WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES BOUŘE NAD NĚMECKEM

T & M PRAHA

1999

©W. E. Johns, 1947

Jacket Illustration Petr Barč, Zdeněk Burian

© Petr Barč, 1999

© Zdeněk Burian – dědicové, 1999

Illustrations © Petr Barč, 1999

Translation © Pavel Kaas, 1999

ISBN 80 – 85773 – 96-1

PŘÍBĚH PRVNÍ — KOMANDO GIMLETA KINGA

ORIENTÁLNÍ MISE

Desátník Albert Collson, jemuž za to, že nějaký čas

sloužil u policie přezdívali Polda, vstoupil sebejistě do

klubovny speciální jednotky komandos. Protože se velitel

jednotky jmenoval King a v jejím znaku byl obraz divoké

kočky, nazývali drzouni ze sousedství její příslušníky

důvěrným, a více než nevhodným, označením Kingova koťata.

Collson rychle přelétl místnost očima, které pak utkvěly

na dvou mužích, přesněji řečeno na jednom muži a jednom

mladíčkovi. Ti dva seděli u stolku a upíjeli kávu.

Muž byl štíhlý, snědý, tvář mu zdobil tenký černý knír,

současně ji však hyzdila dlouhá jizva, památka na zápas s

grizzlym, k němuž došlo v době, kdy Troublay, Kanaďan

4

francouzského původu, nazývaný Trapper, lovil kožešinová

zvířata v Severozápadním teritoriu. Na jeho společníku Nigelu

Petersovi, zvaném Prcek, nebylo nápadné nic kromě jeho

mládí, pro něž jako by na uniformu neměl mít nárok. Byl to

hoch, jehož hubená tvář měla ostře řezané rysy, v nichž jako

by se odráželo utrpení, jehož byl svědkem v době, kdy se jako

zoufalý uprchlík pohyboval v Němci obsazené Francii.

Polda se zastavil u stolku a vztyčil se nad oběma sedícími

muži v plné výšce svých stodevadesáti centimetrů. „Pánové

zas pořádají potlach,“ neodpustil si rýpnutí. „Zajímalo by mě,

o čem si vy dva pořád můžete povídat. Teď toho ale nechte.

Čeká na nás kapitán.“

Trapper vzhlédl a v jeho tmavých očích se zablesklo.

„Chystá se něco?“ zeptal se.

„Gimlet pro nás málokdy pošle jen proto, aby se přeptal

na naše zdravíčko,“ řekl Polda. „Koukejte sebou hodit.“

Všichni tři opustili místnost a zamířili ke dveřím

označeným nápisem, že právě zde sedí vrchní velitel, jímž byl

štábní kapitán Lorrington King. Polda zaklepal.

„Dále,“ ozvalo se. Collson otevřel, třemi krátkými

říznými kroky vešel dovnitř a v pozoru zasalutoval. „Přišli

jsme na váš rozkaz, pane,“ ohlásil.

Kapitán King, známý mezi svými podřízenými spíše pod

přezdívkou Gimlet, nebo také Šídlo, vzhlédl od stolu, na němž

měl rozloženou mapu. „Dobrá,“ řekl tiše. „Sedněte si, chlapci,

a jestli chcete, zapalte si.“

Polda si přitáhl židli, posadil se, a drazí dva učinili totéž.

Trapper si zapálil cigaretu.

Trvalo několik minut, než velitel znovu promluvil.

Pohlédl na trojlístek mužů před sebou modrýma očima, které

se však dokázaly dívat tak pronikavě, že jim žádný lhář

nevydržel dlouho čelit. „Požádali nás o menší prácičku,“ řekl.

„Mělo by to být docela snadné a možná si při tom užijeme i

trochu legrace. Jediné, co mi mírně kazí náladu, je to, že akce

proběhne poměrně daleko odsud. Protože nám však poskytnou

5

letadlo, nebude to tak strašné. Doufám, že vám něco říká

pojem Indočína?“

„Ne, pane,“ ušklíbl se Polda. „V Londýně to určitě není.“

„Taky to neznám,“ řekl Trapper a zatvářil se nechápavě.

„Máte na mysli francouzskou kolonii v sousedství Barmy

a Siamu, kterou teď okupují Japonci?“ zeptal se Prcek.

„Přesně,“ řekl Gimlet s pohledem upřeným na mapu.

Polda rýpl do Prcka loktem. „Nejsi nějak moc chytrej?“

šeptl. „Oč jde? Chceš mě předběhnout v povýšení?“

Gimlet upřel na Poldu pronikavý pohled. „Říkal jste snad

něco, desátníku?“

„Ne,“ vyhrkl muž. „Ne, pane.“

„Dobrá,“ zamumlal velitel. „Měl jsem ten dojem. Takže

dávejte pozor! V oblasti, kam zamíříme, žijí převážně Číňané,

ale úředním jazykem je tam francouzština, protože jde o

francouzskou kolonii. Úkol, o kterém vám řeknu víc, nám byl

svěřen proto, že ten jazyk ovládáme, ovšem s výjimkou Poldy.

Udělejte si pohodlí, vyprávění bude delší. Podle rozkazů, které

jsem dostal, vyrazíme na východ pro Hevea brasiliensis.“

„O člověku s tak strašným jménem jsem v životě neslyšel,

pane,“ prohlásil zaujatě desátník Collson. „Měl bych ho znát?“

Velitel se ani neusmál. „Hevea brasiliensis je odborný

botanický název stromu, z něhož se získává kaučuk.“

Poldovi se zřejmě ulehčilo, ale ve tváří mu stále tkvěl stín

pochybností. „Takže budeme dovážet stromy?“

„Nesmysl,“ zavrčel Gimlet. „Letíme pro semena toho

stromu. A teď, pokud se zdržíte poznámek, vám popíšu, oč

přesně půjde.“ Vytáhl ze zlatého pouzdra cigaretu, zapálil si a

pokračoval.

„Jedním z nejvýznamnějších odborníků na pěstování

rostlin je, nebo spíš býval, náš krajan Sir Lionel Radnor.

Šlechtitelskými postupy vypěstoval několik nových odrůd

ovoce i zeleniny. Před několika lety ho britská vláda vyslala na

východ, aby se tam pokusil vyšlechtit odrůdu kaučukovníku

natolik odolnou, aby ji bylo možné pěstovat i v mírném

6

podnebním pásu. Smyslem úkolu bylo zajištění vlastních

zdrojů kaučuku, neboli suroviny k výrobě gumy. To vše pro

případ, že bychom ztratili Malajsii, která je největším

producentem kaučuku na světě. Jak jistě víte, právě nyní k

tomu došlo.

Podle mého názoru počítal s pěstováním nově

vyšlechtěného druhu na jihu Kanady, pokud by vydržel tamní

podnebí. Siru Lionelovi se práce dařila a všechno samozřejmě

probíhalo v tajnosti. Objevil a zušlechtil rychle rostoucí a

odolnou formu kaučukovníku v Yunnanu, což je západočínská

provincie. Jenže nedlouho před dozráním semen, která hodlal

dopravit domů, vtrhli do oblasti Japonci. Nedozrálá semena by

byla k ničemu, a Sir Lionel se proto odvážně rozhodl vyčkat,

až dozrají, a pak je dopravit domů. Bohužel se mu to však

nezdařilo. Když semena dozrála, vložil jich dvacet do

plechovky, zbytek zničil a se svým domorodým asistentem,

Číňanem Charíem Songem, zamířil do Indie. Za přechodu

Indočíny ho zadrželi Japové, kteří neměli ani ponětí o

důležitosti svého zajatce. Dopravili ho do Saigonu. Sir Lionel

byl duchapřítomný a dokázal je přesvědčit, že sám je Francouz

a je ochoten s nimi plně spolupracovat. Byl ovšem rozhodnut

dostat se domů za každou cenu.

K naší smůle však v Saigonu jeho totožnost odhalili a vše

bylo prozrazeno. Pobýval tehdy v pokoji hotelu Oriente, který

mu byl vlastně jakýmsi domácím vězením. Tam ho varoval

jistý domorodec, že Japonci zjistili, co je zač, a že pro něj jdou

vojáci, aby jej přemístili do skutečného vězení. Sir Lionel

myslel ze všeho nejdřív na vzácná semínka. Chápal, že kdyby

je získal nepřítel, znamenalo by to katastrofu nedozírného

významu. Japoncům, kteří obsadili Malajsii, sice kaučuk

nechyběl, ale pokud by semena získali, mohli by si po válce

kaučuk pro vlastní potřebu pěstovat sami, což by zničilo

britské plantážníky v Malajsii. To všechno si Sir Lionel velice

jasně uvědomoval. Nebylo mu však přirozeně po chuti ničit

výsledky několikaletého úsilí. Hledal proto vhodný úkryt, kam

7

by semena schoval. Našel ho. Ve zdi čítárny hotelu objevil

výklenek, kde stál vyřezávaný ebenový slon se zdviženým

chobotem. Celý svůj poklad vhodil Sir Lionel do chobotu,

který byl dutý. Právě s tím skončil, když dorazili Japonci a

zatkli ho. Převezli ho do Japonska. Brzy nato se Japonci

dověděli – patrně prostřednictvím své zpravodajské služby – o

skutečném poslání, kterým byl Sir Lionel na východě pověřen.

Ptali se ho, co udělal se semeny. Když jim to odmítl prozradit,

mučili jej tak krutě, až následkům zranění podlehl.“ Gimlet

zamáčkl nedopalek cigarety a zapálil si další.

„Jistě si položíte otázku, jak jsme se za uvedených

okolností dostali k informacím,“ pokračoval dál. „Již jsem se

vám zmínil o věrném a oddaném asistentovi Sira Lionela, o

Charlu Songovi. Tomu se podařilo Japoncům uniknout a

přesto zůstat ve spojení se svým nadřízeným až do chvíle, kdy

ho odvezli do Japonska. Našim zdrojem je právě on. Nesdělil

nám to však osobně, protože se dobrovolně rozhodl zůstat v

Saigonu. Svěřil to tajemství barmskému domorodci, kterému

se později podařilo po strastiplné cestě dojít k pozicím 14.

armády postupující severní Barmou. To je v podstatě všechno.

Mezitím se pochopitelně mohlo seběhnout ledacos, ale naši

jsou přesvědčeni, že existuje značná pravděpodobnost nálezu

vzácných semen v chobotu ebenového slona v čítárně hotelu

Oriente. Musíme prostě v Saigonu zjistit, jak se věci mají.

Pokud se nám podaří dostat semena domů, bude všechno v

pořádku. Když ne, musíme je alespoň zničit, aby nepadla do

rukou nepříteli. To se nám ovšem podaří jen tehdy, když

budou stále tam, kam je Sir Lionel ukryl.“

„Ale když Japončíci o těch semenech vědí, což je

nesporné, pak jistě jako první prohledali právě ten hotel,“

namítl Prcek.

„Správná a logická úvaha,“ kývl hlavou velitel. „Podobně

jsem odpověděl zpravodajskému důstojníkovi, který mě

zasvěcoval do celé záležitosti. Všechno však nasvědčuje tomu,

že Japonci semena neobjevili, přestože hotel prohledali.

8

Nějaký čas po událostech v Saigonu převrátili totiž naruby

domek, který Sir Lionel obýval v době pěstitelských pokusů.

Dá se říci, že rozebrali dům kus po kuse. Nemohli hledat nic

jiného než ta semena a dá se proto klidně předpokládat, že je

nemají, nebo je neměli v době prohlídky.“

„V okolí domku už žádné stromy s dalšími semeny

nezůstaly?“ zeptal se Polda.

„O to se postarali Sir Lionel a Charla Song,“ řekl Gimlet.

„Než odešli, vykáceli všechny pokusné porosty.“

„Skvělé!“ zachrčel Trapper. „Takže ta semena v chobotu

jsou jediná na celém světě?“

„Jsou,“ potvrdil Gimlet. „Právě proto mají mnohem větší

cenu, než diamanty stejné váhy. Jejich význam pro budoucnost

britského hospodářství může být tak velký, že se vláda

rozhodla je získat, nebo aspoň zabránit, aby je získala druhá

strana, za jakýchkoli okolností. Pokud je dostaneme a bude

nám hrozit nebezpečí zajetí, máme rozkaz semena okamžitě

zničit.“

„To je tedy něco,“ řekl Polda. „Kdy s tím začneme,

pane?“

„Nebudeme to zdržovat,“ ušklíbl se velitel. „Zítra ráno

odlétáme do Kalkaty, která bude naší základnou po dobu

operace. Odtamtud nás v noci dopraví catalina přes jižní

Barmu do oblasti Siamského zálivu a vysadí nás někde na jižní

hranici poloostrova. Na břeh se dostaneme v gumovém člunu,

který ukryjeme v pralese a pak se pěšky vydáme do Saigonu.

Hydroplán musí odletět zpátky. Za dne by tam byl příliš

nápadný.“

„A co my, pane? Jak se dostaneme domů?“ otázal se

nejistě Polda. „Catalina přiletí na určené místo každý druhý

den. Posádka bude očekávat náš signál. Pak přistane a vezme

nás na palubu. Pokud po čtrnácti dnech nezahlédne signální

světlo, opustí oblast a budeme považováni za pohřešované,“

dokončil Gimlet s neproniknutelným výrazem ve tváři. „Za

něco jako mrtvoly, pánové.“

9

„To je tedy něco, a v tomhle případě ani nepůjde o omyl,“

řekl zachmuřeně Polda. „Snad nepoletíme v těchhle šatech?“

„Jen do Kalkaty. Tam nás oblečou do něčeho vhodnějšího

pro tuto příležitost. Až se dostaneme na obsazené území a

spatří nás, což se nepochybně stane, budeme vystupovat jako

Francouzi.“

„Myslím, že jsem vás pochopil,“ řekl uraženě Polda. „Já

budu v tom případě na obtíž.“

„Nesmysl,“ zavrčel Gimlet. „Jedním ze slabých míst

operace je zásobování potravinami. Abychom se vyhnuli

nepříjemným situacím, budeme si s sebou muset vzít všechno,

co bychom mohli potřebovat. To bude muset někdo nést, a

protože by náklad potravin v Saigonu mohl vzbudit nežádoucí

pozornost, musíme pro ně najít vhodnou skrýš. Na tu musí

někdo dohlížet a v případě nutnosti ji bránit. To bude váš úkol,

desátníku.“

„Když myslíte, pane,“ řekl již klidněji Polda.

„Podařilo se mi zajistit člověka, který mě zbavil starostí s

přepravou,“ pokračoval Gimlet. „Poletí s námi asi

nejzkušenější britský pilot. Je to důstojník, který nás už

dvakrát dostal z Francie, když nám tam hořela půda pod

nohama.“

„Máte na mysli majora Biggleswortha, pane?“ zeptal se

Prcek.

„Vrchní velení to už dohodlo s ministerstvem letectví,“

kývl Gimlet. „Major Bigglesworth sám zajistí posádku

letounu.“

„To je tedy něco,“ zamumlal pro sebe Polda.

„Něco? Při akci, jako tahle, je spolehlivý pilot víc než jen

,něco’,“ opravil velitel Poldovo oblíbené rčení. „Může pro nás

znamenat život. Myslím, že teď víte opravdu všechno. Měli

byste se ale pořádně vyspat. Nástup ve čtyři třicet před

kanceláří.“

„Rozkaz, pane,“ Polda vstal, pozdravil a zamířil ke

dveřím.

10

„Ještě maličkost, desátníku,“ zarazil ho Gimlet. „Ano,

pane.“

„Už zase máte delší vlasy. Dejte se ještě před startem

ostříhat! Pak se k holiči hned tak nedostanete.“

„Provedu, pane,“ řekl Polda a ztěžka polkl. Vyšel ven,

zavřel za sebou dveře a opřel se o stěnu s dlaněmi na očích.

„On s tím nedá pokoj,“ zasténal. „Slyšeli jste ho? Prý mám jít

k holiči. Člověk by si skoro myslel, že jdeme k přehlídce před

Buckinghamský palác. To je život!“

Prcek si narovnal záda poté, co víc než šest hodin zpola

ležel ukolébán jednotvárným hukotem motorů cataliny, který

nyní umlkl a nechal v kabině letounu prostor nezvyklému

tichu. Vyhlédl bočním okénkem, ale neviděl téměř nic. Nad

sebou měl noční oblohu posetou milióny hvězd. Měsíc zatím

nevyšel. Hluboko pod nimi se prostírala nehybná plocha

Siamského zálivu, jehož nedozírná plocha se táhla do všech

světových stran. Ani na jedné z nich však nebylo ve tmě

možné spatřit břehy. Trup ohromného hydroplánu se nepatrně

sklonil nosem k hladině.

„Zřejmě se konečně blížíme k cíli,“ tiše zamumlal Polda.

„Je nejvyšší čas. Už jsem měl dojem, že jestli poletíme ještě

chvíli, přistaneme tam, odkud jsme vzlétli. Už to celé trvá na

můj vkus až příliš dlouho.“

Ve dveřích pilotní kabiny se objevil Gimlet, který právě

skončil jednání s velitelem letounu majorem Bigglesworthem.

Při pohledu na něj se musel Prcek usmát, ačkoli měl na sobě

stejný oděv. Všichni byli oblečeni v lehkých šatech, jaké

nosívali Evropané v tropech a na hlavách klobouky panama. K

smíchu to sice moc nebylo, avšak, jak trefně řekl Polda,

vypadali jak banda muzikantů ubohé kapely z blíže

neodhadnutelné tropické oblasti.

„Už tam budeme,“ oznámil krátce Gimlet. „Stroj klesá.

Zůstaňte na místech, než stroj dosedne na hladinu. Pak nesmíte

11

otálet ani vteřinu. Velitel letounu se nechce zbytečně zdržovat

v blízkosti pevniny obsazené nepřítelem.“

„Ani se mu nedivím,“ zahučel pro sebe Polda a pro jistotu

si přitáhl těžký vak se zásobami potravin na dva týdny, které

měl osobně na starost. Catalína ztrácela výšku, kroužila. Dveře

do pilotní kabiny se opět otevřely a z nich vyšel nazrzlý

důstojník s usměvavou tváří. „Už jsme skoro na hladině,“

oznámil. „Kambodžský mys je přímo před námi. Nedovolíme

si přiblížit se ke břehu blíž než na čtyři míle, motory jsou příliš

hlučné. Budete ale mít výhodu, že vám ke břehu pomůže

mořský proud. Měli byste se vylodit před úsvitem.“ Pohlédl na

hodinky. „Můj velitel chce, abychom si sjednotili čas a

zabránili tak nedopatřením při našem návratu. Teď jsou tři

hodiny šestnáct minut.“

Zatímco si muži z komanda seřizovali hodinky, pilot

vyrovnal letoun a o pár vteřin později hlasité plesknutí

prozradilo, že kýl stroje rozčeřil vody zálivu. Letadlo se mírně

zakolébalo a začalo zpomalovat. Ve dveřích pilotní kabiny se

opět vynořila zrzkova kštice. „Je jasná noc, moře je klidné a v

dohledu se nic nehýbe,“ řekl. „Co víc si ještě můžete přát?“

„Jistou zpáteční letenku,“ odpověděl Polda a sehnul se,

aby připravil gumový člun ke spuštění na hladinu. Spolu s

naložením zásob potravin a výstroje mu to zabralo téměř deset

minut.

„Hodně štěstí, chlapci,“ popřál jim kapitán letounu

Biggles ze dveří pilotní kabiny. „Uvidíme se ve stejnou dobu

na tomhle místě ve středu.“

„To doufáme,“ hlesl Polda.

Gimlet zvedl ruku k pozdravu. „Zdar a sílu, Bigglesi.

Pamatujte na to, co jsem vám říkal o střílení v Lorringtonu.

Vaši chlapci si tam mohou kdykoliv zajet zastřílet. Není tam

už sice tolik ptactva jako dřív, ale podle mého hajného se ve

vysokém lese dá i dneska vyplašit docela obstojné hejno.“

„Nezapomenu na to,“ usmál se Biggles. „Díky.“

12

Polda rýpl loktem do Prcka. „Poslouchej je,“ zavrčel

podrážděně. „My tu můžeme každou chvíli chytit kulku a oni

se baví o bažantech a myslivosti.“

„Dost řečí,“ nařídil Gimlet stroze.

„Rozkaz, pane,“ hlesl Polda.

Vesla se ponořila do vody a člun zamířil k protáhlému

temnému stínu na severním obzoru. Za člunem se leskla

zčeřená hladina, ve které se odrážel svit hvězd. Obrysy

cataliny se pomalu rozplývaly a za chvíli uslyšeli hukot

motorů, jak stroj roloval po hladině ke startu. Ponurý stín

pevniny postupně dostával výraznější tvary a Gimlet vydával

stále častěji pokyny k přestávkám ve veslování, při nichž

pozoroval blížící se břeh dalekohledem. Asi po hodině

veslování rozeznali pobřeží všichni. Mezitím vyšel měsíc,

obloha se rozzářila a obrysy nehybných palem vystupovaly

před ní jako by přímo z moře.

„Tohle je kritický okamžik,“ zašeptal Gimlet. „Jestliže

nás teď nepřítel zpozoroval, zahájí palbu ihned jak vystoupíme

na břeh. Kdyby k tomu došlo, není jiná možnost než ustoupit,

a každý z nás se bude zachraňovat na vlastní pěst.“

Dinghy se přiblížila k pobřežnímu pásmu, kde z moře

vystupovala písčitá pláž. Vládlo ticho, rušené jen tichým

pleskání vesel, jak se ponořovala do vody, a šuměním vln

končících svou pouť na pláži. Člun zpomalil, zadrhl o písečné

dno, pak ještě jednou a zastavil se. Velitel vstal a vkročil do

vody. Po několik vteřin nehybně stál a naslouchal. Pak se

obrátil a zašeptal: „Je tu klid a mír. Vytáhněte člun.“

Muži zvedli lehké plavidlo na ramena a donesli ho mezi

první palmy, které dost těsně lemovaly pláž. Polda na

Gimletův rozkaz ulomil velký palmový list, doběhl s ním až k

vodě a při zpáteční cestě s ním zahladil stopy v písku. Ostatní

muži použili tentýž materiál k zamaskování člunu v pobřežním

houští. Chvíli tiše pracovali. Potom si Gimlet pozorně prohlédl

nejbližší okolí, v čemž ho napodobili i ostatní.

13

„Teď musíme najít cestu,“ řekl tiše. „Podle mojí mapy

vede souběžně s břehem asi půl míle ve vnitrozemí. Dnes v

noci se do Saigonu nedostaneme, protože je dvacet mil daleko,

ale dokud ještě potrvá tma, pokusíme se dostat co nejblíž k

němu. Jakmile začne svítat, poohlédneme se po vhodném

úkrytu. Schováme se a probereme plán akce. Pojďme.

Vezměte batoh, desátníku. Půjdeme v zástupu, ale hlavně bez

řečí!“ Obrátil se k moři zády a vykročil jako první do džungle.

Následoval poměrně obtížný pochod džunglí, trvající

přibližně dvacet minut. Konečně narazili na cestu a byla to

docela slušná silnice. Než na ní vkročili, rozhlédli se, zjistili,

že je široko daleko opuštěná, a vyrazili vpřed. Pospíchali,

nikdo je nerušil a cesta byla pohodlná. Urazili tak asi šest mil,

když se na východě zableskly první paprsky vycházejícího

slunce. Gimlet se zastavil.

„Už chvíli se rozhlížím po úkrytu, ale nic tu není,“ řekl.

„Brzy budeme muset vzít zavděk třeba opuštěnou psí boudou,

ale myslím, že si můžeme dovolit ještě chvíli riskovat a

pokračovat v chůzi. Držte se okraje cesty a kdyby se někdo

objevil, okamžitě se kryjte mezi stromy.“

Než našli místo, které Gimlet uznal za vhodné k úkrytu,

byl již jasný den. Polda sice nazval objevený úkryt domem, ale

bylo to velmi lichotivé pojmenování. Ve skutečnosti šlo o

chatrč pokrytou palmovým listím v posledním stupni rozpadu.

Našli ji jen zázrakem, neboť stála v bujném porostu asi třicet

yardů od silnice. Stěny se sice hroutily, ale dosud držely na

místě větší část střechy, a to vše poskytovalo přece jen lepší

kryt nežli křoví. Skupina se bez otálení pustila do vylepšování

dočasného obydlí, pokud to možnosti dovolovaly. Práci jim

zpestřilo nečekané objevení kobry, které se naštěstí nechtělo

do rvačky, ale zvolila ústup. O rozdělání ohně a přípravě

ranního čaje nemohlo být ani řeči, takže posnídali vodu a

suchary. Polda se dobrovolně přihlásil o první hlídku a zaujal

postavení v místě, kde kdysi bývalo okno. Měl z něj slušný

výhled na silnici, kterou mohl sledovat do obou směrů.

14

Gimlet se posadil a chvíli mlčky studoval mapu. Pak

vzhlédl. „Věnujte mi všichni pozornost,“ rozkázal. „Máme

dost času, takže vám povím, jaký jsem připravil plán. V

případě, kdyby se mi něco stalo, musíte vědět, jak postupovat.

Budete samozřejmě pokračovat v plnění úkolu i beze mne.

Znáte místo setkání s letounem i časy, v nichž se bude

objevovat, takže by se tam měl alespoň jeden z vás ukázat.

Náš úkol je vám jasný. To jediné, co musíme bezpodmínečně

získat, je dvacet semen velikosti hrachových zrn z hotelu

Oriente. Ten stojí na náměstí Dumont, které najdeme ve středu

Saigonu. Asi tomu nebudete věřit, ale silnice, kterou odtud

vidíme, nás dovede přímo k němu. Hotel patří ve městě mezi

ty významnější, takže by nemělo být obtížné, vyhledat ho.

Jeden háček tu však přece jen je. V hotelu bydlí nejméně dva

lidé, kterým by naše dopadení udělalo nesmírné potěšení a

radost. Jeden z nich se jmenuje Onatishu, je to japonský

generál a velitel oblasti. Druhý z nich je monsieur Laffon,

hlava zdejší loutkové francouzské vlády.“

Polda k veliteli na vteřinu vzhlédl a ve tvář měl užaslý

výraz. Pak smutně potřásl hlavou. „Bude tam tisíc strážných,“

řekl trpce. „Mělo mě napadnout, že kousek od slona v hotelu

stojí šibenice.“

„Nemyslím, že bychom proto měli náš postup nějak

měnit,“ řekl docela nevzrušeně Gimlet. „Naopak. Pod svícnem

bývá tma a málokoho napadne, že by cizí agenti byli tak drzí

nebo špatně informovaní, aby si dovolili ubytovat se vedle

těch vzácných pánů.“

„To ne. Přísahám, že mne by to nenapadlo,“ vydechl

Polda. „Ale já mívám docela normální názory.“

„Až budu chtít znát vaše názory, desátníku, zeptám se na

ně,“ pronesl příkře Gimlet. „Teď ale, jak to uděláme,“

pokračoval. „V okupované zemi je velmi pravděpodobné, že

každá cizorodá skupina vzbudí pozornost. Nebudeme proto ve

vlastním zájmu postupovat dál spolu. Rozhodl jsem se, že vy,

desátníku, zůstanete v tomto našem překrásném domečku a

15

postaráte se o zásobování. Je to proto, že neumíte francouzsky.

Zároveň budete připraven krýt náš ústup v případě, že bychom

měli při návratu velice naspěch, což vůbec není

nepravděpodobné. My tři vás opustíme v devět hodin ráno,

abychom na náměstí Dumont dorazili kolem poledne, kdy

bude většina lidí na obědě, nebo zaleze někam do stínu, kde

přečká polední výheň.

Já s Prckem půjdu napřed. Vy, Trappere, nás budete

sledovat a držet se asi padesát yardů za námi. Snadno tak

zjistíte, zda nás někdo sleduje. Je jasné, že nám přijdete na

pomoc, pokud bychom po kolena zabředli do bláta. Až

vejdeme do hotelu, zaujmete postavení u vchodu a budete mít

oči na stopkách. Kdyby se nás někdo ptal, co jsme zač,

vyložíme mu, že jsme francouzští farmáři z vnitrozemí. A teď

k hotelu Oriente. Dostal jsem od zpravodajců náčrtek, který

získali od člověka, jenž hotel dobře zná. Vejdeme létacími

dveřmi do rozlehlé haly s recepcí vlevo a jídelnou vpravo.

Dveře jídelny bývají obvykle otevřené. Pravděpodobně tam

bude obědvat dost lidí a budou mezi nimi jistě i japonští

námořní a armádní důstojníci. Čítárna, která je naším cílem, je

v prvním poschodí. Dveře do ní jsou naproti schodišti, které

vede z haly v přízemí, takže bychom neměli mít potíže při

jejím hledání.“

„Dá se předpokládat, že někdo bude v čítárně?“ zeptal se

Prcek.

„Je to možné, ale spíše si myslím, že v době našeho

příchodu bude prázdná. Většina hostů bude u oběda – nebo by

tam aspoň měla být. Počítám samozřejmě i s možností, že si v

hotelu pronajmeme pokoj. Uděláme to jen tehdy, kdybychom

nemohli vniknout do čítárny za dne. To se může snadno stát.

Mohlo by nám to však způsobit potíže při ohlašování našeho

pobytu v recepci. Při ověřování našich průkazů totožnosti by

mohl mít nějaký dotěra nepříjemné otázky. Nejprve proto

zkusíme nejjednodušší postup. Myslím si, že teď nemá smysl

plánovat dál. Všechno bude záviset na tom, s čím se střetneme

16

v hotelu.“ Gimlet se usmál. „Může se stát, že klidně

vstoupíme, vyzvedneme semena a bez povšimnutí vyklidíme

bojiště. Pak si semena rozdělíme mezi sebou. Získáme větší

pravděpodobnost, že se alespoň některá dostanou domů.“

Trapper si odfrkl způsobem, který asi pochytil od rudochů

ve své vlasti. „Uf, uf,“ vyrazil. „Takhle to vychází leda v

detektivkách! Pochybuji, že to vyjde tak jednoduše i v našem

případě.“

„Nikdy jsi neřekl nic pravdivějšího, hochu,“ souhlasně

přitakal Polda. „Ještě jsem se nesetkal s akcí, která by vyšla

podle plánu, ačkoli na papíře všechno hrálo jedna radost.“

„Právě tohle může být výjimka,“ řekl s nadějí v hlase

Gimlet. „Jen si zkuste představit, jak by byla válka nudná,

kdyby všechno vycházelo tak, jali předem počítáte.“

„Rozhodně by to byla milá změna,“ zamumlal Polda.

Gimlet pohlédl na hodinky. „Je čas vyrazit,“ oznámil.

„Vy tady zůstanete, desátníku. Cekejte na nás. Když nám bude

přát štěstí, budeme do setmění zpátky.“

„Pche! Voják, který počítá se štěstím, by měl být

převeden ze zdravotních důvodů do zálohy,“ namítl chmurně

Polda, ale vzápětí ztuhl. „Ticho, pane. Někdo jde po silnici.“

Všichni přiskočili k oknu. Zprvu nikoho neviděli, ale

zřetelně slyšeli kroky. Na cestě se objevila skupina pěti

japonských vojáků vedená poddůstojníkem. Muži kráčeli

klidně, mluvili nahlas a dva z nich dokonce pokuřovali.

Očividně šlo o běžnou hlídku, při které je zbytečné být ve

střehu. Během pár minut prošli kolem a zmizeli z dohledu.

„Mohli jsme tu bandu odrovnat za pár vteřin,“ prohlásil

zklamaně Polda.

„Nejsme tu jako invazní jednotka,“ zavrčel Gimlet.

„Máme jinou práci a chceme se dostat domů, aniž bychom tu

vzbudili pozornost.

Hlídka tu patrně chodí každé ráno ve stejnou dobu.

Pamatujte si to. Pojďme, Prcku, je nejvyšší čas.“

17

Saigon zapůsobil na Prcka především sálavým žárem v

ulicích. Když jimi procházeli, už dávno se z něj hnul pot.

Kromě téhle nepříjemnosti však cesta do města proběhla bez

potíží. Pokud šli ve stínu pralesa, neměl Prcek ani ponětí o

tom, jak chutná pravá tropická výheň. Zhruba v polovině

vzdálenosti mezi jejich úkrytem a městem však vedla silnice

otevřenou krajinou, kde tu zkušenost rychle získal, aniž by po

ní nějak dychtivě toužil. A to velitel nenasadil nijak rychlé

tempo, neboť věděl, že by tím na sebe jen upoutali pozornost.

Spíše se ploužili než pochodovali.

Trvalo nějaký čas, než někoho potkali.

První osobou, kterou spatřili, byl udřeně vyhlížející

běloch, který se s čímsi lopotil za plotem zahrady. Kývl na ně

a zamumlal na půl úst: „Bon jour.“ Brzy nato potkali nedbale

ustrojeného japonského vojáka, který měl zjevně po službě.

Ten neřekl nic. Dalšími osobami, s nimiž se střetli, byli

domorodí rolníci drobných postav, kteří se obvykle bez

valného nadšení věnovali své práci. Jak se však blížilo město,

doprava začínala houstnout a potkávali stále víc lidí i vozidel.

Byla mezi nimi auta japonské armády, vozíky rikšů, povozy

tažené dobytkem a řada dalších dopravních prostředků. Nejvíc

tu bylo jízdních kol. Gimlet kráčel jakoby bez zájmu ulicemi

předměstí a letmo sledoval nápisy na obchodech. Konečně se

přiblížili středu města, kde vývěsní tabule místních

obchodníků vystřídaly nápisy psané francouzsky. Potkávali tu

mnohem víc japonských vojáků a viděli také spoustu bělochů,

oblečených podobně jako oni sami. Až nyní si Prcek ověřil, že

jim v Anglii vybrali oděvy moudře, nebyli v nich ani trochu

nápadní. Bylo právě dvacet minut po poledni, když se Gimlet

zastavil před budovou nesoucí hrdý nápis „Hotel Oriente“.

„Jsme tady,“ vydechl.

Prcek si uvědomil, že kdyby tu byl sám, váhal by před

vchodem jak skokan před odrazem z můstku. Vchod do hotelu

ho lákal zhruba stejně, jako návštěva medvědího doupěte.

Japonští důstojníci tam vcházeli i vycházeli, dva z nich právě

18

stoupali vzhůru schodištěm. Gimlet nezaváhal ani na vteřinu.

Nepřipustil si úvahy o nebezpečí svého počínání a rázně

vykročil za Japonci.

Prcek se rychle rozhlédl, ujistil se, že Trapper je sleduje, a

následoval velitele do hotelové haly. Když spatřil dva unaveně

vyhlížející Francouze, kteří spolu rozmlouvali v rohu, ulevilo

se mu, neboť se obával, aby hotel nebyl vyhrazen pouze

okupantům.

Jedinou další osobou v rozlehlé hale byl mladý orientálec

v šatech čínského střihu, který zaléval jakési palmy v

ohromných modrých květináčích poblíž recepčního pultu.

Prckovi se zdálo, že ho mladík pozoruje s větší pozorností, než

by se slušelo. Hleděl na ně tak dlouho a zaujatě, až jeden

květináč přelil. Pokud to ale Gimlet postřehl, nedal to na sobě

nijak znát a zamířil přímo ke schodišti se sebejistotou

vlastníka hotelu. Prckovi nezbylo nic jiného, než ho

následovat. Napravo byly dokořán otevřené dveře do jídelny,

kde seděla spousta japonských námořních i armádních

důstojníků, jimž čínští číšníci nosili pokrmy. Prcek tam

nahlédl jen letmo. Všechno mu připadalo až neskutečné,

nedokázal uvěřit, že to co vidí a dělá je pravda. V polovině

schodiště Gimleta předešel.

„Mám pocit, že ten Číňan s konví nás sledoval,“

upozornil svého velitele.

Gimlet přijal informaci se sotva znatelným pokývnutím.

Aniž by se zastavil nebo rozhlédl, přešel ráznými kroky

chodbu navazující na schodiště, vzal za kliku dveří a otevřel

je.

Prcek nejdřív zatajil dech a pak úlevně vydechl. V

místnosti, do níž vstoupili, nikdo nebyl. Bylo mu také na první

pohled jasné, že našli čítárnu, protože velký stůl uprostřed

místnosti byl pokryt časopisy a novinami.

„Zatím jde všechno jako po másle,“ sykl Gimlet a zavřel

dveře.

19

„Zatím,“ odtušil Prcek, jehož srdce bušilo napětím.

Dokázal v té chvíli myslet jenom na způsob, jakým Japonci

popravují. Představa uťaté hlavy mu působila nepříjemné

svědění na krku. Přesto se však pozorně rozhlížel čítárnou a

pátral po předmětu, kvůli němuž tolik riskovali, po ebenové

sošce slona. Neočekával, že ji objeví. Byl v duchu přesvědčen,

že za dobu, která uplynula od uložení semen, mohlo se se

slonem stát cokoli včetně jeho odcizení nebo rozbití. Mohlo se

s ním stát cokoli. Pak si uvědomil, že se mýlí. Ve stěně naproti

nim uviděl výklenek, v němž stála nevelká černá dřevěná

soška slona se zvednutým chobotem.

„Stojí tam,“ zašeptal překvapeně. „Sebereme ho a

zmizíme.“

„Pomalu,“ řekl Gimlet s ledovým klidem, který zchladil

Prckovo náhlé odhodlání. „Nemůžeme odejít s něčím tak

velikým. Kromě toho nám nejde o sošku. Potřebujeme

semena.“

Další naznačování bylo zbytečné. Prcek došel k výklenku

a zvedl slona z podstavce. V tu chvíli ho nepříjemně

zamrazilo, protože si uvědomil, že kdyby byla semena uvnitř,

musela by zachrastit nebo vydat jiný zvuk. Oběma rukama

slonem prudce zatřepal, ale neozvalo se nic.

„Jsou pryč,“ procedil skrze zuby a ohlédl se na velitele.

Gimlet k němu přistoupil, vzal mu z rukou sošku a zatřásl

s ní ještě prudčeji. „Obávám se, že máš pravdu,“ řekl chladně.

„Škoda.“

Prcek si vzal slona zpátky a stočil dutý chobot dolů.

Nestalo se nic. Zoufale utrhl kus novinového papíru, zmuchlal

ho do kuličky a hodil ji do chobotu. Když pak naklonil sošku,

kulička vypadla.

„Není tam nic,“ řekl trpce. „Když vypadl papír, semena

by se vysypala také. Museli jsme se zbláznit, když jsme si

mysleli, že by tu tak dlouho zůstala. Nejspíš je už dávno

vysypala uklízečka do odpadků, když utírala prach.“

20

„Smůla,“ kývl Gimlet. „Nahoře budou zklamaní, ale nic

víc se nedá udělat. Klidně se můžeme vrátit.“

Prcek stiskl rty. Velitel měl pravdu, nic jiného jim

nezbývalo. Postavil slona zpět do výklenku, když jej nepatrný

zvuk ode dveří přinutil prudce se otočit. Do místnosti vstoupil

mladý Číňan, jehož si všiml již v hale. Prcek bleskově vytáhl

pistoli.

Mladík zvedl ruku. „To není tžeba,“ pronesl klidně a k

Prckově úžasu anglicky.

Semena kaučukovníku se Prckovi rázem vykouřila z

hlavy. Byla stejně pryč, takže nemělo význam dál o nich

přemýšlet. V tomto kritickém okamžiku jej nezajímalo nic

jiného, než jak se dostat z hotelu a ze Saigonu s hlavou na

krku. S touhle myšlenkou a s namířenou pistolí pokročil k

Číňanovi. „Ani hnout!“ zavrčel.

„To vážně není tžeba,“ opakoval mladík a potom dodal

několik slov, která vzbudila v Prckovi ještě větší podezření:

„Ta vaše semena být plyč!“

„Co víte o semenech?“ ozval se Gimlet a jeho věta

zazněla jak tlumené zapráskání bičem.

Mladík chvíli mlčel. Přelétl pohledem z Gimleta na Prcka

a pale zpět na velitele. „Jste Blitové?“ řekl konečně.

„Proč bychom měli být Britové?“ odpověděl užasle

Gimlet. „Jak vás to napadlo?“

„Vy přece nebýt u nás dlouho. Bílé neopálené tváže. V

Saigonu moc slunce.“

„To jsme nedomysleli,“ pohlédl velitel zachmuřeně na

Prcka. „Má samozřejmě pravdu. Měli jsme se nejdřív opálit,

nebo nalíčit na hnědo.“ Obrátil se k mladíkovi: „Ano, jsme

Britové.“

Mladému muži přelétl po tváří chabý náznak úsměvu.

„Čekal jsem vás dlouho a požád hlídal slona.“ Přiložil si prst

na ústa. „Tady moc nemluvit.“

„Kde tedy?“ přijal jeho hru Gimlet. „Co se dozvíme?“

21

„Dům kužáků opia Ting Loo. Rue Lafayette číslo deset.

Pžijdu blzy.“

„Víte jistě, že tam budeme v bezpečí?“ vyhrkl nejisté

Prcek.

„Vy žíci, jako by Chang Chu myslel, že švestky letos

pokvetou podluhé. Ting Loo je pžítel. Jděte hned! V jídelně

sedí genelál Onatishu. Oni mu ale blzy pžinesou kávu sem.“

Mladík se uklonil, otevřel dveře, vyklouzl ven a zmizel.

Gimlet vykročil za ním. „Jdeme,“ řekl. „Ten chlapec je ve

hře. Nezbývá nám, než mu důvěřovat. Zdá se mi, že máme

dosud možnost dostat se k těm semenům.“

Jeho naději sice Prcek nesdílel, ale neřekl nic. Místo

dlouhých řečí otevřel dveře a vyhlédl do chodby. Zatajil dech.

Po schodech vystupoval starší japonský důstojník, na jehož

stejnokroji zářila spousta zlata. Následovalo ho několik dalších

vysokých důstojníků, jejichž uniformy byly vyzdobené přece

jen skromněji.

Vzápětí ho Gimlet rýpl loktem, vyšel na chodbu a zůstal

tam stát v hlubokém úklonu. Prcek pochopil a udělal totéž.

Důstojníci kolem nich přešli nadutí jako pávi a věnovali jim

jen letmý pohled. Jen jeden z nich se na Prcka zadíval

pozorněji. Měl na sobě uniformu kapitána německé armády.

Jejich pohledy se na malý okamžik setkaly a Prcek cítil, jak

mu z tváří prchá krev. Znal toho muže! Byl to Němec, který

jej téměř přeci dvěma roky vyslýchal na náměstí v

Chateaudunu. Tohle je jedna z hříček osudu, se kterými

nemůžete počítat v žádném plánu, pomyslel si hořce Prcek.

Kapitán však šel dál. Kráčel poslední a když důstojníci

vstoupili do čítárny, ještě jednou se ohlédl. Ve tváři měl

poněkud nejistý výraz. Prcek tušil, co mu táhne hlavou.

Němec věděl, že Prcka již někde viděl a nyní přemýšlí, kde a

za jakých okolností. To pomyšlení mladíka děsilo. Jistě se

rozpomene. Může k tomu dojít za pět hodin, ale také za pár

minut! Když za japonským generálem a jeho doprovodem

zapadly dveře, Prcek si olízl oschlé rty.

22

„Byl to Onatishu a jeho štáb,“ sykl Gimlet.

„Rychle pryč,“ řekl chraptivě Prcek. „Ten Němec mě

poznal.“

„K čertu,“ zamumlal Gimlet. „Zase smůla. Teď ale

nesmíš ztrácet hlavu!“

„To bych nerad,“ odpověděl Prcek.

Při sestupu po schodišti protáhl krok, až na něj velitel

sykl, aby tak nepospíchal. Létacími dveřmi vedoucími z hotelu

neustále procházeli japonští důstojníci a civilisté. Gimlet se

svým druhem po boku se mezi ně vmísili a vyšli na ulici. Když

poodešli kousek od hotelového vchodu, zastavili se u zdi

jakési budovy.

„Je zvláštní, co všechno se dá podniknout se špetkou

odvahy a hromadou štěstí, co?“ zamumlal Gimlet se slabým

úsměvem.

„Ano,“ řekl Prcek bez nejmenšího nadšení. Pak řekl

veliteli o svém setkání s německým důstojníkem ve Francii.

„Dříve či později si na to vzpomene. Už v Chateaudunu

věděl, kam patřím, a rozpomene se i na to.“

Trapper postával opodál, sledoval vchod do hotelu a ve

tváři měl výraz nejvyšší nudy. Gimlet mu nepatrným

pokývnutím naznačil, aby je následoval.

„Teď hleďme najít rue Lafayette,“ řekl Prckovi. „Zeptej

se na cestu. Tvá francouzština je lepší.“

Mladík přistoupil k domorodému policistovi, který

lelkoval na rohu a točil v ruce obuškem. Bez potíží se od něj

dověděl, co potřeboval, vykročil, a jeho druzi jej zpovzdálí

následovali.

Ukázalo se, že rue Lafayette je bídná postranní ulička.

Všem třem to plně vyhovovalo, poněvadž vše nasvědčovalo

tomu, že ji jen vzácně navštěvují lidé, kterých se obávali –

japonští vojáci. Pod číslem deset se skrýval pochybný krámek,

v němž nabízeli náhodným zákazníkům veteš, která by ve

většině evropských zemí skončila na smetišti. Prodavač byl

23

orientálec neurčitého věku i národnosti, a Prcek jej oslovil

francouzsky. Velitel s Trapperem stáli za ním.

„Přicházíme od Chang Chu, který myslí, že letos znovu

vykvetou poupata švestek,“ prohlásil Prcek.

Výraz prodavačova obličeje se nijak nezměnil. Pouze se

mírně uklonil a zavedl hosty uličkou do zšeřelé místnosti

osvětlené jen čadící petrolejovou lampou, jejíž mdlý svit

matně ozařoval čtyři dřevěné kavalce umístěné podél stěn.

Ležely na nich pokrývky a polštáře, které určitě pamatovaly

mnohem lepší časy. Vzduch byl nasycen zvláštním pachem.

Prodavač se znovu uklonil, vrátil se do krámku a zavřel za

sebou dveře.

„Co uděláme teď?“ zajímal se Prcek.

„Počkáme si,“ řekl velitel, usadil se na kavalci a zapálil si

cigaretu. „Buď přijde Chang Chu, nebo jak si ten Číňánek

říká, a popovídáme si, nebo se ukáže, že je to lotr. To poznáme

snadno, protože pak sem vtrhne tlupa Japončíků s namířenými

zbraněmi. Já osobně ale sázím na toho chlapce. Nemohu si

pomoci, působil na mě dobrým dojmem. Když se na něj

spoléháme, sice dost riskujeme, ale pokud chceme dostat to,

proč jsme tady, nemáme jinou možnost. Je jisté, že náš poklad

z hotelu zmizel. Teď musíme zjistit, zda se dá najít někde

jinde.“

Vysvětlil pak Trapperovi, co se seběhlo v hotelu. „Škoda,

že ten Němec Prcka poznal, ale s tím se už nedá nic dělat,“

uzavřel. „Tady bychom měli být v bezpečí,“ poznamenal

Trapper.

„Není tohle opiové doupě?“ ozval se Prcek.

„Jasně,“ kývl Trapper. „Jednou jsem navštívil podobný

brloh, jenže to bylo ve Vancouveru.“

„Doufejme, že to tomu chlapci nebude trvat dlouho,“

zamumlal Prcek. „Připadám si tu jako myš v pasti.“

„Když jednáš s Číňany, potřebuješ hlavně dostatek

trpělivosti,“ ušklíbl se Trapper.

24

„Měli bychom využít volné chvíle k odpočinku,“ navrhl

Gimlet. „Při akci, jako je tahle, je nejlepší odpočívat, kdykoli

to jde. Jen mně tu vadí tyhle nechutné hadry.“ Vstal, vyházel z

kavalce pokrývky a natáhl se jak dlouhý tak široký.

Prcek velitele napodobil a snažil se uklidnit a čekat.

Ačkoli byl přesvědčen, že nedokáže usnout, zvládl to

dokonale. Když s úlekem otevřel oči, spatřil nad sebou tvář

mladého Číňana. Zrak mu sklouzl k hodinkám a ke svému

úžasu zjistil, že je šest hodin! Jeho dva přátelé byli vzhůru,

takže se posadil a se zájmem čekal, co jim mladík poví.

První Číňanova slova nebyla příliš povzbudivá. „Je to zlé,

moc zlé,“ začal.

„Co je zlé?“ zeptal se Gimlet

„Japonci říkají, v Saigonu špióni,“ odpověděl Chang Chu.

„Teď všude vojáci. Hledají, stojí v ulicích.“

„Zdá se, že si ten fricek vzpomněl, kdy a kde tě potkal,“

řekl suše Gimlet s pohledem upřeným na Prcka. „Co se s tím

dá dělat? Takové náhody k naší práci patří.“ Pohlédl na

Číňana: „A co ta semena?“

„Vy pžátelé sáhiba Ladnora?“ zeptal se mladík.

„Ano,“ kývl Gimlet.

„Jdete pro semena?“

„Ano.“

„Čekal jsem. Dlouho jsem čekal. Já díval na každého, kdo

šel do místnosti kde slon.“ Chlapec se posadil na poslední

volný kavalec a zastrčil ruce do širokých rukávů.

„Řekněte nám, co o tom víte!“ vyzval jej Gimlet.

„Charla Song můj stlýc,“ vysvětlil mladík. „Žiji s ním

dlouho. On učil mě mluvit anglicky. On žíkal čekej, hlídej

slona. Pžijde muž pro semena. Sehnal jsem pláci v hotelu a

čekal.“

„Jenže semena už ve slonovi nejsou,“ řekl Gimlet. „Vy

víte, kde jsou teď?“

„Ano, vím.“

„Kdepak to je?“

25

„Japonci odvezli semena ze slona do Japonska, aby z nich

měli stlomy,“ řekl chlapec.

Prcek se zatvářil zděšeně. Vzhledem k tomu, že se do

Japonska dostat nemohli, zdálo se, že jejich poslání je u konce.

„Proč jste nám tedy neřekl hned, že jsou ztracena?“

zklamaně zavrčel Gimlet.

„Semena v Japonsku k ničemu,“ odpověděl Chang prostě.

„Japonci nelozumět našim stlomům. Charla Song věděl. Když

Japonci hledat semena, musí nějaká najít. Ale ta co našli,

budou k ničemu. Budou jiné stlomy.“

Prcek se zachvěl, neboť mu začínalo svítat. Pravá semena

nakonec ještě nemusí být beznadějně ztracená.

Na Gimletovu žádost začal hoch svou místy směšnou

angličtinou vyprávět celý příběh. Závěr ostatní přítomné

zklamal, ale dával přesto tušil, že není konec všem nadějím.

Alespoň tomu všechno nasvědčovalo.

Sir Lionel Radnor byl zatčen a odvlečen do Japonska, kde

byl poté, co nevyzradil úkryt vzácných semen, zavražděn. To

ostatně již věděli. Nyní však vyšly najevo nové souvislosti.

Charla Song zatčení unikl, ale jako věrný služebník se snažil

zůstat se svým zaměstnavatelem ve spojení. Jistý čas se mu to

dařilo. Poté, co vylezl na strom v hotelové zahradě, měl

možnost promluvit se Sirem Lionelem, a ten mu úkryt semen

prozradil. Požádal ho také, aby vše ohlásil Britům, a Charla

Song to prostřednictvím onoho barmského domorodce učinil.

Když byl Sir Lionel odvezen z hotelu, předvídal jeho asistent,

že se Japonci o semenech dříve či později dozvědí a začnou po

nich pátrat. Čítárna nemohla ujít jejich pozornosti, a nebylo

pravděpodobné, že by slona přehlédli. Jeho předpoklad se

ukázal jako správný. Charla Song si však mezitím našel

způsob, jak vzácná semena v úkrytu nahradit jinými. Ta pravá

si vzal k sobě do doby, kdy najde možnost předat je britské

straně. Byl si jist, že se je Britové pokusí získat. Využil proto

svého synovce Changa Chu, který si našel zaměstnání v

26

hotelu, aby byl svědkem příchodu britských agentů, jejichž

příchodem si byl zcela jist, pokud k nim ovšem zpráva dorazí.

Všechno šlo dlouho tak, jak předpokládal, pak ale došlo k

další tragédii. Na předměstí Saigonu si koupil malý domek,

kde se chtěl skrýt. Tam ho naneštěstí později spatřil a poznal

muž, jehož kdysi obvinil z kapesní krádeže. Ten, aby se mu

pomstil, prozradil úkryt Japoncům. Charla Song tušil, co bude

následovat, a semena znovu ukryl. Udělal to moudře. Zatkli

ho, vyslýchali a mučili. Nakonec mu sťali hlavu, ale o úkrytu

vzácných semen se nedověděli nic.

V tomto bodě Gimlet mladíkovo vyprávění přerušil.

„Když vašeho strýce zabili, jak to všechno víte?“ zeptal se.

Chang vysvětlil, že vyslechl rozhovor japonských

důstojníků v hotelu. Dověděl se, že Japonci slíbili Songovi

výměnou za semena svobodu. Kdyby odmítl, popraví ho.

„Nakonec ho poplavili, takže jim nic nežekl,“ uzavřel hoch s

prostou logikou své vyprávění.

„Ještě okamžik,“ vložil se do hovoru Prcek. „Má to ještě

jeden háček. Říkáte, že Japonci našli ve slonovi nepravá

semena. Pokud je měli a mysleli si, že jsou pravá, proč

vyslýchali a popravili vašeho strýce?“

„Ano,“ vzdychl Chang. „Jenže oni už ví, že semena, co

mají, jsou k ničemu. Odvezli je do Japonska letadlem. Zasadili

je v nějaké zahradě v Tokiu a když vylostla, žekli japonští

znalci, že semena k ničemu. Stejná jako obyčejný

kaučukovník.“

„Rozumím,“ zamumlal Gimlet. „Musíme si uvědomit, že

celá věc začala před více než dvěma lety. Když semena

vyklíčila, Japonci hned poznali, že to, co mají, jsou semena

zcela běžných rostlin.“ Obrátil se k chlapci: „Kdy byl váš strýc

zabit?“

Chang řekl, že uběhl právě rok.

„Takže nevíte, co se stalo s těmi speciálními semeny?“

Chlapec zavrtěl hlavou.

„Viděl jste je?“

27

„Ano, mnohoklát.“

„Vypadá to úplně beznadějně,“ zamumlal Prcek. „Když je

nenajde Chang, jak je máme najít my?“

„Bydlí teď někdo v domě vašeho strýce?“ pokračoval v

otázkách Gimlet.

„Ne,“ řekl mladík a vysvětlil, že Japonci dům při hledání

skoro rozebrali na kusy.

„Čím dál tím hůř!“ poznamenal Trapper sklesle. „Myslím,

že se klidně můžeme vrátit domů.“

„Tím si nejsem jist,“ odvětil Gimlet. „Podle toho, jak

Charla Song postupoval, si můžeme být jistí, že nebyl žádný

hlupák. To v žádném případě. Věděl, že Japonci budou

semena hledat, takže když je schoval, jsem si jistý, že nevybral

obyčejný úkryt, kde by je snadno našli. Protože se jim to

nepovedlo, zbývá možnost, že leží stále na místě, kam je

ukryl. Zda je ovšem najdeme my, to je další otázka.“

„Když se to nepovedlo Japoncům, pochybuji, že

uspějeme,“ namítl Trapper.

Chang Chu vysvětlil, že jeho strýc neměl možnost

prozradil mu úkryt semen. Dopravili ho totiž rovnou do vězení

a tam už se za ním nedalo proniknout.

„Váš strýc ale jistě věděl, že k tomu může dojít,“ namítl

Prcek. „To se nijak nepojistil? Z jeho jednání jsme pochopili,

že byl nesmírně důvtipný. Řekl bych, že když se mu

nepovedlo se s vámi spojit, musel zanechat nějakou stopu,

která by vedla k nalezení semen.“

„Ale jestli tu zanechal stopu, kterou by mohl najít Chang,

mohou ji právě tak najít i Japončíci,“ prohlásil Trapper.

„To není nutné,“ namítl Prcek. „Nebyl přece takový

blázen, aby jim to věšel na nos. Mohlo by to být něco ryze

čínského, něco čemu porozumí zase jenom Číňan.“

„Ale Chang žádnou stopu nenašel,“ pokračoval Trapper v

námitkách.

28

„Možná, ale na Prckově úvaze něco je,“ zadumal se

Gimlet. „Když už jsme tady, měli bychom alespoň prohledat

Charlův dům, pokud nám Chang řekne, kde leží.“

Chang ochotně prohlásil, že je tom zavede. Když jim

popsal, kde se dům jeho strýce nachází, poznali, že je na stejné

straně města, kterou do Saigonu vstoupili, asi o tři míle blíže k

Poldovi a jeho skrýši, než se právě nacházeli. Jak řekl Trapper,

byla to šťastná náhoda.

Byly tu však i obtíže. Chang s nimi nemohl vyrazit hned,

protože ho vázala služba v hotelu. Měl volno až od půlnoci,

což znamenalo, že do té doby jim nemůže posloužit jako

průvodce. S milým úsměvem je upozornil, že na tom tolik

nezáleží, protože by ve tmě stejně nic nenašli. Budou muset

počkat na rozbřesk, aby mohli rozhodnout, jak na místě

postupovat. Chang lam s nimi chvíli zůstane, ale do šesti hodin

následujícího rána musí být zpátky ve službě. Ujistil je, že v

Rue Lafayette, jim žádné nebezpečí nehrozí. Pak požádal

Tinga Loo, aby donesl čaj.

Protože se prozatím nedalo nic dělat, Chang se vrátil do

hotelu a ostatní začali utloukat čas zbývající do jeho návratu,

jak se dalo.

Bylo dvacet minut po půlnoci, když se ve dveřích objevil

Chang. Ohlásil se zdvořilou úklonou a oznámil, že pátrání po

britských špiónech probíhá v Saigonu s pravou japonskou

důkladností a pílí. Okupanti prý střeží všechny silnice a hrozí

obyvatelstvu smrtí za poskytnutí jídla nebo útočiště cizincům.

Trest smrti bude prý vykonán na místě a okamžitě po zjištění

hnusného zločinu. Chang s úsměvem poznamenal, že ta

hrozba na obyvatelstvo příliš nezabrala a že jinak o dalších

novinkách ve městě neví. Pak navrhl, aby se vydali k domu

jeho zavražděného strýce bez dalšího otálení. Pokud to bude

možné, měli tam postupovat čtvrtěmi obývanými domorodým

obyvatelstvem. Řekl, že půjde první. Ostatní jej měli

následovat.

29

Když procházeli krámkem, neřekl jeho majitel Ting Loo

jediné slovo, ale hluboce se před každým z nich uklonil, jak

kolem něj vycházeli na ulici.

V me Lafayette vládla noc. Měsíc zatím nevyšel, ale svit

tisíců hvězd ozařoval celou ulici jasněji, než by si Prcek přál.

Pouliční osvětlení v Saigonu nebylo a jediné umělé světlo zde

představoval občasný záblesk ze špatně utěsněných dveří nebo

oken. Chang kráčel první, ostatní šli za ním husím pochodem,

poslední byl Trapper.

Ve stejném sledu urazila skupina poměrně značnou

vzdálenost. Chang se obezřetně vyhýbal hlavním ulicím, takže

se jejich cesta vinula tak křivolakými, úzkými a temnými

uličkami, až se Prcek začal vážně zabývat myšlenkou, jak se z

města vypletou, pokud by se něco stalo s jejich průvodcem.

Potom však došlo k tomu, že jim nezbylo nic jiného, než přejít

hlavní ulici. Chang jim vysvětlil, že domek, kde žil jeho strýc,

se nachází na její opačné straně. Když se před nimi široká

ulice objevila, nebylo důvodu k obavám. V dohledu nebyla

vidět živá duše, jak se Chang ujistil rychlým průzkumem,

přesto se však zdál být nervózní z obavy, že je mohou sledovat

neviděné oči. Jeho obavy byly na místě.

Skryt v hlubokém stínu se Gimlet zastavil a rozhodl, že

přejdou nebezpečné místo jeden za druhým. Sám chtěl přejít

první. Pokud by uspěl, měli ho ostatní následovat obdobným

způsobem. Sotva se však odlepil od zdi domu, v jehož stínu se

dosud skrýval, zjevila se na ulici další postava, která namířila

přímo k němu. Svit hvězd se zaleskl na nasazeném bodáku, a

Prcek pocítil osten úzkosti, když si uvědomil, že velitele

zastavil japonský voják. K jeho setkání s Japoncem došlo

uprostřed ulice, nanejvýš deset yardů od úkrytu ostatních.

Setkání však není přesné slovo. Japonec se prostě před

Gimleta postavil, zachrochtal něco, co znělo jako výhrůžka, a

aby zabránil veliteli v další chůzi, namířil mu na hruď

lesknoucí se bodák.

30

Prcek zatajil dech. Všiml si, jak se Trapper po jeho

pravici pohnul. Koutkem oka spatřil, jak se napřimuje, ale

netušil, jaký má úmysl. V té chvíli Japonec hlasitě a chraplavě

promlouval ke svému zajatci, jehož donutil hrotem bodáku,

aby se otočil. Zdálo se, že Gimletova bledá tvář je pro vojáka

dostatečným důvodem k použití bajonetu. Prcka se zmocnil

nával vzteku a vytáhl pistoli. Než ji však stačil použít, pustil se

do akce sám velitel. Prudce se obrátil, pružně uskočil stranou

jako kočka a současně uchopil hrozící bodák. V tu chvíli však

na blátivé ulici uklouzl a upadl, což by se kočce nestalo.

Japonec pozvedl bodák připraven zaútočit, ale Trapperova

pravá ruka švihla vpřed jako stlačené ocelové pero. Vržený

nůž zasvištěl vzduchem a pak se ozvalo zlověstné žuchnutí.

Japonec zalapal po dechu a jeho puška s hlasitým rachotem

dopadla na cestu. Voják se chytil rukama za hrudník, vzápětí

se pod ním podlomila kolena a muž se zhroutil. Gimlet již stál

na nohou.

Trapper na chvíli převzal velení. „Upaluj!“ přikázal

Prckovi, a bez dalšího otálení se sám rozběhl přes ulici. Prcek

neslyšel, co řekl veliteli, ten se však po letmém rozhlédnutí

vydal rovněž na opačnou stranu ulice. Chang s Prckem se k

nim připojili. Tam se do popředí dostal Chang, který ostatním

řekl, aby jej následovali, a pospíchal co nejdál do tmy. Po

krátké chvíli je dohnal Trapper.

„Je to v pořádku, veliteli,“ řekl klidně.

„Díky,“ odpověděl Gimlet. „Skvělá práce.“

„Skvěle vyvážený nůž,“ řekl prostě Trapper.

„Co jste s tím chlapem udělal?“

„Hodil jsem ho do zahrady. Doufám, že dřív než ráno ho

tom nikdo nenajde.“

„Dobrá. Na chvíli jsem si myslel, že to budu já, kdo

odtamtud neodejde po svých. Ještě jednou díky. Teď ale

musíme dál. Veďte nás, Changu.“

31

Mladík kývl a pokračoval nyní rychleji. Co si o celém

krvavém dobrodružství na hlavní ulici myslel, pokud o něm

vůbec přemýšlel, nedal nijak najevo.

Po čtvrthodině rychlé chůze dorazili na předměstí. Domy

zde začínaly ustupovat zahradnictvím a pečlivě obdělávaným

políčkům, která byla nakonec vystřídána ostrůvky stále

houstnoucí džungle, v níž se jen občas objevilo domorodé

stavení, které jako by mělo stále větší potíže odolat náponi

bující záplavy zeleně. Mladík náhle zahnul doprava na zpola

zarostlou stezku. Ušli po ní ještě asi tři sta yardů, než se

zastavil a ukázal prstem na malou chatu, vzdálenou asi dvacet

kroků od houštiny, která nyní pokrývala to, co kdysi bývalo

zahradou.

„Dům mého doblého stlýce,“ řekl.

„Děkujeme vám, Changu,“ přikývl Gimlet. „Měl jste

pravdu, že teď za noci toho moc nezvládneme, ale uděláme co

bude v našich silách, jakmile se začne rozednívat. Pokud

chcete odejít, nezdržujte se. Kdybychom se již neviděli,

přijmete, prosím, naše díky za vše, co jste pro nás vykonal.

Zařídím, aby o tom byla informována britská vládní místa. Ale

ještě než odejdete, mohl byste nám ukázat, kudy bude nejlepší

vniknout dovnitř.“

Chang se usmál a kývl. Řidším pruhem porostu, kde kdysi

bývala pravděpodobně cesta, si proklestil přístup až k domu.

Dveře byly dokořán. Vešli. Kužel světla Gimletovy baterky

ozářil jedinou místnost, kde neviděli nic než holé stěny. Uvnitř

nezůstal jediný kus nábytku.

Prcek neřekl jediné slovo, ale byl si téměř jist, že hledání

tak malého předmětu, jakým je váček semen, na takovém

místě, je pouhou ztrátou času.

„Předpokládám, že jste už dům důkladně prohledal sám a

nenašel tu žádný nápis nebo něco podobného, co?“ řekl

Gimlet.

„Ano,“ kývl chlapec.

32

„Co je tohle?“ zeptal se Trapper, když mu pod nohou

zašustil kus papíru, zpola zahrabaný ve smetí na podlaze. Byl

sice potrhaný, provlhlý a ušpiněný, ale pásky bambusu na

horní a dolní hraně ho držely pohromadě.

„To je oblázkové písmo, taoistický citát, ktelý visel na

stěně,“ vysvětlil Chang. „Japonci strhli nebo vítr smetl.“

Trapper se ve světle baterky podíval na čínské znaky na

papíře. „Co to znamená?“ zeptal se.

„U klidné vody v zahradě nalezneš štěstí,“ řekl tiše

Chang.

„Ts! Jak kdo,“ zamumlal Trapper a zahodil papír.

„V pořádku, Changu,“ řekl Gimlet a zhasl baterku. „Bude

lepší, když se vydáte nazpět. Sbohem a hodně štěstí.“

„Bylo mi ctí,“ řekl mladík. Uklonil se a po chvilce již

bylo slyšet pouze zvuky, které prozrazovaly, jak se prodírá

houštím na silnici.

„Obávám se, že máme před sebou další dlouhé čekání,“

řekl tiše Gimlet. „Ráno se dáme do hledání a až se znovu

setmí, vyrazíme za Poldou. Doufám, že bude v pořádku. Určitě

už sám dávno pochopil, že tu začíná být rušno. Přestože

Japové střeží cesty, myslím, že se k němu dostaneme bez

velkého rizika. Trappere, vezmete si první hlídku?“

„Jistě, pane,“ kývl Trapper.

Za úsvitu bylo zřejmé, že hon na cizince, který v Saigonu

začal již včera večer, nadále pokračuje. Nízko nad pralesem

poletoval průzkumný letoun s výsostnými znaky Japonska a

muži v domku museli dvakrát přerušit hledání, když nedaleko

zahrady prošla nepočetná, ale hlučná vojenská hlídka.

Prcek považoval prohlídku domku jen za nutné zlo, za

povinnost, které bylo třeba učinit zadost bez valné naděje na

úspěch. Ačkoli jindy malomyslnosti nepropadal, měl nyní

pocit, že hledat v domě to, kvůli čemu jej obrátili jiní lidé

naruby, nemá smysl. Výraz ve Trapperově tváři svědčil o

podobném názoru. Slídil po domku sice pečlivě, ale bez

33

známek nadšení. Gimlet však byl neoblomný a trval na tom, že

pokud zde musí zůstat do západu slunce, mohou alespoň

využít čas.

„Ta hromská semena tu jsou, jen je musíme najít,“

prohlásil několikrát. „Charla Song je jinde ukrýt nemohl, a

když je nenašli Japonci, prostě tu být stále musí!“

„Když věděl, co ho čeká, musel by být blázen, kdyby je

ukryl tak dobře, aby je nenašel dokonce ani jeho synovec,“

namítl Prcek. „Kromě toho vše nasvědčuje tomu, že

předpokládal příchod britských agentů, kteří je měli

vyzvednout. Dříve nebo později musela tahle očekávaná

pátrací skupina dorazit i sem, ale jaký smysl by pak měl úkryt

tak dokonalý, že bychom neuspěli ani my?“

„Musel je schovat někam, kde je nenajdou Japonci,“ řekl

Gimlet. „Je ale možné, že zanechal nějakou stopu, kterou

Japonci při svém usilovném hledání zničili.“

„Je tu všude hrozně vlhko,“ prohlásil kysele Trapper. „Při

monzunových deštích sem muselo zatékat. Ve vlhku a teplu by

ta semena musela vyklíčit.“

„Byla uzavřena v plechovce,“ připomněl Gimlet.

„Jestli byla vzduchotěsná, pak semena zplesnivěla,“

zauvažoval Trapper. „Jednou jsem se snažil dopravit domů

semena Douglasovy jedle kvůli zalesňování, ale všechna mi

shnila. Vezl jsem je v plechovce od tabáku.“

„Charla Song byl asistent Sira Lionela. Nebyl to laik a

břídil jako ty,“ ušklíbl se Gimlet. „Musel o tom nebezpečí

vědět.“

K večeru si vyšel Prcek do zarostlé zahrady. Pátrání v

hustém porostu bez nástrojů bylo obtížné a mnohde skoro

nemožné. Když se prodral až na konec zahrady, objevil pod

větvovím vrby malý umělý bazének. Vedle něj stála

ztrouchnivělá dřevěná lavička. Opatrně se na ni posadil a

zahleděl se na vodní hladinu. Její nehybnost za zdejšího

bezvětří mu připomněla text objevený uvnitř domu. „U klidné

vody v zahradě nalezneš štěstí,“ přemítal o těch slovech.

34

Uvědomil si, že zde Charla Song jistě často sedával a sám

hledal klid a možná i chvilku štěstí.

Pak jej poprvé napadlo, že v textu může být ukryta zpráva

pro hledajícího. Nemohla být semena na dně bazénu ve

vodotěsné nádobě? Okolí malé nádrže bylo méně zarostlé, než

zbytek zahrady, jako by ho někdo dlouho udržoval uměle.

Náporu divoké zeleně dosud odolalo několik trsů pěstěných

květin a kvetoucích keříků.

Prcek poklekl a zatápal ve vodě rukama. Protože byl

bazén mělký, neměl s tím potíže. Našel však jen tlející listí a

nedávno leklou zlatou rybku. Narovnal se a vrátil se k lavičce.

Klidná voda tady rozhodně byla, ale o jakém štěstí mohl

Charla uvažovat?

„U klidné vody nalezneš štěstí,“ zamumlal. „To přece

neznamená pod vodní hladinou, ale u ní!“

Prcek pozvedl zrak od hladiny a rozhlédl se po

bezprostředním okolí. Charla semena jistě nezahrabal, protože

by vyklíčila. Ano, začala by růst, uvědomil si a pak jej napadlo

něco úžasného. Záleželo by na tom, že vyklíčí? Jistěže ne.

Jeho myšlenky se rozběhly jako o závod. Mladé rostliny by

měly stejnou cenu jako semena. Vlastně ještě větší, protože

jejich dozrávání by se o rok zkrátilo. Semena ukrytá v zemi by

byla uchráněna před sebevětším úsilím hledajících Japonců.

Mohli by nasadit celou armádu. Srdce se mu prudce rozbušilo,

když pochopil, že Charla nemohl vymyslet lepší úkryt. Při

tomhle řešení semena nezplesniví! Rostliny by tady přežily

celá léto, a protože by plodily další semena, jejich hodnota by

zůstala uchována po desítky let, možná navěky!

Rozhlédl se kolem nádrže ještě pozorněji. Jedno místo

upoutalo jeho pozornost téměř ihned. Bylo tom na první

pohled zřejmé, že ho někdo obdělal později, než jeho okolí.

Dokonce ohraničil záhonek kameny. Přistoupil k podezřelém

záhonu a poklekl. Užasle hleděl, že tu sice vyrůstá plevel, ale

jen čerstvý, nikoli jeho křovinaté druhy, které rostou delší

dobu. Když pak opatrně rozhrnul svěží zeleň dlaněmi, podařilo

35

se mu objevit nevelkou rostlinku. Byla pevná, asi šest palců

vysoká a měla čtyři tuhé tmavě zelené listy. Mohl to být mladý

kaučukovník? Nevěděl. Nikdy v životě ho neviděl. Když

prohlížel záhon dál, našel další, a ještě další, a všechny byly v

jednom řádku. Divoce vytrhával křehké býlí a podařilo se mu

objevit spoustu dalších semenáčků stojících v rovných řádcích.

Prostým selským rozumem se dalo uhodnout, že tyhle rostliny

sem někdo zasázel se zvláštní péčí, protože kdyby jejich

semena padla na záhon náhodou, nikdy by nevyklíčila v

řádcích tak přesných, jako by byly narýsovány podle pravítka.

Podařilo se mu odhalit přesně dvacet rostlinek ve čtyřech či

pěti řádcích a další už tu nebyly. Prcek si byl jist, že se

nezmýlil.

„Dvacet,“ vydechl. Měl jistotu, že na to kápl. Shoda

náhod byla vyloučena. Bez ohledu na trní a popínavé stonky,

které se mu zapletly kolem nohou, vtrhl do domu, kde našel

Trappera a Gimleta, jak smutně sedí na podlaze. Pátrání již

zjevně vzdali.

„Mám je,“ oznámil vítězně. „Tedy, alespoň myslím,“

dodal, neboť náhle pocítil osten pochybnosti.

„Cože?“ vyjekl velitel a vyskočil na nohy. „Kde?“

„Pojďte se mnou,“ vyzval je Prcek a vedl je ke svému

objevu. „Podívejte se!“ vykřikl a ukázal na rostliny. „Všech

dvacet kusů u klidné vody v zahradě, kde nalezneš štěstí.

Charla byl na Japonce příliš chytrý. On ta semena zasadil!“

Gimlet se zhluboka nadechl. „Panebože! Máš pravdu!

Skvělá práce, Prcku.“

„To je tedy něco,“ mlaskl Trapper. „Charla se musí na

onom světě srdečně smát.“

„Teď jde o to, jak je dostat domů,“ zamumlal Gimlet.

„Když je vykopeme, uschnou nám.“

„Nesmysl,“ namítl Trapper. „Když obalíme kořeny

vlhkým mechem a udržíme ho mokrý, nic se jim nestane.

Dělají to lesníci v Kanadě. Vím to, ačkoli jsem laik a břídil.“

36

„Tak do práce,“ usmál se velitel. „Pod stromy je spousta

mechu. Uděláme tři svazky a každý ponese jeden pro případ,

že bychom se museli rozdělit.“

„Čím je vykopeme?“ zeptal se Prcek.

„Vydlabu je nožem, vy dojděte pro mech,“ řekl Trapper.

Když byly konečně všechny rostlinky vyhrabány z půdy a

jejich vláknité kořeny s balem zeminy uloženy do vlhkého

mechu, byla již téměř tma. Prcek se napřímil a právě si stíral

pot z čela, když ho praskot v houští poblíž domu přiměl, aby

se obrátil.

„Sáhib! Sáhib!“ ozval se naléhavý hlas.

„To je Chang,“ řekl Gimlet. „Něco se stalo. Vezměte

rostliny!“ Zamířil rychle k domu.

Mladý Číňan se k nim přiblížil na dohled a bylo jasné, že

něco narušilo jeho orientální klid. Byl zpocený a udýchaný,

jako by dlouhou cestu běžel. „Utíkejte!“ zasípal, jen je spatřil.

„Honem plyč! Japonci jdou.“

„Jdou sem?“ zeptal se Gimlet.

„Ano, sem. Onatishu vydal lozkaz, aby hlídali Charlův

dům, kdyby pžišli špión. Slyšel jsem, jak o tom mluvili

důstojníci v hotelu.“

„Díky, Changu,“ prohlásil uznale Gimlet. „Našli jsme, co

jsme tu hledali, takže odtud zmizíme co nejrychleji. Ale co

vy? Jestli vás někdo viděl sem jít, budete v podezření…“

Velitel se zarazil a naslouchal. Docela blízko zazněl hluk

automobilového motoru.

„Japonci,“ řekl sklesle Chang.

„Do houští,“ ukázal Gimlet. Na nic nečekal a vyrazil,

ostatní jej následovali.

„Teď ticho,“ rozkázal, když vnikli do křoví. Zastavil se.

Auto zabrzdilo nedaleko domku. Zazněl ostrý chraptivý povel

a chvíli nato zapraskaly větve, jak se vojáci prodírali vpřed.

Ve večerním přítmí se objevila postava japonského důstojníka

s pistolí v ruce. Mířil přímo k domu následován třemi vojáky s

puškami. Když došel ke dveřím, zmizel uvnitř, ale hned se zas

37

vynořil a rozkazy se z jeho úst jenom sypaly. Bylo zřejmé, že

určuje místa pro hlídky v zahradě, z nichž budou vojáci

kontrolovat dveře. Prcek se podíval na velitele, aby zjistil, co

si myslí. Bylo již jasné, že odtud neodejdou, aniž by je nepřítel

zpozoroval. Stejně jasné bylo, že vojáci přišli hlídat dům a

hned tak ho nevyklidí. Také Trapper pohlédl na Gimleta s

ustaraným výrazem v obličeji. Chang, který se již trochu

uklidnil, netečně stál a zdálo se, že klidně přenechává

rozhodování na bílých mužích.

Těžko odhadnout, jak by se situace vyvíjela dál, kdyby do

ní nezasáhl nový vliv. Nepatrný pohyb v blízkosti Prckova

obličeje jej přiměl odvrátit pohled směrem, odkud přicházel

jakýsi šramot. Ke své hrůze tam spatřil asi šest palců dlouhou

stonožku. Příšerka se pohybovala vlnitými přísuny po suché

větvi, která vedla přímo k Prckově tváři. Na jeho vkus byla

příliš blízko a přestože netušil, zda je jedovatá nebo ne,

reagoval zcela bezděčně. Ukročil stranou. Došlápl při tom na

další odumřelou větev, která praskla. Zazněl zvuk který

přivolal neštěstí. Japonský důstojník nedokončil další z povelů

a spolu se svými vojáky se podíval, co to tu praská.

Spatřil v šeru podezřelé stíny a jeho ruka s pistolí se

zvedla. Gimlet však vystřelil dřív a v okamžiku výstřelu

hlasitě zvolal: „Nandejte jim to!“

Následující události se seběhly úžasně rychle. Zasažený

chlapík padl zády na zed a sesul se k zemi. Gimlet vypálil

podruihé a v té chvíli již jednali i Trapper s Prckem. Měli na

své straně výhodu překvapení a na tak krátkou vzdálenost

neměli nepřátelští vojáci naději. Nevystřelili ani jedinou ránu.

Jeden z nich sice zkusil zmizet v domku, ale skácel se dříve,

než se dostal do dveří. Zbylí dva padli na místě. Gimlet se

letmým pohledem ujistil, že žádný z Japonců již není schopen

zvednout proti nim zbraň.

„Prcku, vezmi jim čepice!“ rozkázal velitel.

„Čepice?“ zaváhal Prcek, který si nebyl jist, jestli rozkazu

rozuměl.

38

„Čepice, čepice, čepice!“ vyštěkl velitel. „Ta přestřelka

vyvolá další poplach. Musíme rychle pryč a na cestě na nás

čeká jejich auto. Ty čepice nám pomohou projet.“

Prcek se rozběhl a vzápětí se vrátil se čtyřmi polními

čapkami. Gimlet hodil svůj klobouk do houští a nasadil si na

hlavu čepici japonského důstojníka. „Jdeme!“ nařídil a vyrazil

k cestě. U auta, otevřeného fiatu, nikdo nehlídal.

„Bude to rychlejší než šlapat pěšky,“ řekl Gimlet, když

sedal za volant. „Changu, sedněte si vedle mě, kdybych

potřeboval poradit. Prcek s Trapperem se posadí dozadu a

připraví si zbraně. Nebudeme kvůli nikomu a ničemu

zastavovat.“

Motor naskočil. Velitel otočil vůz a vyrazil po cestě

přítmím, které nastupuje po denním světle a předchází

naprosté temnotě.

Velitelovo rozhodnutí využít cizí vojenské auto, Prcka

vůbec nepřekvapilo. Nebylo to prvně, co něco podobného

provedl. Jednou z Gimletových zásad totiž bylo, že

nejbezpečnější cestou bývá právě ta nejriskantnější, protože

nepřítel nepočítá s jejím využitím, a připravuje se k obraně

jinde. Také tentokrát si byl Gimlet téměř jistý tím, že Japonci

obsadí všechny temné uličky a zákoutí v okolí, a ani je

nenapadne předpokládat, že by cizí agenti prchali v jejich

vojenském voze.

Přesto si však Prcek na tuhle Gimletovu odvahu a drzost

nikdy nezvykl, a když automobil vyjel na hlavní silnici, měl

nervy napjaté k prasknutí. Velitel stočil volant doprava a vůz

zamířil k místu, kde na ně čekal Polda. Šlo o situaci, ve které

by většina řidičů sešlápla plynový pedál až k podlaze, aby

unikli z nebezpečí co nejrychleji. Prcek však věděl, že Gimlet

to neudělá, a on jel skutečně tak, aby nepřekročil rychlost

dvaceti mil v hodině. Tak nějak by jel ulicemi Londýna do

klubu na skleničku.

Klidná velitelova jízda se osvědčovala. Přestože cestou

potkali řadu japonských armádních vozidel, nikdo si fiatu

39

nevšiml. Auto prostě ničím nebudilo pozornost a nijak se

nelišilo od ostatních. Nikdo nemohl poznat, že tihle japonští

vojáci jsou trochu jiní a drží v rukou trochu jiné zbraně.

Na první vážnou překážku narazili až tehdy, kdy měli

Saigon za zády a doprava prořídla. Dojeli ke křižovatce. Prcek

si to místo pamatoval, protože křižovatku museli obejít již při

příchodu do města, neboť ji střežila hlídka. Ozbrojený voják

stál uprostřed silnice i nyní, a když se přiblížili, přidal se k

němu další muž, který držel v ruce notes. Pivní voják zvedl

ruiku, což byl povel k zastavení. Oba se tvářili zcela lhostejně,

byli si jistí sami sebou. Nepochybně to dělali po celý den, a

jejich signálu každý uposlechl. Muž se zdviženou rukou stál

přímo v dráze jedoucího vozu a jistě si nepřipouštěl myšlenku,

že by nezastavil. Tentokrát se však zmýlil. Klakson fialu

výstražně zaječel, vůz vyrazil vpřed a voják unikl jen o vlásek

smrti. Co následovalo, se Prcek nikdy nedověděl, protože

jejich auto uhánělo dál.

„Obávám se, že nám to další postup nijak neusnadní, ale

neměl jsem jinou možnost,“ ucedil Gimlet přes rameno.

Než však narazili na další potíž, plynule ujeli celé čtyři

míle. V místech kde již byla cesto obklopena džunglí, uviděli

silniční zátaras. Sloužil tu spíše jako výstraha než jako vážná

překážka, protože jeho střední část byla otevřená tak, aby tudy

mohl projet jediný automobil. Za zátarasem stála při straně

silnice dlouhá kolona nákladních vozů a strážní hovořili s

jejich řidiči. Prcek by před projetím asi zaváhal, ale Gimlet byl

z jiného těsta. Aniž zmírnil rychlost, projel otvorem v

zátarasu, stihl volant stranou a vůz se mihl podél stojících

náklaďáků. Zazněl pokřik, vzápětí třesklo pár výstřelů, ale to

již byli na konci čekající kolony a Gimlet strhl vozidlo za ni,

takže bylo kryto před střelbou. Tiše se zasmál.

„Ukázková jízda!“ uznale kývl Trapper.

Prcek to nekomentoval a obrátil se dozadu. „Za námi

něco jede,“ řekl. „Nevidím, co je to za vozidlo, protože pod

stromy je už moc tma. Pronásleduje nás a uhání rychle.“

40

„Mrzutá věc,“ zavrčel Gimlet. „Už jsme skoro u cíle a

zrovna jsem hledal, kde zaparkovat. No, nevadí, mám jiný

nápad. Vezměte si rostliny a až vám řeknu, vyskočíte a budete

pokračovat pěšky. To platí i pro vás, Changu. Držte se blízko

krajnice. Jasné?“

„Ano, pane,“ odpověděl Trapper.

Velitel dupl na brzdy. Jak vozidlo zpomalovalo v oblaku

prachu, Gimlet vykřikl: „Skákejte!“

Všichni tři muži vyskočili a co nejrychleji se skryli v

džungli. Světla jedoucího auta jim zmizela za clonou prachu.

Gimlet pohnul volantem, aby dostal vozidlo na střed silnice a

zabránil tím jiným automobilům v předjetí. Zastavil, nechal

běžet motor, avšak zhasl světla a vyskočil. Nezdržel se u vozu

ani o vteřinu déle než bylo nutné a vyrazil za ostatními.

Auto pronásledovatelů se blížilo rychle. Když se před

japonským řidičem zjevila v kuželu dálkových světel

překážka, dupl na brzdy, ale jeho auto jelo příliš rychle, než

aby mohl srážce zabránit. Z vozu zazněly zděšené výkřiky, a

vzápětí následoval ostiý třesk srážky a vyšlehly plameny…

„Nastaly jim velké starosti,“ zamumlal tiše Gimlet a

pokračoval v klusu podél krajnice. Brzy dohnal své druhy a při

další cestě se nesetkali s překážkami, kromě toho, že se jednou

museli skrýt do stínu stromů, když jelo kolem auto směrem od

Saigonu.

Asi za půl hodiny našli Poldu, který střežil skrýš se

zásobami. Neměl žádné zprávy kromě té, že doprava na

zdejším úseku silnice byla náramně nišná. Největší potíže měl

s nálety komárů, kterých poletovalo v džungli neuvěřitelné

množství. Velitel rozhodl, že než budou pokračovat v cestě,

všichni se najedí.

„Hrome, pane, jsem rád, že jste tu. Už jsem myslel, že se

vůbec nevrátíte,“ bručel Polda, při otvírání konzervy s

hovězím. „Našli jste ta semena?“

Gimlet mu stručně popsal, co se stalo, a pak pohlédl na

hodinky. „Do příletu letadla zbývá sedm hodin,“ řekl.

41

„Musíme počítat s dvěma hodinami na cestu k moři, s

půlhodinou ke spuštění člunu na vodu a se dvěma hodinami

veslování na místo, kde nás vyzvednou. Zabere nám víc času,

budeme veslovat proti proudu. Cestou nás může něco zdržet,

proto vyrazíme hned, jak se najíme. Co budete dělat vy,

Changu? Saigon je nyní pro vás velmi nebezpečné místo.

Nechcete s námi letět alespoň do Indie? Mohu vám tam sehnat

nějakou práci.“

„Cestou vás naučím vyslovovat er,“ usmál se Prcek.

Chang se nerozhodoval dlouho. „Pojedu,“ řekl. O půl

hodiny později se vydali k ukrytému člunu a o půlnoci k němu

dorazili. Nechali se vést silnicí, ale sledovali ji sami ukryti v

pralese. Viděli motorizované hlídky v automobilech nebo na

motorkách, občas tam projela skupina vojáků na kolech. Bylo

jasné, že štvanice pokračuje. Džungle však sloužila jako

skvělá skrýš, takže, jak prohlásil Polda, „Nebylo proč se

potit.“

Klid a pohoda však skončily, když donesli dinghy na

okraj pláže, kde končily stromy a začínala písečná pláž.

Napřed zaslechli hukot leteckého motoru a pak se nízko nad

pobřežím objevilo letadlo se silným světlometem zaměřeným

pod sebe.

„Podívejme,“ řekl Gimlet. „Pochopili, že hledat nás

uprostřed džungle nemá smysl, takže hlídají pláže.“

Krátkou chvíli poté se z moře asi půl míle od břehu ozval

hluk silného motoru hlídkového člunu.

„Pojistili se na nás,“ prohlásil Polda.

„Jestliže ta hlídka projíždí podle pravidelného časového

plánu, měli bychom proklouznout,“ zamyslel se Gimlet.

„Počkáme a uvidíme. Máme dost času.“

Čekali padesát minut, až do jedné hodiny po půlnoci.

Mezitím projel motorový člun dvakrát a letadlo se ukázalo

jednou. V jednu hodinu se člun ozval potřetí a pět minut nato

jim zaburácel nad hlavami motor letadla. V okamžiku kdy je

letoun přelétl, Gimlet vstal.

42

„Vztyk,“ zavelel. „Tohle je naše chvíle. Jestliže zrovna

teď nezmění metodu hlídkování, máme na únik skoro půl

hodiny.“

Spustili člun na vodu.

„Honem, honem!“ řekl příkře velitel. „Vesla! Hoďte

sebou!“ Muži zabrali a dinghy zamířila na rozlehlou vodní

pláň.

Člun plul přibližně míli od pláže, když vzadu nad

pobřežím znovu zahučely letecké motory a zasvitla záře

světlometu. Gimlet pohlédl na hodinky a poznamenal, že

Japonci jsou přesní a že se teď již není čeho obávat, pokud

pilot nezmění taktiku a nezamíří nad moře. Letec však udělal

přesně to, čeho se báli, a Prcek zatajil dech. Letadlo náhle

změnilo kurz a zamířilo přímo k nim. Naštěstí až ke člunu

nedoletělo, pilot ho znovu obrátil k pobřeží a pokračoval v

běžné kontrole. K tomu, aby kužel světla osvětlil člun s

britskými agenty, však chybělo sotva padesát yardů.

„Proč se nedrží plánu?“ zavrčel Polda. „Já z těch jeho

legrácek dostanu žaludeční vředy.“

„Nemluvte

tolik,

desátníku,“

okřikl

jej

Gimlet.

„Veslujte!“

„Rozkaz, pane.“

Sotva v dálce umlkl rachot leteckých motorů, ozval se

dunivý hlas hlídkového člunu. Prcek si uvědomil, že teď bude

všechno záviset na tom, jestli se při otáčení člun obrátí k

pobřeží nebo na moře. Měsíc sice nesvítil, ale na obloze zářily

milióny hvězd, takže bylo vidět dál než na půl míle. Dinghy

ovšem měla výhodu, že příliš nevyčnívala nad hladinu, takže

již na pouhých několik set yardů ji bylo možno lehce

přehlédnout.

Všichni se přikrčili, když je člun míjel ve vzdálenosti

sotva pět set yardů. Prožili si další chvíle strachu a znovu

klidněji vydechli, až když hlídka plynule pokračovala v

plavbě.

43

„Nejsou náhodou v tomhle moři žraloci, pane?“ zeptal se

s obavou ve hlase Polda.

„Spousta, a pokud konečně nepřestanete žvanit, seznámíte

se s nimi osobně,“ zavrčel Gimlet. „Veslujte!“

Dinghy se prodírala klidným mořem pomalu. Teď se již

nedalo odhadnout, jak daleko se dostali, protože z pobřeží

viděli v dálce pouze mlhavou čáru. Prcek si dělal starosti, jak

dají letcům signál, aniž by pobřežní hlídky zpozorovaly světlo.

Měl dojem, že v temnotě, kterou veslovali, bude sebemenší

záblesk viditelný na míle daleko. Neříkal však nic, usilovně

vesloval. Z čela mu stékal pot, protože vzduch byl horký a

nehybný. Pohánělo jej pomyšlení na to, že každým záběrem

vesel se vzdaluje od pobřeží a snižuje tím nebezpečí dopadení.

Ponořování a vynořování vesel se stalo čistě mechanickým

pohybem. Obrys vzdalujícího se břehu stále slábl, ale

probíhalo to pomalu, strašně pomalu. Světlo hlídkového

letounu bylo dosud vidět, ale již dávno je neohrožovalo.

Velitel oznámil, že je půl třetí.

„Bigglesworth tu bude za půl hodiny,“ řekl.

„Když se mu něco nestane,“ zamumlal tiše Polda.

„Bude tady,“ řekl rozhodně Gimlet. „Když řekl, že přiletí,

tak přiletí.“

„Doufám, že jo,“ hlesl Polda. „Kdyby mě tu tak viděla má

stará máma…“

„Tak by vám řekla, abyste nechal žvanění a pokračoval v

práci,“ přerušil jej Gimlet.

„Zrovna jsem to chtěl říci,“ souhlasil posmutněle Polda.

Následující půlhodina připadla Prckovi jako věčnost. Čas

plynul neuvěřitelně pomalu. Velitel jim dvakrát nařídil přestat

veslovat. Obrátil tvář ke hvězdám a zdálo se, že jim naslouchá.

„Ještě pět minut,“ oznámil konečně. „Už brzy

zaslechneme jejich letadlo.“

Jediné, co však Prcek slyšel, bylo dunění motoru

hlídkového člunu. Vracel se. Byl sice ještě poměrně dost

daleko, ale nadále mu naháněl strach.

44

„Přestaňte veslovat,“ ozval se Gimlet. „Odpočiňte si.“

Nastalo ticho. Jediným zvukem byl vzdálený hluk

hlídkového člunu a pleskání vln o stěny dinghy. Kam až oko

dohlédlo se rozkládala nekonečná temná pláň oceánu, svět na

hony vzdálený všedním lidským starostem.

Pak se vysoko nad nimi ozval na západní obloze zvuk,

který silně připomínal svist větru v korunách stromů.

„To je on,“ hlesl Polda.

„Plachtí dolů s vypnutými motory,“ řekl Gimlet.

„Zacloňte boky člunu ve směru ke břehu! Vyšlu signál!“

Uvědomovali si, že nadchází kritický okamžik. Velitel

několikrát bleskl baterkou a nastalo ticho, v němž všichni

upírali zraky k nebesům a snažili se proniknout temnotu.

První se pohnul Polda. Neklidně se ohlédl k hlídkovému

člunu, protože sílící hluk jeho motoru prozrazoval, že se

přibližuje. „Nerad bych vypadal jako zbabělec, ale ten člun je

mnohem blíž než před chvílí,“ pronesl.

„Máte pravdu,“ přikývl Gimlet. „Doufejme, že nám už

neublíží. Bigglesworth musel zahlédnout můj signál. Za

chvilku ho zopakuji. Říkal mi, že když se pilot snaží přistát co

nejblíže, a o to se on pokusí, hrozí nebezpečí srážky se

člunem. Poslouchejte!“

„Uf, uf. Blíží se!“ řekl Trapper s očima upřenýma k

obloze.

„Ten zatr… člun taky,“ zasténal Polda.

Hlídkový člun se skutečně blížil, ale nedalo se s tím nic

dělat. Také Prcek hleděl k nebesům a uvědomoval si, že

příštích pár minut rozhodne o jejich osudu. Další dvě minuty,

které uplynuly, než konečně spatřil letoun, trvaly celou

věčnost. Nízko nad vodou se zjevil okřídlený drak, snášející se

ke hladině. Gimlet na něj namířil baterku a zablikal. „Ještě se

nehýbejte,“ nařídil.

Kýl cataliny rozčeřil klidnou vodu. Lehce to plesklo a

stroj zpomaloval, než se zastavil sotva sto yardů od dinghy.

45

„Nádhera! Báječná podívaná!“ řekl Gimlet a stočil zrak

směrem, odkud sem stále silněji doléhalo hučení motoru

hlídkového člunu. „Veslujte!“ rozkázal. „Rychle! Všimli si

nás!“

Málokdy vydal Gimlet zbytečnější rozkaz, protože

všichni ihned zabrali. Nikdo ovšem netušil, zda muži z

hlídkového člunu spatřili přistávající letoun, červeň jeho

výfuku, nebo zda je sem přilákalo signální světlo. Člun mířil

přímo k letadlu a k dinghy to měl asi pět set yardů. Osádce

nafukovacího člunu jich sice zbývalo urazit pouhých padesát,

ale rychlost dinghy byla ve srovnání s člunem žalostně malá.

Dveře kabiny cataliny se otevřely a objevila se v nich

postava muže. „Hoďte sebou!“ ostře vykřikl. Sotva slova

dozněla, ozvalo se zlověstné zarachocení kulometu z přídě

hlídkového člunu, jemuž vzápětí odpověděla palba ze dvou

střeleckých věží letadla. Směr palby označovaly svítící střely.

Prcek měl malou možnost je sledovat, protože dinghy se

konečně dostala k letadlu. Upustil veslo, zachytil úvazné lano

a sáhl po dveřích letounu. Minul je však, a byl by spadl do

moře, kdyby se z kabiny nenatáhla ruka, jež ho zachytila a

vtáhla dovnitř. Hluk náhle zesílil, protože do rachotu několika

kulometů se rozeřvaly také motory letadla. Kdosi v temnotě

ostře a naléhavě vykřikl.

Prcek stál v kabině a když se otočil, naskytla se mu děsivá

podívaná. Hlídkový člun byl v plamenech. To by Prckovi ani

tak nevadilo, kdyby se hořící loď nehnala přímo na něj, na

catalinu, která se dosud pohupovala na místě. Snad si kapitán

japonského plavidla uvědomil, že s jeho člunem je konec, a

rozhodl se, že vezme s sebou do pekla i nepřítele.

Motory cataliny divoce zavyly a letoun se dal zprvu do

pomalého, ale pak stále rychlejšího pohybu. Pilot byl

nepochybně prozíravý a pohotový muž, neboť k úniku z dráhy

člunu chybělo snad jen pět vteřin…

Vzápětí se hořící člun, zanechávající za sebou ohnivou

stopu vytékajícího oleje, prohnal kolem hydroplánu tak blízko,

46

až se kýl letadla zakolébal na vlnách za lodí. Nebezpečí bylo

zažehnáno. Hořící člun pokračoval jako žhnoucí meteorit ještě

přibližně sto yardů v plavbě. Pak šlehl blesk a vrak se v jasné

záři rozletěl na tisíc kusů. Prcek zavrávoral od dveří dovnitř a

s úlevou sklesl na sedadlo.

Důstojník s narezlou kšticí zavřel dveře kabiny a obrátil

se k němu. „Někdo to nazývá odchod s hromy a blesky,“ řekl

tiše.

„Blízko tu poletuje japonské letadlo,“ prohlásil Prcek.

„Jestli si pilot všimne toho ohně, odejdeme taky s hromy a

blesky.“

„Díky za zprávu,“ zvážněl Ginger a zmizel v pilotní

kabině. V té chvíli ustaly otřesy. Catalina se konečně vznesla.

Prcek se rozhlédl kolem, a když si uvědomil, že vidí na

palubě všechny spolubojovníky, úlevně vydechl. „Tak se nám

to vydařilo,“ prohlásil, jen aby něco řekl.

„S odřenýma ušima,“ odpověděl Polda. „Jestli budu mít

ráno šedé vlasy, zavinil to ten ohnivý člun sebevrahů.“

„Měli bychom se postarat o naši botanickou zahrádku,“

prohlásil Gimlet a dal se do prohlížení rostlinek. „Vy si

natáhněte nohy a narovnejte záda, pánové. Veselice skončila.“

„Veselice,“ špitl nejistě Polda. „On tomu říká veselice.“

„Co jste říkal, desátníku?“ zeptal se velitel.

„To nic, pane.“

„Zase samomluva?“

„Ano, pane.“

Ze dveří pilotní kabiny se vynořil major Bigglesworth.

„Řízení převzal můj partner Algy Lacey. Cestu domů zná,“

řekl Gimletovi. „Jsem rád, že jste v pořádku zpátky. Jak to

šlo?“

„Tak, tak,“ pousmál se Gimlet. „Však to znáte.“

„Získali jste, co jste hledali?“

„Víceméně,“ ušklíbl se Gimlet.

„Byly potíže?“

„Nic, co by stálo za řeč,“ odpověděl Gimlet.

47

„Dobrá,“ přikývl Biggles. „Brzy budete doma,“ řekl a

vrátil se do kokpitu.

Polda šťouchl do Prcka. „Prý nic, co by stálo za řeč,“

zašeptal. „Já jen doufám, že nebudu u toho, až se semele něco,

o čem se sám rozpovídá. Co říkáš, Trappere? Mám pravdu?“

„Jasně,“ souhlasil Trapper. „Jako vždycky, kámo.“

Prcek se usmál, zívl a usadil se pohodlněji. Vše bylo v

pořádku, stroj byl v dobrých rukou, a hukot motorů uspával.

Zavřel oči.

48

PŘÍBĚH DRUHÝ – WORRALS od WAAF

NA DOMÁCÍM HŘIŠTI

Major Joan Worrals, kterou všichni její přátelé oslovovali

pouze jejím příjmením, svižně kráčela po cestě ke štábním

budovám 21. letky vzdušných balonů. Doprovázela ji

nadporučík Betty Lovell, kterou všichni nepříliš uctivě

oslovovali „Pihatka“. Joan se zastavila přede dveřmi do

kanceláře štábu, zaklepala a vešla. Zasalutovala kapitánovi,

sedícímu za stolkem pobočníka, a ohlásila se.

„Jsem major Worrals,“ řekla. „Přijela jsem z rozkazu

brigádního generála Raymonda, zpravodajská sekce. Poslal

mě, abych vyšetřila stížnost Normy Day.“

49

Pobočník vstal. Ve tváři měl výraz lehce znuděné

shovívavosti.

„Velitel vás očekává,“ řekl. „Volali nám z ministerstva

letectví. Tu dívku jsme už zavolali, abychom vám i sobě

ušetřili čas. Jenom okamžik, prosím.“ Otevřel druhé dveře,

obrátil se k někomu za nimi a pak se ohlédl přes rameno.

„Pojďte dál,“ řekl.

Když Worrals a Pihatka vešly do kanceláře, spatřily

důstojníka s výložkami podplukovníka. Potřásly si s ním

rukama.

„Jistě víte, proč jsem tady, pane,“ začala Worrals.

„Ano, máte si prý promluvit s tou dívčinou, která trpí

jakousi utkvělou představou.“

Čelo majora Worrals zbrázdily sotva znatelné vrásky.

„Vyslali mě, abych vyslechla vojína Day,“ odpověděla

poněkud škrobeně. „Až to udělám, získám na tu její utkvělou

představu svůj vlastní názor.“

Velitel

pokrčil

rameny.

„Doufám,

že

nehodláte

zpochybňovat výrok soudního lékaře?“ řekl.

„Pokud k tomu shledám důvod, proč ne?“ odvětila klidně.

„Dle mého názoru se přítelkyně té slečny, Doris

Marchant, prostě utopila, a soudní lékař si podle všeho myslí

totéž. V úmrtním listu je napsáno: ,nalezena utonulá’,“

odpověděl podplukovník.

„Svůj názor povím až po rozhovoru s vojínem Day,“ řekla

chladně Worrals. „Řekli mi, že už je tady.“

„Nechal jsem ji zavolat,“ kývl podplukovník a stiskl

zvonek.

„Pokud vám to nebude vadit, pane, ráda bych si s ní

pohovořila o samotě,“ požádala Worrals.

„Chcete mě vyhodit z mé vlastní kanceláře?“ vzdychl

muž.

„To by mne ani nenapadlo, pane. Tedy – pokud pro nás

najdete jiné místo,“ řekla Worrals. „Ráda bych se s ní setkala o

50

samotě. Ženy mluví obvykle otevřeněji, když jsou jen mezi

sebou.“

„Chápu,“ přikývl důstojník. „Na tom něco bude. Jak

dlouho to podle vás bude trvat?“

„Vynasnažím se, abych byla hotová co nejdřív, pane,“

odpověděla Worrals. „Přiletěla jsem letadlem, které na mě

čeká v East Wealdu, a ráda bych se vrátila před setměním na

základnu.“

Podplukovník kývl. Vyšel z kanceláře a vzápětí byl

zpátky se štíhlou tmavookou dívkou ve stejnokroji jednotek

WAAF. „To je vojín Day,“ oznámil. „Nechám vás s ní o

samotě.“

„Děkuji, pane.“

Worrals počkala, až se za podplukovníkem zavřou dveře,

a pak nabídla příchozí židli. „Posaďte se, Nomio,“ vyzvala ji.

„Vaše hlášení o smrti Doris Marchant bylo předáno vrchnímu

velení, a já přiletěla, abych si s vámi o věci pohovořila. Vaši

zprávu jsem sice četla, ale ráda bych si teď vyslechla vaše

vlastní slova. Povězte mi, co si o tom myslíte, a jaký dojem to

na vás udělalo. Řekněte mi všechno.“ Worrals při řeči

nespustila oči z obličeje dívky, která seděla před ní. Všimla si,

jak je bledá. Tmavé kruhy pod jejíma očima jasně vypovídaly

o tom, že děvče před krátkou chvílí plakalo.

„Oni tvrdí, že se Doris utopila,“ prohlásila trpce Norma.

„Je to lež, věřte mi. Já vím, že je to lež. Byla zavražděna.

Byla…“ Dívka zmlkla, kousla se do rtu, a její oči zaplnily

slzy.

„Jenom klid,“ chlácholila ji Worrals. „Když si to budete

tolik brát k srdci, nikam se nedostaneme. Podle čeho soudíte,

že někdo Doris Marchant zavraždil?“

„Ona byla po dlouhá léta mou nejlepší přítelkyní,“

pokračovala Norma zlomeným hlasem. „Vždycky jsme si

všechno řekly. Neměla důvod se sama zabíjet, a taková

plavkyně jako ona se v řece Ouse prostě nikdy nemohla

utopit.“

51

„To jsou jediné důvody, proč si myslíte, že ji někdo

zavraždil?“ zeptala se Worrals.

„Kdepak. Jsou tu ještě jiné věcí, ale když se o nich

zmíním, nikdo mi nevěří. V tom je ten problém. Vím, co si o

mně všichni myslí. Jsem pro ně obyčejná hysterka.“

„Já si to nemyslím,“ řekla klidně Worrals. „Nejdřív si

probereme známá fakta a opravte mě, když řeknu něco špatně.

Desátého května, tedy dva týdny před minulou sobotou,

skončila Doris Marchant svou službu v pět hodin. Před šestou

si vyšla na procházku. Šla sama a nevrátila se. Vzniklo

dokonce podezření, že bez povolení opustila posádku. V

neděli osmnáctého však nalezl její tělo rybařící mladík v řece

Ouse. Protože na těle utonulé nenašel soudní lékař známky

násilí, uzavřel šetření výrokem ,nalezena utonulá’. Patrně

nemohl nic jiného udělat.“

„Ano,“ přikývla Norma. „Tak nějak to bylo.“

„Tu sobotu večer, když jste viděla Doris naposled živou,

jste měla také po službě?“

„Ano.“

„Když jste byly tak dobré přítelkyně, proč jste se s ní

nešla projít?“

„Obvykle jsme chodily spolu, ale toho večera jsme měly

jít se dvěma piloty od RAF do kina. Doris se však rozhodla, že

nepůjde, protože měla v plánu něco jiného. Požádala mě,

abych za nimi zašla a zrušila naši schůzku, aby na nás

nečekali.“

„Co tedy mohla mít Doris v plánu? Řekla vám, oč jde?“

zajímala se Worrals.

„Ano. Pověděla jsem to i veliteli a vyšetřovací komisi, ale

nikdo tomu nevěnoval pozornost.“

„Doufám, že to řeknete i mě,“ pobídla ji Worrals.

„To, co stálo Doris život, se odehrálo už před měsícem,“

řekla Norma. „Měly jsme službu na obvyklém stanovišti, u

balonové baráže číslo čtrnáct…“

„Kde přesně leží to stanoviště?“ přerušila ji Worrals.

52

„Je v močále směrem k pobřeží asi tři míle odsud. Je to

takové mělké údolí, kterým protéká řeka. Předpokládáme, že

řeku užívají nacisté jako orientační bod a létají podle ní, než

zahnou k jihu, aby zaútočili na Londýn od severu. Proto tam

byl umístěn balon.“

„Jak dlouho to stanoviště existuje?“

„V době, o které mluvím, tam už balon byl tři týdny.“

„Rozumím,“ řekla Worrals. „Pokračujte.“

„Byla tehdy chladná noc. Měsíc sice vyšel, ale silný

západní vítr přihnal spoustu mraků, takže viditelnost byla

skutečně bídná. Sloužím už u balonů dva roky, takže jsem

věděla, že když v takovém vichru přiletí Němci, zažijeme

peklo. Řeka teče přesně od západu k východu a údolím se

proto často prohání vítr. Právě jsem mluvila s Doris, která

měla službu u navijáku, když vyhlásili poplach.“

„Kolik bylo hodin?“

„Myslím, že deset.“

„Pokračujte.“

„Nic zvláštního se nedělo,“ pokračovala Nonna. „Bylo

chvíli po jedenácté, když jsme dostaly zprávu, že je všechno v

pořádku, a asi o čtvrt hodiny později nám nařídili stáhnout

balon. Měly jsme při tom potíže. Nepřikládala jsem tomu

žádný význam, ale když ke mně přišla Doris, řekla mi, že se

stalo něco zvláštního. Povídala, že se balon zničehonic začal

otáčet. Koukla nahoru, aby zjistila, co se děje, a právě v tu

chvíli vyšel měsíc z mraků. Prý jasně viděla, jak se část balonu

oddělila. Jako by na něm viselo něco jako pytel. Vzápětí se prý

utrhl. Zajímavé ale bylo, že když jsme stáhly balon dolů, nic

divného jsme nenašly.“

„Doris to ohlásila?“ zeptala se Worrals.

„Jistě. Oznámila to veliteli úseku.“

„Co následovalo?“

„Nic. Tedy alespoň nic, o čem bych věděla.“ „Ano. Co

bylo dál?“

53

„O deset dní později se stalo přesně totéž. Povětrnostní

podmínky byly stejné. Vítr vál stejným směrem a zase byl

vyhlášen poplach. Když ho odvolali, Doris na mě volala,

abych se podívala nahoru. Když jsem vzhlédla, viděla jsem

pod balonem něco jako velkou bouli. Ta se pak oddělila a

zmizela ve tmě po větru.“

„Takže tentokrát jste to viděly obě?“

„Ano. Ale stejně jako prvně se ani tehdy s balonem nic

nestalo. Ráno jsme si ho pořádně prohlédly, ale jediné, co jsme

našly, byl jakýsi škrábanec, jako by něco setřelo hliníkový

nátěr. Doris mi řekla, že si je jistá tím, že do balonu nahoře

něco narazilo, a že se to nestalo poprvé.“

„Hlásila to?“

„Ano, madam, samozřejmě. Ale zdálo se, že to nikoho

nezajímá. Myslím, že většina děvčat by na to zapomněla, ale

Doris byla jiná. Hodně o tom případu přemýšlela. Odpoledne,

tu sobotu kdy zmizela, mi řekla, že do našeho balonu něco

narazilo, a ona že zjistí, co to bylo. Ptala jsem se jí, jak to chce

udělat. Řekla, že ta věc, ať to bylo cokoli, neměla motor,

protože ten bychom musely slyšet. Tohle musel nést vítr a

protože vál vítr západní, nepřiletělo to odjinud, než od západu.

Tvrdila, že to nepřiletělo z velké dálky, protože pak by to

letělo výš.“

„Na co z toho usuzovala?“ zajímala se Worrals.

„Shodly jsme se na tom, že letadlo to nebylo. Bylo to

kulaté jako balony, které se používaly dříve, ale menší. A

viselo pod tím něco jako bedna.“

„Byla ta bedna dost velká, aby se do ní vešel člověk?“

„Ne. Ten balónek by člověka ani neunesl. Doris si však

byla jistá, že to balon byl. A jestli to byl balon, říkala, musel

být naplněn plynem, aby se dostal nahoru. A pokud byl

naplněn plynem, nemohl letět zdaleka, protože by vystoupil

výš, i když přihlédneme ke klesavým proudům v údolí. To

všechno si Doris dala dohromady, a proto tu sobotu chtěla

prozkoumal místa západně od stanoviště našeho balonu. Tak

54

mi to řekla. Šla bych s ní, ale už jsem vám vysvětlila, že jsme

měly schůzku a já těm chlapcům šla oznámit, že s nimi do kina

nepůjdeme. Když jsem to vyřídila, vrátila jsem se domů a

čekala, až se Doris vrátí. Ona ale nepřišla. Už tehdy jsem měla

pocit, že se jí něco stalo. Když se nevrátila do půlnoci, byla

jsem si tím jistá. Nikdy se venku nezdržela tak dlouho.“

„Co si osobně myslíte, že se jí přihodilo?“ zeptala se

Worrals tiše.

Norma téměř vzdorovitě vzhlédla. „Myslím, že našla, co

hledala.

Nevím, co to bylo, ale ona to našla. Motají se tu nějací

špióni nebo něco podobného, a ona na ně přišla. Chytili ji,

zabili a hodili její tělo do řeky.“

„Vzpomeňte si, že lékař na jejím těle nenašel známky

násilí.“

„Mohli jí přidržet hlavu pod vodu, aby to vypadalo jako

nehoda,“ namítla Norma. „Já jsem si zcela jistá, že se Doris

nezabila. Když odcházela, chovala se jako jindy. Byla veselá a

čilá, naprosto v pořádku. A jak jsem vám už řekla, byla

výtečná plavkyně. Nemohla se utopit ani náhodou, kdyby

spadla do řeky.“

„Řeka Ouse teče údolím od západu k východu?“

„Jistě. Už jsem vám to řekla.“

Worrals rozložila na stole mapu. „Můžete mi přesně

ukázat místo, kde nalezli její tělo?“

„Ano,“ řekla bez váhání Norma. Pohlédla na mapu a pak

ukázala prstem. „Tady to bylo. Právě v místě, kde do Ouse

vlévá říčka Niddy.“

„Na kterém břehu?“

„Na tomhle. Na severním.“

„Ukažte mi balonové stanoviště.“

Norma posunula prst. „To je tady.“

„Takže tělo se našlo asi čtyři míle na západ od stanoviště

balonové baráže?“

„Ano.“

55

Worrals pomalu složila mapu. „Děkuji vám, Normo. Je to

všechno? Jste si absolutně jistá, že už nevíte nic, o čem bych

měla vědět také já?“

„Nic víc mě nenapadá, madam.“

„Dobrá,“ řekla Worrals. „Všechno si promyslím. Pokud

vás budu znovu potřebovat, spojím se s vámi. Předpokládám,

že zůstáváte tady.“

„Ano. Měla jsem nastoupit na dovolenou, ale teď raději

počkám, co se bude dít. Dáte mi vědět, když se něco zjistí?“

„Jistě,“ slíbila Worrals. „Nemusíte se bát. Jestli je v té

věci nějaká špína, najdeme ji.“

„Ale nezapomeňte, co se stalo Doris. Ona ji taky našla.“

„Ujišťuji vás, že na to budu pamatovat,“ řekla Worrals.

„To je prozatím vše.“

„Děkuji vám, madam.“ Norma zasalutovala a vyšla ven.

Worrals seděla několik minut v hlubokém zamyšlení, pak

se zvedla a vyšla do přední místnosti. Obrátila se k

pobočníkovi a s úsměvem mu řekla: „Díky, pane, můžete

sdělit veliteli, že jeho kancelář už nepotřebuji.“

„Chcete zajistit dopravu?“ otázal se důstojník.

„Děkuji. Vzaly jsme si v East Wealdu auto, kterým se

dostaneme i zpátky. Řidič na nás čeká. Budte zdráv.“

Když vyšly ze štábní budovy, Pihatka se zeptala:

„Pojedeme rovnou domů?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Worrals. „Vrátíme se na letiště a

vezmeme si letadlo. Mám chuť prohlédnout si tuhle oblast

shora. Zvláště místa ležící na západ od balonové baráže číslo

čtrnáct. Měly bychom to stihnout, než se setmí.“

II

Za necelou půlhodinu letěly ve výšce tisíce stop v letounu

typu Tiger Moth spojovací letky nad místem tragédie. Worrals

56

nejprve sledovala tok řeky až k pobřeží, a pak stočila stroj k

západu, aby se dostala naci údolí, o němž hovořila Norma

Day. Za chvíli uviděla pod sebou balonové stanoviště. Balon

byl nyní stažen k zemi, a na stanovišti zahlédly i ženskou

obsluhu. O minutu později se jejich letoun náhle hluboko

propadl. Otřásl se tak silně, že Worrals měla plné ruce práce,

než nad ním znovu získala vládu.

„Čekala jsem tady vzdušnou díru, ale co je moc, je moc,“

řekla Worrals. „Tohle byla přímo propast!“

„Pěkné svinstvo,“ odvětila lhostejně Pihatka. „Kdybych

neměla bezpečnostní pás, prolétla bych střechou kabiny.“

„Takže tě ani nepřekvapí, že jsme přitom ztratily dvě stě

stop výšky,“ řekla Worrals. „A to sedíme v motorovém

letadle. Ještě, že jsme se s tím setkaly.“

„Proč?“

„Protože to potvrzuje výpověď té dívky,“ řekla Worrals.

„Kdyby vlétl do takové díry balon a nebyl by v něm člověk,

aby odhodil zátěž, samotný balon by padal k zemi jako kámen.

Je ovšem jasné, že kdyby někdo vypustil neřízený balon po

setmění, neměl by o tom nebezpečí ani tušení. I kdyby věděl o

naší balonové baráži, myslel by si, že ji jeho neřízený balon

přeletí. Měj oči na stopkách.“

Pihatka zbystřila pozornost, ale dlouho nespatřila nic, co

by stálo za poznámku. Byl vlahý jarní večer a vládlo téměř

bezvětří. Krajina pod nimi nebyla zajímavá. K východu,

směrem k moři, se táhly slané močály místy přerušované

stužkami potoků a řek, mezi něž patřila i Ouse. Byla v okolí

daleko největším tokem a klikatě se vinula mezi močály. Při

pohledu k západu vypadalo vnitrozemí mnohem přitažlivěji.

Močály tam ustupovaly zemědělským pozemkům. Polím se

svěže zeleným obilím a pastvinám, na nichž se pásla stáda

krav. Porůznu stály dubové a jilmové hájky, a řídká stromořadí

na mezích oddělujících pole. Dále od pobřeží se objevilo i

několik stavení, sídel farmářů. Celkově však kraj působil

dojmem značné opuštěnosti jako většina zemědělských oblastí

57

nedaleko Londýna. Jen jedno místo bylo výjimkou. Šlo o cosi

jako oboru, či spíše park porostlý stromy a keři. Téměř

uprostřed té zeleně se tyčil veliký dům, který by agent realitní

kanceláře označil jako pěknou usedlost z alžbětinského

období.

Pihatku dům upoutal, byl to jediný orientační bod v širém

okolí. Než si ho ale stačila prohlédnout, Worrals ji upozornila

na přítok řeky Ouse.

„Tenhle potok bude Niddy,“ řekla. „V rákosí na opačném

břehu našli mrtvou Doris Marchant. Potok protéká blízko toho

velkého domu. Co je to zač? Je na mapě?“

Pihatka pohlédla do mapy, kterou měla rozloženou na

kolenou. „Farma Gresham,“ oznámila.

„Ten park kolem nikdo neudržuje. Řekla bych, že dům

nemá žádné obyvatele. Na můj vkus leží moc blízko příletové

trasy německých bombardáků.“

„Řekla bych, že tam někdo je,“ prohlásila Pihatka. „Před

chvílí jsem na střeše zahlédla člověka.“

„Na střeše?“ Worrals překvapením zvýšila hlas. „Lidé

obvykle nelezou večer po střechách.“

„Před minutkou někdo na té ploché střeše byl,“ trvala na

svém Pihatka. „Teď už ho nevidím. Možná tam je stanoviště

pozorovací jednotky nebo civilní obrany. Vláda zabavila pro

takové účely spoustu velkých budov.“

Worrals mlčela. Sklonila křídlo letounu, aby lépe viděla.

„Co se na něj podívat zblízka?“ navrhla Pihatka.

„A prozradit tomu lezci po střeše, že ho máme pod

dohledem?“ zeptala se Worrals jízlivě. „Nechce se mi.“

Pokračovaly v letu a dál sledovaly krajinu pod sebou.

Konečně Worrals řekla: „Nevidím nic, co by stálo za řeč a

světla ubývá. Bude lepší, když se vrátíme. To městečko na

severu bude Bumham. Nemyslím, že se musíme obtěžovat až

k němu.“ Širokým obloukem obrátila letadlo a vydala se zpět k

letišti.

„Hledala jsi něco konkrétního?“ zeptala se Pihatka.

58

„Ne,“ zavrtěla hlavou Worrals. „Myslela jsem si, že něco

uvidím, ale nevěděla jsem, co by to mělo být. Co se dá dělat.

Alespoň jsme si udělaly představu o krajině. Podle mapy

bychom si to nedovedly představit. Nyní mne zajímá ten dům.

Jestliže se v kraji děje něco podivného, může se to odehrávat

jenom tam. Myslím si to ale pouze proto, že jiné podezřelé

místo jsme v kraji nenašly.“

Letoun přistál v odlesku posledních paprsků zapadajícího

slunce. Worrals ho předala mechanikům a zamířila do

kanceláře velitele.

Když vstoupila, pobočník velitele k ní s úsměvem

vzhlédl. „Je všechno v pořádku?“

„Více méně,“ odpověděla neurčitě Worrals. „Jaké je

hlášení meteorologů?“

„Od západu se blíží studená fronta. Měla by sem dorazit

kolem jedenácté.“

„Takže vítr a déšť?“

„Asi ano. Jde však jen o úzký pás oblačnosti, který by měl

dost rychle přejít.“

„Očekáváme dnes v noci poplach?“ změnila náhle

Worrals předmět hovoru.

Pobočník se mdle usmál. „Počasí tomu nasvědčuje.“

„Mohu si od vás zavolat?“ požádala jej Worrals.

„Samozřejmě.“

Worrals vtrhla do ústředny jako velká voda: „Dejte mi

policejní stanici v Burnhamu,“ požádala obsluhu a vzápětí

dostala spojení. „Je to policejní stanice Bumham? U telefonu

je major Worrals od WAAF. Volám ze základny v East

Wealdu a nutně potřebuji mluvit s inspektorem… aha, to jste

vy. Dobrá. Hovořím za ministerstvo letectví. Očekáváme

příjezd většího počtu lidí a já pro ně hledám ubytování. Na

mapě jsem našla dost velkou budovu farmy Gresham. Je

obydlena? Že není? Ano… ano… ano. Ráda bych se tam

podívala. Mohl by mi to místo někdo ukázat? To tam není ani

správce? Chápu. Kdo tam bydlel, než se to vylidnilo? Ano…

59

Mimochodem, v jakém stavu je dům? Myslím, zda ho

poškodilo bombardování nebo něco podobného? Aha.

Rozumím… Mnohokrát děkuji za zprávu, inspektore. Dobrou

noc.“

Zavěsila, vděčně se usmála na pobočníka a dotkla se paže

svojí kolegyně. „Pojďme si dát něco k jídlu,“ navrhla.

„O co šlo?“ zeptala se Pihatka, když vyšly z kanceláře.

„Na policii jsem volala, protože jsem si myslela, že se od

nich dozvím něco o Greshamu,“ řekla Worrals. „V současné

době jsou páni policisté docela ve střehu.“

„Zjistila jsi něco?“

„Spoustu zajímavostí. Především, že ten dlům není

obydlený, ale měl by být, protože byl hned začátkem války

získán londýnskou makléřskou firmou pro případ, že by

Němci vybombardovali jejich londýnské kanceláře. Protože se

tam dosud nikdo nenastěhoval, můžeme předpokládat, že jim

bomby zatím neublížily. Stejně se mi to ale moc nezdá. Když

začaly nálety, většina londýnských firem, které měly možnost,

přesídlily na venkov a nečekaly, až jim začnou padat krovy na

hlavu. Tahle firma zřejmě uvažuje jinak. Dům by měl být

zcela prázdný, není v něm ani správce.“

„Ale já ti říkám, že jsem na střeše někoho viděla,“ trvala

na svém Pihatka.

„Když už mluvíš o střeše, lak o ní jsem se taky něco

dověděla,“ pokračovala Worrals. „Těsně před válkou, ještě než

dům převzali ti obchodníci, tam bydlel nějaký hvězdář, nebo

astronom, když chceš. Utratil spoustu peněz za odklápěcí

střechu, aby mohl sedět nahoře a pozorovat hvězdářským

dalekohledem noční oblohu. Takhle se asi observatoře obvykle

dělají.“

„Tak vybavený dům by se za války mohl hodit leckomu,“

vykulila oči Pihatka. „Třeba zrovna Němcům.“

„Taky mě to napadlo,“ usmála se Worrals.

„Gresham někdy bombardovali?“

60

„Správná otázka,“ řekla Worrals. „Vůbec ne. Poblíž domu

nepadla jediná puma. Vnucuje se mi představa, že kdyby měli

hitlerovci o farmu zájem, sotva by ji bombardovali. Co říkáš?“

„Určitě ne.“

„Právě to je mi divné. Přesto, že Burnham dostal spoustu

zásahů, a poměrně dost bomb dopadlo i mimo město, dokonce

poblíž parku, sám Gresham piloti německých bombardérů

přehlížejí. Dá se z toho usuzovat bud na neuvěřitelné štěstí,

nebo na to, že nepřátelské letce někdo poučil, aby si dávali

pozor, kam jim to padá, když poletují poblíž domu,“

pokračovala. „Mohu se mýlit, ale nechce se mi věřit tak veliké

sbírce podivných náhod. Když je všechny sečtu dohromady,

vychází mi, že si na dům musíme dát dobrý pozor.“

„A když si to sečtu já, tak mi vychází, že se chceš podívat

na farmu Gresham podrobněji!“

„Zásah,“ prohlásila Worrals. „Kromě toho, co jsem ti už

řekla, je Gresham jediná větší usedlost, která leží na západ od

čtrnácté balonové baráže. Současně stojí za zvážení, jak

strašně blízko domu teče potok Niddy. Nemáme sice žádný

důkaz, že Doris Marchant někdy do těchto míst zamířila, ale

na druhé straně nevíme ani to, že tady tehdy v sobolu nebyla.

Její tělo odnesla bud řeka Ouse nebo potok Niddy. Po tom, co

už víme, bych vsadila na Niddy. Když totiž někdo hodil tělo

do potoka, proud ho mohl snadno zanést k opačnému břehu

Ouse. Rozhodně stojí za to, podívat se na farmu Gresham

blíž.“

„Kdy chceš vyrazit?“

„Dnes v noci. Počasí nám přeje a odsud to není daleko.

Vyžádáme si auto a pojedeme hned po večeři. A

mimochodem, nezapomeň si vzít pistoli. Vezmu si ji také.

Můžeme si připadat jako blázni, když je nebudeme potřebovat,

ale většími blázny bychom byly, kdybychom je potřebovaly a

měly je doma v zásuvce. Doris Marchant si vyrazila na

procházku s prázdnýma rukama a už se z ní nevrátila. Musíme

být připraveny na to, že se někdo pokusí utopit i nás.“

61

„Mluvíš, jako bys si byla jistá, že se na farmě dějí

lotroviny,“ řekla pochybovačně Pihatka. „Když ano, myslíš, že

to dokážeme samy zvládnout? Nemám ráda větší sousta, než

jaká dokážu rozkousat.“

Wonals se zamyslela. „Máš vlastně pravdu,“ řekla pak.

„Můžeme se dostat do vážných potíží. Jinak bychom na ten

výlet ani nešly. Jestliže byla Doris Marchant skutečně

zavražděna, vystavujeme se stejnému nebezpečí také my.

Kdyby se nám mělo něco zlého přihodit, určitě bych ztratila

náladu. Bude proto lepší, když si připravíme nějaká zadní

vrátka. Tím myslím spojení s někým, kdo nám přijde na

pomoc, kdybychom se dostaly do nouze.“

„Takže do toho zasvětíme někoho dalšího.“

„Ano, a já si myslím, že o správném člověku už vím. Je to

Norma Day. Je to děvče, které má srdce na pravém místě, a

kromě toho má na případu osobní zájem. Ona si je jistá, že její

přítelkyni Doris někdo zavraždil, ráda by pro to našla důkazy,

a ještě raději by si promluvila s pachatelem. Takového člověka

potřebujeme. Zavolám jejímu veliteli a vyžádám pro ni na

dnešní noc volno. Vyzvedneme ji cestou. Na místě zůstane

stranou a bude sledovat, jak se vyvine situace. Kdybychom

padly do nějaké pasti, získáme alespoň jistotu, že někdo ví,

kde jsme zmizely. A teď se pojďme najíst.“

III

Bylo téměř devět hodin večer, když Worrals s Pihatkou

vyjížděly hlavní branou kolem strážného. „Meteorologové

měli s předpovědí zase jednou pravdu,“ řekla, když pohlédla k

obloze. „Počasí se začíná kazit. Doufám, že nebude příliš

velká tma.“

Asi za dvacet minut dojely ke stanovišti jednotky

obsluhující balonové baráže, kde se setkaly s čekající Nonnou

62

Day. Worrals se k ní obrátila s vážnou tváří a vysvětlila jí, oč

jde.

„Pozorně poslouchejte, prosím,“ řekla. „Situaci znáte.

Víme jen o málo víc, než jsme věděly odpoledne, ale něco

přece. Navečer jsme si celou oblast prohlédly ze vzduchu a

upoutal nás dlům zvaný Gresham. To je náš cíl. Může tam být

něco zajímavého, ale nemusí. To právě hodláme zjistit.

Bereme vás s sebou proto, že se o případ osobně zajímáte, také

však proto, že potřebujeme pomoc. Nepůjdete s námi až na

farmu. Určím vám místo, kde zůstanete, a kdybychom se

dostaly do potíží, zavoláte pomoc. Mám u sebe signální

pistoli. Pokud budeme v úzkých, vypálím červenou světlici.

Když ji uvidíte, pospíšíte si do štábu letky a vyhledáte velitele.

Mluvila jsem s ním telefonicky. On se spojí s naším velitelem

na ministerstvu letectví, který je do celého případu zasvěcen.

Jsou připraveni okamžitě zasáhnout. Velitel vaší letky mi

říkal, že umíte řídit auto. Je to tak?“

„Ano. Žádala jsem o zařazení k řidičům, ale měli plno.“

„Dobrá. Až dojedeme, zůstanete u vozu a my dvě se

pustíme do průzkumu pěšky. Pokud vystřelím červenou

světlici, pojedete ihned za velitelem letky. Kdybychom se však

nevrátily za dvě hodiny, dál nečekejte a jeďte za ním. Ať

vyhlásí poplach. Je to jasné?“

„Naprosto,“ řekla Norma a po její tváři přelétl výraz

chmurného uspokojení.

„To ráda slyším,“ kývla Worrals a nastartovala.

„Jedeme.“

O deset minut později auto zastavilo u zdi ohraničující

park. Byla dostatečně vysoká, aby zabránila náhodnému

zvědavci nahlížet ze silnice do parku. Ze stupátka vozu však

bylo možné nahlédnout do parku. Za zdí pod svažitou loukou

tekla Ouse, temná a lemovaná rákosím. Byla široká přibližně

čtyřicet yardů.

Již když se sem blížily, Worrals zhasla světla. Chvíli před

zastavením vypnula i motor, takže vůz dojel jen setrvačností.

63

„Všechno nám hraje do ruky,“ zamumlala. „Jestli si dobře

vzpomínám, tak jsme asi dvě stě yardů od místa, kde se Niddy

vlévá do Ouse. Normo, vidíte komíny toho domu?“

„Ano.“

„Dobrá. Dívejte se pořád tím směrem. Víte, co máte

dělat?“

„Ano, madam.“

„Je možné, že kromě pokynů, které jste ode mě dostala,

budete muset jednat podle vlastního uvážení. Je vám snad

jasné, že pokud byste zaslechla nějaký větší hluk nebo

dokonce střelbu, vyrazíte ihned pro pomoc.“ Worrals se

soustředěně zadívala Normě do tváře. „Nemáte strach z toho,

že vás tu necháme samotnou?“

„Ani v nejmenším,“ odpověděla dívka. „Netoužím po

ničem jiném než to natřít těm, co zabili Doris.“

„Máte odvahu,“ uznale přikývla Worrals. „Máme stejný

zájem. My tady přelezeme zed, sejdeme k řece a budeme

pokračovat k místu, kde se do ní vlévá Nidcly. Pak půjdeme

proti proudu potoka až k domu. Pozor!“ Zvedla paži a

zaposlouchala se.

„To je siréna z Burnhamu,“ řekla Norma, když k nim

závan větru zanesl slabé houkání.

„Tak přece,“ usmála se Worrals. „Doufala jsem, že se

ozve.“

„Proč?“ zeptala se Pihatka.

„Protože až na trochu slabší vítr je úplně stejné počasí,

jako když tehdy něco narazilo do balonu číslo čtrnáct.“

„Ty myslíš, že s tím nějak souvisí zvuk sirény?“

„Mohl by, ale neumím si představit jak,“ prohlásila

Worrals. „Leda snad tím, že když se ozve, většina lidí zaleze

do krytu. Pak je venku jenom málo lidí, kteří by mohli zjistit,

co se tu děje, pokud se skutečně něco děje. Je také možné, že

nepřátelští agenti pracují se signálním zařízením, kterým

dávají znamení německým letcům. Rozhodně se mi zdá, že se

letadla blíží, protože z dálky slyším děla. Pojďme.“

64

Přelezla zeď a vydala se po svahu dolů k řece. Pihatka

vyrazila za ní a Norma zůstala opuštěna. Když dívky došly k

vodě, Worrals se na chvíli zadívala do vln. „Doris Marchant

musela jít té noci, kdy přišla o život, právě tudy,“ řekla, než

vykročila dál.

„A co se stalo jí, může se stát taky nám,“ doplnila

Pihatka. „Právě s tím počítám, tedy alespoň do jisté míry,“

odpověděla chladně Worrals. „Jenom ten konec si představuji

trochu jinak. Doris byla sama a neozbrojená. Nebyla

připravená na potíže. My jsme.“

Kráčela pak beze slova dál, až obě došly k místu, kde se

potok vléval do řeky. Byl mnohem užší, než řeka Ouse, ale

stejně jako ona byl dost hluboký a lemovaly ho břehy zarostlé

rákosem. Jeho proud však byl mnohem živější než proud řeky.

Worrals se zastavila a ukázala k opačnému břehu. „Tělo

Doris bylo nalezeno někde tamhle. Mohla ho samozřejmě

přinést Ouse, ale pokud to tak bylo, proč zůstalo právě tam?

Jestliže ovšem tělo přinesla Niddy, pak ho proud mohl zanést

právě na opačný břeh, kam plavou ty větvičky a listí. Řekla

bych, že i ty připluly po proudu Niddy. Vyzkoušíme to. Najdi

nějaký kus dřeva. Pod těmi stromy za námi by ho měla být

spousta.“

Pihatka našla kus ulomené větve a Worrals ji hodila do

středu úzké říčky. Větev se chvíli téměř nepohnula, ale potom

se začala pomalu pohybovat směrem k soutoku. Worrals se

posadila na břeh a její přítelkyně k ní přisedla. Obě sledovaly,

jak větev přeplouvá řeku Ouse, a jak konečně uvízla v rákosí

na opačném břehu.

„Myslím, že tělo, ať už by plulo po hladině nebo pod ní,

by skončilo na stejném místě,“ usoudila Worrals. „Pojďme,

rychle se ochlazuje.“

„Počkej chvilku.“ Pihatka s tváří zvrácenou k obloze

položila dlaň na rameno své společnice. „Podívej! Co to sem

letí? To přece není naše letadlo. Podle zvuku motom bych

65

řekla, že to je německá stíhačka, nejspíš Messer 109 – Letí

hodně nízko.“

Stály nehybně, zatímco se letoun přiblížil a přeletěl jim

přímo nad hlavami.

„Dávej pozor, jestli neuvidíš v domě světlo,“ řekla

Worrals. Zraky obou dívek se stočily k farmě.

„Viděla jsem u těch komínů opravdu světlo, nebo se mi

jen něco zdálo?“ zašeptala si spíše pro sebe Pihatka.

„Myslím, že jsem také něco zahlédla, ale přísahat bych na

to nemohla,“ odvětila Worrals. „Ve tmě maluje člověku

představivost občas věci, které vůbec neexistují.“

Nepřátelský stroj pokračoval v letu a právě v té chvíli

osvítily oblohu výstřely protiletadlového dělostřelectva. Pár

vteřin poté dolehlo jejich dunění na břeh řeky. Záblesky

dalších výstřelů se přibližovaly.

„To letadlo se vrací a dělostřelba ho sleduje,“ řekla

Pihatka tichým hlasem.

„Vidím. Pilota to přestalo bavit dost brzy, nemyslíš?

Možná však už udělal to, proč sem letěl. Nemá ale smysl se o

něčem dohadovat. Pojďme dál.“

Worrals vstala a vykročila proti toku Niddy.

K farmě to už nebylo daleko. Proti světlejší obloze se

rýsoval temný obrys střechy a komínů. Worrals kráčela dál, až

ji zarazil nízký železný plot, který odděloval zahradu farmy od

parku.

„Podle názoru policie je tohle místo opuštěné,“

zamumlala. „Nemá tu být ani živá duše. A přece se ti dnes

odpoledne zdálo, že jsi na střeše někoho viděla. Někdo se

plete.“

„Jsem dost stará na to, abych poznala chlapa, když ho

uvidím,“ prohlásila podrážděně Pihatka.

„Dobrá, dobrá,“ tiše se zasmála Worrals. „Taky rozeznám

pána od dámy…“

„Nebyla bych si tak jistá, ale on se choval tak, jako by

slyšel motor letadla a vylezl se na nás podívat,“ řekla Pihatka,

66

aniž by dbala na poťouchlou poznámku velitelky. „Když viděl,

jak letíme nízko, hned zase zalezl.“

„Jestli tam byl někdo dnes před večerem, bude tam také

teď,“ řekla Worrals.

„Pokud to nebyl pokrývač nebo kominík.“

„Ti by se před námi neschovávali, spíš by na letoun

zamávali,“ zavrtěla hlavou Worrals. „Ale dohady nás rukam

nedovedou. Musíme zjistit fakta.“

„Znamená to, že vnikneš dovnitř?“

„Pravděpodobně.“

„Jak se tam chceš dostat?“

„Do domu se dostáváme obvykle dvěma způsoby,“ řekla

rozšafně Worrals. „Buď můžeš jít k hlavnímu vchodu a jako

slušný návštěvník zaklepat. Druhou možností je vlézt tam

oknem jako správný zloděj a lupič. V našem případě by

klepání zřejmě překazilo naše záměry, takže nám asi nezbude,

než vyzkoušet druhý způsob. Pojď.“

Náhle se odmlčela, chytila Pihatku za rameno a ukázala

vzhůru na střechu: „Podívej! Co se to tam děje?“

Pihatka zvedla oči a ihned si všimla, že nahoře se něco

změnilo. Obrys střechy vypadal jinak. V místě, kde byla

střecha ještě před chvílí plochá, se teď rýsovala kopule, která

se pomalu zvedala, až se z ní stala koule. Ta se náhle od

střechy oddělila, ve vzduchu se mírně zhoupla a zmizela ve

tmě směrem k východu.

„Ukázalo se to tam, kde jsem dnes odpoledne viděla toho

chlapa,“ vydechla Pihatka. „Nějaký balon!“

„Jsem si jistá, že to byl nějaký balon, ale nemám tušení

jaký,“ odpověděla Worrals. „Je jasné, že jde o věc, kterou

jsme hledaly. Právě takový balon se dvakrát srazil s balonem v

naší baráží. Děvčata to popsala docela přesně. Viděla jsi pod

tím tu bednu?“

„Jasně.“

„Když vydrží západní vítr, zamíří ten balon i se závažím

rovnou nad Holandsko nebo Německo,“ řekla tiše Worrals.

67

„Ta bedna, nebo co to bylo, nebyla dost veliká, aby se do ní

vešel člověk. Balon by ho ani neunesl. Mohl nést něco

menšího, třeba nějaké papíry.“

„Ale kdyby to neslo nějaké informace do Německa, jak se

k nim Němci dostanou?“ otázala se Pihatka.

„Právě o tom přemýšlím,“ řekla Worrals. „Myslím, že by

to nebylo nic obtížného. Stačí, kdyby na balon umístili

signální lampu, která se rozsvítí v době, kdy se bude vznášet

nad územím, jež kontrolují. Pozorovatelé by balon zaměřili a

pak by vzlétl pilot a sestřelil ho. Jediné riziko je ve změnách

síly a směru větru. Ale to už jsou zase jen dohady. Doris

Marchant měla pravdu. Došla ke stejnému závěru, jako my. V

odhodlání záhadu vyřešit, však zašla příliš daleko a stálo ji to

život.“

„Nesmíme udělat stejnou chybu,“ prohlásila Pihatka.

„Pojďme to raději ohlásit.“

„Souhlasím. Nic lepšího nemůžeme udělat,“ řekla

Worrals. „Jenže někdo tu musí zůstat a dohlédnout, jak to tady

bude pokračovat.

Ten někdo budu já. Schovám se a budu hlídat. Ty se vrať

k Normě a pověz jí, aby splnila svůj úkol. Ať ohlásí veliteli

letky, co jsme viděly. On se hned spojí s brigádním generálem.

Ať mu klidně oznámí, že máme důvod se domnívat, že farmu

Gresham využívají nepřátelští agenti jako základnu, a proto

žádáme, aby pohotovostní jednotka zasáhla co nejrychleji.

Musí mu také vysvětlit, že my tu zůstáváme, abychom měly

základnu pod dohledem. Až Norma odjede, vrať se sem, a také

ona ať přijede zpátky, hned jak předá zprávu. Budeme ji tu

možná ještě potřebovat. A teď už jdi!“ Pihatka kývla a

vykročila.

IV

68

Když Pihatka zmizela, Worrals se posadila, aby vyčkala,

zda se bude opakovat to, čeho byly svědky před chvílí.

Neviděla však nic, dům byl stále klidný a tichý. Po chvíli se

ozvalo vzdálené zavytí sirény z města. Oznamovalo konec

poplachu.

Z místa kde seděla, viděla jen krátký úsek řeky. Mátlo ji

to, neboť měla dojem, jako by řeka mizela z dohledu příliš

náhle. Po obloze rychle uháněly temné mraky, věstící brzký

déšť, a občas z nich vyhlédl měsíc. Worrals postoupila o

několik yardů dál a dávala si dobrý pozor, aby neztratila z

dohledu místo, kde se měla sejít se svou společnicí.

V krátkém svitu měsíční záře z nového stanoviště zjistila,

proč neviděla delší úsek řeky. Její hladina totiž mizela pod

mostem z hrubě tesaných klád. Všimla si také, že řeku zde

poutají cihlové zdi, které z ní vytvořily jakési umělé koryto. V

lidmi vytvořeném řečišti byla hladina vody nejméně dvě stopy

pod úrovní obou břehů. Kromě toho cihlové břehy řečiště

podstatně zužovaly, takže řeka v něm proudila rychleji.

Worrals si nedokázala představit jiný smysl takové úpravy,

než zrychlení toku pro pohon turbíny, která by vyráběla

elektřinu potřebnou v nedalekém domě. Pak ji napadlo, že

cihly měly také omezit prosakování vody k domu nebo

podemílání břehů. Na tom určitě něco bylo, neboť když

pohlédla k domu, všimla si, že řeka protéká tak blízko jeho

zdi, až u ní vytváří jakýsi vodní příkop.

O něco výše, v místech kde podle jejího odhadu měla stát

čelní zeď domu, viděla úzký zdobně postavený můstek.

Worrals si všech podrobností všímala velmi pozorně, protože

se jí stále silněji zmocňovalo vědomí, že dům a jeho vodní

spojnice s řekou Ouse mají přímou souvislost se smrtí

nešťastné dívky. V hlubokém zamyšlení se otočila zpět k

místu, kde se rozloučila s Pihatkou. Neušla však ani pět kroků,

když nedaleko zaskřípaly dosud neviditelné dveře. Zadívala se

upřeně směrem, odkud zvuk přišel, ale temný stín vrhaný

domem a okolními stromy ji zabránil něco spatřit. Protože se

69

nechtěla opozdit, spěchala dál a na místo dohodnutého setkání

došla právě včas, aby viděla, jak se Pihatka vrací.

„Co je nového?“ zeptala se jí místo pozdravu. „Mluv ale

rychle, myslím, že se v domě něco děje.“

„Všechno je v pořádku,“ zašeptala Pihatka. „Norma

odjela před pár minutami. Vrátí se sem hned, jak vyhledá

velitele letky a požádá ho o pomoc. Máš představu, jak dlouho

potrvá, než dorazí posily?“

„Záleží to na tom, odkud je Raymond vyšle,“ odpověděla

Worrals. „Nezpovídal se mi, co hodlá podnikat. Protože však

tuší, oč tady jde, moc bych se divila, kdyby sem jednotka

nedorazila nejpozději během půl hodiny. Na tom ale tolik

nezáleží. Cítím se klidnější, když vím, že se již do věci zapojil.

Dívala jsem se před chvilkou na řeku. Kousek odsud vyztužili

její břehy cihlovou zdí. Pokud tam Doris Marchant spadla,

nebo ji do vody někdo hodil, neměla možná žádnou možnost

dostat se na břeh. Hned uvidíš, jak to tam vypadá. Zkusíme se

přiblížit ke stavení, ale musíme postupovat pomalu a co

nejtišeji. Někdo se tam pohybuje. Před chvílí jsem slyšela

skřípat velké dveře. Znělo to, jako když někdo otvírá vrata od

garáže.“

Pomalu a opatrně postupovaly k domu. Worrals kráčela

první a držela se těsně u břehu. Na okamžik se zastavila a

pohlédla do míst, kde břeh klesal a vytvářel malou písečnou

pláž. Neřekla ani slovo. Po chvíli se znovu zastavila a ukázala

prstem na místo, kde začínaly zděné břehy. Po jejich pravici se

nyní pár kroků od nich tyčil dům. Byl tichý a tmavý, nikde

neproblesklo ani světlo. Když ušly dalších pár kroků, dorazily

k můstku, vedoucímu k malé chatě. Vpravo od ní stála čelní

zeď domu a před ní rozměrná plocha krytá asfaltem. Z té vedla

stejně upravená příjezdová cesta, ztrácející se v aleji vysokých

jilmů.

Worrals se dotkla Pihatčiny paže a zašeptala: „Myslím, že

nemá smysl chodit dál. Tamhle jsou hlavní dveře. Řekla bych,

že posily dorazí po příjezdové cestě. Počkáme tady.“

70

Čekaly. Řeka jim tiše šuměla za zády. Na okamžik se jim

zdálo, že zaslechly tiché hlasy, ale nedalo se určit, odkud

znějí.

„Je už jasné, že policie má mylné informace, ohledně

opuštěnosti domu,“ špitla Worrals. „Chlap, kterého jsi viděla

na střeše, tady není sám.“

Krátce nato se z nevelké vzdálenosti ozvalo kovové

cvaknutí.

„Znělo to jako zavírání kapoty auta,“ zašeptala Pihatka.

„Máš pravdu,“ kývla Worrals. Sotva to dopověděla, ozval

se zvuk startéru a pak naskočil motor.

„Automobil,“ zamumlala Worrals. „Bála jsem se toho. Je

jasné, že hodlají odjet. Teď už víme, proč je příjezdová cesta

asfaltová, i když tu obvykle každému postačí štěrk.

Pneumatiky nezanechávají na asfaltu stopy. Na štěrku by

zůstaly, a policisté bývají zvědaví a občas protivní. Doufám,

že Raymondovi nebude přesun trvat dlouho. Mám už

naprostou jistotu, že ptáčkové chtějí uletět. Zřejmě tu

nezůstávají trvale, ale užívají dům pouze jako občasnou

základnu. To mě zprvu nenapadlo. Náš vůz je pryč a kdyby

odjeli, nemůžeme je sledovat. Nejspíš by se nám ztratili.“

Vzápětí se její podezření potvrdilo. Velké auto se

zhasnutými světly tiše objelo zadní část domu a zastavilo se

před hlavním vchodem. Pravděpodobně právě vyjelo z garáže.

Zůstalo stát před vchodem s tiše předoucím motorem.

V témže okamžiku Worrals ucouvla mezi keře a přitáhla

Pihatku k sobě. „Je to zlé,“ vydechla.

„Co chceš dělat?“ zašeptala dívka.

„Teď nic. Zůstaneme potichu a nebudeme se hýbat,“ řekla

tiše Worrals. „Uvidíme, co bude dál.“

„Ujet jim nedovolíme, že ne?“

„Je to vážně zlé,“ opakovala Worrals. „Nemůžeme na

někoho začít střílet jen pro pouhé podezření, že jde o

nepřátelského agenta. Pst. Ticho.“

71

Na rohu domu se objevila postava většího muže. Kráčel

spěšně ke stojícímu vozu. Došel k němu, zastavil se a

promluvil k muži, který seděl u volantu. Dveře automobilu se

otevřely a vystoupil rozložitý chlapík v plášti s vyhrnutým

límcem. Muži si vyměnili pár vět. Byl to kratičký hovor a pak

jeden z nich důrazně zaklepal na hlavní dveře. Uplynulo

několik vteřin a dveře zevnitř někdo otevřel. Objevili se další

dva muži. Byla přílišná tma, aby bylo možné rozpoznat jejich

rysy. Nedalo se rozeznat vůbec nic kromě toho, že nyní stály u

auta čtyři stíny. Pak jeden z nich krátce a hlasitěji promluvil

drsným hlasem. Pihatka pocítila, jak Worrals, stojící těsně

vedle ní, ztuhla. Věděla, proč. Ten člověk hovořil německy.

Druhý mu něco krátce odpověděl a nastoupil do vozu.

„Odjíždějí,“ vydechla Pihatka.

„Dokud jsem tu já, tak rukam nepojedou,“ procedila

Worrals mezi zuby. Rychle a chraptivě pokračovala: „Mluví

německy, takže to jsou Němci, a ti nemají právo pohybovat se

po naší zemi, jak se jim zamane. Raymondova jednotka sem

dorazí každým okamžikem a my proto musíme zabránit autu v

odjezdu. Postarám se o pneumatiky a ty si vezmi signální

pistoli. Je nabitá. Jak vystřelím, vypálíš světlici. Můžeme s

jistotou předpokládat, co se bude clít dál. Máme sice bídné

krytí, ale nic lepšího nenajdeme.“ Vtiskla Pihatce do ruky

signální pistoli a vyběhla z houští tak, aby auto stálo mezi ní a

Němci. Zastavila se tři metry od vozu.

Vzápětí zazněl mužský hlas. Varovně vykřikl, takže bylo

jasné, že si jí všimli. Hned nato třeskly rychle za sebou tři

výstřely z pistole v ruce Worrals a zasyčel vzduch unikající z

prostřelených pneumatik. Poté se ozval výstřel ze signální

pistole, jak Pihatka vyslala k obloze červenou světlici.

Další události se seběhly s neuvěřitelnou rychlostí.

Pihatka měla co dělat, aby je stačila sledovat. Worrals se sice

vrhla zpět do úkrytu, avšak muži už obě dívky spatřili.

Pomohla jim mdlá záře červené světlice. Vzpamatovali se z

počátečního překvapení a dál již neváhali ani vteřinu. Z místa,

72

kde stáli, dvakrát vyšlehl oheň a třeskly výstřely. Kulky, které

prolétly keřem těsně nad hlavou Pihatky, byly dívce dobrým

důvodem k tomu, aby se vrhla na zem. Rychle dvakrát

vystřelila, a ačkoli v mihotavém červeném přísvitu nemohla

přesně mířit, s uspokojením si všimla, jak jeden z mužů klesl k

zemi.

Další Němec se s odvahou šílence vrhl směrem ke keřům.

Ustavičně přitom střílel a pistole v jeho ruce sebou pravidelně

trhala. Z ústí zbraně v ruce Worrals se znovu zablesklo a byla

to přesná rána. Muž zasažený do hrudi setou trhl, zapotácel se,

a padl. Ode dveří zazněly další výstřely provázené vzteklými

výkřiky. Náhle práskly dveře automobilu a motor se rozeřval.

Auto poskočilo asi o yard vpřed, pak ale zakvílely gumy a vůz

se zastavil. Vyskočil z něj muž, který se vzápětí vrhl do

domovních dveří. Worrals po něm zbrkle vystřelila a minula.

Od domu třeskl další výstřel a hvízdající kulka proletěla

svěžím listím keře, a možná i kadeří vlasů na hlavě Worrals,

která se pod ním krčila.

„Kde je ten Raymond?“ zamumlala si pro sebe Pihatka s

rostoucí nervozitou. „Proč ještě nejede?“

„Přijede,“ sykla Worrals. „Přitlač se k zemi ještě níž a

střílej tam, kde vidíš záblesky. Dostaly jsme dva a těm dvěma

zbývajícím musíme zabránit opustit dlům těmihle dveřmi. Vůz

je už neodveze.“

Houštím prolétla další kulka.

Pihatka vypálila do místa, odkud se zablesklo, ale

nedokázala zjistit, zda střelce zasáhla.

Najednou u domu zavládlo podivné ticho. Obě strany

vyčkávaly. Světlice zhasínala a bojiště se nořilo do

neproniknutelné temnoty. Pihatka, upírající zrak směrem ke

dveřím, rozeznala, že před nimi klečí muž. Slyšela, jak sténá a

namáhavě odkašlává.

„Kde jsou ti ostatní?“ sykla k Worrals.

„Myslím, že se stáhli dovnitř,“ zašeptala její kolegyně.

„Byla bych nejraději, kdyby tam zůstali, ale obávám se, že

73

mají docela jiné plány. Tohle houští není zrovna úkryt podle

mého vkusu. Potíž je v tom, že Němci vědí, kde jsme.“

„Tak vypadneme,“ navrhla Pihatka.

„Nemůžeme odsud, aniž bychom se jim ukázaly,“ namítla

Worrals. „Kromě toho chci mít dveře pod dohledem.“

Přitiskla se k zemi, když od domu vyšlehl další výstřel, a

když se mírně pozvedla, aby odpověděla stejnou řečí, zazněla

celá série výstřelů z míst, odkud se dosud nestřílelo. Kulky se

zaryly do země tak blízko její hlavy, až jí vlétla hlína do tváře.

„Někdo střílí shora,“ zaúpěla.

„Jeden je na střeše přímo nad námi,“ hlesla Pihatka a

přitiskla se k zemi.

Vzápětí štěkl další výstřel.

„Musíme pryč,“ rozhodla Worrals. „Je tu vážně moc

horko.“

„Takže mizíme?“

„Ne do otevřeného prostoru. Co je za námi?“

„Ta odporná řeka.“

Od dveří domu i ze střechy třeskly další výstřely mířené

přímo na jejich úkryt. Rukávem Worrals cosi škublo. „Raději

do odporné řeky, než abych si tady nechala prostřílet šaty,“

řekla. „Hlasuji pro studenou koupel,“ řekla a pohnula se pod

keřem vzad. „Pojď!“

K řece nemusela couvat daleko. Když Worrals vklouzla

do chladné a nepřátelsky vyhlížející temné vody, držela ruce

nad hladinou a tápala podél břehu. „Drž se u kraje,“

upozornila přítelkyni.

„Proč ještě nepřijel ten Raymond?“ zaslechla podrážděné

mumlání Pihatky, která se opozdila. V tom okamžiku třeskly

další výstřely a dívka vyrazila bolestný výkřik. Padla na

Worrals, které nezbylo nic jiného, než se pustit břehu. Vzápětí

se obou zmocnil proud.

Worrals zatápala nohama a zděsila se, když nedošlápla na

dno. Neměla ani ponětí, jak je zde řeka hluboká. Jednou paží

plavala, druhou držela přítelkyni za blůzu a musela proto

74

odhodit pistoli. Dívka sebou slabě zmítala a mumlala něco

nesrozumitelného.

Konečně se Worrals podařilo nahmátnout břeh, avšak

cihlové zdi, mezi nimiž je nyní unášel proud, pokrýval sliz,

který jí nedával možnost, aby se zachytila. Voda je unášela dál

a temná masa budovy se od nich rychle vzdalovala. Na břehu

kdosi vykřikl, ale situace Worrals byla natolik zoufalá, že

tomu nevěnovala pozornost.

Šlo skutečně o ledovou koupel. Worrals cítila, jak ji

opouštějí síly, a soustředila se proto na jediný cíl. Musely ven

z vody, ona i její přítelkyně. Několikrát se jí zdařilo dotknout

se břehu, ale pokaždé se od cihlové zdi znovu odrazila do

proudu, který je nesl dál a dál. Zoufalé plavkyni na okamžik

blesklo myslí, že stejné pocity poznala i Doris Marchant…

Pak jí letmý záblesk měsíční záře odhalil něco, nač

zapomněla. Byl to úzký pás písku vzniklý v místě, kde břeh

klesal. Dívka se k němu vrhla s vypětím posledních sil a její

nohy náhle narazily na dno. Vlekla Pihatku k té písečné spáse,

zpola při tom šla po dně a zpola plavala. Konečně ji vytáhla z

vody, klesla vedle ní a lapala po dechu. Byla u konce sil. Jen

podvědomě vnímala střelbu a křik neustále znějící v blízkosti

domu. Vzpamatovala se rychle, ale věnovala se dříve Pihatce,

než věcem v okolí. Dívka měla v obličeji krev. Jemně ji

poplácala po tváři.

„Co je? Kde to jsme?“ zašeptala Pihatka, otevřela oči a

nejistě se pokusila nadzvednout.

„Kam jsi to dostala?“ zeptala se Worrals.

„Do tváře. Něco mě zasáhlo.“ Pihatka se posadila, ale

zřejmě ji to stálo mnoho námahy.

Worrals pocítila úlevu i údiv současně, protože zranění

její společnice bylo zjevně podstatně lehčí, než si zprvu

myslela. Než však mohla projevit radost, nebo udělat cokoli

jiného, zaslechla dupání. Blížilo se. Vzhlédla a spatřila muže

pádícího podél břehu od domu směrem k nim. Také on si

75

všiml obou dívek, protože se mu z hrdla vydral chraptivý

výkřik.

Worrals si okamžitě uvědomila, co to znamená. Ona i

Pihatka se dostaly z bláta do louže. Zdálo se jí však, že

nemůže dělat vůbec nic. O pistoli přišla ve vodě a jinou zbraň

neměla. Zaplavil ji pocit kruté nespravedlnosti osudu a zoufalé

bezmoci.

„Máš někde u sebe pistoli?“ vyhrkla naléhavě.

„Ne,“ vydechla Pihatka.

„Ani tu signální?“

„Ne.“

Worrals vzhlédla k postavě muže, který se nad nimi

zastavil jako krutý bůh pomsty. V jeho pozdvižené ruce

rozeznala pistoli. Pudově se obrátila a zpola se napřímila, aby

čelila útoku. Její ruka se přitom zaryla do písku a hlavou jí

bleskl nápad. Nabrala si plnou hrst písku a mrštila ho muži do

tváře o zlomek vteřiny dřív, než třeskl výstřel. Vynaložila

veškerou silou, kterou v sobě našla a písek zasáhl cíl dobře,

neboť kulka pleskla do vody.

Muž zasyčel nějakou německou kletbu a o krok ucouvl,

aby si levou rukou protřel oči. Worrals po něm hodila druhou

hrst, ale tentokrát byl již protivník připraven a jen se

nepříjemně zasmál. Znovu pozvedl zbraň. Worrals to viděla,

ale viděla i něco dalšího. Kdosi k nim utíkal a byl už blízko.

Neměla potuchy, kdo to je, ani neměla čas se o to starat.

„Pomozte!“ zavolala.

Muž s pistolí dupot vůbec nevnímal. Znovu se zasmál a

přikročil blíž, aby měl zásah zcela jistý. Udělal tím osudnou

chybu, protože chvíle, než znovu zamířil, stačila neznámému,

aby doběhl. Worrals si ke svému úžasu uvědomila, že to není

muž, nýbrž dívka. „Pozor!“ varovala ji. „Má pistoli!“

Jenže dívka se nezastavila. Vyrazila kupředu skokem,

jaký často užívají hráči amerického fotbalu. Plnou váhou těla

dopadla muži na záda, což mělo nevyhnutelné následky.

Němec se zapotácel, pistole mu vylétla z ruky a síla nárazu

76

byla tak veliká, že se nedokázal zastavit na břehu a zřítil se do

proudu, až voda vysoko vystříkla. Ani dívka neudržela

rovnováhu. Padla na zem, ale vzápětí stála na nohou a

přiskočila k strnulým dívkám.

„Normo!“ vykřikla Worrals. „To jste vy? Co se stalo?“

„Viděla jsem červenou světlici, tak pospíchám, jestli bych

vám nemohla pomoci,“ řekla Norma Day.

„Kde jsou posily?“ zeptala se Worrals.

„Můžete je sama slyšet. Podle toho střílení a křiku si

myslím, že už v domě končí,“ odvětila Norma. „Kdo je ten v

řece?“ ukázala na muže, který se zmítal ve vodě a pokoušel se

vyšplhat na protější břeh.

„Jeden z bandy Němců, která má na svědomí smrt Doris

Marchant,“ odpověděla Worrals.

„A hrome! Podívejme!“ zazněl pochmurně Normin hlas.

Sklonila oči k zemi, jako by tam něco hledala, ale Worrals

hned nepochopila, oč jí jde. Pochopila to až ve chvíli, kdy se

Norma napřímila a zvedla pravou ruku. Držela v ní Němcovu

těžkou pistoli a vzápětí třeskla rána a vyšlehl blesk. Rychle za

sebou vystřelila ještě dvakrát.

„Hej! To stačí!“ srazila ji paži Worrals, když viděla, jak

muž rozhodil paže a mizí ve vodě. Nespustila oči z hladiny,

ale chlap se nad ní již nevynořil.

Norma mrštila zbraní do rozvířené vody, v níž zasažený

zmizel. „Nech si ji, lotře!“ zavrčela s tváří staženou nenávistí.

„Škoda, Normo, mohli jsme se od něj ledacos dovědět,“

řekla Worrals. „Ale teď už klid! Pověz nám, co se stalo u

domu?“

„Nevím o tom skoro nic,“ odpověděla Norma. „Jen jsem

viděla asi šest vozů, které kolem mě projely po silnici. Pak od

domu zazněla střelba a snad i nějaké výbuchy.“

„Vraťte se k autu a sežeňte sanitku!“ přikázala jí Worrals.

„Ať přijede co nejrychleji. Moje přítelkyně je raněná.“

„Nestojí to za řeč,“ ozvala se Pihatka. „Budu brzy v

pořádku,“ prohlásila a pracně se stavěla na nohy.

77

„Co ti bylo?“ zeptala se Worrals. „Vyděsila jsi mne k

smrti.“

„Myslela jsem, že mne zasáhla kulka, ale bylo to něco

jiného,“ řekla Pihatka. „Teď si myslím, že střela odšlípla kus

dřeva nebo odrazila větší kámen a ten mě zasáhl do obličeje.

Hllava mě sice bolí, jako bych dostala ránu pěstí, ale žádný

průstřel nikde nemám.“ Udělala několik kymácivých kroků.

„No prosím, vždyť jsem v pořádku.“

„Dokážeš dojít k domu?“

„Když mi řekneš, že tam čeká vana plná horké vody, tak

tam třeba doklušu,“ drkotala zuby Pihatka. „Vážně! Ta koupel

byla příšerně ledová. Ale podívej! Kdopak to sem míří?“

dodala s očima upřenýma ke břehu pod domem.

Worrals se ohlédla a uviděla ve tmě několika mužů, kteří

uháněli k nim.

„Jste to vy, Worrals?“ vykřikl čísi hlas plný obav.

„No ne, jaká čest! To je sám velký šéf,“ řekla tiše

oslovená. „Ano, pane, jsem tady,“ zavolala. „Jsme tu

všechny.“

Běžící generál Raymond viditelně zvolnil. Doprovázel jej

jeden důstojník a několik vojáků z pohotovostního pluku RAF

s puškami v rukou.

„Jste v pořádku?“ vyhrkl Raymond, když se zastavil.

„Více méně.“

„Co to tu vyvádíte?“

„Lapáme po dechu,“ ušklíbla se Worrals. „Máme za

sebou perné chvilky, pane. Skončily jsme v řece, takže pokud

proti tomu nic nemáte, vrátíme se na ubikace a převlečeme se

do suchých šatů. Je nám zima. Nejdřív byste mi ale mohl říci,

k čemu došlo u domu.“

„Právě jsme dokončovali obklíčení usedlosti, když se

rozsvítila vaše světlice,“ řekl brigádní generál. „Trošku to

urychlilo naše rozhodování. Rychle jsme uzavřeli prostor. Pak

následovaly menší potíže, ale už jsme je zvládli. Našli jsme tři

mrtvé nacisty a dva jsme dostali živé.“

78

„Šestý plave tamhle v řece,“ prohlásila Worrals. „Netušily

jsme, že jich je tam tolik. Tenhle bude po smrti. Řeka ho

patrně vyplaví v místech, kde se našlo tělo Doris Marchant.“

„Dobrá. To už nechte na nás. Vy se vydejte na základnu

balonové letky, kde se převléknete. Do rána se tam dostavím a

počkám si na vaše hlášení. V tu dobu bych už měl vědět víc o

tom, co se tady dělo.“

„Dobrá, pane.“ Worrals se obrátila k Normě. „Cítíte se na

to, abyste nás odvezla?“

„Jistě, madam.“

„Tak pojďme,“ řekla Worrals. Vykročily přes pole k autu.

V

Podrobnosti špionážní akce, která vešla ve známost jako

„Případ Gresham“, popsal dívkám brigádní generál Raymond

druhého dne ráno v kanceláři štábu balonové letky. Worrals s

Pihatkou a Normou již měly hotové hlášení. Památku na

střetnutí si odnesla jenom Pihatka v podobě náplasti na tváři.

„Nevíme přesně, jak dlouho se ta špína na farmě Gresham

držela,“ pronesl Raymond vážným hlasem. „Podle všeho je

však pravděpodobné, že to trvalo dlouhou dobu. Zjistili jsme,

že stavení patřilo mezi nemovitosti získané nepřítelem ještě

před válkou. Až dokončíme vyšetřování, skoro jistě zjistíme,

že údajný hvězdář, který tam nechal postavit odldápěcí

střechu, byl Němec. On také dal nejspíš vyasfaltovat i

příjezdovou cestu. Ať to však byl on nebo někdo jiný, usedlost

v tak odlehlém místě jakou je Gresham, připadala nepříteli

jako dar z nebes. Není pochyb o tom, že tu došlo k vážné

trhlině v našem zabezpečovacím systému.

Nejspíš samy víte, že potíže se špionáží nespočívají ani

tak ve sběru užitečných informací, protože ty není těžké získat.

Trampoty vznikají až při odeslání informací ze země tak, aby

79

je nezachytili zpravodajští odborníci protivníka. Na tom

obvykle ztroskotá větší část agentů či špiónů, říkejte si jim, jak

chcete. To se stalo i v tomto případě. Letadla a padáky jsou

dobrými prostředky k vysazení agentů, ale přenos zpráv tak

jednoduchý nebývá. V Greshamu na nás nepřítel vyzkoušel

nový trik. Nebýt náhodných srážek jejich balonů s naší baráží,

mohla špionáž Němců pokračovat ještě hodně dlouho.“

Generál si zapálil cigaretu.

„Podle zařízení, které jsme v domě objevili, si můžeme

udělat dost přesnou představu o celé operaci. Zbytek nám

vyklopil jeden z nacistů, který se rozhodl promluvit v naději,

že unikne trestu smrti. Když agenti potřebovali odeslat své

zprávy, stačilo jim k vyslání balonu využít výhody

převládajícího směru větru. K balonu byla připevněno pouzdro

s dokumenty. Tím způsobem mohli posílat menší zásilky přes

Severní moře. Máme důvod domnívat se, že farma Gresham

soustřeďovala informace několika, a možná všech, německých

agentů v zemi. Doufáme, že když budeme Gresham sledovat,

podaří se nám dostat alespoň některé z nich.

Ve spodní části pouzdra nesl balon malou vysílačku.

Zapínaly ji vlny vysílané radarem. Ten umístili na hranicích

obsazeného území. Vysílačka po zapnutí oznamovala polohu

balonu. Pak už bylo snadné poslat letadlo, které balon

sestřelilo. Protože ale nikdo předem nevěděl, kdy balon z

Greshamu vypustí, a radarová stanoviště byla trvale v

pohotovosti, snižovali Němci náročnost operace tím, že

vysílali speciální letadlo. Přilétalo sem v době, kdy byl

vyhlášen poplach. Pilot stroje pátral po světelném signálu z

farmy Gresham. Ten mu udal čas, kdy bude balon vypuštěn.

Nepřítel znal sílu větru a jeho směr, takže mohl poměrně

přesně zjistit, kdy a kam balon přiletí. Důvtipné a přitom

jednoduché. Většinu poznatků máme od nacisty, který ztratil

nervy při představě popravčí čety.“

„Takže ses moc nemýlila,“ obrátila se Pihatka k Worrals.

80

„Pak k tomu došla vlastní úvahou,“ uznale kývl

Raymond. „Ale odhalení je jednoznačně vaše zásluha,“

zalichotil dívkám.

„Nic proti tomu,“ namítla Worrals. „Jenomže hlavní

zásluhu na likvidaci sítě měla Doris Merchant. Bez její

zvídavosti a odvahy by Gresham stále sloužil jako hnízdo

špiónů. Doufám, že alespoň nyní oceníte její snahu, kterou

zaplatila životem, pane. Vysoké uznání patří i Normě Day,

protože kdyby netrvala na prošetření okolností smrti své

přítelkyně, na celou záležitost by se brzy zapomnělo.“

„Budu si to pamatovat,“ slíbil generál. „A bude mi

potěšením doporučit povýšení vojína Day, pokud o to tedy

stojí.“ Pohlédl na Normu. „Pomstu jste si tedy vychutnala,“

pokračoval. „Právě muž, jehož jste zastřelila u řeky, byl ten,

který zabil Doris Merchant. Také to nám řekl nacista, jenž

vypovídá, aby se zbavil vlastní odpovědnosti.“

„Takže naše námaha se vyplatila,“ prohlásila Worrals.

„Co tomu říkáte, Normo?“

„Souhlasím s vámi, madam,“ usmála se dívka. „Cítím se

mnohem lépe, když vím, že Doris nezemřela nadarmo, a že její

vrah dostal, co si zasloužil.“

„Jsem stejného názoru,“ uzavřel Raymond rozmluvu a

vstal. „Musím se vrátit na ministerstvo.“

„Našel byste v autě místo pro tři stopařky, pane?“ zeptala

se Worrals.

„Určitě,“ chápavě se usmál generál. „Copak zamýšlíte?“

„Vezmeme Normu do města na oběd.“

Brigádní generál souhlasně přikývl. „Skvělý nápad,

děvčata. Tak můžeme vyrazit.“

81

PŘÍBĚH TŘETÍ – BIGGLESOVO DOBRODRUŽSTVÍ

BOUŘE NAD NĚMECKEM

Když se ozvalo zaklepání na dveře, major Bigglesworth

pokrčil rameny a tázavě pohlédl na svého společníka, kterým

byl brigádní generál Raymond z ministerstva letectví. Generál

kývl.

„Dále,“ řekl Bigglesworth.

Vstoupil důstojník konající službu. „Venku čeká nějaký

chlapec, který by se s vámi rád setkal, pane,“ ohlásil.

Bigglesworth, známý v řadách příslušníků Královských

vzdušných sil pod přezdívkou Biggles, povytáhl udiveně

obočí. „Chlapec?“

„Ano, pane. Už je tu hodinu a nedá se odbýt. Tvrdí, že

přichází v nesmírně naléhavé záležitosti.“

„Mám poradu s brigádním generálem,“ vzdychl Biggles.

82

„To jsem mu už řekl, pane. Zdá se mi, že má na srdci

skutečně něco vážného, tak jsem vám to chtěl raději říci.“

„Kdo je ten chlapec? Znáte ho?“

„Jeden z kadetů leteckého výcvikového sboru. Dnes ráno

měli službu v hangárech. Chodí tam jednou týdně v rámci

výcviku.“

„Bude lepší, když ho vyslechnete, Bigglesworthe,“ vložil

se do hovoru generál Raymond z letecké zpravodajské služby.

„Nemyslím sice, že půjde o něco převratného, ale zastávám

názor, že bychom měli ty nováčky při každé příležitosti

povzbuzovat.“

„Tak se dáme do povzbuzování, pane,“ usmál sc Biggles

a obrátil se k pobočníkovi: „Pusťte ho dovnitř.“

Důstojník kývl, vyšel ze dveří a vzápětí vstoupil do

místnosti modrooký mladík s hustými světlými vlasy. Postavil

se do pozoru a zasalutoval. Měl na sobě modrou uniformu

leteckého výcvikového sboru.

„V pořádku,“ řekl Biggles přátelsky. „Dejte si pohov a

povězte mi v čem je problém?“

„Není to ani tak problém, pane,“ odpověděl kadet, „ale

rád bych vám oznámil něco důležitého – alespoň myslím, že

by to mohlo být důležité. Mohu si dovolit vzdálit se ze služby

jen jeden den v týdnu, takže když tu možnost promeškám,

musím čekat dalších sedm dní.“

„A to jste si nemohl promluvit s některým jiným z

důstojníků?“ zeptal se Biggles.

Chlapec se zatvářil rozpačitě. „To bych jistě mohl, pane,

ale slyšel jsem toho o vašich náletech na nepřátelské území

tolik, že chci hovořit právě osobně s vámi.“

„Dobrá,“ řekl Biggles a slabě se usmál. „Takže vy jste si

mne vlastně vybral. Mimochodem, jak se jmenujete?“

„Kadet desátník Masters, pane. Peter Masters.“

„Kolik je vám let?“

„Bude mi sedmnáct, pane.“

„To znamená, že už brzy nastoupíte do činné služby.“

83

„Doufám, že ano, pane.“

Biggles si přitáhl poznámkový blok. „Dobře. Tak

povídejte, co máte na srdci.“

„Dnes ráno,“ začal Peter, „když jsem pracoval v hangáru

na letadle, jsem nechtěně vyslechl rozhovor dvou důstojníků.

Jeden z nich říkal, že slyšel německého zajatce při výslechu

tvrdit, že nacisté zbudovali v oblasti Černý les obrovské

skladiště benzínu. Schovali ho tak, že ho nikdy nenajdeme.“

„Ano,“ přikývl Biggles. „Také jsem o tom něco slyšel.

Mluvte dál.“

„Mám dojem, že vím, kde to skladiště leží, pane,“

prohlásil Peter.

„Ale,“ řekl Biggles a zatvářil se nevěřícně. „Jak to můžete

vědět?“

„Pokud se nemýlím, tak jsem ho viděl, pane.“

Generál Raymond zbystřil pozornost. „Vezměte si židli,

posadte se a řekněte nám všechno, co víte,“ vyzval mladíka.

„Předpokládám tedy správně, že jste nějaký čas žil v

Německu?“

„Ano, pane,“ odpověděl Peter a posadil se. „Strávil jsem

v Německu jedenáct let. Můj otec pracoval v diplomatických

službách, víte? Bydleli jsme v Karlsruhe, ale když měla

vypuknout válka, tak otce odvolali.“

„Rozumím,“ řekl Biggles pomalu s pohledem upřeným do

Peterových očí. „Pokračujte.“

„Když jsme bydleli v Německu,“ vyprávěl Peter, „často

jsem chodil na dlouhé vycházky do Černého lesa,

Schwarzwaldu, jak mu říkají Němci. Jednoho dne jsem zašel

dál než obvykle. Zamířil jsem směrem do kopců, ačkoli jsem

tam neměl co dělat, protože to byl soukromý honební revír

jednoho nacistického předáka. Z toho důvodu jsem se raději

držel mezi stromy pro případ, že by se v okolí pohybovali

nějací strážní nebo lesáci. Na kraji jedné mýtiny jsem narazil

na plot z ostnatého drátu. Za ním na úbočí svahu jsem pak

spatřil něco, co bych tam vůbec nečekal. Ani nevím, proč mě

84

to tak překvapilo. Byla to drůbeží farma, nebo to tak alespoň

vypadalo. Stály tam v pravidelných rozestupech dřevěné

boudy a kolem nich pobíhalo pár kuřat. Zdaleka jich ale

nebylo tolik, jak bych čekal vzhledem k množství těch

kurníků.“ Peter se odmlčel.

„Jen pokračujte,“ vybídl jej Biggles a vyměnil si pohledy

s generálem Raymondem.

„Měl jsem s sebou psa, pane,“ vyprávěl dál Peter. „Rex

byl tehdy ještě štěně a nebyl zrovna moc poslušný, takže než

jsem jej stačil zadržet, prolezl plotem a začal honit jedno z

kuřat. Zahnal je do jedné boudy a podle hluku, který se

odtamtud ozval, jsem usoudil, že hodlá kuře zadávit. Prolezl

jsem plotem za ním, dráty mě trochu poškrábaly, ale doběhl

jsem včas. Kuře se mi podařilo zachránit a psa jsem chytil.

Když jsem se rozhlédl, napadlo mě, že všechno je tu nějak

divné. Především v tom kurníku nebyla bidla pro hřadování

drůbeže. Pak jsem si všiml betonové podlahy, což mi

připadalo jako neúčelné plýtvání penězi, zvlášť od nacistů,

kteří neradi utráceli zbytečně. Uprostřed podlahy byl železný

poklop.

Byl jsem tehdy příliš nedospělý na to, abych takové věci

chápal, nebo dokonce myslel na vyzvědačství, ale zajímalo

mne, co může být pod tím kurníkem. Zvedl jsem poklop a

podíval se dolů. Zklamalo mě, že tam nebylo nic. Vypadalo to

jako obrovská prázdná nádrž. Na dno vedla řada železných

skob jako schůdky, ale já dolů neslezl, protože jsem zaslechl

hlasy lidí. Pohybovali se někde na mýtině nedaleko ode mne.

Myslím, že na tom místě stále pracovali. Vrátil jsem poklop na

místo a pustil se zpátky stejnou cestou, jakou jsem přisel. To je

všechno, pane.“

„Otci jste o tom nevyprávěl?“ zeptal se generál.

„Ne, pane,“ řekl Peter. „Bylo to v létě roku 1938, kdy se

už nacisté s nikým nemazlili, a otec mě neustále varoval,

abych se netoulal a nelezl na zakázaná místa, protože by nás to

mohlo doslat do potíží. Myslel jsem si, že by se zlobil, kdyby

85

věděl, co jsem udělal, a raději jsem mu neřekl nic. Brzy jsem

na ten výlet do lesa zapomněl. Připomněl jsem si ho vlastně až

dnešního rána, kdy jsem slyšel ty dva důstojníky povídat o

nějakém utajeném skladišti. V tu chvíli mi došlo, že obrovská

nádrž, kterou jsem viděl, mohla sloužit jako tank na benzín.

Nedokážu si představit důvod, který by vedl nacisty k tomu,

aby umístili na tak odlehlé místo třeba nádrže na vodu…“

Brigádní generál se předklonil a v očích mu zablesklo.

„To místo jste už víckrát nenavštívil?“

„Ne, pane.“

„Můžete ho určit na mapě?“

„Myslím, že ne, pane,“ přiznal Peter upřímně. „Víte,

Černý les je všude téměř stejný, všude jsou jedlové houštiny s

občasnými mýtinami. Myslím ale, že bych to místo poznal,

kdybych ho znovu uviděl.“

„Nemůžete nám tedy dát přesnější informace, podle nichž

by se místo dalo nalézt?“

„Ne, pane,“ zavrtěl hlavou hoch. „Tehdy jsem se

nazdařbůh toulal a dával si pozor jen na to, abych našel cestu

zpátky. Nebyly tam žádné cesty ani stezky, kterými by bylo

možné se řídit. Znám ale tu oblast tak dobře, že kdybych se

tam znovu dostal, dokázal bych dojít až na místo.“

„Myslíte si, že byste ty kurníky rozeznal i z letadla?“

„Ano, pane. Jsem si tím naprosto jistý. Při pohledu na

Černý les by se mi hledalo mnohem snáz, než na mapě.“

Generál Raymond významně pohlédl na Bigglese.

„Vsadil bych všechny své peníze na to, že ten chlapec opravdu

narazil na tajný sklad benzínu. Nedokážu si představit, že by

tam mohlo být něco jiného. Plot z ostnatého drátu měl zabránit

vstupu nepovolaných osob. Už i z toho se dá usoudit na něco

tajného a důležitého.“ Obrátil se k Peterovi. „Jak daleko jste

byl od Karlsruhe, když jste na to místo narazil?“

„Asi devět mil jihovýchodním směrem.“

„Našel by to místo podle vašeho popisu pilot?“

„Pochybuji, pane.“

86

„Ani, kdyby zpozoroval ty kurníky?“

„Sotva, pane. V blízkém okolí je několik skutečných

drůbežích farem, a pokud nebude pilot znát kraj tak dobře,

jako já, je velmi pravděpodobné, že se zmýlí.“

Generál Raymond chvíli mlčky uvažoval. „Ještě poslední

otázka,“ řekl pak pomalu. „Byl byste ochoten v případě

potřeby letět v noci s naším pilotem a ukázat mu to?“

Mladíkova zasvítily oči. „Že se ptáte!“ vydechl s

nadšením. „Jen se obávám, že noční let nebude k ničemu.“

„Proč ne?“

„Černý les je dost černý i za dne. V noci by bylo

beznadějné hledat mýtinu, i kdyby na ní stály ty kurníky

dodnes. Zaručím vám, že to místo najdu, ale jen za světla.“

„Dobrá. A ve dne byste letěl?“

„Ano, pane.“

„Měl byste si vyžádat svolení vašeho otce.“

„Můj otec je mrtev, pane,“ řekl tiše Peter. „Němci ho

zabili u Dunkerque. Žiji u svojí tety. Její manžel, můj strýc,

slouží u královského námořnictva. Jsem si jist, že proti mé

cestě nebude nic namítal.“

„Ještě jsem neřekl, že někam poletíte,“ zamumlal generál.

„Ale může se stát, že vás o to požádáme. Dozvíte se to

později. Zatím o celé věci nemluvte. A děkuji vám. Udělal jste

dobře, že jste to ohlásil. Mohlo by nám to přinést větší úspěch,

než si dokážete v tuto chvíli představit. To je prozatím vše.“

„Také vám děkuji, pane.“ Peter zasalutoval a odešel.

Když za ním zapadly dveře, generál Raymond se prudce

otočil k Bigglesovi. „Myslím, že to je pozoruhodná zpráva,“

řekl s napětím ve hlase. „Vypadá to jako práce přímo stvořená

pro vás.“

„Hned jsem se obával, že se to zvrtne tímhle směrem,“

usmál se Biggles. „Co mám tedy udělat? Letět ty kurníky

obhlédnout?“

87

„Ani nápad,“ zavrtěl hlavou Raymond. „Kdyby si nacisté

všimli, že nad jejich skladištěm, a připusťme, že to je

skladiště, slídí britský letoun, okamžitě pochopí, že jsme

něčemu na stopě. Jde nám především o to, uštědřit jim tvrdý

zásah dřív, než budou schopni zareagovat. Strop těch úložných

nádrží nemůže být příliš silný. Řekl bych, že rozhodně nebude

silnější než dvě až tři stopy. Puma o váze pěti set liber by jím

měla projet jako nůž máslem. Jestliže tam skutečně skladují

benzín, poznáme to hned. Pokud ne, přijdeme právě jen o ty

bomby.“

„Řekl bych, že na tu práci bude nejvhodnější mosquito.“

„Souhlasím,“ kývl generál. „Jen si nejsem jistý, zda bude

stačit jedno letadlo. Nikdy není jisté, že puma zasáhne cíl.

Vyšleme raději malou formaci, abychom měli jistotu. Ale než

to probereme podrobněji, půjdete do toho? Pokud ano, nechám

organizaci celé akce na vás. Můžete si vzít letadla jaká chcete,

a já vám pomohu všude, kde platí moje pravomoc.“

„Ano, pane, jistě, že do toho půjdu,“ přisvědčil Biggles.

„Moji chlapci už začínají být netrpěliví, protože dostáváme

stále méně příležitostí napráskat frickům. Tenhle riskantní

výlet jim přijde vhod. Ale co s tím kadetem Mastersem?

Vypadá to, že všechno závisí jen na něm a jeho paměti.

Nepochybují o tom, že mluví pravdu, ale kdyby s námi neletěl,

budeme mít s hledáním cíle nepřekonatelné potíže. Na

zařazení do bojové akce je přitom příliš mladý.“

„Něco vymyslíme,“ usmál se Generál Raymond. „Známe

přece případy jako je speciální pověření, a mě se zdá, že právě

tohle je akce pro speciální pověření jako stvořená. Tuhle věc

nechte na mě. S inspektorem výcviku se domluvím sám. Vy se

pusťte do plánu náletu. Dokud nebudete hotov, bude mladý

Masters sloužit na vaší stojánce jako mechanik. A teď se

musím vrátit na ministerstvo. Jsem rád, že jsem se tu zastavil.“

Generál si s Bigglesem potřásl pravicí a rozloučil se.

88

O tři dny později do velitelovy kanceláře opět nahlédl

pobočník.

„Chtěl jste, aby se u vás vojín Masters hlásil ihned po

nástupu do služby. Je tady, pane,“ oznámil.

„Pošlete ho sem,“ odpověděl Biggles, „a požádejte

kapitány Laceye a Lissieho a nadporučíky Hebblethwaitea a

Carringtona, aby sem také přišli. Ať sebou mrsknou.“

„Ano, pane.“

Vstoupil Peter Masters. V nové uniformě vypadal o něco

starší a vážnější. Zasalutoval.

„Takže už jste ve službě, co?“ usmál se Biggles.

„Uděláme si tu krátkou poradu, tak se posaďte. Právě čekám

na důstojníky, kteří se s námi zúčastní toho představení.“

Vzápětí vcházeli jeden po druhém. Kapitán „Algy“ Lacey

s výrazem sebejistoty ve tváři, kapitán lord Bertie Lissie s

monoklem na oku a se znuděným výrazem, nadporučík

„Ginger“ Hebblethwaite dosud rozcuchaný po turnaji ve

squashi a jako poslední zachmuřený a nasupený nadporučík

„Tug“ Carrington. Chudák Tug měl opravu důvod netvářit se

vesele. Oba jeho rodiče zabil výbuch pumy při nedávném

německém útoku na Londýn.

„Dobrá. Všichni se posaďte,“ řekl Biggles a ukázal na

Petera. „Tohle je Masters, který nám bude ukazovat cestu při

akci, o níž už jste všichni slyšeli. Teď vám řeknu, co bude

vaším úkolem. Ze všeho nejdřív bych ale chtěl říci vám,

Mastersi, abyste si ještě sám všechno dobře rozvážil. Kdybyste

měl pocit, že na vás klademe příliš vysoké nároky, můžete

klidně z akce odstoupit.“

„Já se nebojím, pane,“ ohradil se Peter.

„Dobrá, nemyslel jsem to tak,“ usmál se Biggles. „Podle

plánu odletíme zítra v šest hodin večer. Zvolil jsem tu dobu

proto, že téhož večera startuje letka lancasterů k náletu na

letecké závody Messerschmitt v Augsburgu, který je o kus dál

za naším cílem. Tak si navzájem pomůžeme. Síly

nepřátelských stíhačů se rozdělí, neboť budou útočit na dva

89

cíle. Je možné, že lancastery vůbec nepotkáme, ale na tom

tolik nezáleží. Poletí tři letadla typu Mosquito s dvoučlennými

posádkami.“ Biggles se podíval na Petera. „Už jste mosquito

viděl?“

„Ano, pane, mnohokrát,“ řekl Peter. „Pomáhal jsem je

opravovat.“

„Dobře. Stroj vám tedy popisovat nemusím,“ pokračoval

Biggles. „Je to pravděpodobně nejlepší a nejrychlejší střední

bombardér na světě s dalekým doletem, speciálně uzpůsobený

pro denní nálety. Formaci povedu já a budu mít na palubě čtyři

pětsetlibrové bomby. Vy budete mým pozorovatelem a vaším

úkolem bude navést mě na cíl. Před odletem si párkrát

procvičíme nálet. Jen pro vaši informaci, Petře: při náletech

vedených z malých výšek pozorovatel jen zřídka využívá pro

vyhledávání cíle polohu vleže, ale v našem případě si můžete

zvolit polohu, jaká vám bude nejlépe vyhovovat. Mějte na

paměti, že za námi poletí další dvě letadla, jejichž

pozorovatelé budou pátrat po nepřátelských strojích. Stroje

budou pilotovat kapitáni Lacey a Lissie, jako pozorovatelé s

nimi letí nadporučíci Hebblethwaite a Carrington. Také jejich

letouny ponesou po čtyřech tříštivých pumách. Zaútočíme z

malé výšky, a bomby budou proto vybaveny zpožďovači. Jde

o to, aby před výbuchem pronikly hluboko do země, a my

dostali čas uniknout z dosahu výbuchů. Po odhození bomb se

letouny rozdělí, ale před návratem na základnu se opět

zformujeme do původní sestavy.“ Biggles se odmlčel a zapálil

si cigaretu.

„Podle zásady, že nejkratší vzdálenost mezi dvěma body

vede po přímce, poletím až k místu akce v přímém kurzu

podle kompasu. Až se dostaneme před oblast Černého lesa,

přijde řada na vás, Petře. Přesunete se do průhledného nosu

letounu a navedete mě nad tu pochybnou drůbežárnu. Snažte

se, aby se vám to podařilo hned na první pokus, protože čím

déle budeme nad lesem bloumat, tím spíš schytáme nadílku od

protiletadlových kanónů, pokud tam ovšem nějaké mají.

90

Kapitán Lacey bude mít fotopřístroj, takže po návratu domů

můžeme v klidu vyhodnotit výsledek náletu. Šest důstojníků

naší jednotky, kteří se přímo nezúčastní útoku, nám přiletí

naproti ve spitfirech. Poskytnou nám doprovod na posledním

úseku cesty domů. Měli by se pohybovat nad územím Francie

a jejich zásah by nám mohl být velice užitečný, pokud by se na

nás při návratu vrhly německé stíhačky. Myslím, že to je

prozatím vše. Má někdo nějaké dotazy?“

„Mně se to zdá být jasné,“ poznamenal Algy.

„Absolutně,“ řekl Bertie a leštil si přitom monokl.

„Dobrá,“ kývl Biggles. „Podíváme se ještě do mapy a já

pak vezmu Masterse na chvíli do mosquita.“

Ginger mrkl na Petera. „Jsi šťastlivec, když se ti podařilo

tak brzy se dostat k takové akci.“

„Ta akce je přece jeho,“ ušklíbl se Biggles.

„Doufám, že ty falešné kurníky jsou pořád na místě, kde

byly,“ zamumlal Peter. „Jestli je Němci odstěhovali, budu si

před vámi připadat jako pitomec.“

Následujícího dne, deset minut před šestou hodinou

večerní, šel Peter s padákem na zádech za důstojníky po

asfaltu letiště ke třem mosquilům střeženým seržantem s

přísnou tváří. Motory letadel již rachotily.

Až dosud si byl Peter jist, že ví, co má dělat, protože se

svým novým velitelem prodělal několik cvičných náletů, při

nichž jim za cíl posloužila stará pobořená usedlost. Rozhodl se

využít polohu vleže v nose letounu až ve chvíli, kdy se přiblíží

k oblasti cíle. Přivykl již i nezvyklému a drásavému pocitu,

který prožíval, když se s tváří obrácenou dolů řítil nízko nad

povrchem země rychlostí několika mil za minutu.

Když teď stál po boku Bigglese, kterého tak dlouho

obdivoval, napadlo ho, zda je to vůbec pravda, zda se mu

všechno jenom nezdá. On osobně se účastní nebezpečné

letecké operace společně s jedním z nejlepších pilotů

91

Královských vzdušných sil! Připadalo mu to příliš krásné, než

aby to mohla být pravda.

Podíval se na zadní část letounu, kde se ukrývaly

kyslíkové láhve, rádio, poziční světla a další zabudované

vybavení, které muselo být připraveno pro každý let. Během

operace nebyl vstup do této části stroje možný. Pak se usadil

na své místo vpravo od pilotního sedadla. Zachvěl se napětím,

když se motory rozeřvaly a dveře pumovnice zaklaply.

O minutu později se letoun rozeběhl po vzletové dráze

rychlostí až neuvěřitelnou a vzápětí se vznesl. Podvozek se

zatáhl, jako když letící pták skládá nohy pod tělo.

Peterovi se po Bigglesově pravici naskytla úchvatná

podívaná na krajinu pod nimi. Země ubíhala vzad šíleným

tempem. Na obzoru se objevil vysoký strom a za ním ještě

vyšší budova. Zdálo se mu, že mosquito se řítí přímo na ně.

Pak se strom i dům mihly pod trupem stroje a zmizely vzadu.

Peter neseděl v letadle poprvé, ale dosud nikdy nepoznal nic

tak úžasného. Teprve tohle byl opravdový let! Létání rychlostí,

jakou nedokáže vyvinout žádný živý tvor. Pohlédl na muže po

své levici, který ovládal svýma rukama i mozkem ten

jedinečný stroj, tento zázračný létající koberec. Tvář pilota

byla zcela netečná, oči hleděly upřeně vpřed čelním sklem a

zdálo se, jako by nedělal vůbec nic. Působil dojmem, že

takové létání je docela snadné. Peter se tím však nenechal

mýlit, dobře věděl, že je to klam. Ruka, která klidně spočívala

na řídící páce, spojovala pilotův mozek s úžasnou silou

skrytou ve dvou motorech letadla. Pokud by spojení byť jen na

pouhý zlomek vteřiny selhalo, následky by mohly být osudné.

Během zkušebního letu se Peter Bigglese zeptal, proč je

nutné létat tak příšernou rychlostí, a pilot mu odpověděl, že

mosquito je denní bombardér, kterého chrání před

nepřátelskými stíhačkami právě jeho rychlost. Noční veliké

bombardéry, prohlásil, obvykle operují ve velkých výškách,

ale ani to jim neposkytuje dostatečnou ochranu před

stíhačkami a protileteckou střelbou, a navíc nejsou schopny

92

zasáhnout malý cíl s dostatečnou přesností. „Nejlepší

ochranou letounu je prostě jeho rychlost.“

Objevilo se pobřeží. Během okamžiku vystřídala pevninu

pod nimi chladná zelená vodní masa kanálu La Manche. Pro

mosquito byl sotva něčím více, než úzkou strouhou. Za chvíli

spatřili opačný břeh, a Biggles jemně posunul řídící páku, až

se zdálo, že se mosquito dotkne vln.

Petera napadlo, proč letí Biggles tak nízko, a ihned se ho

na to zeptal.

„Čím níže letíme,“ řekl Biggles, „tím obtížněji nás

zpozorují. Když tedy letíme takto, máme větší naději udržet si

výhodu momentu překvapení. Doufám, že se nám podaří

proletět nad nepřátelskými děly dřív, než nás dělostřelci

zaměří, nebo alespoň dřív, než stačí zahájit palbu. Při akci,

jakou je tato, je nejdůležitější věcí správná orientace. Pokud

bychom se motali kolem pobřeží a pokoušeli se hledat

orientační body, dostal by nepřítel spoustu času připravit nám

pěkné přivítání. Stejně se asi nepřátelské palbě nevyhneme.

Jsou ostatní stroje za námi?“

Peter se ohlédl přes rameno. „Ano, pane, oba se nás drží.“

„Dobrá.“

Biggles pevněji sevřel řídící páku, a mosquito přeletěl

čárupobřeží. V následujícím okamžiku vyrazily proti nim z

několika směrů svítící čáry označující dráhu střel protiletecké

obrany, ale všechny mířily příliš daleko za letící trojicí strojů.

Po Bigglesově tváři přelétl lehký úsměv. „Podívej se

nahoru,“ řekl.

Peter vzhlédl k obloze a zatajil dech. Zjevovaly se tam

obláčky černého dýmu a stále se rodily další. Vždy zazářil

ohnivý květ výbuchu a kolem něj se rozvil obláček.

„Pálí na nás baterie těžkých protiletadlových děl,“ řekl

Biggles klidně. „Mají smůlu, protože nemohou sklonit děla tak

nízko, aby nás dostali. Vzpomínáš si, co jsem ti říkal o

výhodách nízkého letu?“

93

Biggles naklonil letoun na křídlo, aby se vyhnul

vysokému stromu. „Ostatní stroje jsou v pořádku?“

Peter se opět ohlédl. Obě letadla se hnala za nimi nepatrně

stranou. „Ano, pane, jsou pořád s námi,“ odpověděl s

nadšením v hlase. Začínal se vžívat do napětí akce.

Další granáty je již neobtěžovaly. Nyní pod nimi ubíhala

pouze pole severní Francie oddělená ploty a posázená

budovami usedlostí. Peter spatřil muže i ženy, kteří se lopotili

na polích. S lítostí si uvědomil, že vidí lidi porobené nacisty.

Když nad nimi letěli, lidé k nim vzhlíželi a někteří dokonce

zamávali. Jiní zase zdvihli ruce do tvaru velkého „V“.

„Ukazují nám znamení vítězství!“ křikl Peter, který to

náhle pochopil.

„To dělávají často,“ řekl Biggles. „Jsou rádi, že nás vidí.

Představ si, jak by ses cítil, kdybys byl otrokem ve vlastní

obsazené zemi, a viděl bys, jak přilétají spojenci, aby to tvým

nepřátelům natřeli. Nemohou s námi sice promluvit, ale to jim

nebrání, aby nám dali najevo, co cílí. V Belgii uvidíš to samé,

a stejně se chovají i Lucemburčané.“

Mosquito se řítil nad vrcholky stromů a místy dokonce

proletěl mezi nimi. Pod letounem se míhala pšeničná pole a

pastviny. Peterovi začal let připadat jako neuvěřitelný dostih,

při němž se neřítil na hřbetě závodního koně, nýbrž na

křídlech silného stroje.

Čas plynul. Tři letadla se řítila vzduchem, aniž by se od

sebe vzdálila více, než na pár desítek stop. Náhle Peter zahlédl

na severu několik černých teček, a ihned na ně upozornil

pilota.

Biggles letmo pohlédl naznačeným směrem a řekl:

„Messerschmitty 109.“

„Dostihnou nás?“ zeptal se Peter.

„Ne,“ řekl Biggles. „Dokonce pochybuji, že se o to

pokusí. Vědí, že jim snadno uletíme. Pokud by byli před námi,

bylo by to jiné. V téhle situaci tu mohou jen počkat, až se

budeme vracet domů.“

94

Messerschmitty rychle mizely v dálce, až se ztratily.

„Přelétáme řeku Mosellu. Před námi je Německo,“

oznámil Biggles. „Během několika minut budeme za Rýnem.

Podle něj bys měl poznat, kde jsme. Poletím tak, abychom

měli Karlsruhe po levé straně. Až bude město v dohledu, dám

ti vědět. Pak mě musíš navést k místu, kde jsou ty slepičí

kurníky,“ usmál se. „Jestliže tam dosud bude nějaká drůbež,

pak se obávám, že zažije nepěkný šok. Slípky budou mít dnes

špatný den.“

„Myslím, že dávno skončily v polévce,“ řekl Peter.

„Dolétáme na místo,“ řekl ostře Biggles. „Vlevo je

Karlsruhe. Stále letím k jihovýchodu, takže zalehni a ohlašuj

mi, kam mám zamířit! Spoléhám se na tebe.“

Když se Peter položil břichem na průhledný kryt, vydal

Biggles rozkaz dalším dvěma pilotům: „Zařaďte se!“

Mladík napjatě sledoval krajinu pod sebou. Jeho mosquito

vzlétl poněkud výše a Biggles Peterovi vysvětlil, že to dělá

proto, aby je nad cílem nezasáhl výbuch vlastních bomb. V

Peterovi se zatajil dech, když uviděl cestu, kterou šel se svým

štěnětem onoho dne, kdy objevil tu podivnou drůbeží farmu.

Od té doby se toho seběhlo tolik, že měl pocit, jako by to byl

celý jeden lidský život. Zrudl vzrušením, když si uvědomil, že

všechno nyní záleží pouze na něm. Stezka ubíhala pod nimi

úžasně rychle a sledoval ji očima do míst, kde se ztrácela pod

tmavými jedlemi, které rostly na úbočí svahu. Ke své velké

úlevě cítil, že se tu od doby, kdy zde byl naposledy, nic

nezměnilo. Paseku zahlédl hned za druhým hřebenem trochu

vlevo od kurzu letadla.

„Doleva, doleva!“ vykřikl ostře.

Nos letadla uhnul, ale ne dostatečně.

„Ještě doleva!“ vyzval pilota.

Nos stroje se opět pohnul, tentokrát však příliš vlevo.

Právě přelétali první hřeben.

„Vpravo! Vpravo!“ zvolal Peter zvučně.

Nos se trochu vrátil. „Držet kurz!“

95

Mosquito přeletěl druhý hřeben a Peterovi se naskytl

pohled na cíl vzdálený necelou míli před nimi. Kurníky tam

dosud stály. Dole sice nebyla vidět žádná drůbež, zato však

Peter spatřil chlapíka, kráčejícího po otevřeném prostranství.

Když muž spatřil blížící se letadla, zastavil se a vzápětí zmizel

pod větvemi stromů které lemovaly mýtinu.

„Tamhle jsou! Tamhle je vidím!“ vykřikl chraptivě Peter.

„Už je můžete vidět sám. Zamířil bych doprostřed.“ Spíše

ucítil, než mohl vidět, jak se otevřely dveře pumovnice.

V okamžiku, kdy hoch domluvil, letěl již mosquito nad

plotem z ostnatého drátu. Až do této chvíle se nic nedělo.

Zelený obrázek pod nimi byl plný klidu a nic nenasvědčovalo

tomu, že by šlo o něco jiného, než o drůbežářskou farmu. Pak

se vše během zlomku vteřiny změnilo. Na několika místech se

náhle zablesklo a vzhůru vyrazily bílé plameny mířící k

letounu. Peter věděl velice dobře, že se dívá na dráhy svítících

střel. Skutečnost, že sem Němci dopravili kanóny a kulomety,

byla naprosto výmluvná. Slepice a kuřata by sotva dostaly

protileteckou ochranu. Škubl sebou, když strojem otřásl

výbuch.

Střelba zdola však nezůstala bez odezvy. Mosquito

sklonil nos dolů, a čtyři kanóny se čtyřmi kulomety, kterými

byl vyzbrojen, vychrlily smrtící dávku. Střelba netrvala ani

dvě vteřiny a pak letoun nadskočil, jak jeho trup opustily

bomby. Vzápětí vyrazil vzhůru jako raketa a současně se stočil

stranou.

Peter zachytil koutkem oka další dvě letadla, která rovněž

zamířila vzhůru. Pak se vrátil na své místo vedle pilota. Dělalo

mu to značné potíže, protože odstředivá síla ho tlačila dolů.

Pohlédl zpátky. Ve vzduchu pod nimi se stále rýsovaly svítící

čáry stopových střel, ale pokud dokázal poznat, žádná jim

neublížila. Mýtina vypadala pořád stejně. Zalila ho vlna

trpkého zklamání. To letěli takovou dálku pro nic za nic?

Letmo pohlédl na Bigglese. Také pilot se díval dolů. Jeho tvář

byla bez výrazu.

96

Až teď si Peter uvědomil, že jejich bomby měly

zpožďovače. Znovu se otočil k mýtině, která rychle mizela za

nimi. Stihl to v pravý čas, aby viděl, jak na několika místech

vytryskly z mýtiny gejzíry ohně. Co se dělo dál, nebylo snadné

zahlédnout. Plameny jako by se spojily a pak vyrazily ještě

výš. Z drůbežárny se stalo burácející peklo sršící ohněm a

dýmem, který uváděl Petera v úžas. Byl černý, hustý a mastný,

vířil ve vysokém sloupu a stoupal tak vysoko, až se zdálo, že

se dotkne nebeské klenby. Hoch užasle sledoval to strašlivé

divadlo plné hrůzy, nad kterým kroužilo letadlo. Byl to

mosquito, jenž měl snímat výsledky náletu.

Peter ucítil dotek pilotovy ruky, a podíval se do

usmívajícího se Bigglesova obličeje.

„Měl jsi pravdu, chlapče,“ řekl Biggles. „V té líhni

šplouchaly milióny galonů paliva. Podle toho, jak to vybuchlo,

bych řekl, že tam byly dvě nádrže. Jedna s benzínem a druhá s

naftou. Dostali jsme obě dvě. Nacisté uvidí sloup kouře na sto

mil daleko.“

„A co budeme dělat teď?“ zeptal se Peter.

„Teď?“ mrkl na něj Biggles. „Vyrazíme co nejrychleji

domů.“

Jak se Peterovi zdálo, nestálo jim nic v cestě. To nejhorší

máme za sebou, pomyslel si, a v tom se právě mýlil. Brzy měl

pochopit, že při denním bombardování začínají potíže právě

po svržení bomb. Výbuchy označí naprosto přesně polohu

útočícího letounu a to mívá za následek, že celé nepřátelské

území je v pohotovosti, aby jeho pozemní i vzdušné zbraně za

každou cenu zabránily útočníkovi v návratu.

Peter si to záhy uvědomil podle pilotova chování. Biggles

se již neusmíval. Do tváře se mu vkradlo napětí a očima

pozorně zkoumal oblohu. Neustále pátral v prostoru kolem

letadla. Potom přikázal ostrým tónem oběma dalším pilotům,

aby se přiblížili co nejtěsněji k němu. Všechny tři stroje pak

97

jakoby spojeny neviditelnou strunou uháněly vpřed nejvyšší

možnou rychlostí ve výšce nepřesahující dvě stě stop.

Odkud se vynořila první nepřátelská stíhačka, si Peter

nestačil všimnout. První známkou její přítomnosti bylo pro

chlapce náhlé zarachocení palubních zbraní a čára svítících

střel před nosem jejich letadla. Vzadu u kormidla mosquita

cosi kovově zapraskalo. Biggles si nepřátelského letadla určitě

všiml včas, neboť klidně pronesl: „Focke-wulf 190.“

„Zaútočíme na něj?“ vyhrkl Peter.

„Ne, nijak bychom si nepomohli,“ řekl Biggles. „Jsme

moc daleko od základny. Kdybychom se tu zapletli do

souboje, dali bychom všem stíhačům v Německu příležitost.

Za chvíli bychom měli co dělat s celou zdivočelou smečkou.

Musíme pryč a co nejrychleji domů. Říká to zdravý rozum.“

Začala divoká vzdušná honička, během níž se tři mosquita

řítila nízko nad zemí pronásledována fockewulfem. Trvala

přibližně pět minut, během nichž se německý stíhač stále více

opožďoval. Zdálo se, že se německý pilot těžko vyrovnává s

vysokými vrcholy stromů, mezi nimiž se mosquita proplétala

bez potíží. Nebyl zřejmě ochoten brát na sebe takové riziko.

Biggles pohlédl do zpětného zrcátka a usmál se. „Němečtí

piloti nepatří k nejlepším v hloubkových letech,“ poznamenal

uštěpačně. „Minulý týden jsem viděl, jak si to jeden z nich

chtěl vyzkoušet, a skončil v telegrafních drátech. Ani pro něj,

ani pro dráty to nedopadlo dobře.“ Usmál se, ale vzápětí

zvážněl. „Podívejme! Copak je zas tohle?“

Peter vzhlédl. Vysoko nad nimi se oblohou řítil jako vlčí

smečka veliký roj messerschmittů.

Biggles sice nezměnil kurz, ale nespouštěl nepřátelské

stroje z očí. „Je jich osmnáct,“ zamumlal. „Pravděpodobně

přiletěl každý na vlastní pěst.“

Na následujících pět minut si Peter uchoval jen matné

vzpomínky. Pamatoval si, jak letadlo s hákovým křížem na

trupu a křídlech vypálilo dávku před příď jejich stroje a pak se

vzneslo strmě vzhůru, aby je napadlo shora. Pak Biggles mírně

98

zdvihl mosquito, palubní zbraně zarachotily, a Peterovi se

zdálo, že se ta německá stíhačka musí ve vzduchu rozletět na

kusy. V paměti mu zůstala chvíle, kdy messerschmitt obrácený

břichem vzhůru proletěl tak těsně nad jeho hlavou, až se

přikrčil. V ústech měl sucho.

„Řekl bych, že ho dostal Algy,“ slyšel nevzrušený

Bigglesův hlas.

Bigglesův odhad o tom, že messerschmitly letěly každý

na vlastní pěst byl zřejmě správný. Většina smečky

pokračovala ve výškovém letu, dolů zamířilo jen několik

strojů. Biggles po nich vystřelil na značnou vzdálenost, ale

nezahnal je. Pět stíhaček se řítilo dolů úžasnou rychlostí, ale

byly tak blízko u sebe, že jim hrozila srážka. Někteří z pilotů

si to uvědomili a měnili směr letu, jenže nezdařilo se. Křídla

dvou německých strojů do sebe narazila a oba letouny zmizely

Peterovi z dohledu. Obloha nad nimi jako by se náhle

vyprázdnila.

„Jsou ostatní pořád za námi?“ zeptal se klidně Biggles.

Peter sebou trhl, ohlédl se a navlhčil si rty. „Ano,“ řekl.

Bylo mu, jako by procitl z děsivého snu.

„To je dobře,“ kývl Biggles. „Myslím, že těm třem už

nemusíme věnovat pozornost.“

Mosquita pokračovala ve zběsilém letu nízko nad zemí.

Biggles nepřestával sledovat okolí a protože mu zapadající

slunce svítilo do očí, stáhl si z čela tmavé brýle. Peter učinil

totéž. Jasné slunce nízko nad obzorem silně oslepovalo.

Chvíli se nedělo nic a pak se Biggles předklonil. „Vypadá

to, že máme před sebou další problém,“ řekl.

Peter si ničeho nevšiml a začínalo mu být nepříjemné, že

jeho pilot vidí vše jako první. Měl dojem, že Bigglesovi

neunikne nic, zatímco on je slepý. Došel ke zcela správnému

závěru, že je to zásluhou bohatých zkušeností pilota a on sám

se bude muset ještě hodně učit.

Biggles si všiml chlapcových rozpaků a ukázal před sebe.

„Naše lancastery se vracejí domů po náletu na Augsburg,“

99

řekl. „Jeden… tři… šest… devět! To znamená, že tři tam

zůstaly. Dvacet pět procent ztrát. Je to zlé, ale mohlo to být

horší, když uvážíme, co mají za sebou. Podle toho rojení

kolem se ale obávám, že ani tihle nemají ještě vyhráno.“

Když trojice mosquitů předhonila lancastery, naskytl se

Peterovi jasný pohled na situaci britských bombardérů. Bylo

zcela zjevné, že jejich posádky zoufale bojují o život. Devět

lancasterů letělo v sevřené formaci v přímém kurzu k Anglii

ve výšce asi tisíc stop. Kolem nich vířily nepřátelské stíhačky,

převážně messerschmitty a fockewulfy. Němci útočili a jejich

zbraně chrlily na čtyřmotorové stroje dávku za dávkou. Peter

si všiml, že jich je nejméně dvacet. Zatím se jim nezdařilo

zlomit odpor sevřené formace, protože dávky střel tryskající ze

střeleckých věží lancasterů prozrazovaly, že většina střelců je

stále schopna boje.

Peter si všiml, jak z jednoho messerschmittu náhle vyrazil

pruh černého dýmu a vzápětí vyšlehl z jeho motoru plamen,

který se rychle šířil směrem ke kormidlu. Příď zasažené

stíhačky se prudce sklonila k zemi, a vzápětí se od ní oddělila

lidská postava, jež se řítila dolů jako kámen.

„Co uděláme?“ zeptal se Peter a pohlédl na Bigglese.

Všiml si, že pilot sevřel ústa do úzké čárky. Rty měl tak bledé,

jako by z nich vyprchala všechna krev.

„Máme úkol doletět bezpečně domů,“ řekl Biggles

tvrdým hlasem. „Jsme mnohem rychlejší než lancastery, takže

tu s nimi nemůžeme zůstat.“ Na rtech se mu na okamžik

objevil náznak úsměvu. „Mohli bychom ale našim kamarádům

trochu zvednout náladu, když už jsme se potkali.“ Pak

promluvil do rádia.

„Tally ho!“ vyzval oba piloty k útoku. „Srovnejte se do

rojnice!

Trochu ty nacisty proženeme, ale pak pokračujeme dál.

„Tally ho! Jdeme na to!“ Obrátil se k Peterovi. „Drž si

klobouk!“ řekl.

100

Pokud šlo o Petera, nemusel mu to pilot říkat dvakrát.

Nos mosquita se mírně sklonil, aby stroj nabral co největší

rychlost, načež vyrazil vzhůru jako raketa. Mladík zatajil dech,

přesněji řečeno zapomněl dýchat. Letoun se blížil k místu

střetnutí tak rychle, až se Peterovi zdálo, že srážka s některým

z bojujících letadel je neodvratná. Vrátil se mu podivný pocit,

že tohle vše není skutečné, že se mu všechno jen zdá.

Mosquito prolétl kolem posledního lancasteru tak blízko,

že Peter docela přesně rozeznával obličej zadního střelce,

který se krčil za svými kulomety. Usmíval se, což připadalo

Peterovi zcela nepatřičné. Nechápal, co tomu muži mohlo být

k smíchu. Všechno mu připadalo příliš děsivé. Křídla obou

dalších mosquitů se jich po stranách téměř dotýkala, což mu

samo o sobě připadalo jako důvod k velkým obavám. Nebylo

to však nic proti tomu, co mělo nastat.

Tři mosquita se vrhla do boje jako žraloci útočící na hejno

tresek. Během jediného okamžiku se situace na obou stranách

zcela změnila. Zableskly výstřely z palubních zbraní. Stroj se

naklonil, vyrazil vzhůru a všude kolem se náhle míhaly

hákové kříže. Před nosem Bigglesova mosquita proletěl

fockewulf zahalený do závoje ohně a právě, když je hořící

letoun míjel, vypadl z jeho kabiny pilot. Peter viděl podrobně

každý detail stroje i muže a ten obraz se mu navždy vryl do

paměti. Hned za ním se k zemi řítily vývrtkou dva

messerschmitty, přičemž jednomu chybělo křídlo. Pak

mosquitem něco otřáslo, a Peter se přitiskl ke stěně kabiny, jak

letoun vyrazil vzhůru. Svítící čáry střel byly všude a

připomínaly mu drobounké komety. Pak zmizely a Peter viděl

prázdnou oblohu, po níž občas přelétlo letadlo. Náhle spatřil z

nezvyklého úhlu stále sevřenou formaci lancasterů. Když se k

nim opět připojila druhá mosquita, jen letmo si všiml, že

Algyho stroji chybí špička křídla a v dřevěném trupu jsou

otvory po kulkách.

Zavrtěl hlavou. Zdálo se mu, že nedokáže jasně uvažovat.

Nemohl si ujasnit, zda jeho mozek vnímá tak příšerně pomalu,

101

nebo zda se všechno odehrává tok rychle, že to nestočí

sledovat. Pohlédl na Bigglese, který seděl tak klidně, jako

zatím vždy. Z jeho výrazu usoudil, že tomuto muži bitva nijak

nevadí. Pohlédl vpravo a viděl Bertieho Lissieho. Tvářil se

znuděně a monokl měl nasazený na oku. Bertie se po něm

ohlédl a pobaveně se ušklíbl. Petera napadlo, co jsou zač ti

chlapíci, kteří se vysmívají smrti, nebo se tak aspoň chovají.

Neznají strach? Jak jinak by se mohli tak šklebit?

Když se rozhlédl, uvědomil si, že lancastery jsou již

dobrou míli za nimi a podstatně výše. Měl pocit, že

Bigglesovo rozhodnutí zaútočit bylo správné a přineslo

úspěch. Několik útočníků ubylo a ti kteří zůstali, se nyní drželi

po stranách seskupení bombardérů, aniž by na ně příliš

dorážely. Podíval se dolů a zjistil, že se již dostali nad pole

severní Francie.

Biggles zjevně uhodl jeho myšlenky, protože řekl:

„Blížíme se ke Kanálu.“ Pohlédl Peterovi do očí. „Jak se

cítíš?“

„Není to tok zlé,“ řekl Peter a olízl si vyschlé rty.

„Dobrá,“ kývl Biggles. „Napoprvé to byla tvrdá škola.

Časem si zvykneš.“

Z Bigglesova vlastního chování usoudil, že ho pilot

neklame, ale i nadále žasl nad tím, jací to jsou muži, kteří

dokáží žertovat se zubatou a vydrží to celé měsíce bez

odpočinku. Nejvíc ho udivovala jejich chladnokrevnost. To je

nikdy nic nerozruší? Neztratí nikdy nervy? Zdálo se mu, že ne,

že jejich bohorovný klid nezviklá nic na světě. Napadlo ho,

zda se jejich chladnokrevnosti někdy aspoň trochu přiblíží.

Mohl v to jen doufat.

„Tam je už Kanál,“ ukázal Biggles.

„Takže jsme skoro doma,“ křikl Peter.

„Skoro, ale ne úplně,“ zamumlal Biggles. „Od jihu se

blíží další smečka nácků. Už nás zpozorovali, a myslím, že nás

zrovna chlebem se solí hostit nechtějí.“

„Jak víte, že nás zpozorovali?“ zeptal se Peter.

102

„Před chvilkou jsem viděl, jak změnili kurz,“ řekl

Biggles.

Peter se podíval do klidné tváře muže, jemuž nejspíš

neušlo nic na světě. Pak pocítil zvláštní jistotu, že v příštích

několika minutách bude buď sedět v bezpečí doma na letišti,

nebo bude po smrti. Nic jiného se stát nemohlo. Jistě to věděl

také Biggles, ale nedával to na sobě nijak znát. Možná je na to

tak zvyklý, že na to ani nemyslí, napadlo Petera. To bude

nejspíš pravý důvod, pomyslel si.

„Tamhle letí,“ přerušil jeho zadumání Biggles a ukázal

směrem ke shluku teček, které se k nim z velké výšky řítily,

aby jim odřízly cestu. „Drž si klobouk. Pokud se mi připletou

do cesty, proletím se mezi nimi.“

„Nebylo by lepší se jim vyhnout?“ navrhl Peter s jistou

úzkostí ve hlase.

Biggles na něho nechápavě pohlédl. „My od RAF

neuhneme nacistům ani nikomu jinému. To zkrátka nejde.

Uhnout budou muset ti druzí. Oni to vědí, a proto obvykle

uhýbají. Na to nezapomínej. Nikdy!“

„A co když některý neuhne?“ namítl Peter.

„Pak to dopadne špatně pro obě dvě strany,“ usmál se

Biggles a sevřel pevněji řídící páku. „Do akce, pánové.

Nedovolte jim, aby nám zkřížili cestu. Letíme rovnou domů,

jinak nám vystydne čaj.“ promluvil do rádia k Algymu a

Bertiemu.

Domluvil, posunul řídící páku vpřed a vypálil dávku na

letadla, stojící v řadě před hangárem pobořeným bombami.

Peter zamrkal. Nepřátelského letiště si vůbec nevšiml. Pocítil

však vzápětí silné uspokojení, jaké zažívají právě hloubkoví

letci. Viděl, jak jeden z letounů vybuchl, viděl prchající

vojáky, kteří zřejmě chystali stroje ke startu. Všichni se do

bezpečí nedostali. Někteří z nich padli k zemi a zůstali ležet na

ploše letiště.

„Nemilé překvapení,“ poznamenal Peter.

103

„Jak by ne,“ řekl chladně Biggles. „Začátkem války to

dělali s oblibou sami. Jenže oni zabíjeli bezbranné civilisty,

ženy a děti. Alespoň vidíš, že nějaká spravedlnost přece jen

existuje.“

Odmlčel se a soustředil pozornost na nepřátelská letadla,

která se k nim blížila. Peter měl již první zkušenosti za sebou,

takže mu nikdo nemusel vysvětlovat, že tento poslední střet

bude vážnou zkouškou. Letouny naplnily oblohu. Viděl

messerschmitty, heinkely i fockewulfy. Napadlo ho, že o

příletu mosquitů dostalo německé velení zprávu a vyslalo

všechny dostupné stíhačky, aby vytvořily vzdušnou přehradu

ještě před Kanálem.

„Začíná to tu smrdět,“ prohlásil znalecky.

„To ano, ale ne tak, jak si myslíš,“ pousmál se Biggles.

„Co tím naznačujete?“

„Dívej se pořádně, poznáš to sám.“

Peter pohlédl na svého společníka. „Nerozumím. Řekl

bych, že nás nepřítel dostal do pasti.“

„Možná, že se dostává do pasti sám,“ odvětil záhadně

Biggles. „Když jsou si Němci něčím jisti, jednají často zcela

nesmyslně. Tihle chlapíci udělali chybu v tom, že se rozdělili,

místo aby se drželi ve formaci. Abych byl upřímný, ani mě

nemrzí, že se jich tu sešlo tolik.“

„Ne?“

„Protiletadlové dělostřelectvo nespustí přehradnou palbu.

Budou se obávat, že by zasáhli vlastní stroje. Máme zelenou.“

Německé stíhačky již sklonily nosy k zem, ale Biggles

stále hnal svůj stroj těsně nad zemí. Peter ho sledoval, neboť si

uvědomoval, že má možnost přiučit se něčemu z jeho taktiky.

To, co se mu však vrylo do paměti nejvíce, předčilo jeho

očekávání. Náhle mu neznámá síla vtiskla hlavu do opěrky

sedadla a obraz světa se před očima zamlžil. Když se mu opět

vrátilo vidění, zjistil, že letí v kurzu, který svírá s tím

původním pravý úhel. Jakýmsi zázrakem se druhá dvě

mosquita udržela za velitelským strojem, ale útočící letadla

104

zaostala pozadu. Po chvíli zmatku se zformovala k

pronásledování.

„Už zase jdou po nás,“ oznámil Peter.

„Tak sleduj, jak rychle změní názor,“ ušklíbl se Biggles.

„Proč by ho měli měnit?“

„Pořádně otevři oči a podívej se za ty messery!“

Peter poslechl. Nejdřív mu oslnění zabránilo cokoli vidět,

ale pak rozeznal shluk teček, připomínající muší roj vznášející

se za letního večera nad zahradou. Tyhle mušky však rychle

vyrůstaly a mladík to konečně pochopil. „To jsou spitfiry!“

vykřikl.

„Správný závěr,“ kývl Biggles. „Chlapci nám vyrazili

naproti. Řekl jsem jim, že bychom se měli touhle dobou

vracet.“

„Tak proč jste zatáčel?“ zeptal se Peter.

„Abych nepřítele nalákal,“ řekl Biggles. „Chtěl jsem, aby

se nacisté soustředili na nás a nevšimli si, kolik spitfirů je dnes

na lovu. Náš nový kurz je vede přímo pod ně.“

„Vy jste ty spitfiry viděl?“ vyhrkl Peter.

„Samozřejmě,“ řekl nevzrušeně Biggles. „Při těchto

akcích musíš mít stále oči na stopkách.“

Peter se raději dál neptal. Nesmírně ho zajímalo, co se

děje za nimi. Biggles předpovídal správně. Nepřátelští piloti

upustili od pronásledování mosquitů a přešli k obraně. Z

pronásledovatelů se rázem stali pronásledovaní, a tak náhlá

změna ovzduší neudělá nikomu dobře. Spitfiry využily výhody

větší výšky a řítily se dolů jak lavina. Mladík ještě stačil

zahlédnout jak projektily z kanónů a kulometů zasypaly

nepřítele.

Hned

první

přesné

dávky

zničily

dva

messerschmitty. Vzápětí vzplanul další německý letoun a vířil

k zemi ve vývrtce, která jako by nebrala konce. Následoval ho

čtvrtý stroj.

Peter, fascinovaný tím hrůzným výjevem, sledoval

sestřelenou stíhačku, dokud nedopadla do vln. Z moře vystříkl

gejzír. Až teď si uvědomil, že se již vznášejí nad Kanálem.

105

Další vývoj vzdušné bitvy nemohl sledovat, přestože se obával

o osud britských pilotů. Mosquita se z bojiště bleskově

vzdalovala.

„Zvládnou to naši sami?“ vyhrkl.

„Pravděpodobně ano.“

„Neměli bychom na ně počkat?“

„Ze současných metod leteckého boje vyplývá,“ řekl

Biggles, „že nejdůležitější je přesně plnit rozkazy. Doslali

jsme rozkaz zničit slepičárnu a vrátit se domů. To jsme

udělali. Spilfiry mají rozkaz doprovodit nás na posledním

úseku cesty domů. Mají doprovázet nás, ne my je! Budou nás

sledovat až na základnu.“

„Ano, pane,“ řekl Peter a zaplavila ho úleva. Uvědomil si,

že po celou dobu letu měl nervy napjaté k prasknutí, aniž by to

pořádně vnímal. Náhle ho napadlo, že britští letci během bitvy

o Británii museli takové kruté podmínky snášet ne jednou

denně, ale třikrát, pětkrát i vícekrát za den. Ve světle jeho

dnešní zkušenosti mu jejich vítězství připadalo jako zázrak.

Když Peter spatřil zelená pole Anglie, západ slunce přecházel

v soumrak. Ve zšeřelé krajině se vynořilo letiště a Peter se

omámeně díval, jak pilot vysouvá podvozek letounu a pohrává

si s kormidly. Biggles si přitom tiše pohvizdoval písničku o

cestě domů.

Letadlo přistálo lehce jako pták. Podvozek se dotkl země

a pak mosquito chvíli pojížděl, než zastavil nedaleko štábní

budovy. Přiběhli mechanici.

„Tak jsme tady,“ oznámil Biggles klidně a zamával na

osádky dalších dvou strojů, které se zařadily vedle nich.

Otevřel kryt a zlehka seskočil na zem.

Peter jej následoval a vzápětí si uvědomil, jak má zesláblé

a ztuhlé nohy. Když se sešly osádky všech tří letadel, vynořil

se z budovy štábu generál Raymond.

„Čekám na vás,“ řekl. „Jak to šlo?“

„Jako po másle,“ řekl Biggles. „Ten chlapec měl pravdu.

Sklad paliva tam byl a jestli se nemýlím, tak ještě hoří.“

106

„Měli jste nějaké potíže?“ zeptal se Raymond.

„Nic, co by stálo za řeč,“ zavrtěl hlavou Biggles.

„Absolutně žádné, pane,“ odtušil Bertie Lissie. „Víte, že

bylo moc pěkné počasí?“ Sáhl po monoklu a začal ho leštit.

Brigáclní generál se obrátil k mladíkovi a napřáhl k němu

ruku. „Blahopřeji, vojíne,“ řekl s úsměvem. „Dal jste nám

skvělý tip. Jak se vám líbila vaše první akce?“

„Byl to… ehm… děsivý zážitek,“ vykoktal Peter.

„Jak by ne,“ řekl generál a ostatní muži přikývli.

Když zamířili ke štábu, všichni se rozhovořili.

Nepromluvil jen Peter. Lámal si hlavu tím, jak by asi podle

nich vypadala akce, při níž by nějaké potíže nastaly…

107

PŘÍBĚH ČTVRTÝ – PONORKOVÁ VÁLKA

PONORKA A ŽRALOK

Není nijak veliké štěstí, slavit sedmnácté narozeniny v

době války. V šestnácti je člověku jasné, že je na skutečný boj

příliš mladý, v osmnácti se již může přihlásit do armády. Právě

když je mu sedmnáct, nepřichází v úvahu jedno ani druhé, jde

prostě o věk nejistý. Tak se to alespoň zdálo Jacku

Carringtonovi.

Jack se pochopitelně pokoušel přihlásit nejprve do RAF,

potom k námořnictvu a nakonec do armády. Vždy když došlo

na jeho věk, seržant z náborového oddělení se pousmál a

108

oznámil mu, že musí ještě chvíli počkat. Podařilo se mu sice

dostat se do sboru námořních kadetů, ale to nebylo ono.

Kromě toho měl Jack pocit, že žije na jediném místě

zeměkoule, které zůstalo nedotčeno válkou. Jeho otec pracoval

jako inženýr v ropné rafinérii na ostrově Trinidad v Britské

západní Indii. Ano, i tady se vyskytly pověsti o nepřátelských

ponorkách, ale on zatím neviděl ani jedinou. Pokud věděl, tak

se to nepodařilo ani jednomu z pilotů letky hydroplánů, které

vyslali na ostrov, aby ochraňovali britskou naftu. Pravdou

bylo, že v okolí Trinidadu šlo ke dnu stále víc obchodních

lodí, a to byl více než dobrý důvod k podezření, že se tu

nepřátelské ponorky skutečně pohybují. Jenomže ani letecké

hlídky, ani námořní stráž žádnou nespatřily.

Jako nejstarší ze sboru kadetů dostal možnost zúčastnit se,

díky podrobné znalosti okolí, hlídkového letu s hydroplánem.

Trval šest hodin, a jediné, co kromě několika hlídkových člunů

viděl, bylo širé a pusté moře. Jakmile vyprchala radost z

nového zážitku, stal se let spíše nudnou záležitostí.

Nejzajímavější na něm nakonec bylo vyprávění pilota o funkci

protiponorkových leteckých hlídek. Pilot se jmenoval Hale a

říkali mu „Drobeček“. Přezdívku dostal neprávem, protože

postavou byl skutečný obr.

Od něj se Jack dověděl, že zpozorovat ze vzduchu

ponorku je do jisté míry umění vyžadující značnou trpělivost.

Za války se na moři vyskytne ledacos, a hlídkující pilot musí

všemu věnovat pozornost. Okolnosti jsou obvykle nakloněny

ponorce, která často pluje na hladině připravena k ponoření,

jakmile by se na obzoru objevilo letadlo. Během minuty může

zmizet do hloubky sto stop pod hladinu a zamířit směrem,

který mohl pilot pouze hádat. Zkušený lovec ponorek mohl její

polohu najít podle jediné stopy, kterou byly olejové skvrny.

Protože to všechno dobře věděli také kapitáni ponorek, dělali

vždy všemožná bezpečnostní opatření, aby zabránili úniku

oleje i nafty.

109

Jack se dozvěděl, že lodní šrouby ponorek vybavují

konstruktéři speciálním těsnicím zařízením, a že se výfukové

otvory samočinně uzavírají před ponořením. Vnější části

ponorky však přesto mohly nést nepatrné stopy oleje, vysvětlil

mu Drobeček. Ten mohl ulpět na vnějším povrchu výfuků

nebo mohl unikat v místech, která byla poškozena náhlým

ponořením nebo otěrem o dno. Stačilo totiž pouze pár kapek

oleje, a na hladině moře se objevila skvrna, která se rychle

šířila a na klidné hladině byla zdaleka viditelná. Pilot proto

musel pozorně sledovat moře pod sebou.

Toho dne však strávili dlouhé hodiny pátráním po

čemkoli, co by olej alespoň připomínalo, ale marně.

Dle Jackova názoru však tohle stejně nebyla ta skutečná

válka. Toužebně očekával den, kdy mu dovolí, aby stiskl svou

zbraň a zaujal místo v bojové linii po boku starších kamarádů.

Dlouhé čekání ho hroznč trápilo, jeho ostře řezaná bronzově

snědá tvář byla stále smutnější a modré oči zastřenější.

Toho dne si opět vyjel na malém člunu, přestože ho

přestávaly bavil i jeho oblíbené vyjížďky, na nichž objevoval

malé neobydlené sousední ostrůvky. Tentokrát nevyjel s

radostí a chutí, vyplouval spíše ze zvyku. Měl svůj člun

vybaven malým přídavným motorem, ale využíval ho jen

zřídka, neboť považoval motor spíše za nouzové vybavení pro

případ naprostého bezvětří.

Vyskočil na písek, přitáhl člun a netrpělivým gestem si

odhrnul z čela dlouhé plavé vlasy. Byl na svém oblíbeném

místě, korálovém ostrůvku zvaného Porpoise Island. Obvykle

sem připlouval, aby si tu užil samoty a posbíral zdejší skvělé

kokosové ořechy.

Kráčel po bílé písečné pláži a snažil se nemyslet na

vytoužené boje. Namlouval si, že se může těšit alespoň z

krásného dne jako stvořeného pro výlety. Počasí bylo

mimořádně krásné i ve srovnání s příjemným podnebím, které

v této oblasti panovalo běžně. Na azurově modré obloze zářilo

110

horké slunce, jehož žár zmírňoval mírný větřík, který

rozechvíval palmové listí a zvedal mírné vlnky na křišťálově

průzračném moři. Voda zde byla tak průzračná a čirá, že ze

člunu viděl korálové dno v hloubce mnoha desítek stop.

Na „svém“ ostrově znal každou píď a znal také

romantické legendy spojené s jeho historií. Nejznámější z nich

byla ta o pirátech. Starousedlíci tvrdili, že je na ostrůvku ukryt

poklad. Jiní zase prohlašovali, že zůstal pohřben v útrobách

pirátské galeony, která se potopila, když její posádka zakotvila

u ostrova, aby na něm nabrala pitnou vodu. Pochopitelně, že

takové přitažlivé zkazky nemohly zůstat bez odezvy u Jacka,

který propátral každý kopeček zarostlý džunglí, každou skálu i

okolní vody. Přestože nalezl řadu zajímavých věcí, zlato a

klenoty mezi nimi nebyly. Stále se však nevzdával. Domníval

se, že poklad by zde mohl být. Zastavil se a ohlédl se přes

rameno, aby se ubezpečil, že vytáhl člun dostatečně vysoko z

dosahu vln i žhnoucího slunce. Potom, s rukama v kapsách

kalhot, jediného oblečení které měl na sobě, pokračoval dál

směrem k zátoce, kde rostly nejlepší kokosové ořechy.

Byl už téměř na místě, když objevil stopy v písku.

Zastavil se. Neměl důvod ke strachu, ale byl překvapen, neboť

ačkoli Porpoise Island navštívil již nesčetněkrát, nikdy se tu s

nikým nesetkal. To se nyní změnilo, před kratičkou dobou zde

někdo byl. Jack šel dál pomaleji a vzápětí se zastavil podruhé

a stiskl rty. Uviděl šest mladších palem pokácených zjevně jen

kvůli snazšímu dosažení kokosových ořechů v korunách.

Ořechy byly pryč. Zvláštní ale bylo, že z korun zmizely i listy.

Zamyslel se nad tím, jaký vandal kácel stromy, které zde

vyrůstaly tolik let, a napadlo ho, že u ostrova možná kotví loď.

Rozhlédl se. Na hladině široko daleko nespatřil nic. Pak ho

napadlo vysvětlení. Co když na ostrov připlula loď

torpédovaná ponorkou? Pokud námořníci hladověli a nebyli

schopni si pro ořechy vylézt, dalo by se zničení stromů

pochopit. Nikde však nikoho neviděl a Jacka napadlo, že

111

mohli přejít na opačnou stranu ostrova. Rozhodl se, že se tam

podívá.

Na vzdálenější stranu ostrova to však měl po křivolakém

pobřeží dost daleko, a proto aby si ušetřil cestu, zamířil na

pahorek uprostřed ostrova, z něhož na opačný břeh dohlédne.

Znal tu každou stezku vyšlapanou divokými kozami, takže mu

výstup nedělal potíže.

Když vystoupil na pahorek k místu, kde spadal příkrý

skalní útes do nevelké zátoky, zmocnil se ho pocit, že tu něco

chybí. Zamyslel se, chvíli na to nemohl přijít, ale pak si to

uvědomil. Neslyšel hlasy mořských ptáků!

Rackové, kteří na ostrově hnízdili, bývali jeho vpádem

vždycky velice podrážděni. Pokaždé jej obletovali s

chraplavým křikem. Proč tu nejsou? Zaslechl je, až když

stanul na vrcholku. Jejich křik se ozýval odkudsi zpředu, a

Jack pochopil proč. Lidé, kteří pokáceli palmy, jsou stále na

ostrově, a ptáci soustředili svoji pozornost na ně. Pospíšil si

proto dál, jeho zvědavost rostla, ani na okamžik ho však

nenapadlo, že by se mohl ocitnout v nebezpečí.

Když se dostal na místo, z něhož mohl obhlédnout celou

zátoku, klesl na všechny čtyři a pokračoval dál opatrněji.

Nepřiměl jej k tomu strach, nechtěl jen být přistižen při

sledování někoho dalšího. Návštěvníci ostrova by si ještě

mohli myslet, že je Jack špehuje! Měli přece stejně jako on

právo zde pobývat. Rozhodl se proto prozkoumat břeh tak, aby

ho návštěvníci nespatřili.

První co uviděl, když vyhlédl mezi skalami tvořícími

vrchol pahorku, bylo mohutné hejno mořských ptáků.

Poletovali nízko nad jakousi protáhlou hromadou změti

palmových listů. Některý pták se občas snesl dolů a sebral

něco z hladiny. Ta podívaná připadala Jackovi zvláštní. Ptáci

se tak ještě nikdy nechovali, a Jack toho věděl o životě ve

volné přírodě dost, aby pochopil, že to musí mít nějaký

význam. Kromě toho mu nebylo jasné, jak se u břehu mohlo

nahromadit tolik naplavených listů. Kdyby do zátoky směřoval

112

nějaký mořský proud, stalo by se to jistě už někdy předtím.

Byl si však jist, že by si toho všiml již při předchozích

návštěvách. Napadlo ho, jak je možné, že na tu záhadu narazil

až nyní.

Zatímco ležel mezi skalami na vrcholu pahorku, jedno

tajemství se vyřešilo. Na ostrově skutečně byli lidé! Na

pobřeží nedaleko hromady se objevili dva chlapíci v dlouhých

kalhotách a silných vlněných svetrech. Došli k velké hromadě

kamení, sehnuli se a vytáhli z ní jakousi rouru, kterou táhli k

naplavené haldě.

A potom, v okamžiku kdy jeden z mužů vykřikl, začalo

Jackovi svítat. Ten chlap rozhodně nemluvil anglicky! Jazyk

jímž mluvil, byla bezpochyby němčina! Jack to poznal jistě,

neboť do vysílání rozhlasu často zařazovali části Hitlerových

projevů. Když se pak z hromady palmových listů ozval drsný

zvuk motoru, Jackovy pochyby zmizely a vystřídal je úžas a

překvapení. Uvědomil si totiž, že pod hromadou listí se skrývá

ponorka! Německá ponorka, která právě teď čerpá palivo z

jakési skryté nádrže! S úžasem pochopil, že jeho oblíbený

ostrov je tajnou čerpací základnou ponorek.

Když si Jack naplno uvědomil, čeho je svědkem,

pokoušely se o něj mrákoty. Pocítil náhlou slabost. Jak jeho

vzrušení narůslalo, roztřásly se mu ruce a zrychlil se mu dech.

To byl objev! Zapomněl na počasí, na čerstvé kokosy,

zapomněl na všechno, protože jediné nač byl schopen myslet,

byla neuvěřitelná skutečnost, že tady, na britském ostrově

přímo jemu pod nosem, si klidně tankuje německá ponorka.

Nebylo divu, že mu trvalo dobrých pět minut, než se uklidnil

natolik, aby byl opět schopen souvisle uvažovat. Zdálo se mu,

jako by se během několika okamžiků změnil celý jeho svět.

Všechno ostatní pozbylo významu.

Když se probral z prvotního ochromení, nemusel dlouho

přemýšlet o tom, co podnikne dál. Zjistil všechno, co se dalo, a

jeho hlavní povinností nyní bylo předat získanou informaci

veliteli hlídkové letky. Ten bude jistě vědět, jak s ní naložit.

113

Porpoise Island se sice nacházel téměř dvacet mil od letecké

základny, ale to Jackovi nepřipadalo důležité. S větrem v

zádech a s využitím přídavného motoru urazí tu vzdálenost za

tři hodiny. Nevěděl sice, jak dlouho zde ponorka kotví, ale

zatím se nepřipravovala k vyplutí.

S nervy napjatými k prasknutí ustupoval pozpátku z

vrcholu, a právě když se chystal napřímit, ozval se nedaleko

něj drsný hlas. „ Ach so! “ pronesl někdo.

Na Jackově ostrově znovu zazněla němčina a chlapce to

zasáhlo jako úder do tváře. Rychle se obrátil a zjistil, že hledí

do tváře rozložitého muže v uniformě německého

námořnictva.

Němec neváhal. Vyrazil ke chlapci, aby ho zadržel, nebyl

však dost rychlý. Jack se obrátil mrštně jako úhoř a pelášil

směrem ke skalám. Německý vetřelec sem přišel bohužel

jedinou stezkou, která vedla dolů po svahu, takže chlapci

odřízl únikovou cestu ke člunu. Jack zaslechl jeho varovný

výkřik jemuž od zátoky odpověděly další hlasy. S pocitem

nevolnosti u žaludku si uvědomil, že právě došlo k

nejhoršímu. Píchl přímo do vosího hnízcla. Ozbrojení muži

nyní pročešou celý ostrov, a pokud se mu nezdaří ihned

zmizet, Němcům už ke svému člunu neunikne. Ti jistě

pochopí, že se na ostrov nedostal jinak než na člunu, a udělají

všechno, aby mu zabránili v odplutí.

Chvíli se krčil pod jednou ze skal a mozek mu pracoval

na plné obrátky. Pak vyrazil z úkrytu a uháněl podél hřebene

pahorku v naději, že najde jinou stezku vedoucí dolů. Doufal,

že když se mu podaří proniknout do husté džungle pokrývající

nižší část svahu, bude alespoň chvíli v poměrném bezpečí. Měl

výhodu v tom, že znal ostrov lépe, než jeho pronásledovatelé.

Všechno však bylo jinak. Uběhl sotva deset yardů, když

před sebou spatřil dalšího Němce. Držel v ruce pušku a Jack

nemohl ujít jeho pozornosti. Námořník dost bezhlavě vystřelil.

Kulka chlapce minula, ale prolétla tak blízko u jeho hlavy, že

si uvědomil, na jak tenkém vlásku visí jeho život. Pokud přijde

114

některému Němci znovu na mušku, ustřelí mu bez milosti

hlavu, neboť odhalil jejich tajemství.

Hnal se dál mezi skalami a kličkoval při tom jako zajíc.

Další kulky, které za ním Němec vyslal, ho poháněly k

zoufalému spěchu. Zdálo se mu však, že jeho snaha je marná,

protože námořníci se k němu sbíhali z několika směrů, a

někteří šplhali do výše, aby měli uprchlíka pod sebou.

Bezbranný Jack nemohl než utíkat, a brzy dospěl k

zoufalému závěru, že je jen otázkou času, než ho Němci

zasáhnou. Několikrát se pokusil seběhnout svahem dolů, ale

pokaždé narazil na otevřené prostranství. Věděl, že vkročit na

něj znamená sebevraždu. Nebál se ani tak smrti jako

představy, že by si s sebou vzal na věčnost tajemství ponorky,

které odhalil. Jeho situace byla každou chvílí zoufalejší,

protože Němci, kteří věděli kde ho hledat, vytvořili rojnici,

aby mu odřízli ústupovou cestu. Pomalu, ale jistě se kolem něj

vytvářela neprostupná síť, až konečně musel zalehnout mezi

skalami na úzkém výstupku jednoho z pahorků. Dále už

ustoupit nemohl, protože svah za ním končil. Byl tam téměř

kolmý sráz a asi o patnáct yardů níž se vlnila mořská hladina.

S trpkostí pochopil, že má na vybranou jen mezi spáry

nepřítele a hlubinou moře. Stále blíž se ozývaly hlasy Němců,

které mu začínaly nahánět panickou hrůzu.

V těch děsivých vteřinách si uvědomil, že má jedinou

možnost úniku, malou, ale přece jen skýtající jakousi naději.

Bylo jasné, že jak ho nacisté znovu spatří, zastřelí ho. Dali to

již jasně najevo. Zbýval skok do moře. Protože Jack celý život

strávil na pobřeží a ostrovech, byl ve vodě téměř stejně doma

jako na souši. Plaval jako ryba a skvěle se potápěl. Dosud

nikdy však neskákal z útesu do hloubky patnácti yardů.

Představa toho skoku jej děsila, jinou možnost však neviděl.

Němci jen stěží budou skákat za ním, a když si nerozrazí hlavu

o skálu, objeví možná pod útesem úkryt, pod kterým vyčká do

setmění, kdy z ostrova unikne. Té vlčí smečce rozhodně

nechtěl dopřát potěšení ze snadného úlovku.

115

Kameny srážené těžkými botami do hlubiny blízko něj ho

varovaly, že má nejvyšší čas. Sám měl k okraji útesu asi deset

kroků a dobře věděl, že jak vstane, Němci ho uvidí a začnou

střílet. Musel však to nebezpečí podstoupit a jen slabou

útěchou mu dávalo vědomí, že rychle se pohybující terč není

snadné zasáhnout.

Ještě několik vteřin se chystal ke startu a přikrčil se jako

sprinter před výstřelem startovní pistole. Pak prudce vyrazil a

jako šíp přelétl těch několik yardů. Zazněl ostrý výkřik a

vzápětí třesklo několik výstřelů. Jedna z kulek natrhla nohavici

jeho kalhot, v té chvíli však již byl Jack na okraji srázu a i

kdyby se chtěl zastavit, už by to nesvedl. Vrhl se kupředu do

prázdna jako pták, a v příštím zlomku vteřiny padal do moře.

Ač se to zdálo k neuvěření, jeho mozek i v těchto

vteřinách pracoval přesně. Nepřestal rozvažovat ani na

okamžik, dokonce ani ve chvíli dopadu a poté, kdy se nad

Jackem zavřela modrá hladina a obklopil ho čirý vodní svět

prozářený sluncem. Obrátil se k útesu, který vrhal stín, a

spatřil, jak před ním prchají hejna ryb. Všiml si i bublin

unikajících z povrchu jeho těla. Stále pod vodou se snažil najít

na útesu nějaký výstupek, který by zabránil, aby ho Němci

spatřili, až vystrčí hlavu z vody. Pokud se jim již neukáže,

mohlo by je to přesvědčit, že se utopil, nebo že si ho našla

některá ze střel, které za ním vystřelili, když se odrážel.

Alespoň v to doufal.

Jeho pozornost upoutalo, že velká část útesu byla tmavší

než její okolí. Chvíli to považoval za jakousi skalní římsu,

která začínala kdesi v hlubinách a končila asi dvě stopy nad

hladinou. Až v okamžiku, kdy se ji pokusil dotknout, zjistil, že

sáhl do prázdna. Nebylo tam nic než voda, před ním se

prostírala jeskyně. Více v daném okamžiku neviděl a ani

neměl čas se o nic starat. Měl totiž pocit, že se mu roztrhnou

plíce. Musel na vzduch. Opatrně vynořil hlavu, zhluboka se

nadechl a pak se teprve začal zajímat o své okolí.

116

Viděl kolem sebe skalní stěnu a strop. Pouze jedním

směrem měl výhled na volné moře. Jeskyně byla z valné části

pod vodou. Mezi klidnou vodní hladinou a stropem skalní

dutiny byly sotva dvě stopy prostoru, v němž měl právě hlavu.

K přežití však v té chvíli nic víc nepotřeboval, naopak si nic

lepšího ani nemohl přát. Jen velmi nejasně slyšel podrážděné

hlasy Němců vysoko nad sebou.

Rozhlédl se, spokojen s tím, co se mu podařilo. Jeskyně

vedla dále do nitra útesu, připadalo mu však zvláštní, že v ní

nebyla úplná tma. Odkudsi z jejího nitra pronikalo ven

podivné nazelenalé světlo. Rázem si uvědomil, že se nachází v

jedné z mnoha jeskyní tvořících jakási bludiště těsně při

mořské hladině. Viděl množství výklenků, které vytvořil

příboj, nápor mořských vln trvající po dlouhá tisíciletí. Vlastně

to nebylo na skalnatém pobřeží nic tak neobvyklého. Aniž by

chtěl objevovat další tajemství, zamířil hlouběji do nitra útesu,

a zjistil, že se strop výklenku příkře zvedá. Po chvíli se Jack

octl ve skutečné skalní jeskyni. Byla to však jeskyně, jakou si

nikdy předtím nedokázal představit. Krása korálového útesu,

na který se mu podařilo vylézt z vody, mu brala dech. Všechno

kolem nazelenale zářilo. Slyšel již o slavné Modré sluji na

ostrově Capri a pochopil, že tady našel něco podobného. Voda

jako by svítila zeleným ohněm a kapky, které stékaly z jeho

nohou, zářily jako smaragdy.

Byl by se dál kochal půvabem místa, na němž se proti své

vůli ocitl, ale jeho mysl zatěžovaly daleko vážnější myšlenky.

Unikl sice nacistům, ale musel se nějak dostat odtud. Právě

nyní nemohl ovšem dělat vůbec nic. Němci se nepochybně

stále pohybovali poblíž a vystrkovat hlavu by byl nesmysl. Po

setmění to bude jiné. Pak by se mu mohlo podařit

nepozorovaně zmizet.

Když vylezl o něco výš na korálovou římsu, objevil

soudek. Byl prázdný, žádné zlaté mince, ale šlo o neklamnou

známku toho, že on není prvním návštěvníkem jeskynní říše.

117

Jeskyně si určitě všimli před dávnými léty piráti, a využívali ji

jako skrýš.

V téže chvíli si uvědomil, že světlo je stále tlumenější,

zdálo se mu, že pohasíná, a záhy pochopil, co se děje. Mořská

hladina stoupala a úzký vzdušný průchod se pomalu uzavíral.

Uvědomil si, že nastává příliv, takže na jevu nebylo nic

divného. Nijak zvlášť na tom ostatně nezáleželo, protože to na

otevřené moře neměl dál než pět yardů, takže i kdyby voda

vyplnila celou jeskyni, mohl kdykoli vyplavat ven.

Uvědomil si, že mu pomáhá sama příroda. Do jeho úkrytu

pronikly podivné zvuky. Ty mohly mít spolu s pomalým

stoupáním vody a náhlým zatměním vstupu pouze jediné

vysvětlení. Kolem jeskyně plula loď. Důslední Němci zřejmě

spustili na hladinu člun a nyní pátrali po těle uprchlíka. Otvor

jeskyně však již naštěstí zakryl příliv, takže ho sotva mohli

objevit. Když od vstupu zase zazářil záblesk světla a voda se

zklidnila, Jack pochopil, že plavidlo je pryč. Usadil se na

skalním výstupku a čekal na setmění.

Měl před sebou velmi dlouhé čekání, neboť k jeho útěku a

objevu došlo nedlouho po poledni. Nemohl však dělat nic

jiného, a tak se snažil ukrátit si dlouhou chvíli prohlídkou

jeskyně, při níž však nenašel nic, co by stálo za povšimnutí.

Přesto shledal, že objevil úžasné místo, a rozhodl se, že sem

znovu za odlivu přijde, jak jen bude mít příležitost. Jediné, co

k tomu nebude chtít, byli Němci a střelba z pušek.

Světlo zvenčí konečně pomalu pohasínalo a Jack poznal,

že venku, ve světě lidí a lodí, nastává soumrak. Vyčkal do

úplného setmění a pak se pomalu ponořil do vody. Rukama

nahmatával východ a když ho našel, zhluboka se nadechl,

ponořil se a plaval ven. Vodítkem mu bylo místo o poznání

světlejší než okolí, a díky jemu se mohl za několik vteřin

vynořit nad hvězdami ozářenou hladinou těsně při úpatí útesu.

Znovu se zhluboka nadechl a zaposlouchal se do zvuků okolí.

Neviděl sice nic, avšak ze zátoky, kde kotvila ponorka, se

ozývaly zvuky. Chvíli jim naslouchal s podmračeným čelem.

118

Měl v úmyslu dostat se podél pobřeží ke svému člunu, a

jak jen bude mít jistotu, že je břeh bezpečný, co nejrychleji

domů. Když se však pozorněji zaposlouchal do zvuků, které k

němu doléhaly ze zátoky, zmocnilo se ho podezření. Horečná

činnost, která tam panovala, mohla znamenat jen jediné.

Posádka ponorky dokončila tankování a chystala se odplout.

Kdyby se jí to podařilo, naděje na zničení ponorky by se

zmenšila, pokud by vůbec nějaká zůstala.

Vítr jako obvykle po západu slunce téměř ustal. Za úsvitu

by měl opět zesílit, ale to by mohlo být pozdě. Jack si

uvědomil, že potrvá dobré čtyři hodiny, než dopluje na

základnu a požádá o vyslání protiponorkových člunů na

ostrov. V té době však už může být ponorka daleko odtud,

ukryta v některém z četných zálivů a zákoutí souostroví

Západní Indie. To by její objevení nesmírně ztížilo.

„Ne,“ sykl hoch sám pro sebe. „To nepřipustím. Musím

tomu za každou cenu zabránit.“

Několika tempy obeplul skálu, aby mohl sledovat, co se

děje v zátoce. Stačil jediný pohled, a jeho podezření se

potvrdilo. Příd ponorky byla odhalena, maskování zmizelo. Na

palubě u kuželovité věže stál muž v uniformě a vykřikoval

rozkazy. Bylo nesporné, že se ponorka chystá odplout a

rozhodně k tomu dojde před úsvitem, jinak by nezbavili loď

maskování.

Jack zatajil dech. Co s tím? Nápad, který se mu náhle

vetřel na mysl, byl tak fantastický a odvážný, že ho zprvu

samotného zarazil a dokonce mu přišel k smíchu.

„Šílený nápad,“ zamumlal. „Jsem asi blázen.“

Jenomže nápad se nedal tak snadno zahnat.

„Proč bych to nakonec nemohl zkusit?“ mumlal dál.

„Vždyť by to mohlo vyjít. Proč vlastně ne?“

A potom hochův vnitřní zmatek skončil. Rozhodlo

vědomí, že ho už nenapadne jiný způsob, jak zajistit zničení

ponorky. Aniž by dále váhal, vydal se mocnými tempy k

místu, kde mohl vystoupit na břeh. Byla to písečná pláž u

119

konce útesu. Musel zdolat asi tři sta yardů než tam doplaval, a

když byl na místě, rychle, avšak velmi pozorně se rozhlédl.

Ujistil se, že na břehu nikdo není, a vylezl ven. Za další

minutu se mu podařilo dostat se do stínu palem lemujících

pláž. Rozběhl se k místu, kde zanechal člun.

Tam ke své obrovské úlevě zjistil, že člun leží tam, kde

ho nechal. Po celou dobu, kdy se skrýval, ho totiž nepřestávala

děsit představa, že jeho plavidlo nacisté našli. Naštěstí celý

ostrov neprohledali a došli pak asi k závěru, že mladík je

mrtev.

Přistoupil ke krytu motoru, zvedl ho a vyjmul plechovku s

olejem a klubko drátu, které s sebou neustále vozil pro případ

nouzové opravy. Šroubovákem prorazil malý otvor ve víku

plechovky a další pak v jejím dnu. Pevně přivázal konec drátu

k držadlu plechovky a zbytek drátu kolem ní důkladně omotal.

S plechovkou pod paží se rozběhl zpátky k pláži, kde před

chvílí vylezl z vody. Vzrušením sotva dýchal, když znovu

vstoupil do moře. Těsně podél stěny útesu pak plaval k zátoce,

kde kotvila ponorka.

Za necelou čtvrthodinu byl v zátoce a šlapal vodu, aby se

udržel v blízkosti skalního útesu. Když poblíž zahlédl

trojúhelníkovitou hřbetní ploutev čeřící hladinu, projel jím

záchvěv strachu, ale uklidnila ho myšlenka, že v okolí

lidožraví žraloci nebývají.

Ponořil se a plaval dál pod hladinou, hlavu zvedl jen

tehdy, když se potřeboval nadechnout. Po chvíli se obrátil

naznak a plaval s vynořeným obličejem. Tak se přiblížil až k

velké hromadě palmových listů, které donedávna tvořily

kamufláž ponorky. Většinu z nich již námořníci naházeli do

vody, takže Jackovi připravili velmi dobrý úkryt. Pod

chumáčem listů se na chvilku schoval, aby nabral dech a

uklidnil se.

Zmítaly jím smíšené pocity, když si uvědomil, že se

nachází pouhých několik yardů od nacistů pracujících na

odkryté palubě ponorky. Slyšel každé jejich slovo, ale protože

120

nerozuměl německy, nedověděl se z rozhovoru námořníků

zhola nic. Pomalu a obezřetně, jako starý zkušený krokodýl

ukrytý v rákosí, se blížil k ocelové nestvůře, až se konečně

dotkl jejího boku.

Stejný způsobem, jen ještě obezřetněji než připlaval, se

začal přesouvat k zádi. Nechtěl zbytečně vystrkovat hlavu z

vody a tak poznal že je u cíle, až když se dotkl lodního šroubu.

Vynořil hlavu nad hladinu a pátral po součásti, kterou

dosud znal pouze z obrázků. Věděl, že musí být někde na zádi,

jenomže netušil, kde je přesně umístěna. Konečně ji našel. Byl

to ocelový kruh užívaný k upevnění ponorky ke kotevní boji

nebo k přístavnímu molu. Věděl, že se tyto kruhy využívají

také k vyzvednutí ponorek z mořského dna, pokud dojde k

havárii, na účelu objeveného kruhu mu však v tom okamžiku

vůbec nezáleželo. Hlavní bylo, že ho našel. Rychle k němu

uvázal volný konec drátu a rozvinul stočený drát po celé délce,

aby se navrtaná plechovka s olejem mohla ponořit. To bylo

vše, co musel udělat, a zbývalo mu jen dostat se na námořní

základnu a ohlásit objev. Teď mu už nezáleželo na tom, zda

ponorka odpluje dřív, než bombardéry přiletí k ostrovu,

protože ať odpluje kamkoli, bude za sebou stále zanechávat

olejovou stopu. Jestliže nenajde plechovku některý z

námořníků, ponorka se jí nezbaví.

Právě se odrazil od lodi, když shora zaslechl rozkaz, a

vzápětí letěly přes palubu celé náruče maskovacího listí. Část

spadla také na Jacka, ale v plavání mu nezabránila.

Nebyl od zádi daleko, když voda kolem něj náhle zavířila.

Nápor byl tak prudký, až s ním divoce zazmítal, a Jacka,

jemuž se opět vybavila představa útočícího žraloka, zachvátila

hrůza. Měl dojem, že po něm mořský tygr chňapl, ale minul

ho. Když však voda vířila stále divočeji, pochopil oč jde a

otřásl se. Mohl zahynout jinak a unikl jisté smrti jen o chlup.

Právě totiž naskočily silné motory podmořského plavidla, a

víření způsobily roztočené lodní šrouby. Ještě před chvílí ho to

vůbec nenapadlo. Teď si s děsem uvědomil, že kdyby se zdržel

121

o pár minut, ocelové lopatky by ho rozsekaly na kusy.

Žralokům by se pak lépe polykal. Vlny proudící od lodního

šroubu mu nyní naopak pomohly dostat se rychleji na pláž.

Téměř ho vynesly na břeh spolu s listím, které ve vodě

nemaskovalo ponorku, ale plovoucího Jacka. Jeho radost z

úspěšné akce však překonávala všechny ostatní pocity. Chvíli

ležel na břehu, lapal po dechu a tiše se smál. Když se trochu

uklidnil, ponorka se právě pohnula směrem k ústí zátoky. Celá

posádka byla již zaručeně na palubě, takže hoch se na ostrově

nemusel ničeho obávat. Vstal a rozběhl se ke člunu.

Zaplavil ho pocit, že prožil něco báječného a že přitom

ztratil pojem o čase. Zdálo se mu, že od chvíle, kdy ponorku

spatřil prvně, uplynuly celé roky. Neměl náhle ani ponětí o

tom, kolik může být hodin, byl si však jist, že je strašně pozdě.

Věděl také to, že jeho otec má o něj strach, protože mu při

odchodu slíbil, že přijde do setmění. Nijak ho to však netížilo.

Až si jeho otec vyslechne ten úžasný příběh, pochopí.

Uklidnil se až při nasednutí do člunu. Dotek lodi byl

něčím důvěrně známým, jakousi spojnicí s normálním

každodenním životem a s věcmi, které znal a kterým rozuměl.

Vztyčil plachtu a nahodil motor, protože mu teď nejvíc

záleželo na rychlosti. Ponorka již vyplula na volné moře, a půl

galonu oleje, který obsahovala jeho plechovka nevydrží věčně.

Zamířil také na otevřené moře a nabral kurz k domovskému

ostrovu.

Po čtyřech hodinách konečně dorazil k přístavnímu molu

základny námořního letectva. Jak mladík zaslechl varovný

výkřik strážného, rychle se ze tmy ohlásil. Když jej strážný

zavedl do pohotovostní místnosti, Jack zjistil, že uvnitř jsou i

někteří námořníci, které osobně znal. Odevšad na něj začaly

pršet dotazy, které jej nijak nepřekvapily, protože si v jasném

elektrickém světle v místnosti uvědomil, jak vypadá. Kalhoty

měl roztrhané, tělo celé odřené a páchl olejem. Z rány na hlavě

mu dosud tekla krev, ale Jack neměl chuť zdržovat se

122

vysvětlováním. Místo toho se zeptal, kolik je vlastně hodin.

Zajímalo ho, kolik času zbývá do východu slunce.

Seržant pohlédl na hodinky a oznámil mu, že je čtvrt na

pět.

Jack užasl. Nezdálo se mu, že by byl pryč tak dlouho. Za

necelou hodinu je tu úsvit.

„Chci mluvit s velitelem,“ vyhrkl.

„Co? Teď?“ vytřeštil oči seržant. „Ty ses zbláznil!“

„Větší blázen budete vy, když neuděláte, oč vás žádám!“

„Co máš tak důležitého?“ zeptal se podezíravě seržant.

„Nic velkého,“ řekl nevzrušeně Jack. „Našel jsem jen

německou ponorku.“

„Ne!“ vydechl seržant. „Joe! Zavolej velitele směny!“

Velitel směny byl rychlý a Jack mu opakoval svou žádost

o hovor s velícím důstojníkem. Když se opět setkal s krčením

ramen, zopakoval hlášení o ponorce. Důstojník ztuhl a bez

dalších řečí ho zavedl do kanceláře štábu, kde se po několika

minutách objevil velitel základny kapitán Vane.

„Oč jde?“ zeptal se. „Ale to je kadet Carrington! Co se

děje, Jacku?“

Hoch se postavil do pozoni. „Hlásím, pane, že ostrov

Porpoise Island je využíván jako nepřátelská základna, kde

německé ponorky doplňují pohonné hmoty. Byl jsem tam celý

den a jednu z nich jsem viděl. Vývod tankovací trubky je skryt

v hromadě kamení v zátoce na severovýchodním konci

ostrova.“

Kapitánův výraz se rázem změnil. „Jsi si tím jist?“

„Naprosto jist, pane. Náhodou jsem narazil na jejich

námořníky. Spatřili mne, pronásledovali a stříleli po mně.

Unikl jsem.“

„Chceš tvrdit, že tam ta ponorka ještě kotví?“

„Ne, pane. Před čtyřmi hodinami vyplula na moře.“

„Hrome,“ bezmocně rozpřáhl paže kapitán. „Tak to je

beznadějné! Jsou pryč!“

123

„Není, pane,“ řekl mladík. „Pusťte mě do letadla a

myslím, že ji dokážu objevit.“

„Chceš, abych věřil, že dokážeš zázraky?“ vykřikl

kapitán.

„Ne, pane,“ usmál se Jack. „Chci jen udělat přesně to, co

říkám. Ta ponorka je moje a chci vidět její konec. Je lepší,

když ji zničíme mimo zátoku.“

„Proč, člověče?“

„Protože je pravděpodobné, že zátoku navštíví i další

ponorky, a ty bychom mohli také dostat. Pokud uděláme v

zátoce rozruch, další ponorky nepřiplují. Nikdy se tam už

žádná neukáže.“

„To je pravda,“ uznal kapitán Vane. „Jenže ty nejsi člen

armády a já nemohu zapojit do válečné akce civilistu.“

„Zrovna o to mi jde, pane,“ zabouřil Jack. „Chci vám i

velícímu generálovi na Jamajce dokázat, že přesto, co říkáte o

mém věku, jsem už na službu v armádě dost starý. Jestli mě

vezmete s sebou, slibuji vám, že tu ponorku dostanete!“

„To jsem blázen,“ zaváhal kapitán. „No dobrá. Člun ti ale

nedám, protože jsou všechny na moři. Poletíš hydroplánem,

který bude pilotovat poručík Hale. Jako jeho průvodce jsi už

jednou letěl. Pokusíte se najít tu ponorku. Když ty nacisty

najdeme, pošleme tam čluny.“

„Děkuji vám, pane,“ nadšeně vyhrkl hoch. Kapitán Vane

se dal do práce.

O dvacet minut později se nad moře vznesl hydroplán s

poručíkem Drobečkem za řídící pákou. Jack hrdě trůnil vedle

něj a od pultu navigátora let pozorně sledoval kapitán Vane.

Mladík jim zatím neprozradil, jak hodlá ponorku odhalit.

Nadcházející úsvit měnil barvu moře, které se lesklo jak

obrovitá perla. Rozčeřená brázda, která zůstala na hladině za

startujícím strojem, zářila jak stuha posázená démanty. Vzadu

nad ostrovem se vznášel lehký mlžný opar. Byl to kouzelný

pohled, ale Jack ho nevnímal. Plně ho zaujal úkol, který měli

124

před sebou. Teď, když akce konečně začala, ho roztřáslo

vzrušení, ač se snažil, aby to na něm nikdo nepoznal.

Kapitán Vane předal hochovu informaci nadřízenému

velení, s nímž byl trvale v rádiovém spojení. Jacka proto

nepřekvapilo, když dole zahlédl dva torpédoborce, které mířily

nejvyšší možnou rychlostí k ostrovu Porpoise Island. O chvíli

později spatřil i korvetu, která plula stejným směrem a hned

nato si všiml dvou torpédových člunů, které se hnaly jak

závodní chrti do míst, kam letěl i hydroplán. Námořnictvo

neztrácí čas, pomyslel si.

Podle Jackových instrukcí zamířil Drobeček přímo do

zátoky, kde mladík objevil kotvící ponorku. Maskování dosud

plulo po hladině, ponorka byla pochopitelně pryč. Jack ukázal

kapitánovi na chumáče palmových listů, které nebyly z výšky

snadno rozpoznatelné, neboť se navršily při břehu. Když pak

pohlédl k otevřenému moři u hrdla zátoky, vydral se mu z

hrdla vzrušený výkřik. V té chvíli se totiž nedokázal

ovládnout.

„Funguje to! Funguje!“ vykřikl a chvějícím se prstem

ukázal na dlouhou čmouhu, která začínala v zátoce a táhla se

až k obzoru. Nebyla rovná, táhla se křivolace jako by bez cíle,

avšak Jack tušil, že to způsobily mořské proudy. „Tam plula!“

prohlásil.

Stopa oleje byla tak jasná, že nikdo nic nenamítal, a

Drobeček vytočil stroj do nového kurzu. Kapitán předal

hlášení obsluze ústřední vysílačky, která ji zakódovanou

odeslala lodím. Potom s užaslým výrazem v obličeji stočil

zrak ke stopě rýsující se na hladině.

„Něco takového jsem ještě v životě neviděl,“ prohlásil.

„Kapitán téhle ponorky musel zešílet, když se s lodí v takovém

stavu pustil na moře.“

„Řekl bych, že kapitán o ničem neví,“ zamumlal hoch.

„Musí přece vědět, že jeho loď má poruchu,“ vyhrkl

Drobeček. „Jiné vysvětlení pro tak jasný únik oleje nemám.“

„Nemá poruchu,“ uchechtl se Jack.

125

„Jakpak to víš?“ zvědavě se na něj zadíval kapitán.

„Protože vím, odkud ten olej teče,“ prohlásil Jack, který

se srdečně bavil.

Kapitán přimhouřil oči. „Odkud teče?“

„Z mojí plechovky,“ řekl mladík. „Z čeho?“

„Z mé plechovky s olejem,“ opakoval Jack. „Přivázal

jsem na záď ponorky svou plechovku. Napřed jsem ji ale

propíchl.“

Kapitán na něj upřel zrak, jako by nevěřil svým uším ani

očím, což se dalo celkem snadno pochopit. Pak pohlédl na

řehtajícího se Drobečka.

„Rozumíte tomu?“ vydechl a znovu se obrátil k Jackovi.

„Musel jsi mít řádnou odvahu, hochu, když ses odhodlal k

takovému triku. Kdyby tě při tom Němci chytili, stáhli by tě

zaživa z kůže.“

„Těch Němců jsem se ani tolik nebál,“ řekl vážně hoch.

„Jenomže v zátoce se po celou dobu, co jsem to připravoval,

potloukal jeden žralok. Nebylo příjemné vědět, že jsme ve

vodě blízko sebe.“

„To věřím,“ prohlásil kapitán upřímně.

Nikdo dál nepromluvil a oči všech se soustředily na

olejovou stopu.

„Tamhle je!“ vykřikl ostře Drobeček, když objevil v dálce

na hladině tmavý válcovitý předmět. „Už o nás vědí a ponořují

se,“ dodal. Trup vzápětí zmizel pod hladinou.

„Nepomůže jim to, když mají u zádě tu plechovku,“ řekl

zlověstně kapitán.

Během několika minut doletěl Drobeček nad místo, kde

se ponorka ponořila. Hladina se dosud neuklidnila a uprostřed

se leskla malá olejová skvrna. Potápějící se ponorka

bezpochyby hodlala využít starý trik spočívající v prudké

změně kurzu pod hladinou. Ten jí však nepomohl. Olej

vyznačoval její dráhu tak jasně, jako čára křídou na černé

tabuli. Ponorku sice neviděli, avšak její polohu bylo možné

přesně určit podle stužky oleje. Bylo zcela jasné, že se

126

plavidlo nachází těsně před místem, kde olej vystupoval na

hladinu. V neustálém prodlužování mastného pruhu se tajilo

cosi zlověstného a neodvolatelného.

Drobeček prudce sklonil příď letounu a snížil letovou

výšku na tisíc stop nad hladinou a mladíka to přitisklo ke stěně

kabiny. Rychle se zas napřímil, aby viděl dolů. Napjatě

očekával další vývoj. Pak zaslechl pípání vysílačky, která

předávala zprávu, již operátor dostal od kapitána. Připadalo

mu to jako zvonění umíráčku podmořskému plavidlu. Osud

ponorky byl zpečetěn, o tom již Jack ani trochu nepochyboval.

Když vyhlédl postranním oknem, spatřil torpédoborce a

torpédové čluny, které se hnaly k místu, nad nímž kroužil

letoun. Docela vzadu se vynořila i korveta.

„Podívejte, trčí na místě,“ oznámil Drobeček.

Hoch se podíval dolů a všiml si, že stopa končí. Olej však

stále stoupal ke hladině a šířil se, kruh se zvětšoval.

„Sedí u dna a čekají, až tu honičku vzdáme. Patrně už

pochopili, že víme, kde jsou,“ řekl kapitán. „Ve válce zkrátka

člověk nikdy neví, k čemu dojde v příštím okamžiku. Do toho,

Drobečku!“

Drobeček pomalu přelétal nad středem olejové skvrny a

od břicha letadla se odpoutal jakýsi předmět. Dopadl na

hladinu, vzápětí vybudil a do výšky vystoupil oblak hustého

bílého dýmu. Jack si uvědomil, že pilot označil torpédoborcům

místo, které se mělo stát hrobem ponorky. Z místa vysoko nad

oceánem měl báječnou možnost sledovat, co se bude dít dál.

Torpédoborce se pod nimi přehnaly a jeden z nich rozdělil

svou přídí olejovou skvrnu na dvě poloviny. Hned poté spadla

z jejich palub do moře za záděmi sudovitá tělesa. Mladík již v

minulosti hlubinné pumy viděl, ale tentokrát měl poprvé

příležitost, být při jejich nasazení v boji.

V místě, kde vybuchla první puma, se zvedl mohutný

gejzír vody. To však byl pouze začátek. Stejně působivý obraz

se opakoval znovu a znovu a zdálo se, že v místech, kde

vybuchovaly další hlubinné pumy, dosáhla mořská voda

127

stupně varu. Potom se ze zpěněného kotle vynořil obrovský

černý předmět a užaslý Jack rozeznal záď zasažené ponorky.

Její lodní šroub se dosud zvolna otáčel. Na okamžik jako by

ponorka zůstala ve vroucí vodě stát, pak se mírně naklonila a

vklouzla zpátky pod hladinu. Pěna usedala a místo ní se v

místě posledního ponoření plavidla vzedmula temná bublina

lesknoucí se mastnotou. Byla to nafta a olej, který již neměl

nic společného se stopou z Jackovy plechovky. Skvrna se

rychle šířila do stran a ve chvíli zakryla plochu velikosti

malého ostrova.

Jako ve snu slyšel hoch kapitána, jak říká pilotovi:

„Myslím, že tady už nemáme co dělat. Výbuch, který ponorka

schytala, prorazil její plášť jako skořápku. Když dostane

ponorka zásah u dna, nemá posádka naději. Nepřežil nikdo.

Dostali ostatně jen to, co si plně zasloužili. Musela to být ale

nepříjemná chvilka, když si říkali, jak jen je mohli ti nahoře

najít. No… už se to nedozví.“

„To mě docela těší,“ řekl Jack a lehce se otřásl.

Kapitán pohlédl na jeho pobledlou tvář a pokrčil rameny.

„Neber si to tak,“ řekl mu. „Tahle ponorka tu řádila dlouho,

poslala ke dnu spoustu obchodních lodí, a zahubila stovky

námořníků, kteří se ani neměli čím bránit. Někdo jim to musel

překazit!“

Hoch kývl a kapitán sáhl po mikrofonu: „Vyšlete zprávu

základně, že je po všem. Zamávejte našim, Drobečku.“

Pilot přeletěl nad malou flotilou a letoun zamával

námořníkům křídly. „Kam teď, pane?“ zeptal se Drobeček.

„Zpátky na základnu?“

„Ne,“ řekl kapitán. „Rád bych si zblízka prohlédl tu

hromadu kamení s tankovací rourou. Náš nový průzkumník

má pravdu, že z ní může být prvotřídní past. Jsem si jist, že

zničená ponorka nebyla jediná, která tam tankovala. Můžeme

čekat, že připlují jiné.“

Jack se usmál. „Doufám, že nebudete chtít, abych k další

ponorce vázal plechovku,“ řekl. „Já už ani žádnou nemám.“

128

Drobeček se rozesmál.

Za několik minut se letoun vznášel nad klidnými vodami

zátoky a hoch ukázal na pláže pokryté listím, jež včera

maskovalo ponorku, a na kupu kamení, která maskovala

vývod čerpací nádrže. Podrobněji popsal včerejší příběh

včetně zoufalého skoku z útesu, a ukázal svým společníkům i

otvor do podmořské jeskyně.

„Jak je možné, že nacisté tu jeskyni nenašli?“ řekl

překvapeně kapitán.

„Když jsem se do ní dostal, vypadala jinak než teď,“

odpověděl Jack. „Byl právě příliv. Zjistil jsem, že když

dostoupí nejvyššího bodu, voda zakryje téměř celý vstupní

otvor. Teď při odlivu je vidět vstup zřetelně. Ale rozhodně

nejsem prvním člověkem, který byl uvnitř. Kdysi jeskyni

využívali piráti. Nechali tam po sobě prázdný soudek od

rumu.“

„Podívejme,“ usmál se kapitán. „To je zajímavé! Teď mi

nezbývá, než se na to podívat zblízka.“

Druhý Jackův vstup do jeskyně proběhl zcela odlišně od

první návštěvy a mladík užasl, jak málo poprvé viděl. Jeskyní

bylo totiž víc a byly navzájem propojeny. Pohodlně seděl v

nafukovacím člunu vedle kapitána a společně veslovali do

tajuplné říše pod skalním útesem. Nyní, když nastal odliv,

bylo pod skalou mnohem více místa i světla, a spatřili celou

řadu skalních prahů podobných tomu, na kterém se mladík

zachránil.

Ukázal kapitánovi soudek, který si chtěl ponechat na

památku, a sám se vydal hlouběji do jeskyně. Vzápětí se však

přihnal zpátky s vyděšeným křikem.

„Co se děje?“ ozval se kapitán.

Jack ukázal za sebe. Na korálovém útesu poloseděla,

pololežela zeleně svítící kostra ve skrčené poloze.

129

„Hrome,“ trhl sebou kapitán. „Nějaký nešťastný

trosečník. Dost by mne zajímalo, proč tu zůstal. Když vnikl

dovnitř, mohl se přece dostat i ven.“

„Podívejte!“ ukázal Jack. „Vždyť přišel o nohu! Řekl

bych, že sem unikl přeci žralokem a už tady zůstal. Asi se bál

vlézt znovu do vody, zůstal tu sedět a vykrvácel.“

Jen to dořekl, ve vodě jako by se pohnul veliký stín.

Zelenavý odlesk hladiny se zachvěl a vzápětí vodou projelo

dlouhé tmavé těleso připomínající tvarem torpédo. Mířilo z

jeskyně ven.

„Žralok!“ vyjekl mladík. „Je tady! Vždyť tohle je

nakonec jeho skrýše!“ Jackovi vyprchala z tváře krev a nohy

se mu rozechvěly. Uvědomil si, jak tudy za tmy plaval.

„Hrůza! Kdybych věděl, že zde ta bestie bydlí, nikdy bych do

vody nevlezl. Nedivím se, že se ten zoufalec nedoslal ven.“

Kapitán se sklonil a zvedl ze skály předmět, ležící u

kostry. „Jeho nůž,“ řekl. „Je to hodně stará práce. Ten chlapík

zemřel před dávnými léty.“

Jack si všiml něčeho, co na první pohled připomínalo

malý zašlý balíček. Sáhl po něm a překvapila jej jeho váha.

Náhle se roztrhlo plátno, které během roků zpuchřelo, a z

útrob balíčku se vysypaly na skalní římsu zlaté mince.

Mladík nebyl chvíli schopen slova a užasl i kapitán.

Nakonec prolomil mlčení jako první.

„Asi začnu věřit na pohádky!“ zamumlal. „Poklad!“

„Právě tohle asi zavdalo příčinu k pověstem o pokladu

pirátů,“ prohlásil chlapec, když znovu našel řeč. „Zmarnil

jsem na ostrově hodně času jeho hledáním. A najdu ho teď,

když jsem na něj vůbec nemyslel.“

„Zdá se, že máš dnes šťastný den,“ usmál se kapitán.

„Jenomže já se tady už nemohu déle zdržovat. Seber ty

zlaťáky a půjdeme.“

Nešlo o velký poklad, o jakých se obyčejně vypráví v

pověstech. Mladík napočítal něco málo přes sto zlatých mincí

nejrůznějších měn, které zřejmě pocházely z několika loupeží.

130

Jak ale poznamenal Drobeček, když se vrátili zpět na palubu

letounu, bylo to: „Mnohem lepší než se bodnout drátem do

oka.“

Po příletu na základnu Jack ukázal zlatý poklad všem,

kdo se podíleli na zničení ponorky a sklidil další obdiv. Měl

pocit, že je toho dne nejúspěšnčjším člověkem na zemi, což

odpoledne uznal také Jackův otec.

Co však mládenci udělalo ještě větší radost, byl dopis,

který mu za necelý měsíc přišel z vrchního velení

námořnictva. Vyjadřoval blahopřání velení k jeho statečnému

jednání, které umožnilo během několika týdnů zničení dalších

tří nepřátelských ponorek. Dopis obdržel také kapitán Vane, a

když seznámil s jeho obsahem Jacka, mladíkova radost

neznala mezí. Obsahoval totiž povolení přijmout námořního

kadeta Jacka Carringtona do činné služby v královském

námořnictvu s jediným omezením, které znamenalo, že bude

prozatím sloužit na základně Trinidad.

Jackova touha se naplnila, a když ho později zavedly

služební povinnosti do okolí ostrova Porpoise Island, což se

stávalo dost často, nikdy neopomněl vděčně mávnout k místu,

které mu poskytlo životní šanci.

131

PŘÍBĚH PÁTÝ – VZDUŠNÝ PŘEPAD

JAK SE DĚLÁ ZEMĚTŘESENÍ

Když nadporučík Lance Lorimer z Královských

vzdušných sil vyšel ze svého pokoje směrem k důstojnické

jídelně, pocítil na rameni čísi ruku. Zastavil se, otočil a pohlédl

na štíhlého mladíka ve stejné uniformě, jakou nosil sám, s

hodnostním označením poručíka letectva. Tím jejich podoba

končila. Z opálené tváře na něj zpříma hleděly tmavé oči

charakteristické pro obyvatele dalekého východu.

„Buďte zdráv,“ pozdravil Lance. „Co pro vás mohu

udělat?“

132

Druhý muž se usmál. „Můžete mi dovolit, abych pracoval

s vámi?

Vím, že váš obvyklý společník utrpěl při posledním letu

zranění, takže potřebujete nového.“

„Se mnou?“ povytáhl obočí Lance. „Víte vůbec, na čem

dělám?“

„Jistě,“ zněla hbitá odpověď. „Každý muž na letišti přece

ví, že přistáváte na území nepřítele a řešíte úkoly, které nelze

splnit jinak.“

Lance se zadíval do jeho snědého obličeje. „Proč si

myslíte, že je to práce pro vás?“ zeptal se s úsměvem.

„Netvrdím, že je to práce pro mne,“ pokrčil rameny muž.

„Byl bych však velmi rád, kdyby byla. Když to nezkusím,

nezjistím to nikdy.“

„To je pravda,“ souhlasil Lance. „Jste z Indie, že?“

„To byste měl vědět sám,“ řekl chlapík a v jeho snědé

tváři se zaleskly bělostné zuby v širokém úsměvu. „Jak bych

to mohl vědět?“ užasl Lance.

„Vy se na mne nepamatujete?“

„Je mi líto.“

„Můj otec byl velitelem roty B v pluku vašeho otce v

Indii. Padl ve službě jako váš otec a zemřeli ve stejný den.

Bojovali tehdy bok po boku za čest pluku. Byli jsme ještě

chlapci, když jsme se v Dillí viděli naposledy.“

„Neříkejte, že jste Kazi…“ vyhrkl Lance a v jeho očích

blesklo poznání. „Kazi… Mahomet?“

„Osobně,“ usmál se muž a lehce se uklonil. „Nastal čas,

abychom naplnili odkaz našich otců.“

Lance popadl Kaziho za ramena. „No to je skvělé, Kazi!

Ale jak ses sem dostal?“

„Do Anglie jsem přijel před sedmi lety,“ řekl mladík.

„Chtěl jsem na medicínu do Oxfordu, ale pak jsem se doslechl

o tobě a o tom, co děláš v RAF. Napadlo mě, že bych rád dělal

totéž.“

„Proč jsi mi nenapsal?“

133

„Byl jsem v pokušení,“ připustil Kazi. „Myslel jsem si

ale, že když to udělám, vynasnažíš se mi pomoci, a já si raději

prošlapuji cestu sám. Proč by to nemělo platit u letecké školy?

Právě jsem ji dokončil. Důstojníkovi z rozmísťovacího

oddělení na ministerstvu letectví jsem řekl, že bych ti rád byl

nablízku, a on, snad proto, že sám sloužil v Indii, mi vyhověl.

Jediné co si nyní přeji, je létat a bojovat společně s tebou.“

Lance

se

zatvářil

pochybovačně.

„Dělám

dost

nebezpečnou práci, Kazi.“

Kazi se hrdě napřímil. „Od kdy si myslíš, že lidé jako já

se vyhýbají nebezpečí?“

„Tak jsem to nemyslel, Kazi,“ řekl rychle Lance. „Já ale

pracuji sám a potmě.“

„Jako domorodci v džungli?“

„Triky, které mě kdysi učil tvůj otec, mi několikrát

zachránily život,“ usmál se Lance.

„A nebyl jsem náhodou s tebou u všeho také já? Dej mi

možnost,“ naléhal Kazi. „Vzpomínáš si, jak jsme si jednou

vzali koně a v domě mého otce jsme si vypůjčili kopí? Štvali

jsme pak spolu toho obrovského kance, pamatuješ? Když tvůj

kůň klopýtl ve strži, byl by tě ten štětinatý obr rozpáral kly,

nebýt mého otce, který se vydal za námi. Nebýt jeho,

nemluvili bychom tu teď spolu. Ale ani tenkrát jsem se

nezalekl nebezpečí.“

„Jak bych na to mohl zapomenout, Kazi,“ řekl Lance a v

jeho očích probleskla vzpomínka.

„Potom jsme toužili po tygří trofeji,“ pokračoval dychtivě

Kazi. „Ale dnes bych chtěl začít lovit šelmy v lidské podobě.

Nacistické bestie, které nelítostně vraždí ženy, děti a

bezbranné civilisty. Slyšel jsem, že vraždí bez výstrahy.

Dokážeš to pochopit? Pojďme zase lovit společně! Lovit s

letadly místo koní a s kulomety místo kopí! Představ si, jakou

by to udělalo radost našim otcům, kdyby viděli, že jsme spolu

ve zbrani a bojujeme za čest pluku stejně jako oni.“

134

„Ty mi to odmítání pěkně ztěžuješ, Kazi,“ řekl stísněně

Lance. „Jsi pro takovou práci přece jen mladý. Kolik ti je

vůbec let?“

„Osmnáct. Ale proč o tom mluvíš? Sám jsi jen o rok

starší.“

„Je pravda, že hledám nového partnera, ale práce, kterou

bude muset zastat, nebude vůbec snadná.“ Lince se zasmál.

„Nedívej se tak uraženě. Pojď. Než si to rozmyslím, dáme si

kávu.“

V jídelně nad šálky kávy pokračovali v hovoru.

„Vybrali mne pro speciální úkoly na nepřátelském území

proto, že mluvím dobře německy a dokáži se pohybovat i za

noci bez hluku,“ vysvětloval Lance. „Z obojího mne

vyzkoušeli a ty víš, že to druhé jsem se naučil už v dětství.

Moje úkoly jsou různé, ale obvykle jde o destrukce, o

sabotáže. Dost často se vyskytnou situace, kdy jeden či dva

muži nadělají nepříteli tolik škody jako celá armáda. Vyrážím

za tmy a útočím rychle. Ihned po akci se stahuji zpět, jako

starý tygr, který zná nebezpečí střelby.“

„Letíš dnes v noci do Německa?“

Lance dolil oba šálky. „Ano,“ kývl pak. „Letím.“

„A jaký máš úkol, pokud se smím ptát?“

Lance zaváhal. „Jediný člověk, který ví co budu dělat, je

ten kdo letí se mnou.“

„A proč bych to nemohl být já?“ přerušil ho rychle Kazi.

„Dej mi alespoň jednu možnost. Když se neosvědčím, už

nikdy po tobě nebudu chtít, abys mě vzal s sebou.“

„Dobrá, zkusíme to,“ souhlasil Lance. „Nejdřív bych ti

tedy měl něco povědět o práci, kterou dělám. Možná tě přejde

chuť, a pokud ne, nebudeš si alespoň moci stěžovat, že jsem tě

nevaroval. Obecně řečeno řeším úkoly které se nedají provést

jinak. Jsou to různé práce. Někdy vysazuji na území obsazené

nepřítelem tajné agenty, muže, kteří se v kraji vyznají. Mají za

úkol vyhazovat do vzduchu železniční i silniční mosty, rušit

135

telegrafní spojení a provádět další sabotáže. Jindy zase létám

do Francie, Holandska nebo také do Norska, kde vyzvedávám

uprchlé zajatce. Občas je cílem Polsko nebo Jugoslávie, kam

dopravuji zbraně a střelivo vlastencům, kteří bojují s nacisty z

horských úkrytů. Někdy se s těmi lidmi setkávám a společně

se snažíme nacistům co možná nejvíc zošklivit život.“ Lince

se usmál. „Chovám se jako levhart, který přepadává kořist za

noci.“

„Zní to děsivě,“ přiznal Kazi.

„Někdy to skutečně je děsivé.“

„Jaký typ letadla používáš?“

„To je tajné,“ řekl Lince. „Jestliže však se mnou poletíš,

včas se to dovíš. Jde samozřejmě o speciální stroj.

Dvousedadlový, malý a rychlý. Je vybaven velkými

přistávacími klapkami, které snižují přistávací rychlost.

Přistávací plochu si obvykle musím vyhledat sám, a často není

právě ideální, rozhodně nikoli pro přistání za noci.

Samozřejmě si před každým startem podrobně prostuduji

mapu, a někdy dostanu i snímky pořízené průzkumnými

letadly z větších výšek. Bývají užitečné. Pro dnešní let je mám

také.“ Lince sáhl po konvici a nalil si další šálek.

„O co půjde dnes v noci?“ zeptal se zvědavě Kazi.

„Dnes v noci poletím do Linzbergu, nebo spíše do jeho

blízkosti. Je to město ležící na hlavní železniční trati vedoucí z

německého Porúří do Itálie. Ta trať byla sice v provozu

vždycky, ale podle zpráv našich tajných agentů po ní v

současnosti projíždějí stále častěji transporty vojáků, tanků,

děl a munice pro nepřátelské jednotky v severní Africe.“

„Proč tu trať nebombardujeme?“

„Už jsme ji bombardovali několikrát,“ řekl Lance.

„Železniční trať se však bohužel dá poměrně rychle opravit. U

Linzbergu vede trať tunelem. Pokud by se nám ho podařilo

zničit, třeba použitím trhavin, vyřadíme trať z provozu na

dlouhý čas.“

„Takže ty máš dnes v noci vyhodit do vzduchu tunel?“

136

„Doufám, že se mi to podaří,“ přiznal Lance jistou

pochybnost.

„Shodíš na ústí tunelu bombu?“

„Ne. To by k ničemu nevedlo. Tunel je moc hluboko pod

povrchem. Existuje jediný způsob, jak ho zničit. Trhavina

musí vybuchnout co nejhlouběji uvnitř tunelu. Připravili mi

speciální nálož.“

„Takže musíš dovnitř?“

„Kdyby byl tunel plný vody, vystřelím dovnitř torpédo,“

ušklíbl se Lance. „Takhle musím dovnitř sám!“

Kazi se usmál. „Začínám chápat, proč jsi mluvil o

nebezpečné práci.“

„Varoval jsem tě.“

„Nebojím se nebezpečí,“ vyhrkl Kazi. „Už jsem to jednou

řekl.“

„Takže se mnou pořád chceš letět?“

„Víc než předtím.“

„Dobrá. Uvidím, co se s tím dá dělat.“

„Zajímá mě ještě, jak se na tu práci oblékáš? Nosíš

stejnokroj, nebo civilní převlek?“

„Vlastně oboje. Kdyby sestřelili moje letadlo, ať se to

raději stane, když mám na sobě uniformu. Přes ni však nosím

dlouhý tmavý plášť. Je výhodný tehdy, když je uniforma příliš

nápadná a také ve tmě, kdy mě tmavý plášť maskuje. Protože

mluvím plynně německy, docela to stačí. Obvykle mě

skutečně považují za Němce. Pokud se mnou poletíš, vezmeš

si stejný plášť. Mluvíš německy?“

„Trochu,“ odpověděl Kazi. „Lépe rozumím, než mluvím.“

„To jsi mě mile překvapil,“ usmál se Lance.

„Pobyl jsem v Německu nějaký čas před válkou,“

vysvětlil Kazi. „Uvažoval jsem také o studiu chemie, ale já a

Němci jsme si nějak nepadli do oka. Vrátil jsem se. Pověz. Co

všechno si připravíš než odstartuješ?“

„Skoro nic,“ ušklíbl se Lance. „Zjistil jsem, že u těchto

akcí nemá velké plánování smysl. Vždycky se vyskytne něco,

137

co ti plány zhatí. Užitečnější je to na místě, kde má člověk

lepší představu o situaci.“

„Kdy startujeme?“

„V sedm večer. Po startu v sedm, přeletíme

nejnebezpečnčjší úseky nepřátelské protiletecké obrany v

naprosté tmě, a měsíc nám posvítí na cíl. Ale ještě neletíš,

nezáleží to jen na mně.“

„A co zbraně?“ otázal se Kazi.

„Když všechno klapne, nebudeme žádné potřebovat,“ řekl

Lance. „Přesto s sebou vozím pod sedadlem samopal a pár

ručních granátů pro případ nouze. V kapse mám baterku a

revolver. Měl by ses vybavit stejně.“ Lance pohlédl na hodiny.

„Čas pokročil. Jdu teď oznámit velícímu důstojníkovi, že jsem

si na akci našel nového partnera a…“

„Myslíš, že bude mít námitky?“ přerušil ho Kazi. „Prve

jsi řekl, že ještě neletím.“

„Asi nebude,“ usmál se Lince. „Musel by někoho vybrat

sám. Pak si prohlédneme letecké snímky a ukážu ti letadlo.

Mimochodem, jeho jméno se ti zalíbí. Nazval jsem ho

Shikari1.“

„Pěkně jsi to vybral,“ zasmál se Kazi Mahomet. „Bude to

jako za starých časů.“

V sedm hodin večer narušil ticho letiště rachot leteckého

motoru. Lance roloval s letounem na start. O minulu později

se po signálu z řídící věže Shikari vznesl k obloze poseté

hvězdami a zamířil k jihovýchodu. Před nosem letounu

prořezávaly oblohu v blízkosti pobřeží bílé světelné nože

reflektorů. Patřily britské protiletecké obraně. Jeden z nich

ozářil také Shikari, který stále stoupal. Výškoměr ukazoval

stále vyšší a vyšší čísla a zastavil se až na výšce dvacet tisíc

stop. Lance srovnal letadlo. Až z této výšky vyslal pozičními

světly signál protiletecké obraně a obsluha světlometu

1 Shikari – domorodý lovec v Indii

138

přesunula světelný kužel jinam. Obloha nad letadlem

ztemněla.

Kazi pohlédl dolů a viděl, jak pod trupem letounu mizí v

dálce obrys anglického pobřeží. Vpředu na nezřetelném

obzoru se objevil další tmavý stín, zlověstný stín pevniny, kde

pod vládou nacistů trpí milióny Francouzů a obyvatel jiných

národností. Daleko na jihu označovaly kužele světlometů a

výbuchy prolileteckých granátů místo, kde britské noční

bombardéry ničily nepřátelskou ponorkovou základnu.

Lance pohnul levou rukou a hukot motoru utichl. Nos

letadla se sklonil a Shikari tiše klouzal temnou nocí za tichého

šumu pomalu se otáčející vrtule.

„Přes pobřežní obranné linie pokaždé raději plachtím,“

oznámil Kazimu, který seděl vedle něj. „Snižuje se tím

možnost, že nás uslyší nebo uvidí. Naše noční rušivé letouny

dnes zamířily níže k jihu, kde útočí na německá letiště.

Doufám, že skopčáci budou mít práce nad hlavu. Snad si nás

nevšimnou.“

Jak plachtili dál, Kazi sledoval to málo, co se dalo na

zemi spatřit. Pokud šlo o vyhlídky jejich nebezpečného úkolu,

nedělal si plané naděje. Kromě rizika, že je sestřelí němečtí

dělostřelci nebo stíhači, očekával nesmírně nebezpečné

přislání v neznámé krajině. Pokud Lance špatně odhadne

přistávací plochu, mohli by v nejlepším případě skončit jako

váleční zajatci po zbytek války v zajateckém táboře. Při

špatném přistání jim hrozilo, že vybuchne nálož trhavin, skrytá

v bedně pod sedadlem. Přistáním však všechno jenom

začínalo. Pak měla následovat nejnebezpečnější část jejich

úkolu, pěší pochod nepřátelským územím a zničení tunelu.

Pevninu pod nimi zahalovala neprostupná tma. Jediné, co

se dalo rozeznat, byly tmavší plochy lesů, a světlejší stužky

silnic nebo řek. Oblohu občas prořízl kužel pátrajícího

světlometu, ale pilot se mu vždy snadno vyhnul. Jen jeden ze

světelných prstů zatápal po obloze nepříjemně blízko u nich, a

Lince musel prudce strhnout letadlo do strany.

139

„Myslím, že jsme z nejhoršího venku,“ řekl asi po dalších

deseti minutách letu. „Pořádně se rozhlédni, zda se tu někde

nepotloukají noční messerschmitty.“ Konečně přidal plyn, nos

letounu se zvedl a Shikari zrychlil tempo.

Kazi ztrácel pojem o čase. Let se mu zdál nekonečný, jak

se často při dálkových letech stává. Měl pocit, že tráví ve

vzduchu celé hodiny. Lance seděl na místě pilota s nehybnou

tváří a se zrakem upřeným do temné noci před nimi. Jen občas

zatěkal očima k přístrojům na palubní desce, aby je

zkontroloval. Potom pohlédl dolů, spokojeně zamručel a

ukázal prstem. „Podívej!“ řekl. „To je naše železniční trať.“

Kazimu chvíli trvalo, než něco zpozoroval. Krajina

zahalená tmou vypadala všude stejně. Nad letounem se táhla

řídká mračna a mezi nimi občas probleskly hvězdy. Vlevo nad

obzorem označovala bledá záře místo, kde se brzy vynoří

měsíc. Země však zůstávala ponořená ve tmě. Až po chvíli

tam Kazi rozeznal temnou přímku železniční trati. Poté co

letoun klesl, si všiml dalších podrobností. Lesů, silnice a řeky.

Na okamžik se dole zablesklo světlo připomínající odlesk

diamantu na černém sametu, ale Kazi nepoznal, co to bylo.

Pocítil lehkou nevolnost, když se motor znovu odmlčel a

vrtule se zastavila. Všechno ztichlo, až na svist vzduchu

prořezávaného letadlem. Klesali, a to znamenalo, že Lance

objevil plochu vhodnou k přistání. Když se k němu Kazi

obrátil, všiml si, že pilot má na kolenou fotografii

osvětlovanou odleskem ukazatelů palubní desky.

„Ty víš, kde jsme?“ zeptal se Kazi s nepříjemným

pocitem, že se bude muset ještě dlouho učit, než bude schopen

podniknout takovou cestu sám.

„Ano. Myslím, že je všechno v pořádku,“ odpověděl

Lance a znovu se soustředil na krajinu dole.

Shikari se naklonil na křídlo a Kazi, přestože nic neviděl,

měl jistotu, že letoun padá vstříc inkoustově temné pustině.

Stiskl rty. Letěli níž, níž a níž, pak pilot vyrovnal stroj, a Kazi

pod sebou konečně něco uviděl. Míhaly se tom vrcholky

140

stromů. Zatajil dech, neboť mu bylo jasné, že teď všechno

závisí na schopnostech jeho přítele. Koruny stromů zmizely,

stroj stále klesal, náhle se podvozek dotkl země, kola lehce

nadskočila a rozběhla se po pevném podkladu.

Brzdy letadlo mírně roztřásly, a chvění pokračovalo do

okamžiku, kdy stroj konečně zastavil. Lance ihned stáhl boční

okno a pozorně se zaposlouchal. Kolem vládlo ticho rušené

jen běžnými zvuky, které dokazovaly, že se nacházejí na

území obydleném lidmi. Slyšeli hvízdání vzdáleného vlaku, o

něco blíž hučel motor auta a z dálky zněl štěkot psa. I tyhle

obyčejné zvuky však Kazimu zněly zlověstně, asi proto, že

vlak, auto i pes patřili nepříteli. Po zádech mu přeběhlo

zamrazení, jaké nezažil od chvíle, kdy poprvé číhal pod jasně

zářícím měsícem v džungli na tygra, jenž se k němu plížil, aby

ho našel a zabil. S pootevřenými rty a napjatým zrakem hleděl

do temnoty obklopující letadlo.

„Zdá se, že je tu klid,“ řekl tiše a klidně Lance. „Jdeme na

to! Nedělej hluk.“

Vystoupili na trávník a znovu nastražili uši. Ticho nyní

nerušil jediný zvuk.

„V pořádku,“ zašeptal Lance. „Teď schováme Shikari pod

stromy na okraji pole, kde na něj nebude tolik vidět. Vždycky

ho nechávám s vrtulí obrácenou do volného prostoru. To

kdybych měl při odletu naspěch.“

Pomalu a opatrně táhli stroj kormidlem napřed k

hlubokému stínu skupinky smrků lemujících pastvinu. Lance

opatrně zvedl třaskavé závaží z kokpitu a položil ho na trávu.

„Před startem ses díval na fotografii, takže bys měl vědět,

kde jsme,“ řekl Kazimu. „Tohle je ta úzká pastvina u pole, na

kterém jsme přistáli. Trať železnice vede lesem, který vidíš na

opačné straně. Odhaduji, že severní vjezd do tunelu je sotva

čtyři sta kroků od jeho okraje.“

„Budou tam stráže?“ vydechl Kazi.

141

„To ještě nevím,“ řekl Lance. „Musíme se ale chovat tak,

jako by byl tunel stráží plný.“ Zvedl bednu s výbušninou.

„Jdeme.“

Vyrazili a šli asi deset minut, při čemž se občas

zastavovali a naslouchali zvukům noci. Jakýsi noční pták

vyrazil poblíž ostrý skřek a vyděsil chudáka Kaziho téměř k

smrti. Chvíli nato mu Lince položil ruku na rameno.

„Jestliže jsme se příliš neodchýlili od správného směru,

tak by přímo před námi měla ležet silniční křižovatka. Podle ní

najdeme přesný směr k tunelu.“

Když se prodrali živým plotem, zjistili, že odhad byl

správný. Ve světle zářícího měsíce, který vyplul nad vrcholky

stromů, měli křižovatku před sebou jako na dlani.

„Ticho,“ sykl Lance. „Zdá se mi, že slyším auto. Uděláme

dobře, když ho necháme projet.“

Skrčili se za živým plotem a viděli, jak se sem silnicí blíží

vozidlo. Poznali silně přitlumené reflektory automobilu. Vůz

se pomalu blížil a na křižovatce se ke Kaziho zděšení zastavil.

Chvíli bylo ticho a pak skříply otevírající se dveře. Na silnici

vystoupil muž a Kazi rozeznal hrncovitou přilbu na jeho hlavě.

Voják promluvil k muži za volantem.

„Podle obsluhy nového leteckého zaměřovače by to mělo

být tady,“ řekl hrdelní němčinou. „Z jejich propočtů vychází,

že to letadlo přistálo v nedalekém okolí. Těžko říci, kde máme

začít hledal. Na prohledání všech polí a lesů v oblasti bychom

ale potřebovali celý pluk.“

„Není jisté, zda letadlo přistálo,“ ozval se hlas druhého

muže. „Angláni sice vysazují špióny kde se dá, ale ti obvykle

seskakují na padácích.“

„Jenže obsluha neslyšela, že by se letoun vracel.

Předpokládají proto, že přistál,“ řekl muž stojící na silnici.

„No a co teď?“ zněla mrzutá odpověď. „Nevím, co tu

budeme sami dva v takové tmě platní!“

142

„Souhlasím, Fritzi,“ prohlásil druhý. „Navrhuji jet pomalu

po silnici k Linzbergu a kontrolovat každého člověka, jehož

potkáme. Žádný cizinec nám tak nemůže ujít.“

Voják se vrátil do auta, a to se tiše rozjelo.

„Hrome!“ vydechl Kazi, jemuž se zjevně ulevilo. „To

bylo o fous! Mohl jsem se toho Němce skoro dotknout.“

„Na to si budeš muset zvyknout,“ odpověděl klidně

Lance. „Slyšel jsi, co říkali? Němci nejspíš vyvinuli nový

přesný radar, který odhalil naše letadlo. Myslí si, že tu někde

jsme, takže musíme být dvojnásob opatrní.“

„Co kdyby nalezli naše letadlo, zatímco budeme pryč?“

zeptal se nejista Kazi.

„Jestli se jim to povede, obávám se, že to pro nás nebude

moc příjemné,“ řekl chladně Lance. „Teď ale musíme dál.

Čeká nás dost práce.“ Vytáhl z kapsy kompas a nastavil kurz.

„Rád bych došel přímo k severnímu konci tunelu,“ oznámil.

„Nastraž oči i uši pro případ, že by tom byly stráže.“

Oba pozorně obhlédli silnici, opatrně ji přeběhli a na

několik vteřin se zastavili v temném stínu stromů. Kazi

převzal nálož, aby Lance mohl kompasem ověřovat směr

cesty. Šli dál a často se zastavovali a naslouchali. Napětí, které

Kazi při postupu cítil, bylo horší, než očekával. Měl pocit, že

každou chvíli zazní ostrý varovný výkřik strážného a vzápětí

třesk výstřelu.

„Jsme blízko,“ pošeptal Lance příteli do ucha. „Všimni si,

jak před námi řídne les. Myslím si, že jde o okraj úvozu,

kterým vede železniční trať. Nedělej hluk!“

Lance schoval kompas do kapsy, klesl na kolena a

pokračoval dál plížením. Kazi jej napodobil, ale měl to těžší,

jeho nebezpečný náklad mu velice překážel.

„Ticho,“ sykl Lance, přitiskl se těsně k zemi a zůstal

nehybně ležet.

Kazi se opět přizpůsobil. Nedaleko nich zapraskala

větvička. Byl to slabý zvuk, ale mladíci věděl, že větvičky jen

vzácně praskají samy od sebe. Když pak ležel bez hnutí na

143

zemi, zaslechl blížící se kroky. V místech kde končil les, se

proti obloze zalité svitem měsíce vynořila postava. Zastavila

se. Byl to muž, voják. Zavládlo takové ticho, až Kazi doslal

strach, že strážný zaslechne bušení jeho srdce. V ústech mu

vyschlo, když pochopil, že nebýt prasklé větvičky, padli by

mu přímo do rány. Strážný byl hlupák. Kdyby měl zkušenosti

z džungle, nikdy by to nedopustil. Kazi zkřivil rty do

opovržlivého úšklebku, ale vzápětí sebou trhl, neboť voják

něco řekl. Hovořil sice přitlumeně, ale v nočním tichu zazněl

jeho hlas jako monolog herce z divadelní rampy. „Jsi to ty,

Rudy?“ zeptal se.

„Já, Willy,“ odpověděl jiný hlas. Zazněl tak blízko, až

sebou Kazi trhl.

„Tak se pohni!“ zavrčel Willy. „Máš jako obvykle skoro

pět minut zpoždění.“

„Nesmysl,“ odmítl výtku druhý. „Jdu včas. Musím se ale

přiznat, že se na čtyři hodiny obcházení té mizerné díry

netěším. Jsem tu už pár měsíců, a ještě jsem nezahlédl

jediného záškodníka. Kdo by se staral o pitomý tunel?“

Houština za Kaziho zády zapraskala, a na pozadí noční

oblohy se vynořila druhá postava. Oba strážní se setkali.

„Jede sem další muniční vlak,“ řekl muž, který právě

přišel. „Už mě nebaví koukat na jeden muniční vlak za

druhým,“ dodal.

„Koho by to bavilo,“ vzdychl první strážný. „Zajdu se

podívat do strážnice, jestli tam zůstalo něco k snědku. Dobrou

noc. Kdybys tu potkal nějakého záškodníka, dej mi vědět.“

„Pošlu ho rovnou za tebou,“ chraptivě se zasmál Rudy.

„So, gute nacht.“

Jedna z postav zmizela a mužovy kroky byly slyšet podél

trati. Nový strážný zívl, povolil si u krku blůzu, pověsil helmu

na větev a opřel pušku o strom. S nebezpečím nepočítal.

Čas plynul a Kazi tiše ležel. Muž před nimi se nehýbal,

zdálo se, že hodlá zůstat na místě. Opíral se o strom a tiše si

pískal jakousi melodii.

144

Kazi si přiložil dlaně k ústům a přiblížil je k Lanceho

uchu. „Chce tu zůstat,“ šeptl.

Lance kývl.

„Nemůžeme tu trčet celou noc. Myslím, že bych ho mohl

dostat,“ pokračoval Kazi. „Mám to zkusit?“

„Ano.“

Kazi se neslyšně zvedl. Za celou dobu svého působení v

džunglích Indie nezažil takové vzrušení, jaké pocítil nyní.

Věděl, že musí svůj úkol vyřídit v naprosté tichosti. Stačil by

jediný zvuk, aby bylo všechno ztraceno. Jediný výstřel by

vyvolal poplach v celém okolí.

Krůček po krůčku se Kazi přibližoval k nic netušícímu

strážnému, který dopískal a zívl. Noční hlídka ho asi smrtelně

nudila. Kazi s hlavní revolveru v pravé ruce nevěděl, jak

dlouho trvalo, než se dostal strážnému za záda. Připadalo mu

to jako dlouhé hodiny, ale tento způsob postupu byl nejjistější.

Konečně byl tak blízko, že kdyby vztáhl ruku, mohl se muže

před sebou dotknout. Namísto toho však zatápal levou rukou

po zemi, až nahmatal oblázek. Hodil ho pár yardů před vojáka

a kámen dopadl na suché smrkové jehličí s lehkým

zachrastěním.

Strážný sebou trhl a pohlédl směrem, odkud se ozval

podezřelý zvuk. „Kdo je tam?“ křikl ostře.

Kazi se za ním vztyčil jako zlověstný stín a vzápětí pažba

jeho revolveru prudce dopadla na mužovu nechráněnou hlavu.

Strážný zachroptěl, klesl na kolena a skácel se k zemi, aniž by

vydal další zvuk.

Lance s výbušným balíkem v rukou se ke Kazimu

připojil. „Dobrá práce,“ zašeptal. „Jdeme.“

Ačkoli postupovali velice tiše, jejich kroky přece jen

způsobily nějaký hluk, protože když dosáhli okraje úvozu,

zazněl z opačné strany hlas. S pocitem trpkého zklamání si

Kazi uvědomil, že tam stojí další strážný.

„Kolik je hodin, Rudy?“ ozvalo se.

145

Kazi si uvědomil, že muž hovoří ke strážnému, který mu

určitě neodpoví, neboť je v bezvědomí. Pokud nedostane

odpověď, začne se zajímat, co se děje.

„Je čtvrt na dvanáct,“ zaznělo těsně za ním. Byl to Lance,

jemuž se docela dobře zdařilo napodobil zastřený hluboký hlas

strážného, jenž se teď pramálo zajímal o pohyb hodinových

ručiček.

Kdesi v dálce zapískala lokomotiva, a vzápětí sem dolehl

rachot blížícího se vlaku.

„Muničák už jede,“ zavolal důvtipný strážný na opačné

straně kolejí.

„Ja, ja,“ křikl Lance a rychle se otočil ke Kazimu. „Tohle

je naše příležitost,“ šeptl chraptivě. „Hluk vlaku přehluší

všechen rámus, který naděláme. Počkáme, až se přiblíží, a pak

vyrazíme k tunelu. Pokud se nám povede dostat současně i ten

vlak, budeme tu mít za chvíli pěkný ohňostroj.“

„A co s tím druhým strážným?“ zeptal se tiše Kazi.

„Musíš se o něj taky postarat, alespoň v případě, když si

nás všimne a nebude souhlasit a naší prácí.“

„Dobrá.“

Vlak byl v té chvíli asi půl míle daleko a nadělal spoustu

hluku, nebo se to alespoň zdálo po dlouhém údobí ticha. Pak

Kazi zahlédl nad kolejemi zášleh narudlé záře z komína, jak

topič přihodil uhlí. Příliš času nezbývalo. Lance se přikrčen

rozběhl po vrcholu svahu jehož stěny se stále prohlubovaly.

Blízko před ním se již černal oválný otvor lunelu.

Lance se letmo ohlédl po blížícím se vlaku. „Nesmíme

ztrácet čas,“ vyhrkl a s náloží v levé ruce sjel po příkrém

svahu ke kolejím. Dole upadl, vstal a spěchal k tunelu. Kazi

mu byl patách a hnali se k černému otvoru jako dva králíci

prchající do nory.

Když jim k tunelu chybělo pouhých deset yardů, osvítilo

náhle trať světlo z otevírajících se dveří strážního domku.

Kdyby se Kazi dokázal zastavit, strnul by. Ve dveřích

strážnice stál Němec s puškou v ruce. Ve strážním domku

146

zřejmě odpočívali ti strážní, kteří právě neměli službu. Výkřik

mu dal jasně najevo, že ho muž spatřil.

Hlas Lanceho přehlušil i lomoz blížícího se vlaku.

„Zastav je, Kazi!“ vykřikl a hnal se do tunelu.

Kazi si uvědomil, jakému nebezpečí by se vystavil, kdyby

zůstal stát v otevřeném prostoru, a skokem se vrhl ke stěně

domku. Třeskl výstřel, a Kazi zaslechl, jak mu kolem hlavy

hvízdla kulka. Zvedl revolver, krátce zamířil a stisld spoušť.

Strážný, který po něm vystřelil, se zhroutil na zápraží. Nad

ním se však objevil další muž. Kazi proběhl kolem svítícího

okna k rohu domku, otočil se a znovu vypálil. Muž upustil

pušku a klesl na kolena vedle padlého. Při cestě kolem okna si

Kazi všiml, že uvnitř jsou další strážní. Pochopil, že přestože

má proti sobě přesilu, může těžit z výhody, že Němci jsou ve

světle, kdežto jeho kryje tma. Hodlal si výhodu udržet a

namířil na dveře revolver. Kdyby někdo z domku vyrazil, měl

by ho na mušce. Uvědomili si to ovšem i další strážní uvnitř a

nevystrčili nos, jenom tam vztekle křičeli. Potom jejich povyk

přehlušil divoký rachot vlaku, mířícího k tunelu.

Kazi podpořil paniku uvnitř domku tím, že do

osvětlených dveří třikrát vystřelil, a ústa se mu pootevřela ve

zlomyslném úsměvu, když si uvědomil, že Němci nemají

tušení, kolik je venku nepřátel. Koutkem oka zahlédl Lanceho,

jak vybíhá z tunelu a odvíjí za sebou drát z cívky.

Vlak ostře zapískal. Nahoře nad tratí třeskla rána z pušky.

Muži v domku řvali jeden přes druhého. Kazi vystřelil

počtvrté a jeho zrak se stočil k Lancemu. Ten již šplhal po

svahu vzhůru a zběsile na něj mával. Aby se k němu co

nejrychleji připojil, vyrazil přes trať, v zápalu boje však

zapomněl na koleje. Zakopl o jednu z nich a natáhl se jak

dlouhý tak široký před řítícím se vlakem. Když se zvedl na

nohy, zahlédl, jak ze strážního domku vybíhají vojáci. Třeskly

dvě rány a dva z nich zavrávorali a upadli. Podíval se na okraj

úvozu a spatřil tam svého přítele, který právě vyprazdňoval

zásobník revolveru do nitra domku. Kazi doběhl ke svahu a

147

dral se vzhůru, při čemž supěl námahou i vzrušením. Dostal se

tam právě ve chvíli, kdy se mezi nimi a domkem řítil vlak.

„Běž!“ vyjekl Lance.

Nemusel přítele pobízet dvakrát. Šlo o život. Když však

vlak zmizel v tunelu, Lance se zastavil.

„K zemi!“ zasyčel a vzápětí cosi provedl s malým

předmětem, jenž držel v levé ruce.

V následujícím okamžiku nastala, jak se alespoň Kazimu

zdálo, první etapa konce světa. První výbuch zazněl krátce a

ostře, ale poté následovala detonace, připomínající výbuch

sopky. Vzápětí přišla taková tlaková vlna, že se kolem začaly

lámat kmeny stromů a dýchání bylo na několik okamžiků

nemožné. Dunění výbuchu trvalo celou minutu, jako by se

velmi blízko v podzemí rodila nová sopka. Okolí ozářilo tak

jasné oranžové světlo, že bylo vidět jako za dne. Pak svit

pohasl a doznívající výbuchy vystřídal rachot sesuvů skal a

kamení a teprve pak zavládlo ticho.

Kazi se postavil a ohromeně pohlédl směrem, odkud ještě

před chvílí znělo hrozivé dunění a hřmění. Naskytl se mu

obraz takové zkázy, jakou by si nedokázal vybavit ani v

nejdivočejším snu. Ústí tunelu zmizelo stejně jako strážnice.

Stromy i větší keře v úvozu tratě i nad ním ležely na zemi

srovnány vedle sebe, jako by je tam poskládala ničivá vichřice.

Svah vrchu, jímž vedl tunel, se zdál být pomačkán, jako by si s

ním pohrálo zemětřesení. Nad tratí se vznášel mohutný oblak

dýmu, a kouř dosud vystupoval ze sesuté změti hlíny a

kamení.

Lance se dotkl paže svého společníka. „Je to drsná práce,“

řekl, „ale jinak to nejde. Tohle vyvolá rozruch. Do několika

minut to tu bude jako ve vosím hnízdě. Pospíchej, musíme

pryč.“

„Ano,“ otřásl se Kazi. „Pro dnešek jsi toho udělal až

dost.“ Lance se pochmurně zasmál. „Ještě jsme neskončili,“

zamumlal a rozběhl se podél okraje úvozu kolem padlých

148

stromů. Vraceli se ke křižovatce, kterou museli přejít cestou k

letadlu.

Dříve, než pronikli k silnici, bylo však jasné, že se Lance

ani trochu nezmýlil. Srovnání a vosím hnízdem bylo případné.

V okolí vypukla vřava. Ze všech stran znělo hučení motorů. K

místu výbuchu mířila světla aut a motocyklů.

„Doufám, že nevezou psy,“ zavrčel v běhu Ivance.

„Psy? Jaké psy?“ hekl Kazi.

„Německé stráže používají vlčáky, dobrmany a podobná

zvířátka vycvičená ke štvaní lidí. Několikrát jsem s nimi měl

tu čest a není o co stát.“

„Oh,“ vydechl Kazi. „Jak ti psi rozeznají náš pach?“

„Cvičí je ke sledování stopy s takovým pachem, který jim

nastrčí před čenich,“ vysvětlil Lance. „Naší stopu najdou na

křižovatce. Ale psům obvykle stačí, když se člověk rozběhne,

a sami poznají, koho honit. Abychom se teď dostali ke stroji,

musíme přeběhnout silnici.“

Sotva dopověděl, rozlehl se nocí vzteklý štěkot.

„Máme je tady,“ zasyčel Lance. „Narazili na naše stopy

poblíž křižovatky. Pokud po nich půjdou ke trati, je to v

pořádku, ale jestli je naše stopa dovede k letadlu, budeme mít

šeredné potíže. Musíme dál, nemůžeme se zastavovat.“

Jen doběhli k silnici, museli se skrčit, protože se kolem

právě hnal silný vůz. Sotva je auto minulo, vyrazili dál, ale

museli se ukrýt za živý plot, protože se nad krajinou rozzářilo

mdlé světlo žluté světlice. Vzápětí se na několika místech asi

míli od nich rozžala silná světla pátracích světlometů.

Donutilo je to zůstat v úkrytu. Vlevo u silnice se ozvaly

výkřiky a hvizd píšťalek. Kazi slyšel, jak praskají větve pod

nohama utíkajících mužů.

„Pospíšili si,“ zamumlal Lance. „Je jim samozřejmě úplně

jasné, že tunel nevyletěl do povětří pro nic za nic, a stejně tak

dobře vědí, že ti kdo to provedli, nejsou daleko. Jde nám

hlavně o čas. V každé minutě se sem sjíždí spousta dalších

149

vojáků a policistů. Musíme rychle dál, ať nás uvidí nebo ne. V

nejhorším případě se dáme do boje. Připrav si zbraň.“

Lance vyběhl s revolverem v ruce podél živého plotu,

který zde ohraničoval pole, jež jim posloužilo jako přistávací

plocha. Mířil přímo k okraji lesíka, kde ukryli svůj stroj.

Chvíli se jim dařilo prchat nepozorováni, a Kazi se uklidňoval

nadějí, že jim bude přát štěstí a nerušeně doběhnou až k

letadlu.

Štěstí však nevydrželo. Kazi zaslechl psa dřív, než ho

spatřil. Nevěděl, zda se psovodovi vytrhl, nebo zda ho pustil

záměrně, aby volně prohledával terén. Rozhodně však byl

tady. S tichým dusotem tlapek se náhle objevil na dohled a v

polotmě se zdál být větší, než skutečně byl. Zvedl hlavu a

když zahlédl dva prchající muže, zlověstně vyštěkl.

Kazi varovně vykřikl, aby upozornil přítele na blížící se

nebezpečí, otočil se a pozvedl zbraň. Zvíře však bud vycítilo

hrozbu, nebo vědělo, co znamená namířený revolver. Zastavilo

se a z hrdla se mu vydralo temné zavrčení. Němci museli

zlověstný zvuk zaslechnout, protože dupot okovaných bot se

rychle blížil a doprovázely ho výkřiky povzbuzující zvíře k

útoku.

„Vypadá to, že si budeme muset prostřílet cestu,“ řekl

Lance klidně a znovu vyrazil. „Kdybych padl, nezastavuj se.

Musíš běžet dál. Naší jedinou nadějí je letadlo. Je také

důležité, aby se naši dozvěděli, jak naše akce dopadla.“

Doběhli asi na sto kroků k Shikari a právě když Kazi

rozeznal obrysy letounu, třeskl první výstřel z pušky a ze země

jen kousek před nimi se zaprášilo. Další kulka urazila větev z

keře, pod nímž běželi. Kazi se ohlédl přes rameno a spatřil tři

muže, pádící asi třicet yardů za nimi. Mnohem dál uviděl

celou tlupu vojáků. Běželi vedle sebe, jako koně v cílové

rovince dostihové dráhy. Varovně vykřikl a donutil tím k

ohlédnutí i svého druha.

„To nezvládneme,“ zavrčel Lance. „Než jim zmizíme,

budou nás mít jako na dlani. Máme jedinou možnost. Já je

150

zdržím, ty doběhneš k letadlu a nastartuješ motor. Pokud se mi

podaří přibít je k zemi, budeš mě pak krýt palbou, než se k

tobě připojím.“

„Ale já tě tu nemohu nechat,“ zaprotestoval Kazi.

„Slyšel jsi rozkaz,“ vyštěkl Lance, zastavil se, vrhl se za

útlý kmen stromu a otočil se k pronásledovatelům. Pes se k

němu blížil. Revolver v Lanceho ruce ostře práskl. Zvíře

kleslo a zavylo, ale vzápětí stálo na nohou a s kňučením a

kulháním se vracelo. Němce ani nenapadlo psa napodobit a

uháněli dál. Lance vystřelil třikrát rychle za sebou. Jeden muž

se zhroutil a druzí dva se vrhli k zemi za hustý keř a zahájili

palbu. Stříleli v podstatě nazdařbůh, ale palba byla tak hustá,

že si Lance nedovolil běžet dál.

Mezitím doběhl Kazi k letadlu. V zoufalém spěchu vytáhl

zpod sedadla samopal. Stiskl zbraň a obrátil se v pravou chvíli,

když Lance vyběhl. Viděl jak přebíhá od stromu ke stromu, a

nepřestává mačkat spoušť revolveru. Vzápětí se vzadu u

živého plotu zvedlo ze země nejméně deset vojáků. Zaútočili

jako na frontě, cosi křičeli a stříleli za běhu.

Drsný štěkot dávky ze samopalu jejich útočný pokřik

zarazil a Kazi pocítil divoké vzrušení, když se mu v rukou

otřásala zběsile pálící automatická zbraň.

„Poběž!“ vykřikl.

Následující chvíli vyplnila divoká přestřelka. Lance

kličkoval k letounu. Střely hvízdaly oběma směry. Nacisté

zalehli, protože útok je útok, ale smrt je smrt. Nechtělo se jim

vystavovat kůži vražedné palbě Kaziho samopalu. Dobré bylo,

že se od nich Lance vzdaloval, bída byla v tom, že vleže

stříleli přesněji a některé kulky se zavrtaly do letounu.

„Zdrž je ještě půl minuty!“ houkl Lance, který se

plavným skokem vrhl do kokpitu. „Jak naskočí motor,

nasedni!“ křikl přes rameno. Kazi stojící před letadlem

ostřeloval krátkými dávkami vojáky ležící pod živým plotem,

než zaslechl zavrčení startéru. Když zaburácel motor, nečekal

na nic a vrhl se do kabiny. Letoun se vzápětí pohnul. Kazi

151

pálil i z rozjíždějícího se stroje, až klapl úderník naprázdno.

Jako na povel se podél živého plotu zvedla řada vojáků,

vyrazila vpřed a jejich pušky se rozštěkaly. Střely trhaly plátno

na letounu, ale žádná nezpůsobila vážnější škodu. Shikari

zrychloval, unikal z dosahu střelby a pak se stroj přestal

otřásat a Kazi věděl, že se podvozek odpoutal od země. Zavřel

dveře, hodil zbraň na podlahu a s úlevným povzdechem dosedl

na místo vedle pilota.

„Uf,“ vyhekl a setřel si z čela pot. „Zvládli jsme to! Když

jsi mluvil o horkých chvilkách, nijak jsi nepřeháněl.“

„Proč přehánět?“ ušklíbl se Lance. „Nepleť se. Zdaleka

není konec. Teď nás hledají světlomety a přijde další tanec.

Nepochybuj ani o tom, že německé stíhačky na trase naší cesty

domů už dostaly varování, aby si na nás počkaly.“

„Nemohl bys mi povědět něco veselejšího?“ zavrčel Kazi.

„Mohl, ale musel bych si vymýšlet,“ ušklíbl se Lance.

„Pokud se nemýlím, pozval ses na ten výlet sám.“

„Nestěžuji si.“

„Taky by ti to nepomohlo,“ řekl Lance. „Ale vedl sis

výborně,“ pochválil přítele, zatímco držel letoun nízko nad

vrcholky stromů a co chvíli měnil směr, aby unikl dotěrným

světlometům.

„Kdyby nás napadli stíhači, čím se jim budeme bránit?“

zeptal se Kazi.

„Můžeme jedině uhýbat. Tohle není bojový letoun. Boj

obstarávají spitfiry, hurricany a jiná letadla. Naším úkolem je

udeřit za tmy jak starý zkušený levhart, a bleskově zmizet v

džungli. Proto patří náš Shikari k nejobratnějším a nejrychlejší

letounům. Budou se snažit odříznout nám ústup a my se

vynasnažíme uniknout nočním stíhačům. Za chvíli zmizíme z

dosahu světlometů a budeme stoupat. Měj oči na stopkách a

kdybys něco zahlédl, dej mi vědět.“

Kazi věděl, že stanoviště německé protiletecká obrany

jsou v plné pohotovosti, a tak ho nepřekvapilo, když se o

několik minut později na obloze rozprskly granáty

152

protileteckého dělostřelectva. Ohnivé obláčky se naštěstí

zjevovaly dost daleko od nich a Kaziho napadlo, že nepřítel

střílí naslepo a spoléhá víc na štěstí než na přesné zaměření.

Jen jednou se ozval výbuch protileteckého granátu nebezpečně

blízko jejich stroje.

Oblohu občas křižovaly tápavé paprsky světlometů,

Lance však využíval všech triků k obelstění pátračů a

obratným manévrováním se mu vždy zdařilo uniknout.

Až nedaleko pobřeží spatřili první nepřátelskou stíhačku.

Byl to Messersclimitt 109 a neletěl sám. Shikari se právě

vznášel nad vrstvou mraků, kterou náhle zespoda prozářil

světlomet a Kazi na ní zahlédl, podobně jako na promítacím

plátně, temný stín letounu. Připomněl mu obrys žraloka a

kousek vzadu spatřil další dva stíny. Všiml si stíhaček první,

upozornil na ně pilota a sledoval je dál. Němečtí letci je zatím

zřejmě nezpozorovali, ale potom se nečekaně objevila v

oblacích veliká trhlina. Oslňující kužel světlometu mezerou

pronikl a oslepil je. Byla to děsivá chvíle a vzápětí Kazi ucítil

tíhnutí, jak se Lance snažil uniknout z dosahu světelného

kužele. Už už čekal, že zazní rachot palubních kulometů

útočících stíhaček, jenže střelba se neozvala. Kolem se

setmělo a Kazi si s úlevou uvědomil, že Lince nečekal na útok

a sklouzl se Shikari do úkrytu oblaku.

Nepřátelské stíhačky zmizely, ale když po chvíli opustili

oblak, musel Lince prudce strhnout letoun vzhůru, aby se

vyhnul srážce se stíhačkou, která mířila do mračen z opačného

směru. Kazi zahlédl stíhacího dravce z jehož výfuků šlehaly

plameny jen koutkem oka. Německý stroj zmizel, ale neletěl

daleko. Když se mladík ohlédl, spatřil, jak vylétá z mračen a

míří k nim. Chtěl varovat pilota před nebezpečím, bylo to však

zbytečné, neboť kolem křídel Shikari prolétla velmi výmluvná,

rudě svítící čára střel.

„Jdi po něm!“ vykřikl Kazi, jehož se zmocnilo bojové

nadšení.

153

Lince se usmál a přidal tolik plynu, až Shikari vyrazil

jako šíp. „Má osm hlavní a my žádnou,“ řekl. „Je to prostě

moc velký pták pro náš zobáček. Máme úkol dostat se domů a

ohlásit, co jsme udělali. Ať bojují ti, kteří mají namontovány

kulomety a kanóny. Bude lepší, když tomu holoubkovi

ukážeme paty.“ Domluvil, prudce vytočil Shikari do nejbližší

kupy mračen, a Kazi již messerschmitt nespatřil.

V dalších minutách Kazi upřeně hleděl do šedivé vrstvy

oblaku, který jejich malé letadlo obaloval jako peřina. Pak

Lance stlačil řídící páku kupředu, a letoun ztrácel výšku.

Oblak před nimi se občas zabarvil červeně, to když poblíž

stroje vybuchl granát vypálený některou z posledních

protileteckých baterií na území Francie.

„Přelétáme obrannou linií u pobřeží!“ oznámil Lance.

O několik minut později Kazi spokojeně vydechl. Stroj se

vynořil z mraků do volného prostoru a několik set stop pod

nimi se leskla klidná hladina moře odrážející světlo hvězd.

Nepřátelská letadla zmizela. „Jsme z toho venku,“ řekl s

úsměvem. „Potíže končí!“

„Potíže nočního pilota skončí, až když vypne motor

nedaleko hangárů,“ zavrčel Lance. „Obávám se, že mám potíží

plný nos!“

Kazi zavětřil. „Taky cítím benzín!“ vykřikl.

„Něco nám prorazilo nádrž,“ prohlásil Lance. „Buď kulka

z té dotěrné stíhačky, nebo střepina granátu.“

„Co s tím budeme dělat?“

„Nic,“ pokrčil rameny Lance a pokračoval v letu. „Kdyby

tě něco napadlo, pověz mi to.“

„Jak jsme daleko od domova?“

„Třicet mil.“

„Takže bychom tam měli být za pár minut?“

„Když vystačíme s benzínem.“

Kazi se usmál lhostejnému tónu jeho slov. Jako letec

věděl, že let může skončit jednou ze tří katastrof. Nejhorší by

bylo, kdyby Shikari vzplanula, neboť plameny šlehající z

154

výfuku mohou zapálit unikající benzín. Pokud k tomu nedojde,

může letadlo skončit ve vlnách, nebo se rozbije při nouzovém

nočním přistání na zemi. Ani necítil strach, to spíš zklamání

nad tím, že po dlouhém letu, kdy unikli spoustě nástrah,

mohou zahynout kousek od domova.

Pohledem na výškoměr zjistil, že letí pouhých pět set stop

nad hladinou moře. Upřel zrak dopředu, kde by se měla co

chvíli zjevit čára anglických břehů. Uklidňovala ho myšlenka,

že každou minutou se zmenšuje vzdálenost od letiště a oni

stále letí. Konečně se z šera vynořil tmavý obrys pobřeží a

Kazi uvěřil, že se ze všeho v pořádku dostanou.

Právě v té chvíli motor ošklivě zakašlal, zazněl ostrý třesk

z výfuku a motor zhasl.

„A je to tady,“ trpce se ušklíbl Lance, sklonil nos letounu

dolů a Shikari klouzal k hladině. „Zuj si botky, kamaráde.

Mám dojem, že se drobet namočíme.“

Shikari pokračoval v klouzavém letu k pobřeží

překvapivě dlouho, avšak doletět nedokázal. Rozeznali již na

břehu řadu podrobnosti, když stroj dosedl v oblaku vodní tříště

na hladinu. Lince přitáhl v poslední chvíli řídící páku až k

břichu, aby se stroj nepotopil či nepřevrátil. Pilot si počínal

znamenitě, takže letadlo zůstalo na hladině nadnášeno

vzduchem v křídlech a v prázdné nádrži. Oba letci se vyšplhali

z kabiny a usadili se na křídle.

„Smůla,“ řekl Kazi nešťastně.

„Zatím máš jen mokré nohy,“ prohlásil Lance. „Pobřežní

vody jsou plné hlídkových člunů. Zkusíme některý přivolat.“

Vytáhl z kapsy signální pistoli, namířil ji k nebesům a

vypálil červenou světlici. Počkal asi minutu, zatímco se

Shikari nořil stále hlouběji, a pak vystřelil druhou.

„Jak dlouho vydržíme na hladině?“ zeptal se Kazi.

„Ještě pár minut. Je to dost dlouhá doba na to, aby se sem

někdo dostal,“ prohlásil sebejistě Lince.

155

Ukázalo se, že má pravdu, motorový člun se však objevil

přesně na poslední chvíli. Seděli na křídle zcela ponořeného

stroje, když jejich sklíčené duše potěšil rachot motoru.

Kazi ukázal na tmavou skvrnu, která za sebou nechávala

zpěněnou brázdu. „Tam je!“ vykřikl.

Dvě minuty nato byl člun u nich, a na letce vesele zavolal

muž z paluby: „Jste v pořádku, chlapci? Mariňáci připluli! Je

naděje na záchranu letadla? Nejsme daleko od břehu.“

„Zkusíme to,“ vykřikl Lance. „Hoďte nám lano. Když se

letadlo potopí, alespoň nás na něm vytáhnete.“

Lano se rozvinulo vzduchem jako černý had. Lance

zachytil jeho konec. „Jeďte! Ale opatrně.“

Hlídkový člun zamířil pomalu k pobřeží a o několik chvil

později letoun zadrhl o písek přecházející pozvolna v pláž.

Muži v modrých uniformách britského námořnictva seskočili

do vody a vytáhli stroj na souš.

„Tady už se mu nic nestane,“ řekl Lince. „Hned jak se

dostaneme k telefonu, zavoláme mechaniky a ti dostanou

Shikari domů.“

Poděkovali zachráncům, kteří jim ještě dali loknout horké

kávy z tennosky, a vydali se k silnici, vedoucí podél pláže. Po

chvíli chůze u nich zastavil vůz vojenské hlídky. Její velitel si

zjistil jejich totožnost a pak se namačkali do auta. Odvezlo je

na blízké velitelství, odkud se mohli spojit se svou domovskou

základnou.

„Velitel pro nás posílá auto,“ oznámil Lince.

Příběh nočních letců skončil. O hodinu později seděli v

jídelně na letišti, kde na ně čekala večeře, či spíše snídaně,

neboť noc končila. Když se najedli, obrátil se Lance s

úsměvem ke Kazimu.

„Tak jak se teď díváš na mou práci?“ zeptal se.

„To jídlo bylo dobré, a lovit tygry je nuda,“ usmál se

Kazi.

„Takže hodláš pokračovat?“

156

„Rád bych.“

„Pak to považuj za hotovou věc. Jsi přesně ten partner,

jakého jsem hledal. Taky mi chutnalo. Společně nacistům ještě

pořádně zatopíme. Jak bude Shikari v pořádku, vyrazíme na

další noční výlet. Čemu se zase směješ?“

„Napadlo mě, že pokud nás naši otcové v noci sledovali,“

řekl Kazi a bodl prstem k nebi, „tak se tam teď určitě kuckají

smíchy. Kdo z nich by řekl, že lovit tygry je nuda…“

157

PŘÍBĚH ŠESTÝ – SPECIELNÍ JEDNOTKY

DOCELA VŠEDNÍ OPERACE

Z výšky dvanáct tisíc stop pohlédl poručík Nigel Steer,

člen námořních vzdušných sil, na klidnou hladinu

Středozemního moře, kterou v dáli ohraničoval nejasný obrys

pobřeží Sicílie. Po celou dobu běžného hlídkového letu

nezahlédl nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo

nepřátelskou ponorku, po které pátral. Jeho pozornost však

byla nakonec přece jen odměněna.

Zpozorněl, neboť v dáli spatřil nepatrnou tečku, a trhl

hlavou do strany, aby se ujistil, zda nejde o skvrnku oleje na

čelním skle. Občas se to stávalo. Tečka však nelpěla na skle,

viděl ji i nadále na hladině a stočil hydroplan typu Osprey

158

směrem ke svému objevu. Vzápětí ubral plyn a přešel do

klouzavého letu.

Během tří minut nabyla tečka zřetelnějších obrysů a

poručík si zklamaně odfrkl. Místo ponorky, kterou zde hledal,

měl pod sebou nevelkou loďku. Záchranné čluny jsou větší,

pomyslel si. Rozhodl se slétnout níž a zjistit, kdo se vydal na

volné moře sám. Než to však udělal, opatrně se rozhlédl po

obloze, aby se nevystavil překvapivému útoku nepřátelského

letadla. Vzápětí si k tomu nápadu poblahopřál, neboť daleko

na severu spatřil další bod, který tam opisoval široké kruhy.

Zatím připomínal spíš komára, jenž zbloudil nad širé moře.

Nigel nechal loďku loďkou, usadil se maličko níž a

pevněji sevřel řídící páku. Zvedl stroj do výšky směrem ke

slunci. Brzy se mu podařilo dostat se mezi neznámý stroj a

žhnoucí nebeský kotouč, čímž si zajistil, že jej cizinec

nespatří, neboť bude mít slunce v očích. Ani na chvíli

nespouštěl zrak z vetřelce, v němž rozeznal italskou stíhačku

typu Caproni.

V okamžiku, kdy se Nigel dostal do vytoužené pozice,

uvědomil si, že italský letoun míří s nosem skloněným dolů k

hladině moře. Nigel si vzpomněl na loďku a pochopil. Bylo

zřejmé, že ji spatřil také italský pilot. Podle způsobu, jakým

kroužil, se zdálo, že malé plavidlo hledal. Situace se stávala

zajímavou, a Nigel se prozatím spokojil s úlohou diváka.

Nezůstal však v té roli dlouho. Uviděl totiž to poslední,

čeho by se byl nadál. Člověk v malé otevřené loďce se

rozhodně nemohl bránil útoku shora, a přestože caproni

nalétával přímo na loďku, Nigela ani nenapadlo, že by pilot

použil proti zcela bezbranné osobě kulomety. Když spatřil

čaru svítících střel dopadajících do vody vedle loďky, vytřeštil

oči úžasem! Údiv vzápětí vystřídal vztek. Tohle nebyla válka.

To byla sprostá vražda. Nigel zavrčel a namířil svůj stroj ke

capronimu.

Italský pilot se konečně rozhlédl a zjevně Nigelův stroj

spatřil, neboť upustil od útoku na bezbranného člověka, aby

159

unikl tomu, kdo byl k boji vybaven mnohem lépe. Jeho snaha

uniknout ale netrvala dlouho. Nigel využil výhody rychlosti,

kterou nabral při střemhlavém letu, rychle Itala dostihl a

donutil jej k obratu. Italského pilota souboj zjevně nelákal,

pokusil se o útěk a to bývá při vzdušných soubojích osudná

chyba. Prokázalo se to také v tomto případě. Snad minutu či

dvě se stroje honily ve stále se zužujícím kruhu a pak se

Nigelovi podařilo bleskovým manévrem dostat nepřítele do

mířidel. Z jeho palubních zbraní vyšlehly krátké kmitavé

jazyky plamenů. První krátká dávka caproni minula, ale druhá

našla cíl a zasáhla nos italské stíhačky. Z výfuku se vyvalil

oblak mastného černého dýmu, pak uprostřed motoru vzplál

oheň, zvětšoval se a náhle byl celý nos letounu v plamenech.

Nigel odtáhl ruku od spouště a čekal, zda Ital použije

padáku. Zdálo se však, že toho již není schopen. Možná ho

zasáhla některá střela, možná se mu zablokoval kryt kabiny.

Ať tomu bylo jakkoli, letadlo padalo střemhlav k hladině a pád

nikdo nevyrovnával. Při dopadu stroje do moře vystříkl

vysoký gejzír zpěněné vody a když se vlny uklidnily, zbyla po

capronim pouze rostoucí olejová skvrna označující místo kde

se potopil.

Nigel se obrátil a rozhlédl se po loďce, kterou vzápětí

zahlédl asi míli opodál. Snesl se níž a zakroužil nad ní. V

loďce seděl jediný člověk. Vstal, mávl pádlem, ale pak klesl,

jako by ho to stálo příliš mnoho sil.

Nigel se snesl s ospreyem nad klidnou hladinu, lehce

přistál a nadzvedl se na sedačce. Zblízka poznal, že v loďce

sedí chlapec se rty spálenými sluncem. Tvář měl ztrhanou a

její nešťastný výraz mluvil jasnou řečí. Tempa, jimiž se

pokoušel přiblížit lodičku k letadlu, byla trhavá a neúčinná.

Bylo na první pohled zřejmé, že mladík je vyčerpán až k smrti.

„Kdopak jsi?“ zavolal na něj Nigel anglicky a hoch

překvapenému pilotovi odpověděl stejnou řečí.

„Jsem Brit,“ ozval se chlapec.

Nigel zaroloval po hladině blíž. „Odkud pluješ?“

160

„Z Itálie.“

„Co jsi tam dělal?“

„Internovali mne, ale utekl jsem.“

„A kam se chceš takhle dostat?“ otázal se Nigel.

„Kamkoli,“ zněla odpověd. „Doufal jsem, že se dostanu

na Maltu, ale spíš jsem myslel, že potkám nějakou britskou

loď.“

„Zůstaň sedět,“ usmál se soucitně Nigel. „Přijedu blíž a

vezmu tě do letadla.“

Zaroloval s ospreyem co nejblíž k loďce, sestoupil na

plovák a pomohl hochovi do letadla. „Drž se. Mám tu trochu

vody,“ řekl a sáhl po polní láhvi.

Chlapec se dychtivě napil. „Bože! To je pochoutka!“

vydechl. „Už jsem měl namále. Na otevřeném moři je pořádné

vedro.“

„Jak se jmenuješ?“ zajímal se Nigel.

„Hubert Fairfax,“ řekl hoch a rychle pokračoval: „Mohl

byste mě vzít na nejbližší britskou základnu? Moc prosím.

Mám důležitou zprávu. Italové totiž budují…“

„Dobrá, dobrá, šetři dechem, chlapče,“ přerušil jej Nigel.

„Svou historku můžeš vyprávět přímo brigádnímu generálovi.

Odletíme spolu na naši základnu.“

„Kde to je?“

„Na Maltě, synku,“ řekl Nigel. „Sedni si a udělej si

pohodlí. Budeš tam stokrát dřív, než kdybys vesloval.“

Motor ospreye zabouřil a plováky rozčeřily klidnou

hladinu modravého moře. Bílá brázda pěny skončila v místě,

kde se letoun vznesl. Nigel nabral výšku a zamířil k jihu.

Asi o dvacet minut později vyprávěl mladičký Hubert

svůj podivný příběh skupině pozorně naslouchajících

důstojníků britské základny námořního letectva na ostrově

Malta.

V době, kdy se duce Mussolini rozhodl rozšířit svou říši

na účel jiných, působil Hubertův otec v Římě jako obchodník.

Tehdy bylo chlapci dvanáct, nyní měl za sebou patnácté

161

narozeniny. Jeho otce jako britského občana zatkli a

internovali. Huberta vyhodili ze školy, ale protože plynně

hovořil nejen anglicky, ale i italsky, naléhali na něj jeho

věznitelé, aby vstoupil do fašistické strany a pracoval pro ně

na úseku státní propagandy.

Hubert nejdřív odmítl. Když si však celou záležitost

pořádně promyslel, napadlo ho, že pokud bude předstírat, že

vyhovuje přání fašistů, mohl by se dostat na základě získané

důvěry k důležitým informacím, které by v budoucnosti mohl

předat vlastním lidem. Nevěděl sice jak, ale věřil, že způsob

najde.

Po dlouhý čas nenarazil na nic významného. Rozhodně na

nic, co by stálo za riziko útěku. Hubert však získával stále

větší důvěru lidí z questury, což byla italská obdoba

nacistického gestapa, až se mu naskytla příležitost na níž

dlouho čekal. Zjistil totiž, že z Německa dorazili do Itálie

nacističtí inženýři, kteří začali poblíž internačního tábora

Castelvero

budovat

mohutnou

ponorkovou

základnu,

umístěnou i s tankovacími nádržemi mezi vápencovými útesy

blízko Casagrande. V internačním táboře věznili Hubertova

otce, řadu dalších britských občanů, a on sám tam občas

dojížděl tlumočit veliteli tábora majoni Gelmettimu.

Hubert pak jen vyčkával, kdy přijde jeho čas. Chtěl mít

jistotu. Brzy však nebylo o čem pochyboval. Z Německa sem

docházely zásilky obslužných zařízení i součástí ponorek,

které na místě instalovali a montovali. Brzy dorazili i velitelé

ponorkového loďstva a nová základna se rychle připravovala k

zahájení bojových operací. Němci i Italové si od ní slibovali

převratné věci. Doufali, že se jejich ponorkám podaří zastavit

další proplouvání britských plavidel na Střední východ.

Hubertovi se zdálo, že by se jim to mohlo podařit, pokud se

proti tomu nic nepodnikne.

O nové tajné základně nebylo podle Huberta nejmenších

pochyb. Dvakrát se v noci vydal do Casagrande a prohlédl si

okolí ze všech stran. Když tam byl podruhé, své úsilí značně

162

přehnal. Opatřil si totiž starou italskou uniformu a vydal se

přímo na základnu. Kdyby se s tím spokojil, všechno by

mohlo dobře dopadnout. Byl však příliš drzý a když procházel

kolem velitelské kanceláře, nahlédl oknem dovnitř a spatřil na

stole nějakou mapu. Podíval se blíž a poznal velkoplošný plán

celé základny. Místnost byla prázdná. Měl jedinečnou

příležitost, která se neopakuje. Vstoupil, plán si vzal, ale právě

ve chvíli kdy opouštěl místnost, se na chodbě objevil velitel.

Hubert unikl, ale rázem se z něj stal psanec.

Chlapec

se

chabě

usmíval,

když

mluvil

o

dobrodružstvích, která zažil v následujících hodinách. Velitel

ihned vyhlásil všeobecný poplach, ale Hubert, místo aby se

snažil prchat, se vmísil mezi fašistické vojáky a zúčastnil se

pátrání po sobě samém. Až těsně před svítáním se mu podařilo

z objektu vyklouznout. Myslel pouze na útěk. Hodlal zmizet z

Itálie, aby předal cennou listinu lidem, kteří budou vědět, jak ji

využít. Unikal tmou podél pobřeží a tam narazil na rybářskou

vesničku. Protože by sám nedokázal zvládnout větší plavidlo,

zmocnil se lodičky a dopádloval s ní k nedalekému ostrůvku,

kde v jeskyni vyčkal příchodu noci. Jakmile se setmělo,

pádloval dál v naději, že se dostane na Maltu. Dřel se celou

noc, ruce měl samý puchýř a úsvit ho stejně zastihl na volném

moři. Po britských plavidlech nebylo nikde ani stopy.

Několikrát zahlédl italská letadla, která asi pátrala právě po

něm, až ho odpoledne objevil pilot stíhacího caproni.

Znamenalo by to konec jeho pouti, kdyby se v pravý čas

neobjevil Nigel s ospreyem a nezachránil ho. Hubert Fairfax

domluvil, vytáhl z kapsy bundy mapu a rozložil ji na stole.

Muži se k ní kvapně sklonili.

„Vynikající úspěch, hochu,“ řekl po chvíli generál a

poplácal ho po rameni. „Právě takoví chlapíci jako jsi ty

pomáhají bojovým jednotkám vyhrávat války. Teď můžeš jít.

Vyspi se trochu, zatím si to tady probereme mezi sebou.“

163

Hubert úlevně vydechl, že mu to brigádní generál navrhl

sám. Náhle pocítil, jak je blízko úplnému vyčerpání. Během

pěti minut tvrdě spal v Nigelově posteli.

Když se probudil, spatřil vedle lůžka tři důstojníky.

Jedním z nich byl generál a druhý měl na sobě uniformu v

barvě námořnické modři. Třetího neznal. Byl to vysoký

pohledný muž s ostře řezanými rysy, oděný do uniformy v

barvě khaki.

„Nevstávej, Huberte. Přišli jsme ti jen položit pár otázek,“

začal generál a dotkl se paže námořního důstojníka po svém

boku. „Tohle je kapitán Norton, a tohle,“ ukázal na muže ve

stejnokroji khaki, „je plukovník Brown. Je možné, žes o něm

už slyšel jako o veliteli mnoha krkolomných akcí speciálních

komand.“

Hubert zatajil dech. Tohle tedy je slavný plukovník

„Buster“2 Brown? Jeho zvlášť pečlivě vybíraní vojáci známí

pod přezdívkou „Busterovi buldoci“ byli známí po celém

jihoevropském pobřeží od Soluně po Marseilles. Hubert o nich

slyšel již během svého pobytu v Itálii. Vojáci Brownova

komanda nosili na ramenou znak na němž byl obrázek buldoka

s vyceněným chrupem.

„Jsem moc rád, že vás poznávám,“ vyhrkl užasle Hubert.

„Mohu pro vás něco udělat?“

Tváří plukovníka Browna přelétl lehký úsměv. „Určitě,“

prohlásil přesvědčivě. „Přinesl jsi nám tak důležitou novinku,

že bys z toho také měl něco mít. Máme v úmyslu podívat se

tvé ponorkové základně pořádně na zoubek. Budu k tobě

naprosto upřímný. Mapa je pro nás nesmírně důležitá a

užitečná. Útok na tak složitý objekt by bez ní byl velmi

riskantní. Ještě užitečnější by nám však byl průvodce, který

zná prostředí osobně. Jsi schopen a ochoten vy dat se tam s

námi? Ukázal bys nám, kde co přesně leží. Je ti snad jasné, že

od tebe nechceme, aby ses účastnil bojů.“

2 Buster = anglicky bourač, krotitel nebo také prostě rváč.

164

„To mě ale mrzí,“ řekl Hubert. „Proč ne?“

Plukovník se podíval na ostatní důstojníky a usmál se.

„Na takové věci jsi ještě příliš mladý. Přesto bys měl

vědět, že se nebezpečí nevyhneš.“

„Copak záleží na tom, jak je starý prst, který mačká

spoušť?“ vyhrkl Hubert. „Mám pevnou ruku a budu střílet

přesně!“

„Dobrá,“ usmál se plukovník. „Když se na to cítíš,

dostaneš zbraň. Nebudeme tě zkoušet, je na to málo času.

Musíš si ale dávat pozor, po kom střílíš. Ve tmě se stává

všelicos, víš? Můžeme tedy počítat s tvým doprovodem?“

„Je tu ještě něco, pane,“ zaváhal chlapec.

„Copak?“

„Mého otce drží v internačním táboře Castelvero. Spolu s

ním tam vězní asi dvacet dalších Britů. Tábor není od

ponorkové základny dál než tři míle. Nemohli bychom spojit

útočnou akci se záchranou lidí z tábora?“

Plukovník zaváhal a na jeho čele naskočily vrásky.

„Mohlo by se to zkusit,“ řekl pak pomalu. „Hlavním cílem

pochopitelně zůstane zničení ponorkové základny a tanků s

palivem, můžeme však vyčlenit menší skupinu k provedení

záchranné akce. Nic neslibuji, ale budu to mít na paměti při

plánování celé operace.“

„Takový slib mi stačí, pane,“ kývl hoch. „Samozřejmě, že

s vámi pojedu. Znám tam každý kámen.“

„Skvělé!“ prohlásil Buster.

„Kdy začne operace, pane?“

„Chtěli bychom zaútočit ještě dnes v noci, aby nepřítel

neměl čas na změny v obranném plánu. Patrně se do nich dali

hned, jak zjistili krádež mapy,“ odpověděl plukovník. „Pokud

tedy pojedeš, měl by ses zastavit u zásobovacího důstojníka

pro uniformu. Pokud bys jel v civilních šatech a byl zajat, bez

řečí by tě zastřelili jako špióna. Přijeď za hodinu do mé

kanceláře a tam si u mapy probereme podrobnosti.“

165

Důstojníci odešli a Hubert vyskočil z lůžka. Najednou si

nebyl jistý, zda se to skutečně stalo, nebo zda to byl jen sen.

Rychle se oblékl a v budově přilehlé k letištní hale vyhledal

skladiště. Všude se tam pohybovali velcí a urostlí muži, kteří

si doplňovali výstroj, nebo se o čemsi dohadovali. Všichni

měli na ramenou znak s buldočí hlavou. Huberta napadlo, že

nikdy v životě neviděl tolik atletů pohromadě. Jak mezi nimi

procházel, zaslechl jednoho z nich jak říká: „Není tohle ten

kluk, co uprchl z Itálie? Ten hošík, co ho dnes ráno poručík

Steer vylovil z moře?“

„Nejsem žádný hošík,“ zavrčel Hubert a někteří z

okolních mužů se rozesmáli.

„Víte, že z něj jde strach?“ ozval se někdo, a smích

zesílil. Hubert mávl rukou a šel dál.

Zásobovací důstojník na něho čekal, protože ho

upozornili ze štábu, kdo si přijde pro uniformu. Nastaly sice

menší potíže s hledáním stejnokroje vhodné velikosti, ale

nakonec se s přispěním vojenského krejčího podařilo Huberta

ustrojit. Když se zeptal na revolver, všiml si, že se ve tvářích

mužů stojících kolem zjevily shovívavé úsměvy.

„Koho chceš odrovnat?“ naklonil se k němu vytáhlý

seržant a mrkl na důstojníka.

„To nechte na mně,“ hrdě prohlásil Hubert a zamířil do

Busterovy kanceláře, kde probíhala porada zástupců

námořnictva, letectva a armády. Vyzvali jej, aby se posadil k

mapě, a čas od času pak odpovídal na otázky o přístupových

cestách, stavu jejich povrchu, rozmístění zábran a plotů a

podobně. Buster vedl jednání stručně a spádně, ale náhle ho

Hubert bez dovolení přerušil: „Pokud k tomu mohu něco říci,

pane, myslím, že se vám nepodaří dobýt to místo frontálním

útokem.“

„Proč ne?“ trhl sebou Buster.

„Protože zaměřili svůj obranný systém proti útoku z

moře,“ řekl bez váhání Hubert. „Jak to víš?“

166

„Vyslechl jsem názory dvou německých důstojníků, kteří

právě o té věci jednali,“ odpověděl chlapec.

„Já ale nevidím jinou možnost,“ namítl Buster.

„Já ano, pane,“ řekl Hubert. „Když naši vojáci zaútočí na

útesy, budou mít děsivé ztráty. Znám to tam a jsem si tím

naprosto jist. Pokud by první útočná vlna přišla zezadu, byli

by naši vojáci na vrcholu srázu místo u jeho úpatí. Obránci by

museli otočit zbraně k zastavení útoku vedeného z opačného

směru. To jim bude chvíli trvat. Pak by hlavní útočná vlna

mohla vyrazit od moře, a nepřítel by se ocitl v křížové palbě.“

Buster během Hubertovy řeči zvedl pohled od mapy a

zamyslel se. „Něco na tom je,“ řekl, když chlapec skončil.

„Jde ovšem o to,“ pokračoval s pohledem upřeným na

Huberta, „jak dopravíme naše muže na pevninu. Vojáci by se

museli vylodit na pláži, aby se dostali obráncům do týla.“

„To nebude nutné, pane,“ prohlásil Hubert. „Mohou být

přepraveni vzduchem.“

„Máš na mysli padákový výsadek?“

„Třeba. Může tam ale také přistát letadlo.“

„Nikde nevidím vhodnou přistávací plochu,“ svraštil čelo

Buster.

„Jedna tam je,“ řekl Hubert. „Oni si blízko internačního

tábora Castelvero upravili plochu, která má sloužit jako

nouzové letiště pro letadla potřebná k obraně základny před

bombardováním. Na její úpravě pracovali zajatci včetně mého

otce. Dokonce myslím, že to byl hlavní důvod, proč tam

Italové umístili tábor.“

„To je možné,“ zavrčel generál. „Není mi ale jasné, proč

tuhle přistávací plochu neobjevily naše průzkumné letouny.“

„Je dokonale zamaskovaná,“ odvětil Hubert. „Ze vzduchu

jsou vidět skály a stromy, dokonce i domky, ale buď jsou z

plátna a papíru, nebo jde o obrazy namalované na zemi.“

„Dobrá, chápu,“ řekl generál. „Jsme o něco chytřejší.

Jestliže je však plocha tak dobře maskovaná, bude pro našeho

pilota velmi obtížné objevit ji za noci.“

167

„Já bych to dokázal,“ vyhrkl Hubert.

„Myslíš to tak, že bys letěl s pilotem?“

„Lepší by bylo, kdybych seskočil s padákem a rozsvítil

světlo na smluveném konci dráhy. Potom by letadlo snadno

přistálo, pane.“

„Nepřeháníš to s tou odvahou?“ vložil se do hovoru

Buster.

„Já to zvládnu, pane, jsem si tím jistý.“

„Dobře, dobře, hochu. Jak daleko od ponorkové záldadny

leží ta tvá přistávací plocha?“

„Asi tři míle, pane. Jak vojáci přistanou, zavedu je k ní.“

Důstojníci se na sebe podívali.

„Je vám snad jasné, že kdyby se to povedlo, máme tím

vyřešeny všechny potíže,“ prohlásil plukovník Buster.

„Do letadla nedostaneme víc než dvanáct mužů,“ namítl

generál. „Silně pochybuji, zda to k takovému úkolu stačí.

Obránci tu hrstku rozpráší dřív, než se hlavní skupina vylodí.“

„Měl bych řešení i tady, pane,“ ozval se chlapec. „V

internačním táboře je dvacet Britů. Můžeme přece přivést

letadlem dost zbraní, dobýt tábor, osvobodit zajatce a vyzbrojit

je. Tím zvýšíme počet bojeschopných na třicet mužů. Zajatci

budou bojovat rádi, zvláště když budou vědět, že je dopravíte

do bezpečí.“

„Další dobrý nápad,“ usmál se Buster a rozhlédl se kolem

sebe. „Náš mladý přítel to vyřešil sám a my tři tu byli skoro

zbyteční. Navrhuji, generále, abychom náš plán založili na

jeho informacích a nápadech.“

„O té naší zbytečnosti moc nemluvte, plukovníku

Browne,“ ušklíbl se generál a klepl hochovi na rameno.

„Tenhle hoch v armádě začíná a byl bych dost mrzutý, kdyby

mne hned zítra hodnostně přeskočil,“ zasmál se a ostatní se

smáli s ním.

V deset hodin večer stál Hubert stažený těsnými

padákovými popruhy na letišti a díval se na dvanáct vybraných

168

příslušníků komanda, jak nastupují do výsadkového letounu

bombay. Dvě bedny pušek a krabice s náboji a ručními granáty

již byly na palubě. Velitelem komanda Buldoků byl onen

vysoký seržant, který se ve skladu ptal Huberta, koho hodlá

oddělat. Když teď chlapce míjel, usmál se na něj. „Tak už sis

vybral oběť?“ zeptal se. „Začínáš dost brzy, nezdá se ti?“

„A proč by ne?“ řekl Hubert.

„Slyšel jsem, že nám budeš ukazovat cestu.“

„Jasně.“

„Měl by ses držet u mě,“ doporučil mu seržant. „Z toho

nemám velkou radost,“ ušklíbl se Hubert. Ostatní se rozesmáli.

Pak se objevil pilot. Byl jím poručík Nigel Steer, muž,

který ráno zachránil Huberta z moře. „Vypadá to, že jsem si

pěkně zavařil, když jsem tě vylovil, mladíku,“ řekl vesele.

„Pospěš na palubu, budeme startovat.“

Nastoupili do pilotní kabiny a usadili se na sedačkách.

Motory zaburácely, rozsvítilo se signální světlo a mohutný

stroj vyrazil po vzletové dráze jako šíp. Za minutu bylo letadlo

ve vzduchu a mířilo nad moře osvětlené hvězdami.

K cíli to měli sto šedesát mil, a letadlo tu vzdálenost

urazilo za necelou hodinu přesně podle propočtu. Během letu

se nepřihodilo nic mimořádného. Hubert věděl, že celá

operace je rozplánována minutu po minutě. Čelní útok měl

začít půl hodiny po půlnoci, což znamenalo, že výsadek měl

půl druhé hodiny času na osvobození mužů z internačního

tábora a na útok z příkrého pahorku na ponorkovou základnu.

Pilot ukázal na dlouhý temný stín prostírající se při

severním obzoru. „Itálie,“ řekl a Hubert zamrkal. Pak upřel

zrak k pobřeží, aby zjistil, kde se přesně nacházejí.

„Přímo před námi je vesnice,“ řekl. „Jestliže poletíme nad

ní, uslyší obyvatelé hluk motorů. O kousek dál na sever začíná

dlouhý úsek opuštěného pobřeží. Myslím, že by bylo lepší

letět nad ním.“

„Jak daleko je od břehu k přistávací ploše?“ zeptal se

Nigel.

169

„Asi čtyři míle.“

„Dobrá. Odsud bychom tam už mohli doletět se sníženým

výkonem.“ Burácení motorů se ztlumilo do hlubokého hučení

a příď velkého letounu se mírně sklonila dolů. Stroj klesal

souběžně s pobřežím, kde bujel život asi stejně silně jako na

vyprahlé poušti.

„Poznávám to, stočte stroj,“ doporučil Hubert, který

pozorně sledoval křivku pobřeží pod nimi.

Motory se ještě ztišily, a letadlo přelétlo čáru pobřeží jako

stín. Temný odlesk mořské hladiny zůstal vzadu a před sebou

měli ještě temnější pevninu.

Hochovy oči pátraly v temnotě po známých orientačních

bodech. „Víc doleva,“ radil. „Ještě víc… ještě. Teď držet kurz!

Leťte dál tímto směrem. Míříme přímo k přistávací dráze.“

„Už jsi někdy skákal?“ zeptal se chlapce Nigel.

„Nikdy, ale odpoledne jsem na letišti dostal podrobné

pokyny,“ řekl Hubert. „Vyskočím, napočítám do tří a zatáhnu

za uvolňovací šňůru.“

„Správně.“

„Jakmile dopadnu na zem, poběžím rovnou na dráhu,“

pokračoval Hubert. „Až uvidíte střídavě dlouhé a krátké

záblesky světla, budu stát na severním konci přistávací plochy.

Když nade mnou přeletíte a přistanete jižním směrem, budete

mít na dojezd spoustu místa. Na zemi si ničeho nevšímejte, je

to jen maskování.“

„Dobrá,“ souhlasil Nigel.

Hubert otevřel dveře. „Uvidíme se dole,“ řekl, sevřel

kroužek na konci šňůry a vrhl se do prázdna.

Pocit volného pádu ho na vteřinu vyděsil, ale počítat do

tří nezapomněl a pak zatáhl za šňůru. Ucítil škubnutí, padák se

otevřel a popruhy se mu zařízly do těla. Pohlédl vzhůru a

spatřil nad sebou vrchlík padáku jako klobouk obrovské

houby. Byl to zvláštní pocit, ale docela se lišil od toho, co

očekával. Necítil vůbec klesání, nejsilněji vnímal děsivou

opuštěnost. Kolem vládla tma a jemu se zdálo, že je jediným

170

člověkem na celém světě. Slyšel pouze svist vzduchu a slabý

hukot letounu, který letěl dál, ale Hubert ho již neviděl.

Několik minut měl pocit, že se k zemi nijak nepřibližuje,

a na okamžik jej přepadla tísnivá představa, že zůstane viset

nad zemí bez možnosti dostat se dolů. Měl dost času zjistit

svou polohu ve vztahu k přistávací ploše, a poznal, že je

nedaleko od ní, pokud se nevznáší přímo nad jejím prostorem.

Pak náhle rozeznal povrch země, která se řítila proti němu, a

vzpomněl si, že mu doporučili, aby pokrčil kolena. Udělal to a

vzápětí byl na zemi. Padl na bok, ale ihned vyskočil. Lehce se

na něj sneslo padákové hedvábí a hoch s ním chvílí zápasil,

než se ho zbavil. Vyvlékl se z popruhů a sáhl po baterce.

Napjal sluch, ale když v temnotě neslyšel žádný zvuk, rozběhl

se k severnímu konci dráhy, od něhož byl vzdálen asi dvě stě

kroků. Doběhl tam téměř bez dechu, zvedl baterku k obloze a

blikal s ní, tak jak se domluvili. Chvíli se nic nedělo a mihlo se

mu hlavou, zda Nigel signál nepřehlédl, když před sebou

nahoře zaslechl slabý svist. Pokračoval v signalizaci, a o

několik vteřin později spatřil temnou hmotu letounu, který se k

němu snášel od severu. Vrhl se k zemi a temný stín se přehnal

přímo nad ním. Jak letadlo přeletělo, vyskočil a rozběhl se za

ním. Když tam doběhl, letoun dávno stál a vojáci byli v řadě

před ním vyrovnáni jako na přehlídku. Jakmile se ohlásil,

příslušníci komanda vyložili zbraně a bedny se střelivem.

Až dosud všechno vycházelo přesně. Letoun měl zůstat na

místě kde přistál, než se vojáci zmocní tábora a přesunou se k

ponorkové základně. Měl posloužit k úniku komanda, pokud

by některou etapu útoku potkal neúspěch. Hoch ovšem

předpokládal, že všechno vyjde skvěle, a pak by pilot odlétl

sám. Rozloučil se s ním a vyhledal seržanta, neboť jeho

úkolem bylo dovést vojáky k táboru.

„Jsem připraven,“ řekl mu.

„Veď nás, hrdino,“ odpověděl seržant, a skupina se

vydala husím pochodem vpřed.

171

Během následujícího pochodu, měl chlapec poprvé v

životě možnost poznat, co dokáží muži vycvičení k

nehlučnému pohybu naprostou tmou. Ačkoli za ním šlo

dvanáct plně ozbrojených vojáků obtížených výzbrojí a

bednami se zbraněmi, kráčeli naprosto tiše a Hubert se

několikrát ohlédl, aby se ujistil, zda tam ještě jsou. Když tak

urazili větší část trasy, Hubert se zastavil.

„Tábor je přímo před námi,“ zašeptal seržantovi. „Dělí

nás od něj tři yardy vysoký a čtyři yardy široký plot z

ostnatého drátu. Podél něj hlídkují stráže. Asi sto kroků

napravo stojí strážnice, u které je vchod. Barák, kde bydlí

zajatci, je uprostřed tábora.“

„Dobrá!“ sykl seržant. „Ostatní nech na mně.“

Pokynul dvěma mužům, aby vyrazili vpřed. Jeden z

buldoků zmizel ve tmě vpravo, druhý vlevo.

„Ti se postarají o strážné,“ zašeptal seržant. Vybral

dalšího muže se samopalem a vyzval Huberta, aby je dovedl k

plotu. Když k němu došli, objevily se v seržantových rukou

nůžky na drát. Ozvalo se slabé cvaknutí, jak povolil první

pletenec drátu. Cvaknutí se opakovalo, jak seržant prostřihával

v plotě otvor a opatrně odstraňoval visící drát.

„Hotovo,“ zaznělo, když byla cesta volná. „Veď nás k

baráku se zajatci.“

„Co ostatní muži?“ šeptl Hubert.

„Počkají na místě a budou krýt náš ústup, kdyby stráž

vyhlásila poplach. Je ve vězeňském baráku stráž?“

„Tři vojáci, obvykle desátník se dvěma muži. Spí v

místnosti na konci baráku,“ vysvětlil Hubert. „Mají od baráku

klíče, a z jejich místnosti vedou dveře do prostoru pro

zajatce.“

„Dobrá. Nejdřív vyřídíme ty strážné,“ řekl tiše a bez

nejmenších pochybostí seržant. „Jdeme na to.“

Hubert si tak jistý nebyl. Váhavě vedl vojáky táborem.

Dostal se dovnitř sice již mnohokrát, ale nenapadlo jej, že

někdy navštíví tábor za podobných okolností. Když se ze

172

temnoty vynořil obrys dlouhého baráku, pocítil, jak se mu

zrychlil tep. Ovládl vzrušení a opatrně se přiblížil ke zdi.

„Tady jsou dveře,“ zašeptal. „Stráže jsou uvnitř a vypadá

to, že nespí,“ dodal, když si povšiml proužku světla

pronikajícího kolem okenního rámu.

Dál se všechno seběhlo tak rychle, že hoch stačil jen

vytřeštit zrak. Připadalo mu, že seržant se svými muži přesně

tuhle situaci nacvičil nejméně tisíckrát. Vytáhl revolver a jeho

pažbou prudce zabušil na dveře. Někdo je zevnitř téměř ihned

otevřel a ve světle pronikajícím z místnosti ven se zjevila

postava italského vojáka. Seržant mu strčil hlaveň revolveru

pod nos.

„Couvni a ani slovo!“ sykl.

Ital pozvedl ruce k opasku a nabral dech, jako by se

chystal vykřiknout. Mohl to být čistě pudový pohyb nebo

důsledek úleku, ale rozhodně mu nepřinesl nic dobrého.

Seržantova pěst vyrazila jako píst parního stroje a zazněl

mlaskavý zvuk. Ital padl naznak do místnosti po tvrdém

zásahu do čelisti. Současně s padajícím tělem vnikl dovnitř i

seržant s hlavní revolveru namířenou na desátníka a vojáka,

kteří u stolku hráli karty. Oba muži ohromeně zírali na vetřelce

a nezmohli se na jediný pohyb.

„Řekni jim, že jestli ceknou, bude to naposledy,“ řekl

seržant Hubertovi. „Když budou držet klapačky, nic se jim

nestane.“

Hoch varování rychle přetlumočil a nemusel ho opakovat.

Oba muži měli tváře bílé jako křída a vypadali jak

hypnotizovaní. Nevydali ani hlásku, nepohnuli se, jen karty v

jejich rukou se chvěly.

„Vezmi jim klíče, hochu,“ nařídil seržant.

Hubert požádal desátníka o klíče, a ten mu je mu je beze

slova podal. Seižant si je vzal a odemkl spojovací dveře.

Místnost za nimi tonula ve tmě. „Hej, vy tam!“ zavolal.

„Kdo je to?“ zavolal ze tmy něčí hlas.

173

„Britské komando,“ odpověděl polohlasně seržant. „Přišli

jsme si pro vás. Sbalte si věci, jestli nějaké máte. Rychle!

Pospěšte si, ale nesviťte a nedělejte hluk!“

Ze tmy se ozval vzrušený šepot a zavládl tam ruch.

„Je tam někde můj otec?“ promluvil do tmy hoch. „Tady

je Hubert Fairfax.“

Zevnitř zazněl tlumený výkřik, a vzápětí se na prahu

vynořil vousatý muž v plátěných kalhotách a sandálech.

„Huberte!“ vydechl.

„Nazdar, táto,“ řekl Hubert tiše a snažil se ovládnout

dojetí. „Pospěš si, prosím. Jsem tu jen jako průvodce, a máme

před sebou ještě spoustu práce. Popovídáme si později.“

Za pět minut zajatci oznámili, že jsou připraveni.

Seržant se obrátil k Hubertovi. „Pověz těm karbaníkům,

že je dám pod zámek. Jestli se chtějí dožít rána, ať se odsud

nehnou, drží zobák a nevystrkují nos!“

Chlapec varování přetlumočil a Italové spěšně přešli do

opuštěné místnosti pro zajatce. Chovali se pokorně a přenesli

tam také omráčeného vojáka. Seržant je zamkl a vedl

osvobozené vězně zpět k otvoru v ostnatém drátu, kde čekali

ostatní muži. Tiše vysvětlil osvobozeným, jaký bude jejich

úkol, a muži jim přidělili zbraně.

„Co kdybychom začali nejdřív s vojáky tamhle v

barácích?“ ozval se drobný plavovlasý Skot. „Ten odporný

fašoun Gelmetti mě nedávno zbičoval jen proto, že jsem měl

horečku a nepracoval podle jeho názoru dost usilovně.“

„Lituji, kamaráde,“ zavrtěl hlavou seržant. „Kdybychom

začali s bubnováním tady, nenechali by nás dohrát celý

koncert. Musíme se vypařit, dokud je tu ticho. Máme před

sebou velmi tvrdou práci. Kromě toho máme už malé

zpoždění, takže je nejvyšší čas vyrazit k ponorkové základně.“

Obrátil se k Hubertovi: „Zatím si vedeš na jedničku, hochu.

Tak kudy dál?“

Hubert přešel po bok seržantovi, ukázal směr a všichni

vyrazili k základně.

174

„Jak dlouho bude trvat, než tam dojdeme?“ zeptal se po

chvíli chůze seržant.

„Pokud cestou nenarazíme na potíže, zvládneme to za tři

čtvrtě hodiny,“ odhadl Hubert.

„Dobrá,“ kývl seržant. „Ale teď už budeme zticha.“

Příslušníci komanda, jehož počet se znásobil, kráčeli tiše

jako duchové opuštěnou krajinou k základně. Spěchali.

Hubert si stále silněji uvědomoval, jakou cenu má pro

oddíl jeho znalost okolí. Bez něj by jednotka postupovala

mnohem pomaleji a kromě toho ji vedl tak, aby nenarazila na

sídla místních rolníků, porůznu roztroušená mezi vinicemi,

olivovými háji a kukuřičnými poli. Hubert znal i několik

zkratek a tak komando postupovalo rychle a na dohled moře se

dostalo pět minut před dobou, kdy měli zahájit útok. Seržant

zvedl paži a muži se zastavili. V tichosti pohybu jeho buldoků

bylo něco zlověstného, ale Hubert si uvědomil, jak dokonale je

napodobují i zajatci.

Seržant utvořil z dlaní jakýsi kornout, který přiložil těsně

k Hubertovu uchu. „Jak daleko jsme od základny?“ zašeptal.

„Je přímo pod hřebenem toho nízkého pahorku před

námi,“ zašeptal hoch stejným způsobem. „Kolem celého

vrcholu pahorku vede zátaras z ostnatého drátu. K palivovým

tankům to odsud není dál než čtyři sta kroků.“

„Zaveď mě tam, abych se mohl pořádně rozhlédnout!“

vyzval ho seržant.

„Ano,“ sykl Hubert. „Jen nezapomeňte, že tam mají

stráže.“

Seržant se obrátil. Ozval se tichý šepot a muži z komanda

se přikrčili k zemi. Zdálo se, že dokonale splynuli s tmou.

Bývalí zajatci následovali jejich příkladu.

Seržant se dotkl hochovy paže. „Jdeme!“ šeptl.

Hubert tiše vykročil. Když se nyní ocitl na okraji

nebezpečného pásma, cítil se naprosto klidný. Trochu ho to

mátlo, protože jeho myšlenky běžely jako o závod. Cítil však,

175

že jeho ruce i nohy budou reagovat okamžitě. Měl pocit, jako

by se vznášel, každý jeho pohyb byl zcela přirozený a snadný.

Vedle něj postupoval vytáhlý seržant, jehož přikrčené tělo

připomínalo ocelovou pružinu připravenou k vymrštění.

Ke plotu z ostnatému drátu se dostali právě ve chvíli, kdy

sem z druhé strany došel strážný. Stáli mu přímo v cestě,

nebylo kam ustoupit. Uviděl je. Rychle stočil pušku s

nasazeným bodákem a ten zazářil ve svitu hvězd jako by byl z

ledu. Strážný se vrhl vpřed a bodl, jenže Hubertovi se zdálo,

že seržant je stokrát rychlejší, že se pohybuje rychlostí světla.

Vyhnul se bodnutí, bleskově se vymrštil, zachytil levou rukou

hlaveň pušky a trhl jí vpřed, takže strhl i vojáka. Vzápětí se

ozvalo vyheknutí, jak seržantovo koleno tvrdě zasáhlo žaludek

strážného. Současně se mihla seržantova ruka držící revolver a

pažba zbraně dopadla se zachrastěním na Italovu hlavu. Muž

se sesul k zemi jako kus hadru.

„Hotovo,“ vydechl seržant. „Myslím, že dá chvíli pokoj.“

Hubert si olízl oschlé rty a vykročil dál. Znovu zaznělo

trojí cvaknutí, to seržant opět přestřihl dráty. Proplížili se

mezerou a pohlédli ze svahu na stavby, tvořící ponorkovou

základnu. Hubert je seržantovi šeptem označil – štábní

budovu, nízké strojní dílny, skladiště nafty, ubytovnu mužstva

a ponorkové doky. Spatřili dole světla. Podle hučení nějakého

stroje a zvuků kovu narážejícího na kov bylo jasné, že

budování základny pokračuje i v noci.

„To mi stačí,“ zašeptal seržant a ustoupil zpět mezerou v

plotě do míst, kde čekala jednotka. Vydal jim potichu

příslušné rozkazy a Hubert napjatě sledoval, jak se vojáci

chystají k akci. Utáhli si řemeny, připravili si ruční granáty a

samopaly. Pak se jeden po druhém protáhli otvorem ve plotě a

na tichý seržantův pokyn se rozptýlili.

Hubert který splnil úkol, nemohl dělat nic. Nezbývalo mu,

než se položit na sluncem sežehnutou trávu a čekat. Po chvíli

se k němu přiblížil seržant. Položil se vedle něj a pohlédl na

světélkující ciferník náramkových hodinek.

176

„Dvě minuty do začátku akce, hochu,“ zašeptal.

Byly to nejdelší dvě minuty v Hubertově krátkém životě.

Kolem panovalo naprosté ticho. Na obloze se třpytily hvězdy

vzdálené pozemským starostem lidí. Nedaleko od mužů

připravených k útoku naříkavč vykřikl mořský pták. Chlapci

připadalo napětí již zcela nesnesitelné. Přemítal o tom, co bude

následovat.

Seržant znovu pohlédl na hodinky. „Minuta,“ řekl.

Vteřiny nabité očekáváním se vlekly. Hubertovi připadlo

zcela nepochopitelné, jak může být tak nebezpečná operace

rozčleněna do pouhých minut a vteřin, a řekl to seržantovi.

„I při tak všedních záležitostech jako je tahle, je důležité

přesné načasování,“ řekl seržant lhostejně. „Třicet vteřin.“

On tomu říká všední záležitost, pomyslel si hoch.

Přemýšlel o tom, jak dopadne hlavní část operace. „Co mám

dělat já?“ vyhrkl.

„Půjdeš s námi,“ ušklíbl se seržant. „Tady nemůžeš

zůstat, sem se už nebudeme vracet. Kdybys zůstal ležet,

nedohonil bys nás. Bude nejlepší, když se budeš držet těsně za

mnou. Až začne tanec, sehni hlavu. Jdeme na to!“

Napřímil se a tiše hvízdl.

Od země se jako mávnutím kouzelného proutku zvedla

řada mužů, kteří v naprostém tichu a bez zbytečného spěchu,

jako pomalu se valící přílivová vlna, zamířili směrem k

ponorkové základně. Hoch postupoval za seržantem, který

držel samopal přitisknutý k pravému boku. Ještě pár okamžiků

byl klid. Byl to však klid klamavý a dost nepříjemný. Proč

nikdo nic nedělá? napadlo Huberta. Pocítil náhle téměř

neodolatelné nutkání vykřiknout. Budovy před nimi nabývaly

jasnějších obrysů. Za nimi hoch uviděl lesk mořské hladiny.

Blízko přístavní hráze vyčníval z moře dlouhý šedý obrys

ponorky, která připomínala spícího krokodýla.

Seržant, kráčející o krok vpředu, náhle klopýtl a zastavil

se, aby vyprostil nohu zapletenou do jakéhosi drátu. V témže

177

okamžiku se v některé budově rozezněl zvonek a ozval se

výstražný výkřik následovaný spěšnými rozkazy.

„Se signálním drátem jsem nepočítal,“ řekl klidně seržant.

„Teď začne mela. Drž se za mnou, hochu.“ Sotva to vyslovil,

přiložil k ústům píšťalku a třikrát ostře hvízdl.

Účinek signálu byl téměř okamžitý. Buldoci totiž zahájili

palbu, a ticho noci vystřídala děsivá hudba boha války.

Vzduch rozechvěl rachot samopalů a kulometů. Tmou zazářily

svítící čáry střel. Vzápětí zaduněly výbuchy granátů a na

obloze se rozzářily jasné světlice.

Buldoci se nedali do běhu, ale ani se nezastavili.

Postupovali v rojnici dál k nepříteli a pokračovali v palbě, jako

by po svahu sestupovala sama smrt. Na základně vypukl

nepopsatelný zmatek. Ve dveřích i oknech se míhaly postavy,

zněly povely a poplašné hvizdy píšťal, a ozýval se zoufalý

křik. O pár vteřin později přispěl ke všeobecné vřavě i jek

sirény. Konečně se posádka základny vzmohla na odpor a od

budov vyšlehly záblesky prvních výstřelů. Kulky se zarývaly

do trávy kolem postupujících buldoků, hvízdaly mezi nimi a

některé se s jekotem odrážely od skal.

Ačkoli se Hubertovi zdálo, že se ocitl v pekle, vnímal

vzrušení z boje každým nervem. Fašisté konečně dostávali, co

jim patřilo. Viděl, že kolem něj několik mužů padlo, ale ani ho

nenapadlo, že by on mohl být dalším na řadě.

„Držte rojnici!“ vykřikl seržant na muže, kteří příliš

spěchali vpřed.

Na následující minuty si Hubert uchoval jen zmatené

vzpomínky. Buldoci se již dostali do prostoru základny.

Nádrže s pohonnými hmotami se před nimi rýsovaly jako

obludné kádě. Seržant, který se bez nejmenší bázně vystavoval

zásahu, vytrhl z opasku granát, zuby ho odjistil a hodil na

nejbližší nádrž. Vyšlehl ohnivý záblesk, následovalo zadunění

výbuchu a vzápětí se Hubertovi naskytl hrůzný obraz. Z

nádrže prorvané explozí vytryskla nafta, vzňala se a ohnivý

jazyk zamířil od nádrže k ponorkovým dokům. Okolí ozářil

178

narudlý svit. Na palubě kotvící ponorky se zahemžili

námořníci, kteří se horečně snažili vyplout s plavidlem od

břehu, z dosahu blížících se plamenů. Dělo na přídi zahájilo

palbu a ve vzduchu zaječely granáty. Obsluha však buď

propadla panice, nebo střílela bez velkého míření, takže

granáty dopadaly daleko za postupující rojnici.

Hubert nyní zřetelně viděl nepřátelské vojáky, a nezdálo

se mu, že by nacházel v jejich chování řád. Dosud se

nevzpamatovali z prvotního překvapení a důstojníci vytvářeli z

vyděšených mužů jen pomalu jednotky schopné protiútoku.

Konečně se dva nebo tři oddíly sešikovaly a vyrazily vpřed.

Současně se však rozštěkaly samopaly v rukou buldoků.

Střelba rychle rozprášila největší oddíl obránců, druhé dva

však postupovaly dál. Podle tvaru jejich přileb bylo zřejmé, že

jde o Němce. Útočili přískoky a bylo velice obtížné je

zneškodnit. Ze dveří budov zatím vybíhali další muži z nichž

mnozí byli jen částečně oblečení.

Potom se dvě bojující vlny srazily. Chlapec se snažil

zůstat poblíž seržanta, ale o něco klopýtl a upadl. Když se

snažil vstát, třeskl těsně u jeho hlavy výstřel a hoch se převalil

naznak. Přímo nad sebou spatřil nacistického důstojníka s

divokým výrazem ve tváři. Němcovy rty se roztáhly

zlověstným úškebkem a muž namířil na hocha pistoli. Naštěstí

nestačil stisknout spoušť. Jeho hlava sebou náhle trhla, škleb z

tváře zmizel a Němec padl na Huberta. Chlapec s námahou

odsunul bezvládné tělo a postavil se na nohy. Právě včas, aby

zahlédl, jak od mrtvého Němce uhání seržant někam jinam,

kde je ho potřeba.

Základna nyní připomínala hlavní provozní dílnu

uprostřed pekla. Některé z naftových nádrží stály v jednom

plameni. Pak vybuchla další, která obsahovala benzín.

Zadunělo to a mezi budovami se rozprskly ohnivé jazyky.

Hořela celá základna a plameny pokryly dokonce i hladinu

moře sousedící s hrází. Kolem bylo světlo jako za dne. Seržant

sice Hubertovi zmizel z očí, ale hoch se přidal k malé skupince

179

buldoků a zajatců, kteří se potýkali s přesilou nacistů, jimž se

podařilo vklínit se do rojnice útočníků. Němci byli náhle

všude a Hubert si vzpomněl, že jich do tábora dorazilo víc než

dvě stě. Měl pocit, že pozice útočníků je neudržitelná.

A potom přehlušil hluk boje mohutný pokřik. Mezi zvuky

zkázy, ohně a smrti zněl nepatřičně vesele a Hubert na

okamžik nechápal, co se děje. Ochromen krutými obrazy

kolem sebe, zcela zapomněl na hlavní útočnou vlnu buldoků

pod velením plukovníka Bustera Browna. Byli tu. Právě

vybíhali z motorových člunů na přístavní hráz na vzdáleném

konci základny, což byla jediná část přístavu uchráněná od

proudu hořící nafty a oleje. Křičeli, i když dosud nestříleli,

protože nedokázali rozeznat přítele od Němců.

Vzápětí si jich všimli i nacisté, a podle Hubertova

původního odhadu propadli naprostému zmatku. Obránci, kteří

rázem pochopili, že se dostali do kleští, prchali ve zmatku do

všech stran.

O výsledku boje nebylo pochyb, ale dobojováno nebylo.

Hubert si náhle všiml seržanta, jak se snaží proniknout k

betonové štábní budově, která jako jediná ušla pohromě.

Vyběhl za ním, když se z temného koutu vynořil Němec.

Zásobník pušky měl již asi prázdný, a tak namířil na

chlapcovo břicho bodák. Hubert neměl na vybranou a tak

poprvé vystřelil ze svého revolveru a užasle hleděl, jak muž

padá tváří k zemi. Ve chvíli, kdy konečně doběhl k seržantovi,

byli na místě sami dva.

„Nazdar, synku,“ uvítal jej vytáhlý seržant. „Rád tě zas

vidím. Kdepak jsi byl? Neříkal jsem ti, abys zůstal se mnou?“

„Snažil jsem se,“ vyhrkl Hubert.

„Věřím,“ ušklíbl se seržant. „Později mi povíš, kolikrát

sis vystřelil,“ dodal. Sám byl v hrozném stavu. Na uniformě

měl skvrny od oleje a hlíny, urvaný límec mu visel za krkem,

ztratil přilbu a rozcuchané vlasy měl potem přilepené k čelu.

180

„Zatlačili jsme je na ústup,“ řekl rozšafně, když chladným

okem obhlédl bojiště. „Vlastně jsme starého Bustera ani

nepotřebovali, co říkáš?“

Muži z Busterova komanda se vyrojili do prostoru před

budovou štábu jako kobylky. Ozývaly se výbuchy veselí.

Němci a Italové, kteří unikli smrti, buď stáli se zvednutýma

rukama před štábem, nebo byli na útěku. Ty z nich, kteří se

dostali do šera k okolním pahorkům, pronásledovali útočníci.

Ponorka se potápěla přídí napřed, ačkoli Hubert vůbec netušil,

jak k jejímu zničení došlo. Hluk a zmatek se pomalu klidnil,

jako když opadá hlavní nápor tornáda. Seržant si zapálil

cigaretu a vyfoukl obláček kouře.

„Měl by ses podívat po otci,“ vyzval chlapce. „Já to tu

musím ohlídat.“ Ukázal na budovu velitelství. „Mohl bych tam

objevit nějaké užitečné doklady.“

„Otce jsem neviděl od chvíle, kdy to začalo,“ řekl Hubert.

„Já ho viděl dole u hráze před pár minutami,“ odvětil

seržant.

Hubert se vydal k moři. Cestou potkal slavného Bustera s

jeho důstojníky.

„Nazdar, příteli,“ pozdravil jej plukovník. „Jsem rád, že

jsi celý. Bylo tu asi pěkně horko. Tak už to ale při našich

akcích chodí. Dostali jste tvého otce a ty ostatní lidi z

internačního tábora?“

„Ano, pane,“ řekl Hubert. „Právě ho hledám. Myslím, že

ho najdu na hrázi.“

„Tak běž. Já mám taky práci.“

Chlapec se rozběhl ke hrázi, kde zdravotníci zručně

ošetřovali raněné. Muži s nosítky pomáhali raněným na čluny,

neboť všem bylo jasné, že musí základnu brzy vyklidit. Hubert

našel otce právě ve chvíli, kdy mu lékař obvazoval paži.

„Je to jen škrábnutí,“ ujistil rychle syna.

„Na palubu!“ zavelel důstojník ze člunu. „Za chvíli

odplouváme.“ Huberta se náhle zmocnila neovladatelná

slabost a usadil se po otcově boku na sedátko ve člunu. Ohlédl

181

se na břeh, kde vládl ruch, v němž bylo snadné vypozorovat

jasný řád. Poranění rychle přicházeli na paluby člunů a po

základně pobíhali ženisté. Někteří nesli v rukou podezřele

vyhlížející krabice a jiní rozmotávali z cívek dráty. Pak se

ozval jasný hlas trubky a ke člunům se hrnuli i zdraví muži.

Jakmile bylo některé plavidlo obsazeno, odplouvalo. Na moři

před základnou se čluny řadily do formace.

Chlapec si náhle uvědomil, jak strašlivě je unaven a když

se otec dotkl jeho paže, pocítil dokonce lehkou závrať.

„Všechny čluny odrazily,“ řekl. „Dívej se! Teď to bude

stát za pohled.“

Ozval se ostrý hvizd a vzápětí vyšlehly k obloze z

několika míst plameny provázené dunivými výbuchy.

Vzduchem prolétla tlaková vlna, která rozčeřila moře.

„Myslím, že si nacisti téhle základny nějaký čas moc

neužijí,“ ušklíbl se ženijní důstojník, sedící poblíž Huberta.

„Takže tohle je konec, co?“ zamumlal hoch.

„Jo. To je konec.“

Motory zrychlily chod a čluny vypluly v konvoji na

otevřené moře. Nad hlavami mužů náhle přelétl letoun

bombay. Hubert sebou vzápětí trhl a upřel zrak na moře před

sebou. Kolem boku jejich člunu proplouvala dlouhá loď s

nástavbami. Další podobné plavidlo se objevilo vlevo a třetí

vpravo od konvoje.

„Co je to za lodi?“ zeptal se.

„Naše doprovodné torpédoborce,“ řekl námořní důstojník,

velitel člunu. „Těm se nedá doprovod vymluvit.“

Chlapec úlevně vydechl a s hlavou opřenou o otcovo

rameno usnul.

Když znovu otevřel oči, na východě růžověla obloha.

Prudce se napřímil, neboť si uvědomil, že jej probudil bzučivý

hluk. Pohlédl vzhůru a spatřil roj letadel. Obavy vystřídal

úsměv, protože na křídlech rozeznal důvěrně známé výsostné

znaky RAF. Ještě před chvilkou se bál, že je objevilo

nepřátelské letectvo.

182

Hubený seržant zahlédl hocha z paluby sousedního člunu

a zamával mu. Ukázal na torpédoborce, letadla a na své

unavené buldoky. „Tak parta je zase pohromadě, co?“ zavolal.

„Jak se cítíš, hochu?“

„Bylo to dobré,“ vykřikl Hubert. „Šlo to jak po másle.“

„Tak to při všedních akcích má být,“ zazubil se seržant.

„Někdy bys s námi měl vyrazit na něco pořádného.“

„Mně to docela stačilo,“ řekl Hubert. „Díky.“

Otec jej lehce zatahal za rukáv a ukázal k podlouhlé

narudlé skvrně na obzoru. „Malta,“ řekl. „Jsme skoro doma.

To ale dneska byla divoká noc.“

„Podle toho dlouhého seržanta jsi na omylu, táto,“ zasmál

se Hubert. „Tvrdí, že to byla jen docela všední operace…“

183

ZÁVĚREM DVĚ MALÉ MYSTIFIKACE

1. Nedožitých sto let Jamese Biggleswortha, jemuž

říkali Biggles

Třebaže byl Biggles synem anglických rodičů, narodil se

v roce 1899 daleko od Anglie v indickém Garwhalu, kde jeho

otec působil jako náměstek britského guvernéra. Je velice

pravděpodobné, že dětské zážitky z oblasti tak vzdálené

evropské civilizaci, silně ovlivnily Bigglesovu povahu a

způsob myšlení. Chlapci, který již v útlém dětství uměl přežít

v džungli a zručně zacházel s puškou, vešlo dobrodružství do

krve. Asi právě tehdy se naučil čelit každému nebezpečí a

vždy hledal a obvykle našel neobvyklé řešení, kterým

překvapil soupeře. Biggles to tak dělal po celý život a

nezabránilo mu v tom ani nadměrné kouření cigaret.

V Indii mu však pronikla do krve i pralesní horečka a také

ta ho pronásledovala po celý život. Velmi vážná nemoc

přiměla Bigglesova otce, aby poslal dvanáctiletého chlapce do

vlasti, do Norfolku, kde se ho ujal jeho strýc.

Pak přišla škola Malton Hall, do níž hoch nastoupil ve

čtrnácti létech. Do téže školy chodil i jeho otec a také Charles,

Bigglesův starší bratr. Ten, jako major britské armády,

zahynul koncem velké války v nepřátelské palbě. Malton Hall

připravovala chlapce na vstup do armády.

Otcovo přání, aby Biggles vystudoval univerzitu a

připravil se na úřednickou službu v Indii, zmařila válka.

Biggles neztratil ani den a nastoupil do leteckého výcvikového

kurzu č. 77 v Norfolku. Již tam prožil řadu dobrodružství, ta

největší ho však čekala, až když byl převelen ke 266. letce do

francouzského Maranique. Ve vzdušných bojích sestřelil 45

nepřátelských letadel, 5 balonů, zničil několik vlaků a jednu

184

ponorku. Jeho samotného sestřelili Hunové třikrát a sedmkrát

mu poškodili letadlo natolik, že musel nouzově přistát. Zničil

tedy deset vlastních letadel a jeho stroj musel stále někdo

opravovat. Není divu, že se sblížil s pilným mechanikem

jménem Smythe, který pak provázel Bigglese i po válce a

nezaměstnanost mu nikdy nehrozila. Později se o Bigglesova

letadla staral Smytheho syn.

Vzdušné boje i bitvy, kterými tehdy Biggles prošel, byly

tak kruté a krvavé, že pilot, podobně jako mnozí jeho

spolubojovníci, hledal úlevu a zapomnění v koňaku. Přestože

se nelekal žádného nebezpečí, neustálé nervové vypětí ho

málem přivedlo ke zhroucení. Hrozilo mu i jiné vážné

nebezpečí. Zahořel tehdy láskou ke krásné a záhadné Marii

Janis, z níž se vyklubala německá špiónka. Snad právě tento

zážitek se stal příčinou, proč se Biggles později ve svých

textech až úzkostlivě vyhýbal každému záznamu o svém

citovém životě a vztahu k ženám. Výjimkou dokonce nebyla

ani Bigglesova hospodyně, paní Symesová, o které se zmiňuje

jen vzácně.

K velmi významné události došlo v roce 1917, když ke

266. letce nastoupil Bigglesův bratranec Algernoon Lacey.

Zkušený pilot měl zprvu o nováčka Algyho obavy, ty se však

brzy rozptýlily, a z obou mužů se stala nerozlučná dvojice.

Jejich přátelství přetrvalo celá desetiletí. Nedlouho po válce

spolu založili leteckou společnost Biggles & Co.

Již v meziválečném období prošel Biggles celou řadou

nebezpečí. Poznal při tom Brazílii, Himálaj, Egypt a jiné země

Afriky, byl také v Kanadě, na ostrově v Karibském moři i v

Indickém oceáně. Přesto se jeho nejvýznamnější dobrodružství

oné doby odehrálo doma v Anglii nedaleko Newcastlu. Tam se

totiž spolu s Algym poprvé setkal s patnáctiletým hochem

jménem Hebblethwaite. Ten tak toužil po létání, až ho Biggles

vzal do party. Ginger se tak stal třetím z létajících mušketýrů

pod jménem, kterým ho Biggles prvně oslovil pro jeho

zrzavou kštici.

185

Výbuch druhé světové války vytušil Biggles již za

občanské války ve Španělsku. Když pak Hitlerova armáda

vpadla do Polska, bojoval na Baltu, potom ve Finsku, ještě

později v Norsku, a podnikl také nebezpečný výlet do

Monaka. Na skvělém mosquilu pronikl Biggles nad Německo

a s nepřáteli se střetl nejen v poušti severní Afriky, ale také na

Borneu, na dálném východě a v Malajsku.

V období, kdy byla Británie ohrožena nejvíc, za letecké

bitvy o Anglii, potřebovala trojice letců posilu. Stal se jí

skvělý pilot a tak trochu podivín s monoklem, lord Bertie

Lissie. Tři létající mušketýři byli konečně pohromadě. Byli

čtyři, podobně jako jejich slavní francouzští předchůdci s

kordem. Když se někdy radili v Bigglesově bytě, chytala se

paní Syntesová za hlavu. Popelníky byly plné a kouř z cigaret

nevyvětrala ani za týden.

Jeden muž však dosud chybí. Je jím Bigglesův úhlavní

nepřítel, důstojník ze staré pruské školy, Erich von Stalhein.

Biggles se s ním poprvé střetl v Palestině v době první světové

války. Šlo o výjimečný případ, kdy se Biggles, zvyklý na

přímý a čestný boj, ujal špionážního úkolu. S důvtipným

Stalheinem tehdy bojoval o život a vyhrál. Od té doby se

střetli mnohokrát, při čemž pruský důstojník vždy sloužil na

opačné straně fronty. Velel mu císař Vilém II., kaprál Hitler a

posléze ti, kdož vládli na odvrácené straně železné opony.

Bigglesův vztah ke Stalheinovi byl zvláštní. Prvotní

nechuť a nenávist se časem změnila v respekt a dokonce v

jakýsi soucit. V příběhu který končí v kurdských horách,

Biggles a jeho velitel propouští Stalheina na svobodu, a

později dokonce podniká výpravu na ostrov Sachalin, aby s

nasazením vlastního života zachránil Stalheinovi krk. Je to

dosti podivné, neboť Němec občas používal velice

nevybíravých metod, jako třeba při masakru hordy nebohých

černochů v Libérii. Ať tak či onak, od roku 1957 si Biggles se

Stalheinem rozuměl, snad i proto, že také von Stalhein byl

silný kuřák.

186

Přátele však Biggles hledal jinde. Patřil mezi ně jeho

nadřízený generál Raymond, s nímž se znal od časů první

války. Bigglesovým přítelem se stal i Marcel Brissac, skvělý

francouzský policista a další muž z řad strážců pořádku,

inspektor Gaskin ze Scotland Yardu. Biggles měl blízko také k

mnohým pilotům, s nimiž vzlétal proti nepříteli za první i

druhé války. Měl velice dobrý vztah k mládeži. Mnohokrát se

ujal mladého chlapce, který se dostal do potíží, aby mu, spolu

se svými přáteli, pomohl.

Brzy po skončení druhé světové války se Biggles sešel se

svými třemi přáteli v řadách Speciální letecké policie. Řeší

spolu ještě několik případů neblahého válečného dědictví a

odhalí několik nacistů, v jednom případě i s ponorkou. Na

světové scéně se však vynořuje nový nepřítel, padá železná

opona. Biggles se smutkem sleduje rozklad mohutné britské

říše a s nadějí pozoruje, jak se vytvářejí nové vztahy mezi

svobodnými státy Evropy. Práce letecké policie se nyní často

omezuje na případy loupeží, vražd a pašování na území

Británie, velké výpravy do světa však neskončily. Od roku

1950 do roku 1968 jich Biggles podnikl nejméně třicet. Je

zřejmé, že se málo zdržoval doma a jeho hospodyně po něm

nemusela uklízet.

V těch létech byl mnohokrát v Africe, v jižní, střední i

severní Americe, v Asii, a nevynechal ani Austrálii, desítky

obydlených i pustých ostrovů a dolétl až do Antarktidy.

Navštívil tehdy dokonce nejméně dvakrát i Československo!

Jeho výlety prostě směřovaly na málo prozkoumaná místa.

Nedělal to proto, že by je vyhledával, ale proto, že právě tam

zalézali zločinci, tam bujely květy zla a tam ležely záhadné

poklady.

Biggles si důchodu neužil. Jeho dobrodružná pouť světem

skončila v roce 1968, před jedenatřiceti roky. Letos, v roce

1999, by se dožil sta let.

187

2. Egyptský nález

O Bigglesově spolupráci s předválečným pražským

nakladatelstvím T & M se donedávna vědělo velice málo,

vlastně vůbec nic. Ke změně došlo předloni, když mladý český

nakladatel Michal Moravec, vnuk spolumajitele bývalé firmy,

navštívil Egypt a narazil na stopu. Přesně v místech, kde

Biggles spolu s přáteli objevil lidožravého krokodýla (Biggles

na stopě, v originále Biggles flies South), našel doklad psaný

starým egyptským písmem. Není na něm nic víc než přepis

zkratky firmy T & M. Když to nálezce zjistil, pokoušely se o

něj mdloby.

Protože se dá vyloučit, že by o nakladatelské firmě z

Vršovic věděli již staří Egypťané, zbývá jediné vysvětlení.

Ginger, Algy, samotný Biggles, nebo všichni dohromady,

požádali již před druhou válkou některého gramotného

domorodce, aby zhotovil list svědčící o tom, že letci dobře

znali jediné nakladatelství, které již v té době vydávalo

Bigglesovy příhody ve slovanském jazyce – v češtině. Je

ovšem možné i jiné vysvětlení, my ho však neznáme.

Tento pozoruhodný nález zapadlý do štěrbiny ve vyprahlé

skále, a vylovený odtud šťastným nálezcem, otiskujeme na

zadním přebalu knihy. Jeho autenticita

je ověřena

staroeyptským muzeem v Horních Slatinách v Praze 10.

T&M

188

189

OBSAH

Orientální mise

Na domácím hřišti

Bouře nad Německem

Ponorka a žralok

Jak se dělá zemětřesení

Docela všední operace

Závěrem dvě malé mystifikace

190

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES – BOUŘE NAD NĚMECKEM

Z anglického originálu COMRADES IN ARMS

Edice Hrdinové vzdušných bitev 37

Obálka Fetr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Petr Barč Překlad Pavel Kaas

Vydalo nakladatelství Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4 jako svou 691– (121.) publikaci.

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r.o., Český Těšín, Střelniční

54

ISBN 80-85773-96-1

191

BIGGLES NA INTERNETU

Informace o Bigglesovi v jazyce českém jsou nyní dostupné

také uživatelům nejmodernější sdělovací a informační

techniky – Internetu. Je na tom pozoruhodné, že iniciativa

vzešla od milovníka Bigglesových dobrodružství, který si

přezdívá Janisz, a jenž se spojil s nakladatelstvím T&M a

shromáždil řadu základních informací.

Soubor obsahuje:

Bibliografii českých titulů vydaných ve standardní řadě po

roce 1989.

Úplný seznam původních vydání Bigglesových titulů v Anglii.

Ukázky knih a časopisů, které vycházejí v zahraničí.

Vývoj vydávání Bigglesových příběhů v českém jazyce,

včetně charakteristiky nejdůležitějších nakladatelství.

Co nás v nejbližší době čeká.

Listárna.

Na čem se létalo.

Nejdůležitější hrdinové Bigglesových příběhů.

Soubor je na Internetu k dispozici od konce prvního pololetí

1998 a najdete ho pod značením:

Fly.to/Biggles

nebo na druhé adrese: www.geociriesxom/Area5l/Zone/9479

HLEDEJTE!

192