiložil ji ke rtům. A pak jsem foukl – pořádně.

V tom naprostém, hrobovém tichu výsledek překvapil i

mne, nebylo tedy divu, že vyděsil i malé troglodyty. Dali

se na útěk? Vyrazili jeden zděšený výkřik hrůzy a snažili

se dostat co nejrychleji k východu. My také. Držel jsem

se na konci a hrál jsem na harmoniku stupnice nahoru a

dolů, jak nejsilněji jsem mohl. Dostali jsme se do hlavní

jeskyně. Troglodyti neběželi ven. Zmizeli jako vlna

velkých černých brouků v úzké štěrbině, která zřejmě

155

vedla do jejich domovů výše. Je jasné, že jsme se za nimi

nevydali, ale letěli ven. Nikdy před tím mi svěží vzduch

nepřipadal tak omamující, ani obloha tak krásně modrá.

Ale ani tehdy jsme nebyli ještě v bezpečí. Celou

cestu údolím zpátky padaly dolů balvany a viděli jsme ty

malé potvůrky, jak s námi drží krok na převisech. Když

jsme se ale dostali k letadlu a nastartovali motor, kvapem

zmizeli. Pro prach jsme troglodyty nemohli vidět. Stejně

jsme neváhali. Bylo jasné, že to není místo vhodné pro

piknik a všichni jsme byli rádi, že letíme pryč – tím spíše,

že tajemství zeleného koně bylo vyřešeno.

Ginger vstal. „Dobrá,“ řekl, „to byla moje vlastní a

jediná zkušenost s troglodyty a doufám, že poslední.

Jestliže život pod zemí změní lidi do podoby, jakou měli

tito malí, ubozí tvorové, ani nálety by mě nepřiměli stát

se lidským králíkem. Ale tady přichází Biggles, pojďme

na oběd.“

156

Dobrodružství tiché smrti

16

„Nějaké zprávy?“ zeptal se letecký důstojník Henry

Harcourt Gingera, který seděl u krbu v důstojnické

jídelně a četl noviny.

Ginger noviny složil a hodil je na stůl. „Nic co by

stálo za řeč,“ odpověděl. „Příšerný doktor Goebbels

vyřvává, že má Německo tajnou zbraň.“

„Žvást!“ řekl posměšně Henry, a další podobná

zvolání z různých koutů místnosti svědčila o tom, co si

členové Bigglesovy eskadry myslí o nacistickém

naparování.

Ginger se rozhlédl kolem sebe s výrazem tiché

výčitky. „Proč vyjadřovat pochybnosti tak vulgárním

způsobem?“ tázal se. „Je snad nějaký důvod, proč by

Hitler neměl mít tajnou zbraň? Konečně, můžete si být

jisti, že my také máme v zásobě jedno nebo dvě

překvapení.“

„Uvěřím v tajnou zbraň až ji uvidím,“ zahučel Tug

Carrington.

„To už by bylo pozdě cokoliv udělat,“ poznamenal

Ginger. „Ostatně, až se o ní dozvíš, to už to nebude tajná

zbraň. Nevím toho z historie mnoho, ale jedno je jisté,

vždycky existovaly tajné zbraně. Naše zaměřování

radarem byla také tajná zbraň. Vždyť i zvířata a hmyz

znají význam tajné zbraně.“

„Pozor, mladíku,“ vpadl Gingerovi do řeči lord

Bertie Lissie. „Snad nechceš náhodou tvrdit, že komáři a

157

jiní tvorové všeho druhu se zabývají vymýšlením nových

věcí?“

„Připouštím, že jsem to tak úplně nemyslel, ale

musíš uznat, že spousta zvířat, ptáků, ryb a hmyzu vlastní

cosi, co muselo prapůvodně být tajnou zbraní,“

odpověděl mu Ginger a pokračoval: „Had vstřikuje jed,

skunk stříká páchnoucí pižmo, pásovec je živoucí tank.

Ti všichni kdysi ostatní tvory zaskočili.“

„Ale to všechno je už dnes známo. Už to nejsou

žádná tajemství,“ oponoval Henry. „Zvířata už

nedokážou vyvíjet tajné zbraně. Jen člověk to umí.“

„To je odvážné tvrzení,“ prohlásil Ginger. „Jak

můžeš vědět, co dělají divoká zvířata. Myslíš, že můžeš

teď a tady tvrdit, že nikde, v žádné tropické džungli není

v této chvíli zvíře, které pomalu ale jistě vyvíjí nějakou

smrtící zbraň?“

„Ne, to nemohu,“ přiznal Henry.

„Kdybys řekl, že můžeš, snadno bych ti tvoje tvrzení

vyvrátil. Poznal jsem na vlastní kůži, že je v silách

divokých zvířat vyrobit smrtící zbraně.“

„Na vlastní kůži?“ podivil se Bertie.

„Málem jsem přišel o život.“ Ginger ukázal prstem

na Algyho Laceyho. „Jestli mi nevěříte, zeptejte se

Algyho. Tichá smrt přivedla našeho přítele doktora

Ducka na dva měsíce do nemocnice a kvůli ní vlastně

skončily naše výzkumné, biologické výpravy.“

„Tichá smrt?“ zašeptal Henry. „To zní strašně.“

„Bylo to strašné,“ souhlasil Ginger. „Ještě teď se

otřesu, když si na to vzpomenu.“

„Tak na co čekáš?“ ozval se Tex O’Hara. „Stejně

víš, že budeme chtít, abys nám ten příběh vyprávěl, tak

na co čekáš?“

158

Ginger se zasmál. „Dobrá,“ souhlasil, „Doufám, že

vás zaujme.“ A Ginger se pustil do následujícího

vyprávění:

Těsně před válkou se začaly dít na západoindickém

ostrově

Hispaniola – v té části známé jako Dominikánská

republika – podivné věci. Na předních stránkách novin se

objevovaly především články o událostech v Evropě,

které by mohly vést k válce a jen málokdo zaznamenal

drobné zprávy o Tichém teroru – jak byla ta věc zpočátku

nazývána. Abych nepředbíhal. Budu vám raději vyprávět

události tak, jak po sobě následovaly.

Vrátili jsme se z Afriky s Donaldem, aby se mohl

zúčastnit důležitého vědeckého zasedání v Londýně.

Neměli jsme žádné pevné plány a vypadalo to, že

budeme pár týdnů doma, ale Donald naše plány záhy

změnil. Jeho návrh přišel dřív, než jsme čekali. Jednoho

večera se objevil v Bigglesově pokoji a rozložil po stole

řadu

novinových

výstřižků

z

amerických

i

západoindických novin. Výstřižky se zmiňovaly o

incidentech, které se udály během několika posledních

měsíců a všechny začínaly stejným příběhem. V jednom

distriktu

Dominikánské

republiky

byla

nalezena

dobytčata uhynulá za podivných podmínek. Není nic

nového na tom, že dobytek uhyne za záhadných

okolností. Dobytek umírá na všechny možné nemoce.

Ale to zvláštní – neřku-li hrůzné – bylo, že všechna tato

ubohá mrtvá zvířata v sobě neměla ani kapku krve.

Všechna ta hrůza se vždycky odehrála v noci.

První vysvětlení té záhady, které se nabízelo, bylo,

že se zvířata stala obětí krev sajících obřích netopýrů,

159

kteří jsou běžní v Západní Indii a ve Střední Americe.

Ale tento obří netopýr nezabíjí. Saje svou potravu ze

zvířat aniž by je probudil. Dobytek, kozy, ba i lidé, jsou

napadáni těmito nepříjemnými tvory, ale zřejmě bez

velkých následků.

Obří netopýr své oběti nevysaje všechnu krev. Bylo

by tedy nemožné, aby netopýr, který je asi jen čtyři palce

dlouhý, mohl pozřít všechnu krev zvířete velkého jako je

kráva. Také nepřipadá v úvahu útok hejna netopýrů, ti

létají za obživou samostatně. Jaké zvíře tedy mohlo

spáchat něco tak hrozného? Čas běžel, situace se

nelepšila, ale naopak byla čím dál tím horší. Hynulo stále

více dobytka a bylo jasné, že bude-li ta pohroma

pokračovat, bude pouze otázkou času, než zmizí z

ostrova všechen dobytek. Navíc hrozilo, že pohroma se

rozšíří na další ostrovy, protože už byly postiženy i

vzdálené farmy.

Věc připoutala pozornost, když nejprve jeden a pak

další dva domorodci zemřeli za stejných záhadných

okolností jako dobytek. Byli také napadeni v noci a

ostrov ovládl strach. Takový byl stav věcí, když se

Donald rozhodl, že se na to podívá. Brzy jsme dorazili na

místo, zaparkovali Tuláka v jedné z lagun, a protože jsme

měli před sebou naprosto prvotřídní záhadu, chtěli jsme ji

za každou cenu rozluštit. Začali jsme tím, že jsme si

najmuli dům. Takový zašlý domorodý domek, od

jednoho černocha, s tím, že si tam uděláme hlavní stan.

Odtud jsme pak jeli na mulách do centra postižené

oblasti. Vyděsila nás zpráva, že předešlé noci zemřel

jeden americký novinář. Byl to urostlý chlapík a jako

většina

Američanů

plný

sebedůvěry.

Vyzbrojen

brokovnicí a dobrou svítilnou vyrazil se smíchem, že

160

zjistí, o co se vlastně jedná. Za úsvitu našli jeho mrtvolu

ležící na zádech jakoby tam usnul. Nemusím říkat, že

všechno se v tu chvíli jevilo v jiném světle. Je to trochu

rozdílné, když přijde o život chudý, ubohý domorodec,

ale dobře ozbrojený běloch to už je něco jiného.

„Nikdy nedělám zbytečný poplach,“ poznamenal

Biggles klidně, když jsme situaci probírali. „Nemůžeme

to brát na lehkou váhu. Ten americký žurnalista nebyl

jistě nějaký lehkovážný blázen. Nesmíme udělat stejnou

chybu. Musíme být opatrní.“

Pak jsme zjistili, že místo, kde byl Američan zabit,

bylo totéž místo, kde uhynula první dobytčata. Bylo

pravěpodobné, že zvíře – pokud to bylo zvíře – má někde

blízko doupě. Musím ještě zdůraznit jednu důležitou věc.

Od chvíle, kdy Tichá smrt napadla lidi, už neničila

dobytek. Přišla na chuť lidské krvi. To bylo

pozoruhodné, jak zdůraznil Donald, protože divoká

zvířata vzácně mění své chutě.

Náš plán vycházel z toho, že nás bylo více

pohromadě, zatímco Američan byl sám. Mohli jsme

jeden druhého bránit. Rozhodli jsme se jít na místo, kde

Američan přišel o život. Byla to jakási zalesněná

úžlabina. Donald chtěl sedět uprostřed malé mýtinky a

sloužit jako návnada. My bychom seděli poblíž, ale

ukryti a hlídali ho. Biggles byl naprosto proti tomu, ale

Donald trval na svém. A když si Donald něco usmyslí,

nehnete s ním. Měli jsme sedět na kraji džungle několik

yardů dál, jeden od druhého trochu vzdálen, abychom

mohli Donalda hlídat z několika úhlů. Biggles trval na

tom, že každých patnáct minut pronese tiše, ale jasně

„Všechno je v pořádku.“ A my to budeme jeden po

druhém opakovat. Tak se budeme moci vzájemně

161

kontrolovat, aniž bychom se pohnuli. Kdyby kdokoliv z

nás zpozoroval něco podezřelého, nebo měl pocit, že je

na něho útočeno, volal by přirozeně okamžitě na poplach.

Jako zbraně jsme si vybrali brokovnice. S těmi jsme

měli větší šanci trefit cíl ve tmě. Měli jsme s sebou také

lovecké nože.

Vyrazili jsme při západu slunce a dorazili jsme na

místo za tmy. Překrásný měsíc, skoro v úplňku, nám

umožňoval dobře vidět na Donalda. Já jsem se skrčil pod

vějířovitou palmu na kraji mýtiny. Ostatní jsem vidět

nemohl, ale věděl jsem kde jsou.

Řeknu vám, že to není příjemné, když padne do

džungle tma a začne se pohybovat kde co, hlavně malí

tvorové, kteří nepříjemně šustí a sviští. V tom naprostém

tichu i mravenci nadělají dost hluku, jak lezou v suchém

listí.

Dlouho se nic nedělo. Každou čvrthodinu Biggles

řekl šeptem: „Všechno je v pořádku“ a my odpověděli,

jak bylo dohodnuto. Mimo několika netopýrů velikosti

našich, kteří přelétali proti měsíci, bylo málo co vidět.

Zpozoroval jsem potkana. Proběhl docela blízko mne.

Zdálo se, že obrací malé kamínky a něco pod nimi hledá.

Jednou se zastavil a prohlédl si mě. Pak vyrazil po svém

a zmizel na druhé straně úžlabiny. Nebyl to zřejmě

pachatel.

Pak jsem si všiml něčeho podivného. Nebylo to nic,

z čeho by měl člověk mít strach. Spíš mě to zajímalo.

Jeden z malých netopýrů náhle letěl dolů a zavěsil se na

suchou travinu blízko mé nohy. Odtamtud se spustil na

zem. Vypadal jako malá tlustá myš. Pak se začal chovat

groteskně – a pořád jsem zůstával klidný. Přibližoval se

ke mně pomalými úskoky a pokaždé se tak dostal blíž.

162

Nakonec byl tak blízko mne, že jsem rozeznal, jak mu

svítí malá očka. Ve světle měsíce jiskřily červeně. Měl

jsem v té chvíli dojem, že se to malé zvířátko buď

poranilo, nebo hledá na zemi nějaké červy. Pak náhle

naprosto tiše vzlétl a zůstal ve vzduchu asi yard před

mým obličejem. Pohyboval tak rychle křídly, že jsem je

nestačil sledovat. Vypadal v tu chvíli spíše jako kolibřík.

Pozoroval jsem se zájmem jeho neobvyklé chování a ani

na vteřinu mě nenapadlo, že jde po mně.

Nevím jak vám popsat co následovalo. Nikdy jsem

nevěřil na hypnózu, ale působení těch kmitajících křídel

před mýma očima hypnotické být muselo. Seděl jsem a

zíral. A jak jsem tak zíral, ztrácel jsem sílu v pažích, v

nohou. Bylo to, jako když si u zubaře čichnete rajského

plynu. Cítil jsem, že ztrácím vědomí. Bylo to vážné, ale

nic jsem proti tomu nemohl dělat.

Myslím, že už jsem se dostal příliš daleko. Pak jsem

si nejasně uvědomil, že se netopýr ke mně blíží. Na to

ustalo kmitání křídel a já věděl, že si na mne sedl. Pocítil

jsem na hrdle malé píchnutí, jakoby nejtenčí možnou

jehlou. Na víc se nepamatuju. Další co vím je, že jsem

ležel na zádech na lůžku v naší pronajaté chýši a ostatní

stáli okolo mne. Donald v košili bez rukávů mi

přidržoval u nosu láhev. Slyšel jsem ho jak říká: „Je to

dobré, přichází k sobě.“

Za deset minut jsem seděl, pil horké mléko a

vyprávěl jim, co se stalo. Dozvěděl jsem se, že jsem

neodpověděl „Všechno je v pořádku,“ když na mne přišla

řada. Rychle hledali, co se děje a našli mě v bezvědomí.

Viděli netopýra, jak odlétá z mé tváře a spoustu

ostatních, kteří se slétali k potravě. Byl jsem v bezvědomí

asi hodinu a pak mě doktor přivedl k sobě.

163

Když odložil své nástroje, řekl nám svůj názor. „Teď

víme, že ta věc je netopýr, zřejmě nový druh. Nejprve

oběť zhypnotyzuje podobně jako to dělá hypnotyzér,

který pohybuje před obličejem rukama. Pak si sedne,

přivede oběť do úplného bezvědomí pomocí tekutiny

vstříknuté při kousnutí. Na to ukojí svůj hlad a v tomto

odporném snažení se k němu připojí stovky dalších.“

„Nebylo by přece jen třeba obrovského množství

netopýrů, aby dokázali zabít člověka?“ zeptal jsem se.

„V tu dobu bylo ve vzduchu spousta netopýrů, a

kdybychom je nevyrušili, jistě by se objevili další. To

zvíře je samozřejmě krvežíznivý netopýr. Každopádně je

mi neznámý, jinak bychom o něm už jistě slyšeli.“

„Co s tím uděláme?“ zeptal jsem se a jezdil si dlaní

po tváři stále ještě ztuhlé po vstřiknutí jedu.

„Musíme najít jejich kolonii a do posledního je

vyhubit,“ prohlásil Biggles. „Není zapotřebí namáhat si

příliš fantazii a představovat si, co by se stalo, kdyby se

ty malé příšery dál rozmnožovaly a vytvářely nové

kolonie. Nebude snadné ji najít, ale pokusíme se.“

„Nemělo by to být tak obtížné,“ řekl Donald.

„Všechny známé druhy netopýrů, kteří mají noční zvyky,

žijí v jeskyních, vykotlaných stromech nebo podobných

místech, kde mohou během dne zůstat ve tmě. Jestliže

tyhle malé potvůrky mají stejné návyky, a my můžeme

předpokládat, že mají, měli bychom být schopni najít

jejich hlavní stan. Ráno se do toho pustíme.“

Pustili jsme se, ale nic jsme nenašli. Víc jak týden

jsme celé místo prohledávali a pak jsme – lépe řečeno

Algy – netopýry našli zcela náhodou. Byli jsme na svahu,

Algy šplhal po svazku lian, aby se dostal na výše

položený převis, podívat se, zda tam není jeskyně. Křikl

164

na nás, že sotva dýchá, jaký je tam zápach. Hned na to

sklouzl dolů a vypadal dost otřeseně. „Našel jsem je,“

lapal po dechu. „Jsou v prasklině skály, za těmi lianami.“

Tak jsme se vydrápali nahoru, odhrnuli liány a

uviděli dlouhou, hlubokou prohlubeň ve stěně skály.

Donald postoupil co nejvíce dopředu, v ruce lampu,

posvítil si kolem dokola a řekl: „Ano, jsou tady – celé

tisíce.“ Podal mi svítilnu a pobídl mě: „Podívej se.“

Nikdy nezapomenu na pohled, který se mi naskytl.

Veliká štěrbina plná netopýrů, jeden na druhém jak

včely. Jejich malá očička svítila jak jiskry ohně a zírala

na nás. Malé uši měli sklopené dozadu, jako podráždění

teriéři, pysky ohrnuté a malé špičaté zuby vyceněné.

„Co s nimi uděláme, když jsme je konečně našli?“

zeptal se Biggles.

„Musíme je zničit,“ prohlásil Donald pevně.

„Nejhumánnější způsob jak je zlikvidovat, by bylo

otrávit je plynem.“

Mezi tím se chtěl podívat Algy. Nevím, co ho to

napadlo, ale popadl jakýsi klacek a praštil do těch malých

potvor. A už to bylo. Dřív než jste mohli říci švec,

vyletěli ze svého úkrytu jako hejno sršňů. Vyletěli, ale

neodletěli. Vrhli se na nás a kousali nás kam se dalo.

Biggles vykřikl. „Musíme odtud!“ Nemusel nám to

říkat dvakrát. Sklouzli jsme dolů po lianách jistě mnohem

rychleji, než jsme se dostali nahoru. Biggles se rozhlédl.

„Kde je Donald?“ řekl. Nebyl s námi. Biggles se vyšplhal

zpátky a hned na to se objevil s bezvládným Donaldem

přes rameno. Viselo na něm plno netopýrů. Strhávali

jsme je z něho, až jsme ho zbavili všech a vydali jsme se

do městečka. Než jsme tam dorazili, cítili jsme se všichni

opravdu mizerně, ale nejhůře na tom byl Donald plný

165

jedu. Udělali jsme pro něho, co jsme mohli. V obavách o

Donalda jsme úplně zapomněli na netopýry. Později

večer, když jsme vyšli ven nadýchat se trochy čerstvého

vzduchu, viděli jsme stoupat k obloze velký sloup dýmu.

Domorodci – ale aniž bychom o tom věděli – nás

pozorovali. Viděli netopýry, jak vyletěli a sledovali je,

když se vrátili do svého úkrytu. Pak se rozhodli vzít věc

do vlastních rukou a rozhodně jsem jim to neměl ani v

nejmenším za zlé. Pokryli celou skalnatou stěnu

obrovským množstvím suchého dříví a zapálili ho.

Netopýři se udusili v kouři. Jen jsme se trochu zotavili,

odletěli jsme zpět domů. Po té zkušenosti Donald, který

skončil v nemocnici, se rozhodl, že si dá chvíli pokoj.

Ginger vstal. „Chcete-li tvrdit, že ti netopýři

nevyvinuli tajnou zbraň – pak nevím, jak byste to

nazvali. A teď se jdu projít.“

166

William Earl Johns

BIGGLES MEZI BOJOVÝMI STARTY

Z anglického originálu Biggles Charter Pilot přeložila

Jana Šimková První vydání

Obálku s využitím motivu Zdeňka Buriana

zpracoval Josef Pinkava

Ilustroval Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Riopress Praha v roce 2004

jako svou 210. publikaci

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Doporučená prodejní cena 149,– Kč

ISBN 80-86221-74-1

167