W. E. JOHNS

BIGGLESŮV VELKÝ LOV

TOUŽIMSKÝ & MORAVEC

PRAHA 1995

UPOZORNĚNÍ PRO ČTENÁŘE

Název nakladatelství „Toužimský & Moravec“

je tvořen jmény Roman Toužimský a Michal Moravec.

Praha 1995

W. E. Johns © GP (Publications) Limited, 1995

Jacket illustrations Zdeněk Burian, Petr Barč

© Zdeněk Burian – dědicové, 1995

Illustrations © Petr Barč, 1995

Translation © Milan Hausner, 1995

ISBN 80 – 85773 – 40 – 6

KAPITOLA PRVNÍ

BIGGLES PŘEBÍRÁ PŘÍPAD

„To snad ani není pravda!“ zakroutil hlavou

konstábl. „Začal jsi sbírat známky, Bigglesi?“

Konstábl Hebblethwaite, jemuž žádný kolega ze

zvláštní letecké sekce vyšetřování Scotland Yardu neřekl

jinak než Ginger, byl zmaten. Válka skončila, celý

Bigglesův tým se přestěhoval do nového hlavního stanu

na Mount Street, ale že to s Bigglesem dojde takhle

daleko, to nechápal. Viděl majora Biggleswortha, D.S.O,

D.F.C., M.C. sedět za stolem s hlavou skloněnou nad

aršíkem známek.

„Nebo mě klame zrak?“ dodal zajíkavě.

4

Biggles zvedl hlavu a zvídavě se na Gingera podíval.

Neřekl nic.

Ryšavý, bývalý válečný pilot se právě vrátil z

celodenní služby a pod upřenýma Bigglesovýma očima

ho polilo horko.

„Tak aspoň něco řekni!“

Biggles mlčel dál.

Na celé situaci by nebylo nic zvláštního, kdyby

nešlo zrovna o Bigglese. Údiv, který přiměl Gingera k

otázkám, vycházel z jeho znalosti Bigglesovy povahy. Za

dlouhé roky, kdy spolu brázdili nebesa se nestalo, aby

Bigglese zajímaly známky, a nyní svíral v prstech pinzetu

a lupu a pečlivě studoval titěrný kousek lepkavého

papíru! Bylo to neuvěřitelné!

Ginger se otočil ke konstáblům Algy Laceyovi a

lordu Bertiemu Lissiemu, kteří právě harašili v předsíni.

Také dorazili ze služby a odkládali tam klobouky na

věšák.

„Vidíte to, co já?“ hodil hlavou k mlčenlivému

Bigglesovi

Kulhající Bertie, muž se šlechtickým titulem, si

nasadil svůj neodmyslitelný monokl. Celou scénku

hodnou Sherlocka Holmese pozoroval Bertie s úžasem a

obavou zároveň. S Bigglesem se něco dělo! Jako by

nestačilo, že lordovo nedávné zranění se dosud nezhojilo.

Při pátrání po ztraceném prototypu německého letounu se

Bertie nepohodl s konkurenty, ti neváhali, začali střílet a

jedna z kulek řádně potrhala svalstvo lordova stehna.

„To mě tedy podrž!“ vyjekl, když se blížil ke stolu.

„Tak tohle, kamarádi, zase zamotá mé mozkové závity a

doufám, že na nich nevznikne uzel! Jestli ten náš

staroušek začal sbírat známky, znamená to jedinou věc.

5

Naše radovánky a rozpustilé lenošení berou za své.

Konec a třikrát podtržený! Až do skonání světa bude nás

šéf honit po světě, abychom hledali tyhle kousky papíru s

nadějí, že najdeme Modrého Mauricia.“

„Říkal jsi něco o radovánkách a lenošení?“ zvedl

Biggles obočí.

„Propánakrále, bavil jsem se, ale… však víš, jak

jsem to myslel,“ vykoktal Bertie.

Biggles konečně odložil lupu.

„Vidím, že vás zajímá, proč se ze mě stal filatelista.

Už jako malý kluk jsem toužil sbírat známky. Dával jsem

si mědáky do prasátka, ale pak nějaký násilník začal

válku a já, chudák, ztratil naději věnovat se té

vroubkované nádheře. Známky jsou totiž mnohem

zajímavější papírky než třeba stokrát větší noviny.

Většina z nich je pěkná a naučíš se z nich zeměpis líp,

než z velkého atlasu. Mohu s nimi cestovat, aniž bych se

zvedl ze židle a díky těmto pokladům se dostanu i tam,

kde lišky dávají dobrou noc. Platí to i pro nás, když jsme

se už dali na tuhle policejní lopotu. A stejně, až mě

ouřadové pošlou do penze, pak se pustím do sbírání

známek ve velkém.“

„Takže tys ještě nezačal?“ zavrtěl se Algy. Biggles

si povzdychl. „Ještě ne.“

„Dobře. A co má pak tohle všechno znamenat’“

ukázal Algy na stoh aršíků, válejících se po desce stolu.

„Tohle? Ano, to je jiná,“ pronesl Biggles

zachmuřeně. „Tohle mne jako chlapce obdivujícího

známky nenapadlo.“

„Jak ses k tomu dostal?“ zavrčel Ginger. „A kdy?“

„Dneska ráno. Zavřete dveře a najděte si volná

křesla. Stejně jsem se chystal poradit se s vámi o tomhle

6

případu. Je to totiž dost deprimující záležitost.“ Biggles

si zapálil a čekal, než se ostatní uvelebí v křeslech.

Když se kolem něj sesedli, vzal do pinzety jednu ze

známek a ukázal ji svým podřízeným. „Tahle známka,“

pokračoval, „má hodnotu půl druhého franku. Vydala ji

francouzská vláda.“ Odložil známku a vzal do pinzety

jinou. „Tahle, i když je v mnohém identická, je padělek.

Vytiskly ji na neznámém místě naprosto nepovolané

osoby.“

„Takže, máme před sebou nepovedený falzifikát?“

zeptal se Ginger, jehož již opustil strach o Bigglesovo

duševní zdraví.

„Ano a vlastně také ne,“ pokrčil Biggles rameny.

„Většinou jsou padělky značně nekvalitní, protože

vydávání cenin se řídí přísnými předpisy. Na padělky se

prostě brzy přijde. Tahle známka je však něco naprosto

jiného. Normálně se padělek pozná na první pohled, ale u

této známky nerozezná na první pohled nic ani dobrý

odborník. Má přesně okopírovaný obrázek a jsou použity

naprosto shodné tiskařské materiály. Neliší se ani

barevně ani chemicky. Jinými slovy řečeno, když

zamíchám tyhle padělky mezi pravé známky, nikdo je už

od sebe nedokáže rozlišit. Pokud snad nebude mít přímo

psí čenich…“

Biggles se odmlčel a lehce se usmál.

„Falzifikáty však poněkud zavánějí. Zanechávají za

sebou pěknou, nevoňavou stopu… Páchnou totiž po

naftalínu, i když ještě nikdo neví proč. Pro normálního

sběratele, nemá tahle maličkost žádný význam, ale

francouzská vláda je vzteky bez sebe. Nerozčilují se

kvůli tomu, že jejich čmuchací psi sešli ze stopy.

Ministerstvo spojů bylo podvedeno a Francouze to

7

nebaví! Nedá se zanedbat ani výše hospodářských ztrát.

Ta je přímo úměrná množství padělků vypuštěných do

oběhu. A protože tady nejde o lacinou nepovedenou

kresbičku, je nasnadě, že byly vytištěny velké série.

Francie tím přichází každý den o pěkně zaokrouhlenou

sumu a bude přicházet tak dlouho, dokud se neobjeví

zdroj a nebude zlikvidován.“

„Z toho plyne, že někde ve Francii řádí banda

šikovných padělatelů,“ řekl Algy. „Rozumíme ti.“

„Ceniny jsou v oběhu už delší čas, ale vůbec není

jasné, odkud pocházejí,“ doplnil Biggles. „Teď si však

budeme chvíli povídat o něčem jiném.“ Vysypal na stůl

obsah velké obálky a popadl jednu fialovou bankovku.

„Desetilibrovka! Jednou jsem ji už měnil. To byly

časy,“ usmál se Ginger.

„Ministr financí ti jich dá zítra pytel, když mu

řekneš, kde se tiskla právě tahle. Je to totiž přesně takový

falzifikát jako ta známka. A znovu máme před sebou tak

dokonalou kopii, že ani bankovní experti z Bank of

England si nejsou jisti. Tiskový papír nemá chybičku.

Barva k nerozeznání. Každá vláda, která tiskne oběživo,

si je vědoma možnosti padělání. V celkovém počtu peněz

v oběhu se vždy najde pár falešných bankovek. Většinou

se dostanou do oběhu v cizině, kde zná skutečné

bankovky jenom hrstka lidí.“ Biggles se nadechl.

„U nás na ostrově se nejvíc falešných platidel

objevuje na místech, kde je velký obrat peněz. Třeba na

dostizích. Většina falzifikátů je patrná na první pohled a

jakmile se dostanou do banky, jsou staženy z oběhu.

Podobné nebezpečí trvá od nepaměti a úřady s ním v

určitém procentu počítají. Padělky představují spíše

komplikaci než skutečné nebezpečí pro měnový trh.

8

Pokud se však v oběhu objeví bankovka takové kvality

jako je tato,“ Biggles zvedl bankovku nad hlavu, „pak je

jasné, že banda falzifikátorů pracuje ve velkém. A to už

zavání velikým malérem. Každá vláda musí vědět, jaký

objem financí je v oběhu. Pokud se rovnováha poruší,

začne nárůst inflace a může dojít i k hluboké hospodářské

krizi. Poklesne zahraniční obchod, protože investoři

odjinud začnou znovu zvažovat, zda investovat.

Hokynáři se začnou rozmýšlet, zda mají bankovku

přijmout, anebo ne. Výsledkem může snadno být

naprostý chaos!“

Biggles uhasil cigaretu v popelníku.

„Dnes ráno mě pozvali do Whitehallu,“ shrnoval.

„Porady se zúčastnili opravdu ti nejvyšší. Mě

samozřejmě pozval generál Raymond, byl tam ale i

zástupce ředitele Scotland Yardu. Celá konference se

zabývala situací, která se vlastně objevila i po první

světové válce. Hodně lidí si uvědomuje, že nastává velmi

obtížné období, avšak novináři dosud dokáží roztrpčené

občany uchlácholit.“

„To mluvíš o černém trhu?“ chtěl vědět Algy.

„Nesmysl! V tomto případě má nezákonný obchod jen

druhořadý význam.“

„Tak už nám propánakrále řekni, oč jde!“ vybuchl

Bertie. „Už se nemohu dočkat, až se dám na podnikání.“

„Celá záležitost je tak vzrušující, že až se tyhle

bankovky objeví ve velkém, zničí naše hospodářství

stejně spolehlivě jako atomové bombardování,“ řekl

Biggles. „Před několika lety se organizovaný zločin

možná objevoval jen ve špatných detektivních románech.

Zápletky s padělateli se považovaly za dobrou zábavu a

výplod fantazie. Leč v současné době se tahle nekalá

9

činnost rozmohla tak, že ani největší snílek si nedokázal

v minulosti vybavit všechny důsledky, které s sebou

padělky přinesou. I dnes najdete drobné lotříky a

bezpochyby tomu nikdy nebude jinak. Jejich činnost však

dokáže policie udržet pod kontrolou.“

„Už jsi ale určitě slyšel názor, že moderní vědní

obory vymažou zločin z povrchu zemského,“ filozofoval

Ginger.

„Na to zapomeň!“ zavrtěl Biggles hlavou. „Podobné

závěry jsou spíš zbožným přáním. Moderní vědní

disciplíny

pomáhají

oběma

skupinám.

Moderní

prostředky, které využívá policie, stejně dobře poslouží

zločincům. Neznám policejní postup, který by dokázal

účinně potlačit kriminalitu jako celek. Navíc, máme dost

důkazů, že zločinci jsou ve využití novinek rychlejší než

poldové.“

„Cos to říkal o…“ začal Algy, ale Biggles ho

přerušil.

„Nechme toho. Nemá smysl se zabývat podobnými

hloupostmi. V prvé řadě k růstu zločinnosti přispívají

moderní životní podmínky. Svět už není a nebude tím,

čím býval. Na trhu se objevují nové a nové hračky a ne

všechny jsou určeny ke hraní. Dvě obrovské světové

války málem rozpoltily celou zeměkouli na několik dílů.

A tomu my říkáme, prosím, věda! Co udělali vědci, aby

zabránili

konci

lidstva?

Vynalezli

hrůzostrašné

smrtonosné zbraně místo toho, aby hledali způsob, jak

nakrmit všechny děti světa. Lidé na ulicích nepotřebují

atomovou pumu. Chtějí chleba s máslem. Svět už není

procházka kvetoucím parkem a i poslední pobuda ví, že

se s tím nedá nic dělat. Zítra třeba někde na druhém

konci planety, začne nějaký nakvašený rytíř brousit

10

šavličku, nebo se rozhodne hodit na ubohou planetu

bombu plnou vztekajících se atomů. Celá zeměkoule se

promění v sekaný kámen a prach. Lidé to přece vědí. Co

mají dělat? Pokrčí rameny, dají si panáka a jdou si dát

partičku. A až se začne zvedat prach, někam zalezou.“

„Když to stihnou,“ kývl Bertie. „Chceš říct, že se

celý svět zbláznil.“

„A jde to rychle,“ usmál se trpce Biggles. „Mám

obavy, že se svět vážně řítí do záhuby. Lidé mají dost

omezené myšlení a začnou se chovat jako zločinci, jak

jen ucítí šanci přijít k penězům.“

Přejel očima po tvářích posluchačů. „Omlouvám se

za to kázání, ale řekli jste si o to. Jako představitelé

zákona a práva, se musíme umět podívat pravdě do očí.“

Zapálil si další cigaretu.

„Normálnímu člověku stačily útrapy války,“

pokračoval. „Žijí však mezi námi jedinci, kteří dostanou

přes prsty, oklepou se a hned se snaží o další podvod.

Nevím proč, ale těm lidem nestačí žádná lekce.

Navléknou si jakýkoli kabát, aniž by se jim sevřel

žaludek odporem. Nezastaví se. Nezajímá je prostý život.

Stále znovu se vrhají do nových darebáctví. Teď, po

válce stoupá cena peněz a oni se v nich chtějí koupat. Je

jim úplně jedno, odkud zlaťáky pocházejí. Naprosto je

nezajímá, zda pro jejich peníze někdo zahyne. A navíc.

Válka skončila, ale ještě hodně zločinů zůstalo

nepotrestáno. Na světě stále žije spousta vrahů z

koncentráků, nebo těch, co řezali krky v zajateckých

táborech. Ti netrpí bídou a rádi by vraždili dál. Noviny

dnes navíc tvrdí, že svět zaplavili drsní vojenští

vysloužilci, neštítící se ničeho. Tihle lidé sice za války

nebyli zločinci, byli jen vojáky, ale naučili se zabíjet a

11

mnohým z nich to zaručuje slušné živobytí. Života si

neváží, ale peněz ano. Organizují se. K tomuto druhu

zločinu musí policie přistupovat jinak než k drobným

kapsářům.“

„Penězokazci tedy nejsou nejhorší,“ řekl Ginger.

„Jsou nejnebezpečnější!“ odvětil Biggles. „Tím se

dostávám k jádru věci. Na vrcholku celé organizace sedí

vychytralý a zkušený padělatel. Není to hlupák a žádná

malá

ryba

ho

nemůže

prozradit.

Je

značně

nepravděpodobné, že by ho ti drobní kdy viděli. Když se

nad dvěmi či třemi z nich, zavře voda, pro Velkého šéfa

to pranic neznamená. On je přece hlavou celé organizace.

Pro nás to bude znamenat také tvrdé utkání s nejlepšími

podplacenými právníky. Kdo se odváží obvinit všemi

mastmi mazaného lotra, který tiskne tyhle dokonalé

bankovky? Bez jednoznačných důkazů to neudělá nikdo!

Asi mě budete považovat za tupce, ale ani já nepovažoval

tuhle desetilibrovku za padělek. Zisky našeho pana

zločince s velkým Zet dosahují astronomické výše.

Omlouvám se vám, že jsem mluvil tak dlouho a

nesouvisle, ale už od prvního okamžiku vyšetřování si

musíme být jisti, s kým máme tu čest.“

„Jemine. To tedy zahálka skončila,“ ušklíbl se

Bertie.

„Máme povinnost, dívat na celý případ prakticky a

ne po něm jen mžourat přes tvůj blýskavý monokl,

Bertie,“ svraštil čelo Biggles. „A nebude tu zábava. Kde

jsou ty časy, kdy se podvodník spokojil s několika

librami a když se zjevilo rameno spravedlnosti, bral nohy

na ramena? Můžete sice namítnout, že tihle lidé jsou stále

mezi námi, ale já vám odpovím, že nejsou nebezpeční a

dříve či později skončí za mřížemi.

12

V našem případě však budeme mít co dělat s jinými

zločinci. Jsou to bystře uvažující darebáci s dostatečným

množstvím

peněz.

Připravili

projekt

nebezpečný

principům celé společnosti. Oni už dnes nemyslí ve

stovkách či tisícovkách liber. Pracují s částkami, které

jste vy nikdy neviděli pohromadě a jim slouží jen jako

základní kapitál na cestě za milióny. Málo platné, peníze

dělají peníze. A první milion už otvírá brány k moci!

Nejsou už před nimi žádné hranice. Kdo si jednou

přivoní k velkým penězům, nepřestane, ani kdyby chtěl.

Tito lidé si vybudovali celou organizaci poddaných, které

živí. A jejich nohsledi požadují své desátky z

naloupených peněz. S růstem finančního kapitálu pak

roste i celá organizace. Uplácejí i běžně neúplatné

úředníky takovými sumami, které by našinci nedovolily

až do konce života pokojně spát. Úředníci se stávají

loutkami v rukách zločinců. Zločinec je láká slovíčky:

,Zamhouřete oči a zbohatnete. Když je však otevřete,

všichni se dozví, proč jste je zavřeli.’ A to nejsou jen

plané hrozby!“

Biggles sáhl po další cigaretě a zahleděl se do tváří

svých kolegů.

„Banda natahuje svá chapadla přetékající penězi

jako chobotnice. A protože chobotnice je hlavonožec,

Velký šéf sedí také uprostřed. Chapadla vyživují a krmí

jeho nenasytná ústa. Zničit podobnou nestvůru lze jen

přesným a tvrdým útokem přímo do středu. Musí být

zničena hlava celé organizace. Jak se k ní ale dostat, když

ani oddaní podavači potravy na chapadlech nevědí, kam a

ke komu peníze padají? Ten ví až příliš dobře, jak se

držet nepoznán a v ústraní. A aby zisky podobné

organizace neklesaly, musí její chapadla prorůstat všemi

13

oblastmi života od spodiny až k těm nejvyšším vládním

úředníkům. Za hezkou sumu peněz Velkého šéfa vždy

včas varují, kdyby se příliš čilý policista jen trochu

zahleděl tím správným směrem. Už jsem přece jednou

podotkl, že moderní prostředky poslouží zločinci stejně

dobře jako těm, kdož stojí na straně zákona.“

Biggles si odkašlal a na chvíli se zamyslel.

„My se nejlépe vyznáme ve vzduchu,“ řekl pak.

„Víte dobře, že i zločinci si uvědomují, jaké výhody jim

dává rychlý přesun. Není to tak dávno, co mohli

provozovat svá darebáctví jen na omezeném území,

protože neexistovala žádná možnost rychlé dopravy. I

když hodně pospíchali, mohl je zachránit jen ukradený

kůň! Ale dnes? V minulosti se dostali za hranice vlakem

a třásli se, aby je nevypátrali. Pak se na scéně objevila

motorová vozidla. To si opravdu myslíte, že pomohla

zákonu? Víte dobře, že jen někdy.

Skutečnou zbraní se stal automobil až v rukou

kriminálníků. Vždyť právě díky rychlým kolům se

dostávali na místo činu rychlostí blesku a ještě rychleji

mizeli v závětří. Možnost okamžitého zmizení je vždy

nejlepším přítelem zločinu.“

„Jeminkote, Bigglesi,“ řekl Bertie. „To my všechno

víme a ještě jsi zapomněl na lodičky. Těmi se také dá

plavit za hranice.“

„A to na začátku století ještě neměli v rukou

letadlo!“ nedal se vyrušit Biggles. „Odpusťte, pánové,

teď už to dopovím. Dnešní okřídlení zločinci se dostanou

během několika hodin na libovolné místo na světě.

Obloha nemá hranice, nemá překážky ani celnice. Když

se vyhnete vichřicím, vysokým pohořím a trochu se

vyznáte v navigaci, nemáte pro své rejdy žádné hranice!

14

Jak se potom divit, že moderní, protřelý darebák přemýšlí

v celosvětovém měřítku. Hranice jedné zemičky ho

vůbec nezajímají. Nepotřebuje ani pas. My ho v době

války také nepotřebovali. Koneckonců jeden zločinec

vyhlásil válku celému lidstvu docela nedávno… Tak. A

teď si jako příklad vezměme tyto známky a bankovky.

Lisy na jejich výrobu mohou být ukryty uprostřed

amazonské džungle, mohou však pracovat třeba i v

jeskyni na ostrově uprostřed Pacifiku. Padělatel může mít

na sobě jen tričko, ale i kožich a beranici. Podle toho, zda

pracuje na rovníku či za Polárním kruhem. A protože má

letadla, nemá ani potíže s rozesíláním padělků. Čím víc o

tom přemýšlím, tím silněji si uvědomuji, jak bude

obtížné tuhle bandu zlikvidovat.“

„Ale kdyby se všechny země dohodly na spolupráci,

tak by přece jen bylo snazší pomocí radarů sledovat

pohyb neznámých letadel, u nichž by nebyla známa

cílová oblast letu,“ namítl Algy.

„Určitě. Ale co z toho vyvozuješ? Gangsteři

nebudou zase takoví blázni, aby poletovali oblohou bez

odpovídajícího krytí. Budou mít vždy dobře připravené

důvody i doklady k přeletu. Naše bankovky se klidně

mohou tisknout na Celebesu, pak je mohou doručit

letecky do Arábie. Velbloudi je donesou do Persie a stačí

jedno malé letadélko a vhodné místo k přistání někde

mezi skalisky na severu ve Skotsku a padělky jsou doma.

Rozvoz falešných peněz může mít přitom klidně na

starosti úplně jiná firma, zcela jiní lidé. Vůbec

nepochybuji o tom, že máme co dělat také se zkušenými

letci ve službách zločinu. Velká kupa peněz dokáže

zkazit i čestného člověka. Úvaha o způsobu dopravy

nakonec přiměla hochy z ministerstva, aby požádali

15

právě mě, znalce létání. Naši protivníci hrají vysokou

hru. Jejich trumfy jsou tyhle povedené bankovky. Oni se

nezajímají o malé banky a obchodníčky. To je pro ně

něco jako krmení pro kuřata. Vnikají do větších

organizací. Čím větší firma či banka, tím víc stoupá

jejich zájem a ta nenasytnost roste. Na druhé straně se

dostávají do začarovaného kruhu, z něhož nebude

východisko! A právě jejich nenažranost je nakonec

zahubí.“

„Asi jako pašeráky alkoholu v Americe?“ neudržel

se Ginger.

„Ano. Něco takového. Pašerácké gangy vnesly

spoustu nového do dějin organizovaného zločinu.

Vydělávaly na nabídce lacinějšího alkoholu a dělaly to ve

velkém. Zavedly si skvělou organizaci, jinak by to

nefungovalo. Neradi zabíjeli a nepotřebovali krást. K

alkoholikům se vlastně chovali jako lidumilové, ale ne

abyste Raymondovi prozradili, co jsem teď o nich řekl!

Naše banda také nehodlá vraždit, ledaže by někde

narazila na nebezpečného svědka nebo vzpurného

podílníka z vlastních řad. Záměry mají dva. Nejprve se

obohatí a bohatstvím získají vliv. Potom rozvrátí

hospodářský život státu. Pokud potom vše půjde podle

jejich představ, převezmou moc!“

„Takže ty opravdu věříš, že jim vládnou kmotři,

podobní těm ze Sicílie?“ otázal se Algy.

„Vláda je přesvědčena, že ano,“ odvětil Biggles.

„Zajištěné padělky to jednoznačně dokazují. Jejich

vynikající kvalita je důkazem velkorysého přístupu

padělatelů. Sehnali původní papír i tiskařské barvy a

znají tajné postupy, které se při tisku cenin uplatňují. Jak

se k nim tyto informace dostaly? Za úplatek? Je to

16

možné, ale přece jen myslím, že naši vládní úředníci se

tak snadno a rychle uplatit nedají.

Nedávno skončila válka a to mne přivádí na jinou,

lepší stopu! Německé válečné výzkumy a pokusy!

Zavedení falešných peněz do oběhu kdekoliv na světě je

nebezpečím, ale je to i obtížné! Němci však s tím začali

už za války! S naší bandou spolupracuje jistě řada

odborníků. Také ti, kdo se snaží vyměnit peníze za pravé.

Vláda se obává, že když padělatelé vytiskli tak zdařilé

bankovky, nebudou mít nejmenší potíže s lístky na

potraviny nebo na oděvy. Před zločinci se otevřely

úžasné možnosti a v Hitlerově Německu vychovali

odborníky! V dnešním Daily Expressu se o tom píše:

„V německém městečku Freising bylo nalezeno

třiadvacet kufrů s falešnými bankovkami ještě z doby

války. Celková hodnota nálezu přesahuje dvacet šest

milionů anglických liber… Někteří bývalí vězni v továrně

v Bad Ischlu potvrzují, že v průběhu války se k tisku

anglických bankovek používalo sedm nejmodernějších

tiskařských lisů a dva velmi složité fotografické

kopírovací přístroje.“

Biggles odložil noviny. „Podobné mašinky se dají

přestěhovat kamkoli. Můžeme si být jistí, že padělatelský

gang hodlá působit po celé zeměkouli. Co s tím udělají

vlády ostatních zemí, to zatím opravdu nevím.“

„Je mi jedno, co udělají nějaké vlády,“ vybuchl

Ginger. „Zajímá mě, co s tím uděláme my!“

„Zatím to není slavné,“ ušklíbl se Biggles. „Britská

vláda už pověřila Scotland Yard, aby hájil její zájmy v

zahraničí. Jeho zástupce pověřil úkolem našeho

17

oblíbeného generála Raymonda. No a ten má

zamilovaného obětního beránka, kterým jsem já.

Překvapil jsem vás? A promiňte, na vás bych málem

zapomněl, pánové. Teď však už vážně. Jako obvykle mi

nechává naprosto volné ruce, však také dobře ví, že my,

stejně jako on, nevíme kde začít. Takže, pánové, můžeme

se vydat kamkoli, můžeme si dělat, co chceme…“

„Jeminkote,“ zasténal Bertie. „Absolutně co

chceme?“

„Správně,“ řekl Biggles. „Absolutně! A taky nám

nikdo nebude nahlížet do peněženky! Mám otevřený účet

s neomezenými zdroji.“

„Kde začneme, když máme každý milion v kapse?“

vyhrkl Ginger. „Věděl bych o nádherném ostrově…“

„To nebude to pravé,“ zarazil ho s dávkou hořkosti

novopečený správce bankovního účtu. „Nesouhlasím už

od chvíle, kdy jste mě vyrušili ze zkoumání té

vroubkované krásy.“

„Chceš říci, že tě už něco napadlo?“

„Na detailní rozpracování ten můj plán není,“ řekl

Biggles. „Je to jen… mohl by to být alespoň nápad.

Máme totiž…“

Nakousnutou Bigglesovu větu přerušilo energické

zaklepání. „Nikoho nečekám,“ zašeptal Biggles a zvedl

varovně prst. „Nechci, aby se z naší porady stala veřejná

schůze. Bertie a Gingere, počkejte v ložnici? Nebude tu

tak přecpáno.“

Počkal, až za nimi zaklapnou dveře a pak řekl:

„Pojďte dál.“

Na prahu dveří se objevil neznámý muž. Pomalu a

vznešeně vplul do místnosti, s klidem rozeného

džentlmena smekl buřinku a zastrčil do podpaží složený

18

deštník. Poté za sebou pečlivě zavřel a usmál se na

piloty, vnikající do světa velkých financí.

19

KAPITOLA DRUHÁ

V SAMETOVÝCH RUKAVIČKÁCH

Ginger omluvně mrkl na Bertieho a sklonil se ke

klíčové dírce. Host ho nesmírně zajímal, ale k velkému

zklamání

na

něm

zvídavý

Zrzek

nenašel

nic

překvapujícího.

Muž vypadal jako typický úspěšný podnikatel.

Člověk s bystrýma a sebejistýma očima. Po Londýně

chodily snad celé houfy podobných obchodníků. Muselo

mu být něco přes padesát, přesto však jeho mroží knír a

hustá hříva dosud neprokvetly šedinami. Naopak. Leskly

se až neobvykle tmavou černí, která doplňovala jeho

snědou pleť. Gingera napadlo, že muž má předky kdesi v

Latinské Americe nebo někde na pobřeží Středozemního

moře. Jeho hřmotná postava poskytovala jasný důkaz, že

dává přednost posezení u labužnické tabule před

mučícími nástroji tělocvičen. Sebedůvěra, kterou šířil

kolem sebe, vyvěrala i z jeho dokonale ušitého oděvu z té

nejlepší anglické látky. Nikde ani snítko prachu. Dojem

kazily jen kožené boty na patentky, které by si nazul jen

málokterý Angličan, chystající se na obchodní jednání.

„Koho hledáte?“ zeptal se Biggles.

„Pana

Bigglesworthe…

promiňte,

majora

Biggleswortha z R.A.F nebo spíš seržanta Biggleswortha

ze sekce C.I.D. Scotland Yardu. Je mi úplně jedno, jak si

teď nechává říkat.“ Na mužově snědé tváři se rozlil

zářivý úsměv. „Řekl bych, že s ním právě mluvím. Příliš

se nemýlím, že?“

20

Podle přízvuku a formulací se Ginger snadno

dovtípil, že zavalitý muž strávil hezkou řádku let v

Americe.

„Nemýlíte se,“ řekl Biggles. „Jsem to já. Posaďte se,

prosím.“

Návštěvník si přitáhl volné křeslo a přehodil nohu

přes nohu. Deštník a buřinka spočinuly na jeho kolenou.

Očima těkal po Bigglesovi a Algym. Zvedl obočí a

tázavě se na Bigglese podíval.

„To je pan Lacey, můj přítel,“ vysvětlil Biggles.

„Nemám před ním tajnosti. Čím vám mohu pomoci?“

„Musím s vámi mluvit…,“ začal neznámý

návštěvník, ale Biggles ho přerušil.

„V prvé řadě bych rád věděl, s kým mám tu čest,“

pobídl ho jemně.

„Jmenuji se Robinson,“ představil se muž. „John

Robinson,“ Ginger se už podle tónu hlasu dovtípil, že

tohle poměrně časté příjmení, by patrně dost překvapilo

mužovy rodiče. Bude to mít ostrý háček, napadlo Zrzka.

„Děkuji vám, pane Robinsone,“ zlehka kývl Biggles.

„Teď se můžeme vrátit k důvodům, které vás ke mně

přivedly.“

„Jsem obchodní zástupce britské letecké společnosti.

My…,“

„Promiňte! Jak se vaše společnost jmenuje?“

„Víte, společnost jsme právě založili,“ řekl muž.

„Zatím jí říkáme UniTed Airlines s.r.o., ale je to jen

návrh názvu. Jsem odpovědný za personální otázky

spojené s příjmem nových uchazečů. Došel jsem k

dojmu, že zaměstnání u nás by vás mohlo zajímat.“

„Proč?“

21

„Jste specialista a létání máte v malíčku. Vytvořili

bychom vám mimořádné pracovní podmínky.“

„To je od vás velice šlechetné,“ odvětil klidně

Biggles. „Smůla je v tom, že já už jsem zaměstnán. Je mi

líto.“

„Vím o tom. Nepochybujte o tom, že jsem si o vás

ledacos zjistil. Nikdy nenabízím práci člověku, o jehož

kvalitách bych pochyboval. Všechny zaměstnance naší

společnosti si vždy osobně prověřím.“

„Proč jste tedy přišel za mnou? Stačí si vzít noviny a

najdete spoustu vynikajících pilotů, kteří hledají slušné

živobytí.“

„Chybí jim vaše zkušenosti a vaše pověst, pane.“

„Pověst?“

„Ano. Máte pověst muže, který dosáhne úspěchu i v

úplně ztracených situacích.“

„Děkuji vám za uznání, pane Robinsone, ale já…“

„Počkejte. Ještě jsem neskončil.“

„Prosím.“

„Chcete říct, že o práci pro naší společnost nemáte

zájem?“

„Přesně tak.“

Na návštěvníkově tváři se objevil nechápavý a snad i

trochu uražený výraz. „Nepochybuji, že změníte názor,

až vám sdělím, za jakých podmínek vás zaměstnáme.“

„Peníze mě zase tolik nezajímají.“

„Co takhle deset tisíc ročně?“

Biggles svraštil obočí. „Málo to rozhodně není, ale

přesto mě vaše nabídce nesvede.“

„Je to přece spousta peněz, ne?“

„Podobný plat nedostane obyčejný pilot dálkových

letů u žádné letecké společnosti,“ prohlásil tvrdě Biggles.

22

„Čistě ze zvědavosti by mě zajímalo, jakou pracovní

náplň pro mne máte. Vydělat si takovou hromadu peněz,

nemůže být samo sebou.“ Bigglesovy oči studily jako

rampouchy.

„Byl byste něco jako… poradce naší společnosti.

Vaše honoráře by také obsahovaly určitou odměnu za

oddanost firmě.“

„To znamená, že bych nemohl přijmout práci od

někoho jiného?“

„Dá se to tak říct. Moje společnost je však

přesvědčena, že podobnou nabídku musí přijmout každý.

UniTed Airlines si chce zasloužit, aby se práce pro ní

stala vaším koníčkem.“

„To určitě,“ zavrčel Biggles. „Řekl bych, že moje

současná práce je můj koníček už teď.“

„Vás nezajímá povýšení?“

„Nijak zvlášť. V prvé řadě však nehodlám dělat

něco, co by se mi nelíbilo.“

„Peníze ale potřebujete.“

„To jsem pochopil hned tehdy, když jsem se

vyhrabal z kojenecké peřinky, pane.“

„Tak proč nesáhnout po zaokrouhlené sumičce?“

„Tak hluboko jsem ještě neklesl.“

Robinson

poprvé

zaváhal.

„Přestaňme

se

popichovat, prosím,“ navrhl.

„Začal jste vy,“ pokrčil rameny Biggles. „Dobrá.

Pak si tedy řekněte svoji cenu.“

„To může být pro vás až příliš nebezpečná nabídka.“

„Na vaší odpověď nechvátám. Můžete si to

rozmyslet.“

„Na světě je spousta věcí, o kterých nepřemýšlím

vůbec. Práce u vaší společnosti patří mezi ně.“

23

„Vy se rád dohadujete, že?“

„Myslíte?“

„Pane majore, v Anglii mají všechny stěny uši a

ledacos jsem už slyšel,“ prohodil chlápek, říkající si

Robinson.

„Také jsem se tady na ostrovech pár věcí naučil,“

odpověděl klidně Biggles. „O lidech a obchodech, víte.“

Návštěvník podruhé zaváhal a vzdychl si. „Pak mám

tedy velikou smůlu,“ řekl a pokrčil rameny. „Máte

vynikající zkušenosti. Proč nechcete získat další a dál

polepšit svou pověst?“

„Nestojím o to. Vy myslíte, že mi něco unikne?“

Robinson mávl odmítavě rukou. „To se přece může

snadno stát.“

„Že by?“ odsekl Biggles. „Nemusíte za mě ronit

slzy. Mám už za sebou hezkou řádku let a klidně se mohu

ohlédnout zpátky.“

„Chtěl jsem spíše říci, že klidně dovolujete jiným

lidem, aby s vámi zacházeli jako s loutkou. Zatahají za

šňůrky a vy se vrhnete tam, kde vás chtějí mít.“

„Nestěžuji si.“

„Co budete dělat, až zestárnete. Kdy už vám

nebudou sloužit nohy a oči, aby vás mohli nasazovat do

těch ošemetných a nebezpečných operací? Neprotestujte,

my dobře víme, co jste pro britskou korunu udělal. Co

vám za to poskytují? Medaile? Jednu nebo tři? Nabídli

vám snad jako bájnému princi půl království? My si ale

dobře uvědomujeme, že právě vy jste patřil k lidem, kteří

skutečně přispěli k vítězství spojenců v proklaté válce.

Myslím svá slova naprosto vážně. Bude nám hrozně líto,

když zůstanete sedět jako vysloužilec za pecí. Nabízím

24

vám úžasnou příležitost. Proč nechcete myslet na vlastní

prospěch a budoucnost?“

„S podobnými otázkami jsem se už vyrovnal.“

Návštěvník zavrtěl hlavou a vstal. „Vidím, že zprávy

o tom, jaký jste tvrdohlavec, nelhaly. Opravdu mě mrzí,

že se spolu nepustíme do obchodování. Byl to nakonec

můj nápad. Jsem totiž přesvědčen, že spolupráce by

přinesla oběma stranám značný prospěch.“

Biggles vstal a podíval se zblízka Robinsonovi do

očí.

„Bylo mi ctí vás poznat, pane Robinsone. Opravdu

oceňují vaší šlechetnou nabídku. Vaše společnost musí

mít hodně benzínu.“

„Kapitál nám opravdu nechybí.“

Biggles se lehce pousmál. „Koneckonců, mně také

ne. Může se stát, že se naše obchodní cesty ještě někdy

zkříží.“

„Snad.“

Biggles otevřel dveře. „Přeji vám příjemný den,

pane Robinsone.“

„Na shledanou. Děkuji, že jste věnoval svůj

drahocenný čas mému návrhu. Mimochodem, málem

bych zapomněl.“ Robinson sáhl do náprsní kapsy, vylovil

velkou obálku a podal ji Bigglesovi.

„Co je to?“ zeptal se Biggles zvědavě.

„Proč tu obálku neotevřete?“

Biggles obálku rozlepil a vysypal její obsah na stůl.

Vyklouzl jediný papírek, pomačkaná tisícilibrová

bankovka. V místnosti zavládlo ticho. „Za co?“ zeptal se

konečně Biggles.

25

„Za nic. Říkejme tomu malá pozornost našeho

podniku za vaše zásluhy pro blaho Jejího veličenstva

královny.“

„Je opravdu pro mě?“

„Samozřejmě.“

„Mohu si s ní udělat, co chci?“

„Přirozeně.“

„Tak jsem se tedy nemýlil.“

Biggles pomalu sbalil bankovku do roličky, došel s

ní ke krbu a v plamenech zapálil jeden její konec. Pak si s

ní připálil cigaretu.

Robinson si ho změřil tmavýma očima, v kterých se

zračil výraz naprostého nepochopení. Ztvrdly mu rysy.

„To vždycky zacházíte s penězi tímto způsobem?“

„Jenom s některými,“ řekl Biggles. „Pokud jde o

peníze, u nichž nevím odkud pocházejí, pak ano.“

„To byste mohl rovnou podpálit celý zdejší

parlament, pane. Dejte si pozor, abyste se přitom

nepopálil.“

„Budu dávat pozor,“ slíbil Biggles. „Vím, kam

šlapu.“

Robinson se k Bigglesově překvapení rozesmál a

celé jeho chování se změnilo, jako mávnutím čarovného

proutku. Vypadalo to, že se právě začal dobře bavit.

„Jedna nula pro vás, Bigglesi,“ pronesl zvesela.

„Vždyť ta bankovka patřila vám. Není vám té sumičky

líto, že ne? Dal byste si doutník?“ Otevřel pouzdro a

nabídl mu kvalitní Havana.

„Díky,“ zabručel Biggles. „Neodmítnu. Podobný

tabák si milovník dobrého pokouření neodepře.“

Robinson škrtl moderním pozlaceným zapalovačem

a chtěl mu připálit.

26

„Ne, děkuji, jste laskav. Tenhle dárek si schovám až

po večeři,“ prohodil Biggles omluvně. „Pak si jej teprve

vychutnám.“

Robinson zavřel zapalovač a strčil jej do kapsičky

saténové vesty. „Máte svůj názor. Dobrá. Jen

nezapomínejte, že vám mohu nabídnout nekonečný proud

podobných dobrot.“

„Nezapomenu.“

„Budu už muset jít. Na shledanou.“

„Sbohem.“ Biggles zavřel dveře. Hodnou chvíli

pečlivě naslouchal zvuku Robinsonových kroků na

schodech do přízemí a pak přešel k oknu.

To už vedle něj stáli i ostatní. Když se Ginger

podíval ven, spatřil jak přijíždí obrovská limuzína s

šoférem v livreji. Zrzek se zachoval jako zkušený

vyšetřovatel a pokusil se zjistit evidenční číslo

nádherného vozidla. Z horního okna však nedokázal

rozeznat ani jediné písmenko či číslo. Bigglese napadlo

totéž a ostře vykřikl:

„Gingere, utíkej dolů a zjisti číslo! Bude se nám

určitě hodit!“

Zrzek vyrazil ze dveří a seběhl schody jako blesk.

Když vyletěl na ulici, málem tam porazil hromotluka,

stojícího na chodníku. Muž v montérkách byl skutečně

obr a měl i další zvláštní znamení, jen jedno oko. Ginger

v té chvíli myslel jen na Robinsonovo auto. Rychle se

snažil kolem hromotluka prosmeknout, ale muž neuhnul.

„Koukejte, kam letíte!“ zavrčel vztekle, když do něj

Ginger lehce vrazil.

„Promiňte,“ omluvil se Zrzek. Když však byl

konečně na vozovce, auto už mizelo v hustém a

nekonečném proudu vozidel londýnské dopravní špičky.

27

Bylo pryč! Otočil se s roztrpčeným pocitem, že právě ten

hromský chlap mu zabránil splnit úkol.

„Tak tohle si s ním vyřídím,“ zamumlal.

Jenomže obrovitý chlap s cigaretou v koutku úst už

svižně kráčel dolů ulicí. Byl už tak daleko, že si Ginger

uvědomil, že ho nemá smysl honit. Vyběhl tedy schody a

s pokrčením ramen zvěstoval Bigglesovi zprávu o své

prohře.

Bigglese Gingerova zpráva nijak nepřekvapila. Se

zamyšleným výrazem odklopil víčko krabice na stole,

vyňal dlouhou cigaretu, vzal zapalovač a zapálil si.

„Bankovky na zapalování došly?“ ušklíbl se Algy.

„Bohužel,“ řekl tiše Biggles. „A teď si vzpomeňte na

moje slova! Každá zločinecká organizace má své vlastní

informátory. Právě jsme stáli tváří v tvář příkladu,

průzračnému jak lesní studánka.

Dnes ráno jsme byli pověřeni významným úkolem.

Možná, že je to až doposud nejdůležitější civilní pátrání,

které

kdy

svěřili

hrstce

leteckých

veteránů

s

pochroumanými údy. A během pár hodin klepe na dveře

chlapík a nabízí mi balík peněz, abych pro ně pracoval a

přidal se na jejich stranu. Jsou jako supi, kteří přímo

vytuší, kde padne mrtvá antilopa, na rozdíl od nich však

nepřicházejí brát, přijdou rozdávat! Pánové, ani

nejbohatší letecká společnost si nemůže dovolit platit

pilotovi deset tisíc ročně! Jsem si tím zcela jist a také

Robinson si uvědomoval, že brzy pochopím, oč jde. Zdá

se, že mu to bylo jedno! Pokud mám pravdu, tak úplatek,

který mi nabídli, patří k rekordním honorářům za to, že

nebudu nic dělat, že budu jen lelkovat. Ti hoši mají ale

dlouhé prsty! Už vědí, že se připravuje velká pátrací

akce. Uběhlo pár hodin a máme na stole tučný balíček jen

28

za to, aby zjistili, co máme za lubem. Pánové, ten gang je

nebezpečnější, než jsem si myslel.“

„Ty si opravdu myslíš, že k nim patřil? To by bylo

excelentní, propánakrále!“ zakroutil očima Bertie.

„Ty mi nevěříš?“ řekl Biggles. „Něco vám ukážu.

Gingere buď tak laskav a přines z koupelny žiletku.“

Ginger byl zpátky rychlostí blesku. Biggles si sedl

za šéfovský stůl a vzal do ruky Robinsonův doutník.

Pomalu a s překvapivou opatrností rozřízl dárek na dvě

poloviny. Uprostřed doutníku je čekalo překvapení.

Viděli tam skleněnou ampuli o nic delší a silnější, než

bývá obyčejná zápalka.

Mužům v místnosti se stáhlo hrdlo.

„Co… co myslíš, že to je?“ vykoktal Ginger.

„Hádám, že to je výbušnina,“ řekl nevýrazně

Biggles. „Třaskavá rtuť nebo podobná lahůdka. V

okamžiku, kdy se k tomu dostane oheň, bouchne to.

Nejspíš by mi to utrhlo hlavu.“ Odložil hračku stranou.

„Co s tím?“ ptal se Algy. „Zajdeme za

Raymondem?“

„O tuhle pyrotechnickou hračku se postaráme

později. Jinak si však můžeme poklepat po rameni. Naši

přátelé nám totiž udělali přímo královskou poklonu.

Nemyslím si, že se nás tihle banditi bojí, ale zcela jistě by

byli spokojenější, kdybychom stáli na jejich straně než

proti nim. Vrátí se. Teď už si jsou naprosto jistí, že jsme

to právě my, kteří se jim mají dostat na kobylku.“

„Jsi přesvědčen, že to vědí na sto procent?“ zeptal se

Ginger.

Biggles ukázal na známky, bankovky i lupu ležící na

stole. „Nebuď pošetilý. Tak zkušený chlap jakým

bezesporu Robinson je, nemohl můj nepořádek

29

přehlédnout. Domyslel by si to každý z vás, kdyby něco

o falšování věděl.“

„Tos nemohl svůj nepořádek uklidit!“

„Mohl,“ řekl Biggles a smetl věci do zásuvky.

„Jenže by se nic nezměnilo. Robinson věděl, kam

vstupuje, věděl za kým jde a proč. Jinak by s sebou

nenesl tu obálku.“

„Stejně jsi neuvěřitelný marnotratník,“ vzdychl

Bertie. „Famózní a excentrický. Když jsem viděl, jak ta

tisícovka lehá popelem, píchlo mě u srdce. Jak já bych si

s ní věděl rady! No, Bigglesi, vážně, propánakrále!“

„Jsem famózní?“ rozesmál se Biggles. „Zase jsem si

zahrál jako za mlada. Asi to opravdu bylo trochu jako

ochotnické vystoupení, abych před Robinsonem ukázal,

jak málo mi záleží na penězích. Čekal jsem, zda ho ty

plamínky rozruší. Sledoval jsem jeho ruce a nespletl jsem

se. Pak mi nabídl doutníček, který by moje choutky po

tisícovkách vyřešil jednou provždy. Na takovou bandu to

byl až nedůstojný pokus. Stejně si myslím, že ani on

nevěřil, že takový naivní trik spolknu. V okamžiku, když

jsem odmítl oheň, uvědomil si, že se rybka vysmekla z

udice a poroučel se. Už si byl jistý, že mě nezláká, ale já

na druhé straně stále nevím, k jakému darebáctví by mě

chtěli využít. Paměť mě však ještě slouží. Sérii té

bankovky si pamatuji naprosto přesně. Oznámím její

zničení v Bank of England a požádám o náhradu. Po

zákonné lhůtě mi vyplatí náhradu a tu společně utratíme

u Svatého Dunstana. Alespoň si ten špinavý tisíc trochu

zasloužíme, než nám přinese trochu toho potěšení.“

„Napadlo tě, že by to mohl být další padělek?“

zeptal se Ginger.

30

„Napadlo, ale nebyl to padělek. Ta bankovka byla

zaručeně pravá. Jaký smysl by měl úplatek padělkem?

Přineslo by to víc potíží než užitku.“

„A potom, že v Anglii vymírají lišky, a my, chudáci

šlechtici, nemáme nač pořádat štvanice,“ ušklíbl se lord

Bertie.

„Roztomilá poklona,“ řekl Biggles. „Bylo by přece

nedůstojné, opustit Boží svět, aniž by se tu člověk něco

nepřiučil.“

Algy si stále prohlížel smrtonosný doutník a ve

ztuhlých rysech jeho tváře se daly vyčíst značné obavy.

„Vědí, jaký máme úkol,“ řekl. „Zjistili si, kde máme

kanceláře a každou hodinu můžeme očekávat jejich útok.

Než se sem vrátí s většími a účinnějšími doutníky, neměli

bychom se porozhlédnout po trochu bezpečnějším

obydlí?“

„Máš samozřejmě pravdu,“ přikývl Biggles. „Ale

nečekejte, že tohle stěhování bude hračka. Stále nás

sledují, protože potřebují vědět, kde se nacházíme. Ode

dneška nás nespustí z očí. Když se odtud přesuneme,

budou vědět kam. Přesto doufám, že se jim brzy ztratíme,

jako ta chytrá liška, Bertie. Když to nepůjde jinak,

zmizíme v mracích. Snad jste ještě nezapomněli, co

znamená ukázat někomu ocasní ostruhu dřív, než se

rozezvučí kulomety. Však jste se dost nalétali. Musíme

vymyslet jak na to a potom náš ústup co nejlépe

připravit.“

„Co tím chceš říci?“ zeptal se Ginger.

„To si nepamatuješ, jakou jsme měli ve válce partu?

Kolikrát jsme dokázali zamlžit skla v širokém okolí? Měl

bych dát tu naší tlupu zase dohromady. Právě teď bych

potřeboval aspoň jednoho z hochů.“

31

„Koho?“

„Tuga Carringtona. Byl nejšikovnější, když došlo na

pěsti, měli byste se pamatovat. Volá mi skoro každý den

a pořád tlachá o starých, dobrých časech. Neříkal jsem

vám to, protože mě z jeho řečí občas rozbolela hlava.

Vrátil se do profesionálního ringu a prý mu to jde. Bydlí

kousek od Blackfriars Ring. Představte si, že se už

přihlásil k zápasům. Střední váha – Tug Carrington!“

„Čím se bude živit, když ho trefí na nos?“ vzdychl

Algy.

„Bude jezdit s taxíkem.“

„To se zmohl na vlastní auto?“

„Přesně tak.“

„Kde na něj sebral? Při jeho způsobu života to je

divné.“

„Když už to musíte vědět, tak to spravila moje

krátkodobá půjčka.“

„Aha,“ usmál se Ginger. „Mohlo mě to napadnout.“

„A k čemu by se nám Tug mohl hodit?“ zeptal se

Algy.

Biggles neodpověděl. Stál u okna a kryt

mušelínovou záclonou sledoval čilý dopravní ruch.

„Na protějším chodníku se nám usadil kamelot,

pánové,“ řekl pak. „Ještě nikdy jsem ho tam neviděl.“

„Co má být?“ ozval se Bertie. „Sháníš noviny?“

„Ne. Jen si všímám drobností. Vybral si vzorové

místo, aby mohl sledovat, co se děje u našich domovních

dveří.“

„Jeminkote, staroušku, nepřeháníš to?“ řekl Bertie.

„Co si takhle popovídat s psychiatrem. Mám známého,

který…“

32

„Tvůj psychiatr nedostává takové doutníky!“

přerušil ho Biggles a bodl prstem ke stolu. „Rozhodně

neuděláme chybu, když budeme od této chvíle podezřívat

každého.“

„Ale vždyť jsme dostali tenhle případ teprve dnes!“

řekl Algy.

„Mám pocit, že ti, které máme vyčenichat, to vědí už

od včerejška. Mají asi nějakou výhodu. Vidím, že vás

dnešní návštěva dostatečně nepřesvědčila. Tak si konečně

zapamatujte, že jsme považováni za nevítaný hmyz, který

oni musí jednou provždy odstranit. Budou nám tak

dlouho předkládat doutníky, dokud nás nikotin nezahubí.

Věřte mi už, pánové.“

„Kdo pak asi byl ten chlap, který mi zabránil přečíst

číslo Robinsonova vozu?“ řekl Ginger a postavil se vedle

Bigglese k oknu.

„Zase tak moc se neděje, aby se tu nemohl objevit

nový kamelot,“ uznal Biggles. „Jenže ten doutník

náhodný není. Kdyby vybuchl, mohl by mít Gingerův

hromotluk dost práce, aby dostal Robinsona do bezpečí.

A teď nový prodavač novin. Ty shody okolností už

zacházejí příliš daleko. Vidíš! Sedl si na bednu. To je

přece nezvyklé počínání u chlápka, který se živí

prodejem novin. Měl by stát a nabízet! Asi ho bolí nohy a

potřebuje si odpočinout. Jak by ne, když ví, že na tom

místě vystojí důlek! Napadlo vás vůbec, pánové, že ten

člověk se už zařídil? Ta bedna tam včera nebyla a dnes tu

je! Nemůže v ní být další dárek pro pana Bigglese a jeho

nepříjemné kumpány?“

„Co by tam mohlo být?“ zeptal se Ginger.

33

„To netuším,“ pokrčil Biggles rameny. „Když ses už

ale zeptal, odpovím. Odhaduji, že tam má vysílačku. Šéf

přece musí vědět, kdy roztáhneme křídla k odletu.“

„Nezacházíš příliš daleko, propánakrále?“ ožil

Bertie. „Však víš, jak to myslím. Kluk od novin přece

neumí pracovat s rádiem!“

„Ty věříš, že jde od hocha od novin?“ usmíval se

Biggles. „Nejsi příliš důvěřivý na protřelého šlechtice?

Nenapadlo tě, že prodej novin na ulici zas není tak špatné

krytí?“

„No, jeminkote, jsem asi… jejda. Možná jsem

hlupák,“ zakoktal se Bertie.

„Mluvili jsme o Tugovi,“ připomněl Algy. „Jak

dostaneme dalšího ochotníka na scénu?“

„Vždycky jsem se vztekal, když mě někdo

sledoval,“ začal Biggles. „Uráželo mojí ješitnost, když

mi někdo dýchal na záda. Jenže já si zvykl vyřizovat

spory kulometem a pěsti mám rok od roku starší a křehčí.

Navíc si nechci otloukat klouby. Tug se v tomhle umění

vyzná líp. Obyčejně útočníka seřeže a sám z toho vyjde

bez oděrky. Napadlo mě, že on je ten správný chlapík,

který by tomu novému kamelotovi mohl vysvětlil, že je

poněkud neslušné okukovat cizí zahrádku. Nerad bych se

však proto dostal do rukou našich kolegů z

kriminálního.“ Podíval se na hodinky.

„Vidíte, málem bych zapomněl. Čaj o páté je přece

ideální důvod k pozvání kamaráda, zvlášť když máte

pocit, že vám pod nohama začíná doutnat koberec.

Promluvím s Tugem.“

Došel k telefonu, zvedl sluchátko a vytočil číslo.

34

KAPITOLA TŘETÍ

TUG STRKÁ DO PŘÍPADU NOS

Během chvíle stál u sluchátka na druhé straně linky

Tug osobně. Carrington sloužil za války v 666. stíhací

letce Královských perutí. Dějiny tohle číslo zapomenou,

neboť onomu leteckému útvaru stejně nikdo nikdy neřekl

jinak než Bigglesova letka.

Bigglesovi kamarádi, kteří přešli do služeb zákona

nyní sice slyšeli telefoní rozhovor jen z jedné strany, ale

přesto z něj pochopili všechno.

„Poslouchej, Tugu,“ začal Biggles. „Máš teď hodně

práce? Ne? Skvělé! Volám právě z kanceláře a ostatní tu

jsou se mnou… Ano, ten taky… Dostali jsme se do

potíží. Naši přátelé, které jsme nepozvali na odpolední

dýchánek, postavili před dům jednoho hocha… Ne, nic

zlého nedělá, jen mi to připadá jako nespolečenské

chování. Nerad to vidím, Tugu… Ne!… Ovšemže

neznám žádný zákon, který by někomu zakazoval stát na

rohu a koukat se druhému do kuchyně. Kdybych mu v

tom však chtěl zabránit, poruším pravidla slušného

chování sám… Cože?… Ne, to nechci. Prostě tě jenom

trochu potřebuji, kamaráde. Přesně za hodinu bys měl

stát se svým vozidlem před našim domem. Nezapomeň

naplnit nádrž až po okraj a duševně se připrav na delší

výlet. Ten neslušný hoch prodává noviny. Až zaparkuješ,

bezpochyby se na tebe přijde podívat a kdyby náhodou

nešel, tak snad pár pěťáků na noviny najdeš. Tvým

úkolem prostě bude našeho zvědavce na chvilku

zaměstnat. Jak to uděláš, si vymysli sám… Ne, to ne!

35

Zabíjet určitě ne… Dále očekávám, že si sedneš za

volant. My se připravíme na chodbě se zavazadly a ty si

nás pak rychle vyzvedneš. Všechno jasné? Tak přesně v

šest!… Ne, teď není čas, vysvětlím to později. Seřiď si

hodinky a už se těším, že tě uvidím!“

Biggles zavěsil a otočil se k ostatním.

„Tug povídal, že jsem zavolal právě včas. Doktor

mu prý přikázal, aby přestal trénovat, protože má

natažený sval. Tug byl vždycky popudlivý, ale nedat mu

příležitost pustit se s někým do křížku, to ho rozzuří

skoro do běla. Však víte sami dobře, jak mu to sluší,

když ho něco rozčílí. Pokud se nemýlím, tak se na našeho

kamelota snese hromobití.“ Biggles se otočil zpátky k

telefonu a vytočil další číslo.

„Proč voláš do Yardu?“ zeptal se Ginger, který

podle délky vyzvánění odhadl, kam jeho nadřízený volá.

„Měl bych generálovi říct, co chystáme,“ suše

odvětil Biggles.

„Tady je Bigglesworth, pane,“ pronesl pak do

mluvítka: „Rozhodli jsme, že přestěhujeme svůj štáb.

Měli jsme tu nezvaného hosta. Připadal si v mé kanceláři

jako v obchodním domě a pokoušel se to zde všechno

skoupit. Podle částky, kterou nabízel, mohl jít rovnou do

nejlepšího zlatnictví v Londýně. Jenže v poválečné době

zásobování vázne. Nepochodil. Při odchodu mi nabídl

alespoň doutník s prskavkou. Vypadá to tak, pane, že se

až příliš mnoho lidí dozvědělo, kam nás zase větry nesou.

Rozhodli jsme se, že bude na čase vypustit mlžnou clonu

a vypařit se. Nemáme proti sobě žádné hlupáky. Už si

proti našemu domu pořídili strážnou věž. Zvládneme to.

Mluvím jen s vámi, generále, a zatím nechápu, odkud oni

mají tak dobré zprávy! Co byste řekl letišti Delmar v

36

Hertfordshiru? Letadla tam už nelétají, ale plocha je stále

udržována v provozuschopném stavu. Nic lepšího mne

nenapadlo. Navíc tam najdeme letouny, vyřazené z

pravidelného používání, slušné zásoby benzínu a

dokonce i velká transportní letadla. Věřím, že telefonní

spojení s Londýnem nebylo dosud zrušeno. Bývala tam

zvláštní telefonní linka a neměly by chybět ani vysílačky.

Pokud souhlasíte, můžete zařídit vše potřebné na

ministerstvu?… Jak dlouho zůstaneme v kanceláři?

Přesně nevím, pane. Asi moc dlouho ne, události se už

daly do pohybu, a proud řeky neumím zastavit…

Výborně! Spojíme s vámi, jakmile to bude možné.

Nedělejte si s námi starosti. Ano! Na shledanou.“ Ozvalo

se zaklapnutí sluchátka.

„A je to,“ prohodil vesele Biggles. „Raymond vám

vzkazuje, že zařídí všechno potřebné.“

„To znamená, že naše cesta do Delmaru začne v

šest?“ zeptal se nevinně Algy.

„Asi tak. Jděte si sbalit věci a ne, aby vás napadlo

brát s sebou všechny vaše poklady! Jedeme nalehko. Čím

méně toho naložíte, tím lépe pro vás.“

Na sporáku zasyčela konvice s čajem. Skupina

zasedla kolem stolu, kde se podávala odpolední svačina.

„Tak tohle je možná našich posledních pár soust na

delší dobu,“ varoval stolovníky Biggles.

„Nechtěl bys nám raději něco říct o svém plánu,

nebo o tom tvém nápadu, jak na ně?“ zeptal se Ginger.

„Jak ti můžeme pomoct?“

„Plánu nebo nápadu, to je jedno,“ řekl Biggles,

usrkávající čaj. „Máme jen jeden úkol. Zahájit

vyšetřování případu padělatelů a zdárně ho dokončit.

Začneme ze vzduchu. Pokud jsem se zmýlil a páni

37

padělatelé se obešli bez letadel, vyklouzneme z věci ještě

rychleji, než jsme do něj vlétli. Raymond však tvrdí, že

letecké spojení hraje v celé věci rozhodující úlohu.

Souhlasím s ním. Neumím si totiž představit, jak by to

zvládli na kolech, v člunech nebo na kolejích.“ Na chvíli

se odmlčel a zapálil si.

„Když jsem se vrátil z porady,“ pokračoval pak, „dal

jsem se do uvažování. Hlavou mi létaly všechny možné

historky, které jsem znal a slyšel o pilotech. Listoval

jsem v knihách, až jsem došel k několika podstatným

bodům. Myslím, že se možnosti těch lotrů dají shrnout do

tří bodů. Přerušte mě, kdybych se mýlil.“

„Jemináčku,“ usmál se Bertie. „My neměli čas na

uvažování.“

Biggles mávl odmítavě rukou.

„Nevadí,“ řekl. „Takže za prvé. Ti darebáci

používají neoznačené letadlo, létají pouze za tmy a

vyhýbají se všem oficiálním letištím.

Za druhé. Padělatelé klidně využívají některou

běžnou leteckou společnost, která nemá ani nejmenší

potuchy, co vlastně převáží.

Za třetí. Založili si vlastní leteckou společnost, která

ve své reklamě nabízí služby veřejnosti, ale ve

skutečnosti pracuje na převážení padělků. Víc možností

není a tak si teď jednu možnost po druhé probereme.

První možnost zamítám hned. Dnes větší letecký

provoz neutajíš. Je tu radar. Neumím si také představit,

že by užívali druhou variantu. Jak by se vyrovnali s

celními prohlídkami, pokud by doručovali padělky

označené jako jiné zboží. Nemohlo by dlouho trvat, a

náklad by uvízl celníkům mezi prsty. Když navíc zvážím

předpokládaný velký rozsah činnosti a jejich drzost,

38

nemohu si pomoci, ale způsob číslo tři je pro ně přímo

ideálním řešením. Mohu se ovšem také mýlit a proto

jsem udělal předběžné šetření. Spojil jsem se s

„Bourákem“ Doylem z radarové ochrany pobřeží, aby mi

zjistil veškeré údaje o přeletech nezjištěných letadel.

Jenže průzkum žádné podezřelé přelety nezaznamenal!

Doyle si je zcela jistý, že mají vzdušný prostor pod

kontrolou. Pyšní se tím, že jejich radary zaznamenají

všechny letouny, které se přiblíží k ostrovům třeba jen

okrajově. Žádné větší hejno ptactva prý nepřeletí ani na

opuštěnou skálu u břehu, aby se o nich naši hoši od

přístrojů nedozvěděli.

Potvrdil mi tím vlastně můj odhad. První způsob

můžeme škrtnout ze seznamu. Tajně nelétají! Druhou

variantu jsem zatím neověřoval a zaměřil se na tu

poslední. Zpočátku jsem si myslel, že prověřit všechny

letecké společnosti bude nadlidský úkol, ale byl jsem

překvapen, jak snadno to šlo. Pomohla vylučovací

metoda. Asi se budete divit, jak je možné, že nikdo mimo

nás nepojal podezření, ale vysvětlení je jednoduché.

Nikdo zatím neměl důvod k domněnce, že letadla

povezou jiný náklad, než objednatel deklaroval. Naši

úředníci neznají letecký provoz a spolknou každý

předložený papír. Kdyby se v letectví vyznali, uměli by si

spočítat, co je pro přepravu obchodně přijatelné a kde je

někdo vodí za nos.“

„Robinson ti přece povídal, že založili úplně novou

společnost,“ připomněl Ginger.

„Nezapomínám na něj, i když přikládat význam

slovům návštěvníka, který nabídne člověku ke kouření

menší torpédo, považuji spíše za pošetilost. Přesto

myslím, že v tomto ohledu asi nelhal,“ odvětil Biggles.

39

„Ještě než sem Robinson přišel, držel jsem se této

myšlenky. Pokud skutečně mají leteckou společnost,

nemůže být v obchodním rejstříku zapsána příliš dlouho.

Během

posledního

roku

byla

podle

oficiálního

celosvětového seznamu licence udělena pouze dvanácti

dopravním oganizacím. Pět z nich vzniklo s účastí státu,

takže je můžeme škrtnout ze seznamu. Dvě společnosti

jsou jen pobočkami mohutných lodařství a jedna patří

ocelářskému magnátovi, či spíš celému koncernu. A tak

nám už zbyly jen tři. Wilkse znáte. Založil si si Air

Freight Limited. Ten starý brach by se k žádným

špinavostem nepropůjčil. Když jsem ho vyškrtl, zbyli mi

na talíři poslední dva novopečení létající holoubci. Jeden

z nich si však vybral k obchodu a poletování pouze jižní

polokouli, čímž mi hledání zjednodušil. Zbylo jediné

jméno!“

Biggles se odmlčel a nalil si další šálek čaje.

„Jaké jméno?“ řekl Algy.

„Říkají si Stellar Skyways. A není to ledajaký

spolek. Když jsem se zabýval jejich činností trochu

podrobněji, narazil jsem na řadu nesrovnalostí a to mi

nezbyl čas na detaily. Potom mne napadlo nahlédnout do

rejstříku, jehož vedením mě před časem pověřil

Raymond. Měl jsem do něj zapisovat všechny neobvyklé

události ve vzduchu. A já tam ty Stellary mám! A

dokonce třikrát! Normálně by moje poznámky mnoho

neznamenaly,

ale

když

se

teď

zamyslím

nad

souvislostmi, domnívám se, že jsem doma. Tak třeba,

pamatujete na Johnnyho Crispa?“ Biggles zvedl tázavě

obočí.

Algy i Ginger kývli.

40

„Tenhle můj starý známý byl dlouho bez práce.

Zhruba před měsícem jsem do něj málem vrazil na

Picadilly. Vyprávěl mi, že dostal lákavou nabídku právě

od Stellar Skyways, ale odmítl ji. Chtěl jsem vědět proč.

Zamračil se a odsekl: ,Nějak to tam nevonělo.’ Tenkrát

jsem jeho slovům nepřikládal žádný význam, a navíc

jsem tehdy neměl čas nad nimi přemýšlet. Neuběhl však

ani týden a v novinách se objevil článek o smrti generála

Henryho Cardinga v průběhu loveckého safari v Střední

Africe. Rozsápal ho lev. Celou tu výpravu organizovala

společnost… Stellar Skyways. K jejich africké aktivitě se

vrátím za chvíli.“

„Měla pokračování?“ zajímal se Ginger.

„Jak se to vezme,“ řekl Biggles, listující objemným

sešitem. „Ale mám tu ještě jeden starší zápis. Celá ta

mela se seběhla zhruba před čtvrt rokem. Letoun patřící

Stellar Skyways se zřítil v písečné bouři nad Horním

Egyptem. Na palubě byli dva pasažéři a pilot. Ten

nehodu zázračně přežil, zatímco oba cestující uhořeli v

plamenech. Nejpodivnější na celé záležitosti jsou však

první poznatky o nehodě. Místní domorodci udávali, že

letoun přistál v poušti a rozhodně prý nehořel. British

Overseas Airways vyslaly záchranný letoun z Chartúmu.

Když nalezli zhruba po čtyřiadvaceti hodinách místo

nehody, vrak už lehl popelem. Ještě doutnal. Pilot

B.O.A.C. hlásil, že letoun musel vzplanout až nějakou

dobu po nehodě. Není to sice moc pravděpodobné, ale

vyloučit se to nedá. Letec pilotující stroj Stellar Skyways

to koneckonců připustil i při výslechu. Jeho vysvětlení,

proč se cestující vrátili do kabiny, by mohlo být

přijatelné. Chtěli se prý schovat před žárem slunce.

Široko daleko nebyly žádné palmy ani jiná možnost

41

chránit se před žárem. Co mě však zarazilo, byla

skutečnost, že dva zdraví a rozumně uvažující muži

nedokázali včas uniknout z kabiny, když vypukl požár.

Jinou

verzi

nehody

ovšem

nemáme,

svědkové

pochopitelně nejsou. Výpověd pilota Stellaru byla

zaprotokolována a byl propuštěn. To je asi zhruba

všechno, co o té společnosti vím. Ani jedna z nehod

rozhodně nepřispěla k jejich pověsti. A tak mi nezbylo

nic jiného, než se probrat obchodními záznamy, inzeráty

a všemi možnými informacemi o těchto povedených

aerolinkách.“

Biggles se odmlčel a mrkl na hodinky. „Už je čas,

zbytek dopovím v Delmaru. Požádal jsem generála, aby

nám sehnal o tom spolku všechny dostupné informace.

Mimochodem, už jen čtvrt hodinky a zvedne se opona.

Běžte se připravit. Až se tu Tug objeví, myslím, že to

bude stát za podívání.“

Během deseti minut ležela v hale čtyři zavazadla.

Biggles vydal poslední rozkazy, postavil se k oknu a

trochu nervózně vykukoval na ulici. Kamelot sice měl

noviny v ruce, ale že by se příliš snažil vydělat si na

živobytí, to se přihlížejícím nezdálo. Většinu času

proseděl na vysoké bedýnce, která se díky své velikosti

hodila spíš do hokynářského krámu se zeleninou než pro

prodej světově proslulého londýnského demokratického

tisku.

Přesně v šest se ulicí dolů přiřítil černý taxík a

zastavil Bigglesovi přímo pod oknem. Řidič vyšel na

ulici a ostražitě se rozhlédl. Tug zapomněl klobouk jako

obvykle doma. Ušmudlané, šedé, flanelové kalhoty a sto

let nepraný svetr stejné barvy pod manšestrovým

sportovním sakem, dojem slavného válečného stíhače

42

zrovna nedokreslovaly. Taxikář zasunul ruce do kapes,

zhoupl se na špičkách bot a ledabyle se loudal na druhou

stranu ulice.

Biggles se ušklíbl. „Až se zas dostane mezi

provazy,“ zabručel, „vsadím na něj tisíc liber. Připomíná

mi nastraženého teriéra střední váhy.“

„A tam se už blíží náš zvědavý pobuda,“ vesele

zasyčel Ginger. „No tak, Tugu, nebud takový držgrešle.

Kup si ty Timesy! Mně je, pánové, toho kamelota trochu

líto. On ještě neví, co za těch pár potištěných listů

dostane!“

„Poslužte si, šéfe,“ oslovil Tuga kamelot a zamával

mu před nosem tiskovinou. Tug se přikrčil a z jeho očí

vyšlehly blesky.

„No né, sitoty!“ řekl a jeho natažený ukazováček

namířil k místu, kde měl kamelot žaludek. „Jasně! Sitoty,

cos mi ráno šáhnul na šrajtofli! Teďkoms tě mám!“

Tugův anglický jazyk vyvěral přímo z jeho duše.

Byla to řeč jadrná a výrazná, byť příliš nepřipomínala

jazyk Shakespearův.

„To né šéfe… Omyl!“ vyhrkl kamelot. „Vy lžete,

šéfe!“

Tug nakročil. „Cože? Jáželžu? Já?“

Muž ustupoval, zřejmě pocítil mrazení v zádech. A

muselo to být velmi silné mrazení, neboť se náhle otočil

a dal se na zběsilý úprk. Jenže na Tuga si nepřišel.

Stačilo mu pár hbitých poskoků a už držel nevinného

zloděje za límec.

„Ne, šéfe, né!“ zoufale ječel napadený. „Omyl…

omyl…“

Jenomže ani snaha o útěk, pokus o omluvu a patrně

ani křečovitý protiútok by situaci nebohého kamelota

43

nezlepšily. Tug ho držel levou pod krkem a pravá se

napřáhla…

Náraz Tugovy pěsti na bradu musel být slyšet v celé

ulici. Cvaklo to a muž se zhroutil na chodník. Ke

druhému háku už nedošlo, kamelot byl K.O.

„To máš za to, že tě matka nenaučila, abys druhým

nehleděl za záclony,“ pochichtával se Bertie. „Jemináčku

to byla rána.“

„Nekomentovat,“ napomenul ho Biggles, který

pečlivě sledoval kratičký souboj. „Je čas vyrazit na

venkov!“

Cvakl klíč, seběhli po schodech, a během chvilky už

všichni i se zavazadly seděli v taxíku. Tug ještě sbíral

něco z chodníku.

„Jedeme, Tugu!“ křikl ostře Biggles. „Šlápni na to!“

Tug poskočil, uvelebil se za volantem a otočil

klíčkem. „Jasně, šéfe, jedeme.“

„Chci ještě tu bedýnku,“ oznámil mu Biggles a Tug

strhl volant tak šikovně, že plynule přistál s autem vedle

původního mužova stanoviště. Vyskočil z kabiny, popadl

doličný předmět a podal ho do vozu. Bedna byla

mnohem těžší, než očekávali. Řidič byl hned zpátky,

přišlápl spojku, strčil do rychlostní páky a vůz se rozjel.

44

Náraz Tugovy pěsti na bradu kamelota musel být slyšet v celé ulici...

45

„Nikomu nezastavuj,“ přikázal Biggles.

„Nebyla to úplně zbytečná poznámka. Kolem se

sbíhali chodci a ozvalo se i zapískání policejní píšťalky.

Tug Carrington odsunul skleněnou desku mezi

kabinou a prostorem pro zákazníky.

„,Kampa’ to bude, šéfe?“ zahlaholil, jakoby se

nedokázal vzdát přístavní angličtiny nehodné světových

básníků.

„Delmar, Herts,“ řekl Biggles. „Vezměte to přes

Watford, pane řidiči.“

„O.K., šéfe,“ bavil se Tug. Taxík zabočil do boční

uličky. Měli před sebou pětadvacet mil plahočení se

křivolakými

a

špinavými

uličkami

londýnských

předměstí.

Když se konečně dostali na rovnou silnici, podal

Tug Bigglesovi malý, ale těžký předmět s objektivem.

„Pro vás, šéfe,“ řekl.

„Můj ty světe!“ vyjekl Biggles. „Kdes to sebral?“

„Na chodníku. Ztratil to ten pouliční poskok. Co je

to?“

„Fotoaparát,“ kývl Biggles. „Říká se tomu skrytá

kamera. Můžeš ji nosit kdekoliv, pod klopou nebo v

rukávě. Vymysleli to pro ty nejzvídavější, kteří zoufale

potřebují fotografie takových osob, které o fotografování

prostě nestojí, nebo míst, která se fotografovat nesmí,

protože jsou tajná.

Naše předpoklady se splnily. Ten zmlácený skutečně

neprodával noviny. Měl přinést naše snímky, aby banda

poznala, koho přednostně zabít. Co byste řekli staré

dobré hře na policajty a zloděje, či na kočku a myš?

Dáme si v Delmaru film vyvolat. Teď se ale podíváme,

co nám ten tichošlápek nachystal.“

46

Ginger odklopil víko bedny. „Vysílačka, hrome!“

zavrčel.

„Vůbec mě to nepřekvapuje. Současný zločinec

nepoužívá šperhák a páčidlo. Hromsky rychle se naučil

používat moderní vymoženosti. Pokud jste mi nevěřili,

můžete se teď přesvědčit na vlastní oči.“

„K čemu jim ta krabice na rádiové vlny byla dobrá?“

zajímal se Bertie.

„Míval jsi mozek,“ řekl Biggles. „Zapni ho! Jenže

než čekat, až si vzpomeneš, kde máš zapínací knoflík,

raději ti to povím sám. Není tolik času. Robinson přece

potřebuje vědět kdy a kam se vrtneme.“

„Propánakrále,“ zabědoval Bertie. „Jasně. A ten

protiva s Timesy teď ztratil příležitost udělat svému

doutníkovému tatínkovi jménem Robinson radost.

Jemináčku, Tugu, tys mu to pokazil.“

„Přesně,“ řekl Biggles. „Mimochodem, Tugu, co

hodláš dělat, až nás vysadíš na venkově? Vracíš se

domů?“

„A co bych tam asi tak dělal?“ zavrčel Tug.

„Chceš mi tím naznačit, že bys raději potěžkal v

ruce policejní obušek?“

„Rozhodně by se mi to líbilo víc, než s touhle károu

projíždět londýnskou mlhou a čenichat k výfukům.“

„Dohodnuto!“ kývl Biggles.

„Nejlepší zpráva od konce světové války,“ usmál se

Tug. „Čteš mi myšlenky, šéfe a až budeš potřebovat

někoho praštit, zase si vzpomeň na mne.“

To už kola černé londýnské drožky drkotala po

blýskavém asfaltu silnice za Watfordem.

47

KAPITOLA ČTVRTÁ

STELLAR SKYWAYS s.r.o.

Několik minut po sedmé vjel Tugův taxík do brány

opuštěné letecké základny. Biggles snadno našel majora

Cranea, který měl na starosti likvidační práce na letišti a

z jeho chování velmi záhy pochopil, že ministerstvo tu

odvedlo dobrou práci. Pro jeho skupinu bylo všechno

připraveno. Generál jako obvykle neplýtval slovy ani

časem. Po vydatné večeři se pak všichni přemístili do

konferenčního sálu, což byla místnost, kterou budou mít

po celou dobu operace jen pro sebe.

„Crane je dobrý chlap,“ prohlásil Biggles, když se

posadil. „Plní rozkazy a zbytečně moc se neptá. Myslím,

že jsme se rozhodli velmi dobře. Delmar nám bude plně

vyhovovat jako odrazový můstek. Teď je už čas

rozhodnout se pro operační postup. Na tahu jsme my a

nesmíme dát nepříteli příležitost, aby se přeskupil do

obrany před naším dalším tahem.“

„Neměl bys nám povědět něco víc o Stellar

Skyways?“ žadonil Ginger. „Víme toho tak málo.“

„Budiž,“ řekl Biggles. „Když se o některá zjištění s

vámi podělím, uleví se mi.“

„To znamená, pokud tě dobře chápu, že zaměříš

naše pronikavé zraky právě na tyhle aerolinky?“ ušklíbl

se Algy.

„Někde začít musíme a u Stellar Skyways to bude

lepší než kdekoli jinde.I kdyby to nebyla zásilková služba

padělatelů, jsem si jistý, že na založení a činnosti celé té

48

společnosti

je

ledacos

záhadného.

Rozhodně

neprohloupíme, když se na ně podíváme trochu zblízka.“

S neodmyslitelnou cigaretou v koutku úst Biggles

pokračoval: „Stellar Skyways je poměrně velká

společnost registrovaná v Lichtenštejnsku. Proč se

usídlili právě tam, je nasnadě. Účetní knihy v tom

státečku nepodléhají daňové kontrole. To se potom

podniká. Také celkové daňové odvody jsou tam

podstatně nižší než v jiných zemích. Celá řada

nepříjemných událostí se tak dá udržet pod pokličkou.

Nechtěl bych ale tvrdit, že hlavním důvodem, proč si

Stellar Skyways vybudovala kanceláře právě tam, je

úspora daní. Bude to jen jeden z důvodů, řekl bych důvod

podpůrný! Teď už ale k vlastní činnosti Stellarů.“

„Jak vlastně společnost vznikla?“ netrpělivě

poposedl Ginger.

„Hezká otázka,“ usmál se Biggles. „Vznikla

rozšířením nabídky cestovní kanceláře Stellar Tours,

které jsou přímým prodejcem snad nejslavnější cestovní

kancelář Thomas Cook & Son. Všichni Cooka znáte a

víte, že sláva kdysi proslulé cestovní kanceláře v

posledních letech silně vybledla. Za války to vypadalo,

že se celá společnost rozsype. Po vítězství Spojenců se

však náhle začaly dít zázraky. Během několika měsíců

zasvítil mezi cestovními kancelářemi meteor, který ničil

všechnu konkurenci. Zázračně stoupl počet prodaných

zájezdů. Bylo to díky kapitálu, který jakoby spadl z nebes

a umožnil jim nabízet dokonce letecké výlety. Společnost

přijala nové jméno: Stellar Skyways. Od té doby nabízejí

letecké zájezdy i osobní leteckou přepravu. Jaký dnes

mají skutečný obrat, nevím, a ani mě nenapadá, jak to

zjistit. Nejsem vůbec přesvědčen, že tato cestovní

49

kancelář provozuje nekalý obchod, nebo že má něco

společného s padělky. Přesto jsem v jejich obchodních

záznamech

našel

až

příliš

mnoho

zarážejících

zajímavostí. Vedle vstupu nového kapitálu je to i způsob

jejich činnosti. Nemají sami žádné domovské letiště.

Uzavírají nájemní smlouvy, takže k svému provozu

nepotřebují ani jeden vlastní hangár. Jako kukačka

snášejí vajíčka do cizích hnízd. Jejich kanceláře najdete

ve většině letištních hal. Musíme předpokládat, že jsou

velmi opatrní a že nenarušují předpisy o přistávacích

poplatcích, clech i obchodních dohodách. Soudím také,

že jejich činnosti probíhá po celém světě. Máme prostě

před sebou společnost, která vlastní letadla, aniž by měla

vlastní letiště nebo zařízení pro parkování, servis a

opravy strojů.“

„A to se smí?“ nechápal Ginger.

„Vlastně ani nevím,“ nakrčil čelo Biggles. „Co není

zakázáno, je dovoleno. Každopádně jsou asi první, které

napadl tento způsob obchodování. Mohou přitom

namítnout každému, kdo by se zajímal: Proč máme stavět

letiště, když nevíme, kam nás pošlou zákazníci? Mají

přece hlavní obchodní heslo: Náš zákazník, náš pán.

Vybudovat vlastní letiště by stálo miliony liber bez

rychlé návratnosti. Tady by měli nepochybně pravdu.

Společnost navíc nenabízí pravidelnou leteckou přepravu

a nemá letový řád. Pořádají pouze pestré letecké zájezdy

a příležitostnou dopravu. O nic jiného se nesnaží a nic

jiného ani nenajdete v jejich reklamách. Přesto si na trhu

vydobyli výsadní postavení svým chytrým obchodním

trhákem: ,Za pamětihodnostmi starověku’. Tyhle lety

pořádají pravidelně a jejich letoun při nich přistává v

Casablance, Káhiře, Bagdádu a Istanbulu. Do programu

50

navíc zařazují vybraná evropská města od Londýna až po

Atény. Jde prakticky o neustálý okružní let.“

„Odkud startují?“ zeptal se Bertie.

„Vlastně odnikud,“ usmál se Biggles. „Jejich agenti

jsou však ve většině velkých měst a letenky jim prodávají

i malé cestovní kanceláře. Pokud jsou volná místa,

nastoupí zákazník na letišti, které je nejblíže. Celý výlet

trvá sedm dní a vlastní přelety probíhají v noci. Přes den

je pro turisty připraven bohatý program. Společnost

vyhlásila heslo: ,Cestuj, když spíš!’ Usínáš v jedné zemi

a probouzíš se v druhé. Celé dny se můžeš toulat po

pamětihodnostech od Akropole až po Tower Bridge a

neztrácíš ani hodinu času. Z našeho pohledu celý tenhle

spolek vypadá podezřele, jenomže pro

spoustu

zazobaných turistů má jejich program své kouzlo, pravda,

dosti drahé. Navíc, pokud společnost opravdu čachruje s

padělky, vytvořila si téměř dokonalý model přesunu

balíků s ceninami. Je skoro vyloučeno dokázat, zda jsou

pravé či falešné. Mluvil jsem s navigátorem Jimmy

Garterem z kontrolní věže v Croydonu. Je přesvědčen, že

všechno je v pořádku. Najímají hlavně cizí letce, což

vzhledem k mezinárodnímu dosahu společnosti zase není

nic zvláštního.“ Biggles se odmlčel a zamnul si bradu.

„To je všechno?“ zeptal se Algy.

„Ne,“ řekl Biggles. „Nedávno začali s dalším, zcela

novým druhem výletů. Možná je to další trik. Říkají tomu

,Lovecká výprava’ a i já připouštím, že až budu mít

dovolenou, začnu uvažovat, zda se na tenhle výlet

nenechám zlákat. Museli se hodně snažit, ale podařilo se

jim získat koncesi k odstřelu divoké zvěře v místě

zvaném Kudinga. Je to první místo, kde si vybudovali

přistávací plochu! Stepi kolem Kudingy představují ráj

51

na zemi pro lovce, kteří touží skolit pořádný kus. Bránila

jim jediná věc: jak se tam dostat. Milionáři byli ochotni

zaplatit nekřesťanské peníze za tu krvavou zábavu, ale

omezené dopravní možnosti svým způsobem chránily

slony, buvoly a antilopy před odstřelem bez kontroly.

Nikdo z pánů, kteří si většinou ohřívají nohy u krbů, totiž

nebyl ochoten vytrpět dlouhý pochod džunglí z poslední

výspy civilizace na místo, kde lišky dávají dobrou noc.

Kudinga leží ještě o dobrou stovku mil dál a tam dávají

dobrou noc leda hyeny. Zajímavá oblast to je i

zeměpisně. Leží přesně na rozhraní Súdánu, Francouzské

rovníkové Afriky a belgického Konga.1 Vesnice Kudinga

vyrostla na úpatí sopečného útvaru uprostřed rozlehlých

plání, oplývajících nespočetnými stády stepní zvěře.

Kdysi jsem tu oblast přelétával a řeknu vám, byla to

krása! Teď se ovšem zdá, že letadla významně přispějí k

tomu, aby si bohatci přišli na své a příroda zchudne. A

také jsem si uvědomil další významný bod. Právě na

jedné takové výpravě zemřel brigádní generál Carding!

Jediné, co by se dalo proti obchodnímu využití místa

namítnout je skutečnost, zda se najde dostatek

zazobaných zákazníků, schopných platit za pobyt

nesmírně vysoké ceny. Společnost vsadila na to, že ano,

že lovci přijdou, a už dokonce stačila postavit přímo na

okraji kráteru luxusní hotel. Je odtamtud čarokrásný

výhled na pláně. Vybavili stavení vším možným, aby

změnili

žhavý

pobyt

ve

zdejších

nehostinných

podmínkách na procházku zeleným rájem mezi pávy.

Viděl jsem fotografie. Společnost se jimi pyšní ve všech

1 Dnes Súdán, Středoafrická a Zairská republika.

52

inzerátech a pokud bych se měl tou reklamou řídit, rozbil

bych prasátko, vybral peníze a hurá do Afriky!“

„Myslíš, že by si troufli na tak halasnou reklamu,

kdyby v tom byly nějaké podvody?“ zeptal se Algy.

„Domníváš se, že by lákali spoustu turistů do místa, kde

by tiskli falešné peníze? Nezdá se mi to. Přece nebudou

lákat do divočiny davy návštěvníků, kteří jim tam musí

překážet!“

Biggles se zamyslel. „Pod svícnem bývá tma. Jejich

kampaň může mít dva důvody,“ vysvětloval. „Drahá

reklama může být kouřovou clonou pečlivě vymyšlené

obchodní politiky. Čím bude společnost úspěšnější, tím

méně se jí budou úřady všímat.“

„Myslíš si, že bohatá smetánka opravdu zatouží po

tom kousku zcivilizované divočiny?“ zeptal se Bertie.

„Co já vím?“ pokrčil Biggles rameny. „Neměl jsem

dost času, abych pohovořil s někým, kdo už tam byl. Jisté

je jen to, že hotel stojí. Jinak by se neodvážili vypustit

mezi lidi takové chvalozpěvy. Podle fotografií vyhlíží

Kudinga nádherně. Hlavní bungalov má silné zdi a

zdvojenou střechu, takže poskytuje dostatečnou ochranu

před vysilujícím tropickým žárem. V domě instalovali

klimatizaci i osvětlení. Všechny pokoje mají vlastní

sprchu. Mimochodem, má to ještě jeden háček. Na tuhle

cestu se smí přihlásit jen muži. Mezi účastníky nesmí být

ženy! Vypadá to jako pokus vytvořit pravý luxusní klub

pro anglické gentlemany podle klasického vzoru

uzavřených skupin. To se dá chápat i jako příležitost

stanovit vysoké zápisné a poplatky, a tím udržet místo

dostupné jen pro vybranou elitu z horních deseti tisíc! V

hotelu prý zaměstnávají i zkušeného preparátora, který

ihned zpracovává všechny získané trofeje. Buvolí hlavy,

53

hroší a lví kůže, rohy a růžky antilop. Šťastný lovec se

vrátí domů a nemusí se chlubit jen mysliveckou latinou.

Může na své užaslé hosty rovnou vytáhnout hlavu se

zakroucenými rohy antilopy kudu, nebo lví kůži i s

hřívou. To je další důkaz toho, že se společnost zaměřila

na nejbohatší vrstvy. Právě pro ně stanovila vysoké

poplatky. Koneckonců však lovecký výlet do Střední

Afriky přijde našince na pěkné peníze tak jako tak.

Stellar Skyways tuhle kratochvíli umožňují. Z Dakaru

létá jeden spoj na západní pobřeží. Je určen pro

,sportovce’ z Jižní Ameriky. Z Casablancy startuje letoun

pro Američany a Kanaďany. Evropané se připojují k

výletu v Káhiře. Odkud se vzal na všechny tyto spoje

kapitál, to opravdu nevím. Ale všechno je promyšleno do

nejmenších podrobností. Už původní myšlenka nemohla

napadnout žádného hlupáka. A připravit celý program

vyžadovalo geniální mozek. Podle novinových zpráv se

firmě daří od počátku a už to trvá hezkých pár měsíců.

Jediný háček je sehnat dostatek zazobaných čarostřelců,

ochotných rozžehnat se s hromádkou peněz, kterou my

nevyděláme ani za celý život. Ale to jsem už řekl asi

třikrát!“

„Jemináčku,“ řekl Bertie cídící si monokl. „Stále se

nemohu vyrovnat s představou, kde seženou tolik

pracháčů, aby s nimi naplnili letadlo? To přece musí být

elita!“

„Mrzí tě, že tě nepozvali, lorde?“ ušklíbl se Biggles.

„Taky se divím. Ano. Nemáme nejmenší důkaz, že takoví

vznešení zákazníci vůbec existují. Co když je to celé

podvod? Co když o skutečné lovce vůbec nestojí a

reklamní akce je jen vypouštěním mlhy? Co když jde jen

54

o trik? Pár žadatelům se pak prostě sdělí: Litujeme, ale

pro váš termín jsou už všechna místa zamluvena!“

„Myslíš, že naloží jen svoje gangstery, s nimiž pak

létají sem a tam?“ řekl Algy. „To se ti vylíhlo v hlavě?“

„A proč by ne? Nepotřebují cizí oči. Vadili by jim i

na celnici, kde se kontrolují zavazadla. Třeba své balíky s

padělky shazují na padácích a to se v plném letadle těžko

utají. Naproti tomu žádný celník neuhlídá padáky

snášející se na pustá místa. Pokud je celá společnost jen

zastíracím manévrem, může být každý let jen divadlem, v

němž hlavní roli hraje hlava antilopy a koš na smetí

vyrobený ze sloní nohy. Čím dál, tím líp, co?“

„Ty si vážně myslíš, že celé safari je jen klam?“

zeptal se Ginger a v očích se mu zračil výraz naprostého

nepochopení.

„Podle mého názoru by si seriózní společnost závislá

na příjmu za letenky nemohla dovolit přijít o zákazníka.“

„Jasně,“ vyskočil Bertie. „Máš pravdu, Bigglesi. Ale

jak víme, že tihle to dělají?“

„Zatím nevíme nic. Avšak mne, jako zkušeného

obchodníka, mate celá řada podivností.“ zašklebil se

Biggles. „Když se dívám na jejich provoz, ušetřil bych ve

chvilce řadu výdajů. Proč třeba organizují přelety i mezi

městy, mezi kterými běžně probíhá pravidelná letecká

doprava? Mezi většinou měst, kam létají za historickými

pamětihodnostmi, lze cestovat levněji, pokud se využijí

národní aerolinky. Dále. Proč udržují v Africe tři

nákladné linky? Z Dakaru, Casablancy a Káhiry?

Kudinga přece leží v doletu běžných dopravních letounů

z Nairobi? Tam přece létají zcela pravidelně i naše státní

společnosti. Podle mého názoru vyhazuje tento zvláštní

podnik horu peněz doslova oknem. Pokud ve společnosti

55

mají hodně chytrých hlav, do účtárny neposadili ani

jednu. Když se člověk podívá na jejich hospodaření

podrobněji, musí dojít k závěru, že celá jejich činnost

slouží vysloveně k zamaskování něčeho jiného. Vlastní

cíl Velkého lovu znají jen vlastníci společnosti. Pokud

navíc létají jejich letouny prázdné, pak má společnost víc

peněz než všechny vlády světa.“

„To vypadá pěkně křivě,“ zabručel Bertie.

„Na závěrečný úsudek je ještě brzo,“ řekl Biggles.

„Jsem si jist, že tu jde o podezřelé obchody, ale víc zatím

nedokážu. Kdyby mě někdo požádal, abych mu zavedl

šikovný pašerácký podnik, postupoval bych podobně.

Jenže já mám opačné starosti. Požádali mě, abych je

odhalil. Kudy se jim dostanu do týla? Ať už jsme na

správné stopě nebo ne, bude každopádně zajímavé zjistit,

co uvízlo Stellar Skyways za nehty. Protože se zatím

nemáme čeho chytit, zkusil bych malou výpravu do

Afriky. Nezní to nijak špatně, co vy na to? Už jsem

požádal generála, aby nám sehnal informace o celé té

společnosti a přibalil zprávy o oblasti, kde leží Kudinga.“

„Takže nezbývá než čekat?“ řekl zklamaně Ginger.

„Vůbec ne,“ usmál se Biggles. „Požádal jsem

Cranea, aby nechal vyvolat film, co přinesl Tug. Měl by

být hotov a možná něco hezkého uvidíme. Gingere, mohl

bys zjistit, jak jsou daleko?“

Zrzek vyskočil a v minutě byl zpátky s pěti snímky.

Každý byl přilepen na archu papíru.

„Ještě ani pořádně neoschly,“ řekl udýchaně Ginger.

„Vyšlo jim jenom pět obrázků a ani jsem nestihl podívat

se, co na nich je.“

Biggles sáhl po prvním a rozesmál se.

56

„Zahrádka před naším domem na Mount Street. Jaká

je roztomilá,“ řekl. „A stejný námět, z jiného úhlu,“

poznamenal, když si prohlédl druhý snímek. Pak vzal do

ruky třetí:

„A tady máme přímo umělecký portrét, pánové!“

vesele vykřikl.

„Kdo je to?“ zeptal se Algy.

„Hádej,“ vyzval ho Biggles, jemuž cukaly koutky

úst. „Soudím, že jde o chlápka, kterému říkají

Bigglesworth. Hm… Kdy mě mohl vyfotografovat? Na

obrázku chybí pozadí, takže k vyřešení téhle záhady

nemáme klíč. Tugu, odvedl jsi skvělou práci, když jsi

kamelotovi zabavil aparát. Tvůj úder na jeho čelist

zabránil velkému neštěstí. Měli by můj obrázek v

archivu. A copak tu máme dalšího?“

Čtvrtý záběr byl však velmi rozmazaný. Stín muže,

který na něm vystupoval z taxíku, byl však

pravděpodobně stínem Tuga.

„Ty můj světe!“ žasl Biggles. „Ten chlápek opravdu

neztrácel čas. Stačilo mu pár minut a mohl si z našich

portrétů udělat galerii. Tak kdopak z nás je na tom

posledním?“

Ginger se naklonil Bigglesovi přes rameno v naději,

že na pátém obrázku uvidí sebe. Zklamaně se odtáhl. Na

snímku byl zachycen jakýsi zcela neznámý muž, stojící u

letounu. Fotograf to zřejmě neměl lehké, pořizoval záběr

z velké vzdálenosti. Velkou část obrázku zaujímalo

letadlo.

Dvoumotorový

osmimístný

jednoplošník

americké výroby, jehož příd zdobil orientální drak.

„Parkington Pacemaker,“ pronesl Biggles po chvíli

důkladného studia. „Mimochodem, tento snímek byl na

filmu první, my přišli na řadu později. Víc mě však

57

zajímá identifikační kód tohoto draka. Gingere,

poznamenej si symboly a zavolej pánům odborníkům,

aby nám zjistili, komu ta mašina patří.“

Během dvou minut mluvil Ginger se zpravodajským

důstojníkem. Přečetl do mluvítka čísla a písmena a na

odpověď nemusel dlouho čekat. Přišla vzápětí a byla

stručná. Zrzek slušně poděkoval, otočil se k Bigglesovi a

mlčel.

„Tak co?“

„Ten drak patří společnosti Stellar Skyways a

neříkej mi, že jsi to věděl, Bigglesi! Drak na letadle je

znakem společnosti!“

Biggles se zhluboka nadechl a pokýval hlavou.

„Nevěděl jsem nic, teď ale vím,“ řekl. „Udělali jsme

velký krok vpřed, pánové, a je zábavné, že první

konkrétní stopu nám pohodil před nos sám nepřítel. A

docela by mě zajímalo, kdo je muž, jehož si vybrali do

rodinného alba. Jednou se to třeba dozvíme, ale měli

bychom to rozlousknout co nejdřív. Každé otálení pro

nás může znamenat ztrátu a nevsadil bych ani na život

toho chlápka, stojícího před letadlem. Musíme se na ten

létající cirkus podívat zvenku i zevnitř?“

„Jak to myslíš, zevnitř?“ zajímal se Ginger.

„Tak, jak to říkám. Podívat se jim až do žaludku.

Příliš složité to snad nebude,“ řekl Biggles, zjevně

potěšený čerstvým důkazem, že ho jeho nos opět zavedl

na správné místo. „Nezbude nám, než teď na čas

zapomenout na běžnou pracovní rutinu. Chci, aby každý

z nás od této chvíle pracoval odděleně! Je to nápad, za

který mne asi nepochválíte, ale zvýšíme tím naše šance,

proniknout pod stan jejich cirkusu!“

58

„To myslíš vážně?“ ozval se Algy. „Nebude to

nebezpečné?“

„Bude,“ řekl Biggles. „Co mám dělat? My dva však

budeme tak trochu mimo hru, Algy. Robinson nás viděl a

jsem si jist, že by každého z nás vyčenichal na dálku.

Pokud opravdu pracuje pro Stellary a my se tam budeme

neopatrně motat, nažhaví všechny dráty kolem Velkého

Stellarského šéfa. Naštěstí neviděl ani Bertieho ani

Gingera a o Tugovi nemá ani ponětí. Ti tedy mohou hrát

s otevřenými kartami. Poslouchejte pozorně, co mne

napadlo!“

Odmlčel se a začal mluvit, až když se na něj upřely

pohledy všech čtyř ostatních.

„Tugu, ty se vrátíš do Londýna!“ začal pak. „V

kabině letadla se slušně vyznáš, a tak zkusíš najít si u

Stellar práci. Ubytuj se v nějakém malém hotelu. Dáš si

do novin inzerát asi tohoto znění:

Pilot, 25 let, bez závazků, čtyři tisíce letových hodin

na různých typech letounů, kvalifikovaný navigátor a

zručný mechanik hledá jakoukoli práci u letecké

společnosti. Bez jakýchkoli zvláštních požadavků.

Okamžitě k dispozici.

Rozumíš tomu? Pamatuješ si to?“

„Jo, docela chápu, šéfe.“

„Asi dostaneš víc nabídek, tak se nenech od někoho

přeplatit! Nás zajímá jen Stellar Skyways. Dávej si ale

pozor, protože pokud si tě najmou, budou tě pečlivě

sledovat. Všechno bude záležet jen na tobě. Musíš si

připravit vlastní důvody a těch se pak držet jako klíště.

Výsledky mi budeš hlásit, jak to jen bude trochu možné.

Udržovat spojení bude asi ta nejobtížnější část tvé práce.

Stellar založili všeho schopní darebáci. Budeš sledován,

59

dokud se nepřesvědčí, že ti mohou skálopevně důvěřovat.

Do party tě vezmou, až se přesvědčí, že jsi taky pěkný

darebák. Stačí jediný chybný krok, potopí tě a šlápnou ti

na hlavu! Když se neutopíš, zachvátí tvůj stroj plameny,

nebo tě svázaného položí na stezku, kudy chodí lidožravý

lev. Pozor, Tugu! Kdybys mě tady nenašel, alespoň se tu

dozvíš, kde mě hledat. Cítíš se na to?“

„To si piš, šéfe,“ vyjekl Tug bez zaváhání.

„Skvělé! Pokud se Stellar na inzerát chytí, nebude

asi dlouho trvat a potkáš se tam se starými známými!“

Biggles se otočil k Bertiemu a zasmál se na něj

širokým úsměvem, který obvykle nevěstil nic dobrého.

„Správně, Bertie,“ řekl. „Myslím tím, že tam potká

Gingera a také tebe. Pověz, Bertie, pamatuji si dobře tvé

vyprávění, jak jsi, coby mladistvý lord, střílel po všem,

co mělo čtyři nohy?“

„Nevím přesně, co si pamatuješ,“ zavrtěl se Bertie

na židli, „ale bývaly takové časy. Jemináčku, jak by ne.

Býval jsem excelentní střelec, ale také si vzpomínám, jak

jsem se jednou chystal skolit největšího slona, jakého

matička země viděla a přichýlil jsem se k pahorku. Ten

pahorek se zvedl a málem mě dostal! Byl to ohavný

nosorožec a já tehdy ukořistil jenom světový rekord na

dvě stě yardů. Propánakrále! Škoda, že to tehdy někdo

neměřil, bylo by to ve všech…“

„Zadrž!“ přerušil ho Biggles. „Až tu skončíme,

vrátíš se domů. Zkontroluješ své staré lovecké nádobíčko

a odletíš do Káhiry. Letadlo schováš tak, abys ho potom

našel, protože se ti určitě bude hodit. Ginger poletí s

tebou. Z tebe se opět stane šlechtic a ze Zrzka bude

důstojník indické armády na dovolené. Takový, který

nemůže žít bez honů na tlustokožce. Na podrobnostech se

60

domluvte sami. Zapíšete se do loveckého klubu a tak

rychle, jak to jen půjde, se vydáte do kanceláří Stellar

Skyways. Rezervujete si místa v jejich úžasném a

světoznámém safari. Nebudete šetřit chválou a zaplatíte

co si řeknou! Vaše doklady vám umožňují požádat o

pomoc kteréhokoli pracovníka cizinecké služby.“

„Jaké jsou důvody, proč bychom nemohli zůstat tím,

čím skutečně jsme?“ zeptal se nevinně Ginger.

„Tebe to nenapadá?“ řekl Biggles a upřel na tazatele

oči. „Ty jsi zapomněl, že ptáka poznáš podle peří a

křídel? Co si myslíš, že by řekli ve Stellaru, kdyby je

navštívili hoši z R.A.F. a smekli ve dveřích?“

„Aha… ano.“

„Máte jediný úkol. Dostat se chytře do loveckého

ráje v Kudinze, neprozradit se a zjistit, jak to tam chodí.

Nesmíte za žádných okolností vyslovit moje jméno a

zatím přesně nevím, jak budete předávat hlášení. Asi

požádám Raymonda, aby mi zřídil poštovní schránku na

cizí jméno. Pan Sporting, Londýn. Číslo schránky vám

upřesním. Lehčí přezdívku jsem si snad ani nemohl dát.“

„Nemohli bychom si vzít do kufru přenosnou

vysílačku?“ ozval se Ginger. „Letecké monitorovací

stanice bychom mohli předem upozornit na naše signály.

Předávali by ti je a mohl bys mít informace ještě za

čerstva.“

„To je příliš riskantní,“ zavrtěl Biggles hlavou.

„Nefalšovaný buvolobijce s sebou nenosí rádio. Pokud

by vysílačku našli, byl by to hrozný mazec. Nechám to

na vás, ale budte, prosím, opatrní. Tugovu tvářičku jste

nikdy neviděli a pamatujte, že pokud se zjeví, uvidíte ho

jen proto, aby ušlechtilé střelce odvezl, a ne aby se s nimi

vybavoval.“

61

„Proč se máme zapsat na safari právě v Káhiře?“

zeptal se Bertie. „Proč ne tady v Londýně?“

„V Anglii je sídlo vlády a policie a v Káhiře ne!

Budete o sobě rozhlašovat, že jste se právě vrátili z Indie.

Agent Stellaru nedostane důvod k pochybnostem o

vašich ryze loveckých záměrech. Při cestě z Londýna

byste neušli pečlivému dohledu. Také doufám, že se

zpráva o našem vstupu do akce nerozšíří tak rychle. Proto

také chvátám. Naše mozky musí pracovat rychleji než

jejich!“

„A co ty s Algym?“ zeptal se Ginger.

„Ještě nevím. Zatím zůstaneme tady a zařídíme se

podle vývoje situace. Všechno bude záležet na vašich

výsledcích. Patrně se pokusíme dostat na palubu

okružních letů někde na Středním východě. Robinson nás

ale nesmí vidět za žádných okolností.“ Biggles se

nadechl.

„Teď mi nezbývá, než vám dát poslední požehnání. I

když Stellar bude tou organizací, která rozšiřuje falešné

známky a peníze, i když se na palubě jejich letadel pašují

všechny poklady světa, nás to teď nezajímá. Máme úkol

dostat Velkého stellarského šéfa! A chceme ho dostat se

špinavýma rukama, přímo při činu. Jinak by jeho

obvinění nemělo cenu. Odebrat letecké společnosti

licenci jen na základě podezření, by nepřineslo žádné

výsledky a bylo by zbytečné. V jiném koutě zeměkoule

by se rázem zrodilo několik stellarských děcek. Hezkých

dvojčat. My musíme přeříznout těm lotrům pupeční

šňůru a jednou provždy je zbavit rozmnožovací

schopnosti. Nic jiného nepřichází v úvahu. Mějte na

paměti, že když nás prokouknou, zachovají se k nám

stejně a patrně ještě hůř!“

62

KAPITOLA PÁTÁ

LOVECKÁ VÝPRAVA

Neuběhlo ani čtyřiadvacet hodin a Bertie s

Gingerem se procházeli ulicemi Káhiry. Měli namířeno

do důstojnického klubu a jejich beaufighter odpočíval na

přistávací ploše letiště Almaza. Oděv, který měli na sobě,

nepřipomínal ani jejich minulost, ani jejich současné

poslání. Hlavy jim zdobily tropické helmy a pod staré

tvídové svetry si navlékli silné košile. K zábavnému

oblečení chladnokrevných Angličanů patřily i kordové

pumpky a kotníčkové boty. Nezapomněli ani na doplňky,

nezbytné pro lov velkých afrických zvířat. Na těžké

kulovnice, pistole, plné zásobníky, dalekohledy, kompasy

a další loveckou výbavu. Oba detektivové se doslova

prohýbali pod váhou výstroje. Bertie, jako bývalý

účastník dlouhých výprav do středu černého světadílu,

pečlivě připravil i její poslední kousek. Když dorazili do

důstojnického klubu, zapsali se tam jako major Lissie a

kapitán Hebblethwaite z hraničních oddílů indické

armády.

Rádi by si oddechli, ale nechtěli mařit čas. Sotva

složili věci do úschovy, vyrazili dál. Od správce klubu se

dozvěděli, že Stellar Skyways má kanceláře na letišti.

Začínala poslední část jejich pouti do nebezpečného

neznáma.

Uvítal je malý mužík orientálního původu v pěkném

evropském obleku. Odkud pocházel se nedalo odhadnout,

jeho chování však vypovídalo o jeho obchodním duchu.

Uklonil se, jakoby mu hosty seslalo samo nebe a trpělivě

63

vyslechl Bertieho požadavky. Víčka očí se přimhouřila,

když se lord zmínil o velkém safari.

„Jaká zvířata máte na mysli, velevážený pane?“

„Na tom tolik nezáleží,“ řekl Bertie. „Hlavně chci,

aby byla velká. Čím větší zvířátko, tím lepší… Může to

být cokoli, absolutně cokoli. Slon, nosorožec, hroch nebo

buvol… je mi to úplně jedno.

Konečně si chci pěkně zastřílet na něco pořádného!

Ne jenom na ty olysalé, prašivé indické tygry. O vašem

skvělém, a excelentním zájezdu jsem se dozvěděl od

jednoho chlápka v Quettu. Povídal, že váš Výlet do

džungle je prostě božský, i když si nejsem perfektně jistý,

zda se ho sám účastil… he,he,he. Chápete, co tím chci

říci.“

„Ano, ovšem. Mluvíte o Lovecké výpravě, že?“

„ Tak nějak. Je mi úplně jedno, jak tomu říkáte. Já si

chci jen pořádně zastřílet!“

„Samozřejmě, pánové,“ uklonil se úředník. „Máte

štěstí. Letadlo odlétá přesně za hodinu. Není to na vás

příliš brzy?“

„Ne, ne, ne! Propánakrále, ne!“ zavřískl nadšeně

Bertie. „To nám přesně vyhovuje!“

„Mohu vás tedy zapsat do seznamu účastníků?“

„Jistě! Udělejte to ihned!“ plesal Bertie. „Fortuna

stojí na naší straně. Rychle pro věci a pak se bude střílet!

Sláva!“

S vítězoslavně vztyčenou paží se otočil k zamlklému

Gingerovi a zamířil ke dveřím.

„Pánové,“ zastavil je úředník. „Promiňte, ale

nesmíme zapomenout na nezbytné formality. Lituji, ale

musím vás požádat o složení celé úhrady zájezdu.“

64

„Ale ovšem. Jistě. „Jemináčku, já na maličkosti

zapomínám,“ řekl Bertie a jasu na jeho tváři ještě přibylo.

„Kolik to bude stát mou rodinnou pokladnici?“

„Pět set liber, pane,“ pronesl klidně úředník. „To je

cena za jedno místo, takže dostanu celkem tisíc liber.“

dodal s líbezným úsměvem.

„Propánakrále…“ zaúpěl Bertie, protože tak

přemrštěnou cenu nečekal. „To je ale hromská halda

peněz, pane.“

„V ceně jsou zahrnuty cestovní náklady, prvotřídní

ubytování i stravování a navíc vám zaručujeme

mimořádné sportovní zážitky.“

65

...a Bertie s Gingerem se procházeli po ulicích Káhiry.

66

„To bych prosil,“ durdil se na oko Bertie. „V

hotovosti však s sebou tolik peněz nenosím. Přijímáte

šeky?“

„Ano. Jak si přejete, pane,“ uklonil se zdvořilý

úředník. „Šek má samozřejmě stejnou cenu jako

hotovost. Pokud je krytý. Kdybychom však při kontrole

zjistili, že nemáte v bance dostatečné krytí, nejsme

schopni vám zaručit vhodný zpáteční spoj. Z Kudingy je

to do nejbližšího města značně daleko.“

Ginger zamrkal. Všiml si nepřátelského záblesku v

mužových očích a chtěl se k tomu vyjádřit. Bertie ho

však předešel, zamračil se stáhl rty a vybafl:

„Nesnažte se mi vyhrožovat, pane!“ řekl ostře. „To

je věc, na kterou si v naší rodině nikdo nikdy nepotrpěl!“

„Promiňte, to nebylo vyhrožování. Jen vás

upozorňuji na pravidla, kterými se společnost řídí. Jsou

velmi přísná,“ úlisně se uklonil muž. „Naše vedení si

nepřeje nepříjemnosti.“

„Ehm…“ zabručel Bertie, vytáhl sešitek cestovních

šeků, jeden vyplnil a podepsal. Úředník přijal šek s

úsměvem, ale jeho práce ještě neskončila. Sáhl do

zásuvky a položil před Bertieho dvojitý arch potištěného

papíru.

„Vyplňte to, prosím.“

„To vám nestačí ani taková spousta peněz?“ rozčílil

se Bertie a nevěřícně zíral na dlouhou řadu otázek,

předtištěných na velkém formuláři. „Britský pas přece

mám, tak co?“

„Nezapomínejte, prosím, že až nastoupíte na palubu

našeho letounu, přebírá Stellar Skylines veškerou

zodpovědnost za váš život a zdraví,“ připomněl mu

67

úředník známou skutečnost, na kterou Bertie v hněvu a

díky své roztržitosti, zapomněl.

„Prosím, abyste si znovu uvědomil, že klub Kudinga

je vyhrazen hostům z nejlepších kruhů. Protože chráníme

jejich zájmy, vždy pečlivě volíme, kdo se může našich

exkluzivních loveckých výprav zúčastnit.“

Ginger se skláněl nad formulářem a lapal po dechu.

Tohle neznal. Byly tam dotěrné otázky, šité přímo na tělo

a měl pocit, že o něm chtějí vědět všechno, že je zajímá i

jméno jeho prastrýčka.

Musím si rozmyslet i takovou prostou věc, jak mě

doma pokřtili, pomyslel si. Může to být past. Biggles by

se asi divil, jakou mám minulost.

Po chvíli váhání však dotazník vyplnil a Bertie také.

„Kdo s námi poletí?“ zeptal se Ginger, když úředníkovi

podával formulář.

„Budete účastníky velké lovecké výpravy,“ zazněla

nic neříkající a lhostejná odpověď

„Dobrá. jdeme si pro věci,“ řekl Ginger. „Můžeme si

je vzít s sebou, že ano?“

„Ovšem. V souladu s předpisy budou vaše zavazadla

zvážena.“

„Dokonce? Výborně. Za chvilku jsme zpátky.“

Ginger se s Bertiem vrátili do klubu a z recepce

odeslali krátký telegram. Směřoval do Londýna a stálo v

něm, že Afrika je krásná, že jejich lovecké sny se

naplňují a že brzy pocestují na jih. Biggles si jejich

zprávu určitě dokáže přečíst správně.

Za necelou hodinu se už zase rozjařeně pošťuchovali

pod drakem, označujícím kancelář Stellarů.

Na rozjezdové dráze už stálo připravené letadlo. Byl

to americký pacemaker s dračím označením Stellar

68

Skyways. Ginger sjel očima po registračních znacích a

zamrazilo ho v zádech.

„Podívej se,“ zašeptal. „Na té páté fotografii byl

přesně tento stroj.“

„Propánakrále! Máš pravdu.“

„Uvědomuješ si, co to znamená?“

„No… ehm. Vlastně ne. Zatím mě nic nenapadlo.“

„Nemohu si být úplně jistý, ale usoudil bych tohle:

Kamelot asi fotografoval náš dům až po záhadném

záběru Bigglese. Muž stojící u letadla byl na vůbec

prvním snímku. Odhaduji, že obrázky vznikly nanejvýš

během tří dnů a vychází mi z toho jen dvě možná

vysvětlení. Pacemaker musel být v Anglii, nebo je jejich

fotograf cestovatelem na létajícím koberci.“

Ginger umlkl, neboť se objevil agent společnosti.

„Prosím nastupte na palubu, pánové,“ vyzval je zdvořile.

„Váš letoun stojí před vámi a je připraven k odletu. Vaše

zavazadla dostanete po odbavení a zvážení. Prosím.“

Ginger mrkl na hromadu zavazadel ležící opodál a

spolu s Bertiem se vsoukal do kabiny. Byli velmi zvědaví

na své spolucestující, ale zmocnil se jich stevard, který je

okamžitě vedl na místa.

Už v Londýně si Zrzek sehnal veškeré informace o

tomto typu letadla a věděl, že americký stroj je určen k

přepravě osmi osob. Nosnost pacemakeru však téměř

vylučovala, aby bylo letadlo plně obsazeno lovci divé

zvěře. Váha zavazadel, které tito muži vozí s sebou, bývá

obykle mimořádně veliká.

Když se uvelebili na svých sedadlech, Ginger se

rozhlédl po kabině. Nemýlil se. Letoun byl přestavěn

pouze pro šest osob. Sedmé, boční sedátko sloužilo

stevardovi. Čtyři místa již byla obsazena a celý spolek

69

zabijáků zvířat byl připraven k odletu. Konečně bylo

možné si spolucestující prohlédnout. Protože dva

poslední lovci dostali zadní sedadla u uličky, měli ze

svých míst pozorování usnadněno.

Na místě před Gingerem seděl postarší opálený

svalovec, navlečený do dokonale šitého tvídového

obleku. Vyhlížel jako typický anglický sportovec před

penzí a ani zde si neodpustil listování v Times. Určitě

sloužil v armádě, napadlo Gingera.

Další dva muži před nimi připomínali spíše

obchodní cestující v tmavých večerních oblecích.

Prvnímu z nich táhlo na čtyřicet, druhý byl podstatně

mladší. Bystrozraký Ginger si povšiml, že mladíkovy

prsty jsou potřísněny nějakou tmavou barvou.

Zbýval poslední muž, roztahující se v předním

sedadle. Spal, nebo alespoň předstíral, že nevnímá okolí.

Ginger se trochu předklonil a pocítil známé mrazení

v zádech. Krční svaly mu ztuhly. Ne, nemýlil se. Byl to

Robinson!

Otočil hlavu k Bertiemu, ale nedovolil si ani

syknout, aby nevzbudil pozornost. Snažil se na Bertieho

mrknout, jenže ten znuděně pozoroval poslední přípravy

k odletu, odehrávající se na letištní ploše.

Gingerovi hučelo v hlavě, jakoby mu tam zavedli

vysoké napětí. Vývoj událostí byl zcela nečekaný a

spádný. Robinson míří do Kudingy a jen těžko se dalo

čekat, že tam budou spolu kamarádit. Znamenalo to také,

že vyrazil z Londýna zhruba ve stejné době jako oni.

Jeho spěch dokazoval, že chce rychle varovat ty nahoře.

Jednotlivé články řetězu začaly do sebe zapadat.

Pacemaker vykonal dlouhý let z Anglie do Káhiry asi ve

stejném čase jako jejich letoun. Bylo ovšem možné, že

70

cesta byla pravidelným letem zaneseným v programu

dračí cestovní kanceláře.

Skutečnost, že Robinson pracuje pro Stellar

Skyways, byla už jasnější než slunce, nedalo se o ní

pochybovat. Právě tak se nedalo pochybovat o tom, že o

letecké výlety není velký zájem. Letu z Káhiry by se bez

nich dvou a Robinsona účastnili nejvýše tři zákazníci!

Už jen z těchto souvislosti vyplývaly závažné

důsledky. Letecká společnost s drakem ve znaku

rozhodně neměla tak nevinnou tvář, jakou vystavovala

veřejnosti. Tohle bylo zcela jasné!

Ginger zatoužil předat tohle zásadní zjištění

Bigglesovi. Neměl však čas na další telegram, pilot už

seděl v kokpitu a motory se rozhučely. Stevard zavřel

dveře kabiny a napjatý Ginger sklesl do sedadla.

Řev motorů zesílil a stroj se odpoutal od země.

Ginger zahlédl pilota jen na chvíli, ale hned pochopil, že

to není Angličan. Měl ostře řezané rysy a rovné vlasy.

Zemi jeho narození si ale nedovolil odhadnout. Biggles

se přece už dříve dozvěděl, že téměř všechny piloty

najímá společnost mimo ostrovy. Zatímco letoun nabíral

výšku, studoval Ginger mapu. Měli před sebou dobrých

osmnáct set mil letu. Pacemaker létá cestovní rychlostí tří

set mil za hodinu, takže poletí dobrých šest hodin, možná

o něco déle.

Ryšavý pilot se ještě před odletem z Londýna naučil

trasu téměř nazpaměť. Drahnou dobu letoun sledoval

pravidelnou linku britských aerolinek podél Nilu, přes

Assuán do Chartúmu. Následoval přelet obávaných bažin

zvaných Sud a pak pilot změnil lehce kurz k západu nad

vyprahlou pustinu ještě pochmurnější, než byla ta

předchozí. Těsně před koncem letu se však vysušená

71

poušť jako zázrakem změnila v nekonečné pláně, kde se

v častých, hlubokých proláklinách začala objevovat první

zeleň, křoviska a stromy. Ginger dobře věděl, že se blíží

k bohaté oblasti světadílu, kde zůstala zvířena savany

téměř nedotčena. Plavně běžící stáda antilop, zeber i

pakoňů ho přesto uvedla v úžas. Občas zahlédl i krále

zvířat či několik slonů. Spatřil i obrovitého nosorožce a v

rákosí se drbal o strom mohutný buvol.

Přestože Gingera pohled na zvířata uchvátil, oddechl

si, když pocítil, že pilot sklání nos letounu k zemi. Přesun

do nitra Afriky se blížil ke konci.

Po celou cestu nepadlo v kabině letadla ani slovo.

Nedřímal snad jenom onen postarší sportovec. Neustále

sledoval krajinu pod letadlem a bylo zřejné, že

čarokrásnou a panenskou krásu zelené Afriky vidí

poprvé.

Nikoho

z

ostatních

cestujících

výhled

nevzrušoval, nevěnovali mu nejmenší pozornost. Mohl

by to být důkaz, že tu jsou jako doma? položil si Ginger

otázku, aniž by na ni znal odpověd.

Když stroj klouzal na přistání, Ginger se rozhlédl po

přistávací ploše. Stellaři tu bezpochyby mají ideální

podmínky, pomyslel si. Široko, daleko pod nimi ubíhala

lehce zvlněná krajina, ztrácející se v mlhavém

nekonečnu. Vyprahlá tráva sežehnutá sluncem lemovala

svahy a dojem vyprahlosti měnily akáty se zploštělými

korunami, které vyhlížely, jakoby je tu někdo úmyslně

vysázel. Na pahorcích se zjevily rozlehlé džunglovité

porosty, ale Ginger se s úžasem zahleděl na oblast svěží

zeleně, která mu, spíše než africkou step, připomínala

anglický park.

Terén zde zvolna stoupal k jedinému vyššímu

vrcholku v oblasti a právě k jeho svahům teď letoun

72

klesal. Pohádkový vzhled krajiny korunoval právě tento

vyhaslý kráter. Bývalá sopka nedosahovala nijak

závratné výšky, ale vlastní vulkán měl pozoruhodné

rozměry. Okrouhlá proláklina měla určitě přes dvanáct

mil v průměru. Vítr voda a slunce zanechávaly po staletí

na svazích vyhaslé sopky své zřetelné stopy a Ginger si

náhle připadal, že letí nad Susexem. Mezi pruhy holých

skal se táhly úvaly křovisk a travin, které poskytovaly

dostatek potravy i stínu pro nespočetná stáda zvěře.

Široký pás lesa šplhal ze stepi vzhůru po svazích sopky

až na okraj kráteru. Pozvolna tam přecházel do náhorních

mokřin porostlých bambusem. Uprostřed kráteru se

rozkládal jediný zdroj vody v okolí, tmavé a zlověstné

jezero.

A právě zde, na okraji pralesa vznikl rozsáhlý

lovecký tábor. Gingera překvapila nejen celková

rozlehlost, ale především typ stavení. Celé ležení totiž

spíše připomínalo vojenskou pevnost, než místo určené k

bujným kratochvílím. Celou vymýcenou oblast obehnali

stavitelé palisádami. Mimo ně stály pouze dvě budovy.

První postavili uprostřed mokřiny v těsném sousedství

jezera, druhá, větší a vypadající jako otevřená stodola,

ležela poblíž palisád a hlavního bungalovu. Vůbec

nepůsobila

honosným

dojmem

a

ani

trochu

nepřipomínala lovecký hotel, tolik opěvovaný ve všech

časopisech světa. Kolem pobíhaly černé postavičky a

teprve teď tam Ginger rozeznal ubohé chatrče

domorodců.

Mělo ho to napadnout. Společnost přece potřebovala

spoustu náhončích, nosičů a různých poskoků a sluhů.

Ginger se zamračil. Mělo ho to napadnout dřív.

73

Zatímco sledoval okolí, drclo to, letoun se lehce

zakymácel a kola podvozku se roztočila na seschlém

trávníku před táborem. Přistáli a za chvíli stroj dojížděl k

velkým vratům v palisádě. Pod verandou hotelu už čekala

skupinka bílých mužů. Naproti tomu Ginger nikde

neviděl stálý hangár. Všiml si jen velké maskovací

plachty a pojízdných přistávacích reflektorů pro noční

přistání. Motory naposled zaškytaly a letoun se zastavil.

Stevard otevřel dveře.

„Kudinga, vážení pánové,“ řekl s úklonou. „Vaše

zavazadla budou doručena přímo do pokojů.“

Ginger, s nechápavým výrazem ve tváři, civěl na

opevněnou tvrz, vydávající se za hotel. Ze země vypadala

ještě hrozivěji než ze vzduchu. Viděl, že vysoké palisády

jsou navíc potaženy hustým, neprostupným pletivem do

výše téměř deseti stop a jejich spodní část je zpevněna

masivními ocelovými tyčemi. To nebyl lovecký ráj, to

byla pevnost nebo dokonce zajatecký tábor!

„K čemu slouží takový mohutný plot?“ obrátil se ke

stevardovi a hlučně se zasmál. „To aby se lovci příliš

nerozbíhali?“

„Ó ne! Nic takového, pane,“ usmál se muž chápavě.

„Afrika je nebezpečná země, pane. Musíme naše hosty

chránit před divokou zvěří. Několik loveckých psů už

rozsápali leopardi a bohužel na to doplatili ti nejlepší.

Pletivo chrání hosty před jedovatými hady. Až se

rozhlédnete po okolí, uvidíte jich tam spousty a

nepochybuji, že oceníte jejich nepřítomnost ve vašem

pokoji.“

„Díky za vysvětlení,“ řekl Ginger s hřejivým

úsměvem. „Mělo mě to napadnout. V Indii bývají

podobné trampoty.“

74

Nechtěl nic namítat. Stevardova slova zněla logicky,

ačkoli Zrzek věděl, že účastníci afrických safari běžně spí

ve stanech nebo pod širým nebem a ploty jim rozhodně

nechybí. Naopak. Každý zkušený lovec by tuto zeď

označil za nesportovní a nedůstojnou ochranu.

„Copak je to za hloupost?“ ozvalo se vedle něj a

Ginger se otočil. Byl to jeho starší spolucestující v

tvídovém obleku, který hleděl na ohradu a nechápavě

vrtěl hlavou.

„Nelíbí se vám to?“

„Ta palisáda je přece vrchol všech nesmyslů,“

zavrčel muž a vyjádřil to, co si Ginger myslel. „Co si tu

vlastně o nás myslí? Copak jsme holčičky z nedělní

školky? Ehm… mimochodem, jmenuji se Dupray…

plukovník Dupray. Jsem tady poprvé.“

Ginger se uklonil a na vysušené trávě přistávací

plochy se rovněž představil. Připojil se i Bertie, ale to se

už k nim blížil muž s láskyplně zářícím obličejem a

milostně rozpřaženýma rukama.

„Pan Kreeze,“ zašeptal s úctou stevard. „Pan Kreeze

je správcem a ředitelem zároveň.“

Pan Robinson se uvítání nezúčastnil. Ginger si stačil

všimnout jak mizí kdesi v bungalovu, aniž by s kýmkoli

promluvil. Rozhodně se tu vyznal! Jenže na Robinsona

nebyl čas, teď tu byl pan Kreeze.

„Velevážení a milí pánové,“ spustil ředitel. „Je pro

mne tím největším potěšením, že vás mohu vřele uvítat v

Kudinze. Dalo nám mnoho práce, abychom vám

zpříjemnili pobyt v divočině, a sami posoudíte, jak jsme

uspěli. Zaručuji vám nezapomenutelné zážitky při

sportovním lovu, ale to také poznáte sami. Rád bych vás

nyní pozval do své kanceláře, kde si spolu ještě

75

objasníme hrstku maličkostí, nezbytných pro váš

příjemný pobyt u nás. Račte!“

Pan Kreeze si Gingerovu důvěru nezískal ani řečí

ani zjevem. Místo pořádného chlapa, kterého by tu čekal,

stál před nimi drobný, snědý mužíček v oděvu vhodném

pro slavnostní večeři. A Kreeze, jak byl malý, tak působil

nabubřele.

Jako ovce určené na porážku následovali plukovník

Dupray, Ginger i Bertie drobného ovčáka jménem

Kreeze. Vešli do malé místnosti téměř na konci hlavní

chodby bungalovu. Kam zmizeli další dva dva muži si

Ginger nestačil všimnout. Až nyní si uvědomil, že z šesti

cestujících tu zbývají jen tři!

Když se usadili kolem stolu, začal Kreeze s

projevem. Hlas měl příjemný a svou řeč uměl nazpaměť.

Zazněla chvála nejdokonalejšího afrického loviště,

chvála hotelu, díkuvzdání leteckému spojení a přání

příjemných dnů. Pak je pan Kreeze vybídl, aby se tu cítili

jako doma a vzápětí je upozornil na hotelový řád,

uložený v knize hostí. Je nezbytné, aby pánové uznávali

všechna nařízení do posledních podrobností! Omlouval

některé body řádu, které se mohou zdát přemrštěné, ale

není prý zbytí. Společnost přece převzala veškeré záruky

a ručí dokonce i za pojištění zdraví návštěvníků. Zmínil

se i o nešťastné nehodě brigádního generála Cardinga,

který neuposlechl ustanovení řádu a opustil tábor bez

domorodého stopaře. Porušil předpisy a shodou náhod

narazil na lidožravého lva. Kreeze je dále upozornil, že

dole v mokřinách je postavena malá vodní elektrárna, ale

bohužel je hostům nepřístupná, protože v bažinách žije

nespočetné

množství

smrtelně

jedovatých

plazů!

Cestovní kancelář je přece povinna snížit možná rizika na

76

minimum, horoval podivný mužíček. Konečně se uklonil

a požádal hosty, aby budou-li cokoli potřebovat, obrátili

se na něj v jakoukoli denní či noční hodinu.

„Krásné zážitky a na shledanou u večeře.“

„Co si o něm, propánakrále, myslíš?“ řekl Bertie,

když vklouzli s Gingerem do pokoje.

„Na názor je ještě brzy,“ odpověděl Ginger. „Ale

mají tu oplocení jako u zajateckého tábora a něco tu

zavání! Příjezd Robinsona to jenom potvrzuje. Ty jsi,

lorde, chrápal a já neměl příležitost ti sdělit, s kým

sedíme v kabině. Nicméně doufám, že sis toho pána také

všiml. Biggles by se měl dozvědět, že jsme na správné

stopě. Nezbude, než šlápnout na pedál.“

Ginger vytáhl z kapsy klíče a natáhl se pro kufr, do

kterého uložil malou, ale výkonnou vysílačku. Potěžkal

kufr v rukou a tiše zaklel.

„Jemináčku, co je ti?“ řekl Bertie.

Ginger neodpověděl. Roztřesenýma rukama odemkl

zámek a odklopil víko. Kufřík byl prázdný, vysílačka se

vypařila!

„Dostali nás,“ vydechl Zrzek. „Převezli nás a

Biggles měl zase pravdu! Nejhorší je, že už asi vědí, co si

o nás myslet.“

„Jemine, to je nadělení,“ zabědoval Bertie.

„Katastrofický případ, řekl bych, však víš, co tím

myslím.“ V jeho prstech se objevil monokl a jeho majitel

se jal sklo zuřivě cídit.

„Je to ještě horší,“ procedil Ginger mezi zuby.

„Šlápli jsme do vosího hnízda. Vysílačku vybrali už v

Káhiře, když vážili naše zavazadla. Už tenkrát mi přišlo

divné, s jakou láskou se o ně starali.“

77

„Pokud to rádio našli, vědí, co jsme zač…

Propánakrále!“

„Vždyť jsem to už říkal,“ hořce odvětil Ginger.

„Kreeze už jistě o přístroji ví a Robinson také. A oba si

uvědomují, že se o té zlodějně dozvíme každou vteřinou.

To jsem zvědavý, co nám poví. Kdybychom se mu však

o

tom

lupičství

nezmínili,

byli

bychom

ještě

podezřelejší.“

„Máš pravdu, starý brachu. Tak se tam tedy k němu

dohrabeme a pošeptáme mu naší stížnost do ouška.

Vždyť nás ke stížnostem sám vyzval ve svém proslovu,

ne?“

„A také jsme pojištěni,“ ušklíbl se Ginger.

Zamířili přímo do kanceláře. Kreeze je přijal s

úsměvem, který se vzápětí změnil ve výraz muže,

zasaženého bleskem. Hrál svoji úlohu opravdu dobře.

„Neobvyklé, opravdu neobvyklé,“ pronesl užasle.

„Nemyslím!“ odsekl Ginger. „Nic neobvyklého v

tom nevidím. Zloději jsou všude. Měl jsem to rádio v

kufru ještě při vážení na letišti v Káhiře. Teď tam není.

Jinými slovy řečeno, vážený pane Kreeze, někdo v době,

kdy jsem zavazadlo svěřil vaší cestovní kanceláři, otevřel

v mé nepřítomnosti můj kufřík a vzal si z něj, co se mu

líbilo. Co pojištění? Náhrada škody?“

„Musíme to vyšetřit,“ sliboval Kreeze. „Pokud se

zjistí, že ztráta vznikla naší nepozorností nebo nedbalostí,

dostanete plnou náhradu. Ano, beze všech výhrad!“

Ředitel se odmlčel a zahleděl se svýma černýma

očima na Zrzka, jehož výraz byl vskutku nevinný a

bezelstný.

78

„Čistě ze zvědavosti, pane kapitáne. Proč s sebou

vláčíte tak objemný předmět, když jste se vydal do

divočiny za zvěří?“

Ginger si byl dobře vědom, že podobná otázka musí

přijít a byl na ni připraven.

„No jasně,“ kývl a líbezně se usmál. „Patrně se to k

vám dosud nedoneslo. Bylo vydáno nové nařízení, že

vyšší důstojníci královské armády musí být neustále

dosažitelní. Musíme být v neustálém kontaktu s

velitelstvím. V případě nutnosti musíme potvrdit zprávu

a vrátit se okamžitě na základnu. Žijeme ve velmi

těžkých dobách, pane. Může se stát všelicos a ta ztráta

pro mne může být nepříjemná!“

„Pokud je tomu tak, nemusíte se ničeho obávat,“

ubezpečoval ho tiše Kreeze. „Máme tady vlastní vysílací

stanici, která udržuje nepřetržitou službu. Pokud

potřebujete vyslat zprávu, neváhejte a nerozpakujte se o

to požádat. Pokud zachytíme nějakou zprávu pro vás,

dám vám okamžitě vědět. Máme silný přijímač, který je

schopen zachytit i slabé signály. Vědí u vaší jednotky,

kam jste vyrazili na dovolenou?“

„Samozřejmě,“ řekl Ginger lhostejně. „A děkuji vám

za pomoc. Ulevilo se mi.“ Víc neměl co dodat, ledaže by

Kreezovi oznámil, že jeho naděje na získání informací o

dračí společnosti se právě rozplynula jako dým ve větru.

Zbývala jim jediná cesta – vážit každý krok a být

opatrnější než antilopa skákavá.

Vrátili se do pokoje. Po krátkém odpočinku se

osprchovali a chvíli si pospali. Pak už mohli pouze

očekávat běh věcí příštích. „Propánakrále,“ vyjádřil se k

věci Bertie.

79

Ginger neřekl nic tak důležitého, ale cítil až v morku

kostí, že se jim začátek vůbec nezdařil. Srazili první

kámen a brzy zahřmí lavina. Ginger neřekl vůbec nic.

80

KAPITOLA ŠESTÁ

PRŮZKUM

Během několika hodin Bertie s Gingerem v táboře

zdomácněli. Seznámili se s celkovým uspořádáním života

v hotelu a pečlivě, skoro nazpaměť, se naučili pravidlům

vnitřního pořádku. Ani rýpavý Ginger se neodvážil proti

jeho zásadám něco namítat, neboť řád skutečně vycházel

vstříc pohodlí návštěvníků a vypadalo to, že ukládá

společnosti nezvykle tvrdé povinnosti.

Ledacos se však týkalo i hostů. Přístup k elektrárně

byl zakázán, a stejně přísný zákaz platil k opuštění tábora

bez doprovodu zkušeného lovce nebo domorodého

stopaře. Dalo se to vysvětlit opravdu závažnými

skutečnostmi. Jenom místní lovci znali dokonale honitbu,

stezky divokých zvířat, věděli, kde jsou napajedla a tak

právě jedině oni mohli lovcům pomoci vystopovat

vytoužený cíl. Navíc to zaručovalo, že všichni

návštěvníci měli stejné možnosti, nikdo nebyl zvýhodněn

a svůj velký lov si mohl prožít každý. Současně to byla

nejlepší ochrana proti zběsilému střílení svátečních

střelců Pánubohu do oken, při kterém by navíc vždy

hrozilo jejich vzájemné postřelení. Bylo také jasné, že

účast zkušeného stopaře chránila lovecké zelenáče před

šelmami, které hotelový řád určitě nečetly a netušily, jak

cenný je život každého z návštěvníků.

Na každý den pobytu byla přichystána výprava za

jiným druhem zvířat a každý večer se proto měla konat

schůzka, při které se objasňoval lovecký program příštího

81

dne. Řád také předpisoval povinnost vrátit se do ležení

před soumrakem. Hosté měli pak zakázáno uplácet

domorodé pracovníky a uzavírat jakékoli obchody s

piloty společnosti. Veškerou poštu, dopisy i balíčky směl

přepravovat pouze stroj se znakem orientálního draka…

Bertie, který pozorně přečítal řád už po několikáté a

pořád nenacházel důvod, aby si mohl pořádně zanadávat,

si konečně přišel na své:

„Propánakrále,“ řekl. „Kdo jiný by si tu ode mne

mohl převzít moje psaníčko? Viděl jsi tu někde chodit

pošťáka?“

„Ne,“ zašklebil se Ginger. „Neviděl jsem tu ani

poštovního holuba. Komu chceš psát?“

„Jemine, já mám známých a všichni se třesou na

zprávu o skolení mého prvního buvola…“

„Tak jim tu zvěst přinese drak!“

Co se týče vlastní budovy, reklama nelhala. Hotel

překypoval luxusem. Bungalov měl dvě křídla, ve

kterých se nacházely pokoje hostů. Ve střední části byla

nádherná jídelna a přijímací hala, sloužící také jako

společenská místnost. Moderní klimatizace tu stále

udržovala tak příjemný chládek, že se snaživí sluhové,

pobíhající s nápoji a lahůdkami, ani nezapotili. Na

stěnách, obložených vzácným dřevem, visely jedinečné

lovecké trofeje, patřící spíše na výstavu než do hotelu.

Ginger se brzy dozvěděl, že spolu s nimi tu jsou jen

čtyři další hosté. Dva bohatí Američané, kteří přiletěli

před nimi, se rozplývali nad nezapomenutelnými zážitky

v divočině a litovali, že se jejich pobyt už chýlí ke konci.

Také další host končil. Měl odletět již příštího rána. Byl

to známý lovec, proslulý také v diplomatických kruzích.

82

Jak by ne, když pracoval pro francouzskou cizineckou

službu.

Čtvrtý, poslední host, byl zvláštní. Hoteloví zřízenci

nazývají podobné návštěvníky „trvalkami“. Nikdo si už

přesně nepamatoval, kdy sem vlastně přijel poprvé. Byl

to podivín štíhlé postavy a protáhlé tváře, ozdobené

hustou šedivou bradkou. Pocházel prý odněkud z Čech a

nechával si říkat doktor Dorov. Tvrdil o sobě, že žije z

pozůstalosti, která rozhodně nebyla malá. Chudobou tedy

nestrádal, ale neoblékal se podle toho. Prvně ho viděli,

jak se šourá chodbou v sešlapaných pantoflích a potrhané

kamizole, na nose tmavé brýle a v ruce vzácnou pěnovou

dýmku. Později ovšem zjistili, že tak chodí téměř vždy.

Rozdíl byl jediný – při cestě do džungle si navlékal boty.

Zřejmě jediným mužovým zájmem byla ornitologie.

Vedení hotelu mu vyhradilo apartmá s pracovnou, kde se

často svítilo dlouho do noci. Jeho sbírka afrického

ptactva se utěšeně rozrůstala, neboť Dorov uměl své ptačí

oběti dokonale preparovat. Pro vědu bylo asi důležitější,

že měl v malíčku i znalosti o životě ptactva. Občas prý

odesílal do Evropy zajímavé zoologické nálezy.

Zajímavější však bylo, že kdykoli se Ginger na

Dorova podíval, vetřela se mu do hlavy myšlenka, že

tohoto muže musel už někde vidět. Profil jeho tváře a oči

byly Zrzkovi povědomé, kdo to však je a kde ho viděl, na

to si nedokázal vzpomenout…

Pak se dozvěděli, že včera zastřelil Francouz

nádherného buvola, jehož hlavu už měl v práci místní

preparátor. Tak nádhernou trofej by tu prý nikdo

nenechal. Oběma nováčkům nedalo, aby se na ni nešli do

dílny podívat.

83

Zoologická pracovna se nacházela v malém domku

až u plotu na druhé straně tábora. Oba rychle pochopili,

proč je tak daleko od turistické části. Celý objekt totiž tak

příšerně zapáchal, že by klidně mohl stát ještě o míli

dále.

Dílna měla úctyhodné rozměry a nebýt zápachu,

mohla by sloužit jako muzeum. Nad stoly se skláněli dva

muži. Když jeden z nich Gingerovi odpověděl, že

Kudinga je významným zdrojem výstavních exponátů

pro velká evropská muzea, tazatel pochopil i další

výhodu zdejšího podnikání. Pokud se některému z hostů

nezdařilo ulovit pořádný kus, mohl si zde trofej koupit za

nekřesťansky

vysoký

obnos.

Profesionální

lovci

společnosti se vskutku činili a každý vášnivý sedmilhář si

tady přišel na své.

Bertieho čestné sportovní srdce zatlouklo prudčeji.

„Je to hnus,“ zašeptal Gingerovi. „Propánakrále!

Prodávají tu trofeje i lidem, co nevědí, kde má flinta

hlaveň! Jeminkote, to je ale hnus!“

„Tamhletu nohu bych si dal líbit,“ řekl nahlas

Ginger a ukázal na sloní tlapu odříznutou u kolena.

Zruční řemeslníci ji usadili do stříbra, takže vznikl stojan

na deštníky k pohledání!

„To se dá zařídit,“ zasmál se preparátor.

„Promluvíme si o tom před vaším odjezdem. Možná, že

se vám ale podaří dostat vlastního slona.“

Ve skutečnosti zajímaly lovecké trofeje Gingera

snad ještě méně než Bertieho, ale jejich úloha vyžadovala

neutuchající zájem. Proto se v dílně zdrželi a vesele

rozprávěli s řemeslníky o krásách Afriky a nádheře

velkých lovů. Jakoby za odměnu se tím dozvěděli

zajímavou novinku. Pokud se jim skutečně podaří pěkný

84

úlovek, vycpané trofeje jim společnost dopraví do

domovského místa zdarma. Místní dílna obvykle

nedokáže preparování dokončit, a to se většinou dělá až

na pracovištích firmy v Londýně, Paříži nebo v New

Yorku. Až z těchto míst se trofeje rozesílají hostům v

dokonalém provedení. Společnost poskytovala skutečně

vynikající službu.

„Musím připustit, že vědí, jak na to,“ pokyvoval

Ginger hlavou, když vyšli ven. „Lovci chtějí své trofeje s

sebou domů a je mi jasné, že tady je na to málo času.

Proč je však zdejší dílna tak veliká?“

„Jemine,“ řekl Bertie. „Viděl jsi někdy slona?“

„Snad nemyslíš, že cpou do dílny celého slona,“

zaskřípal zuby Ginger. „Kdepak! V tom je něco jiného.

Jen vědět co.“

Zůstal stát a zahleděl se k elektrárně uprostřed

bambusových mokřin. Ticho afrického soumraku rušilo

vzdálené hučení turbin.

„Dost by mě zajímalo, proč tu elektrárnu postavili

právě tam,“ zabručel.

„No musí být přece dál od hotelu, protože její hukot

by probudil i medvěda ze zimního spánku,“ řekl Bertie.

„Snad. Může tam být i vodní proud, který se dá

využít,“ uvažoval dál Ginger. „Co mi ale připadá k

smíchu, je jejich obava z hadů. Už při zmínce o hadech

většině lidí naskočí husí kůže a tady se tvrdí, že bažiny

jich jsou plné. Podle mého mdlého rozumu to jsou

povídačky dobré pro žáčky první třídy. Je to lež, Bertie!

Nezbyde nám, než si trošičku zaslídit, což bude velice

choulostivá věc. Za temné noci by to snad šlo. Ve dne

tam ale neproklouzne ani jeden brejlovec, natož tvoje

obrýlená maličkost. A to nosíš jenom jedno sklo!“

85

„Hele, starý brachu, tím chceš říct, že se budeme

plížit břichem po zemi mezi těmi syčícími potvůrkami?“

otřásl se nechutí Bertie. „Doufám, že tohle tě

nenapadlo!“

„No…“ ušklíbl se Ginger. „Můžeš se plížit po

zádech, když nechceš po břiše. Ale není to moc

praktické. Mne teď víc trápí, že nejsme schopni sdělit

Bigglesovi ani to, jak tu hřeje slunce!“

Slunce skutečně hřálo, ačkoli už stálo těsně nad

západním obzorem. Došli k zadní části vysokého plotu, k

malé brance okované či spíše obrněné důkladnou petlicí s

masivním visacím zámkem.

„Podívejme se,“ řekl Ginger. „Zkratka k elektrárně.

Kreeze má od ní určitě klíč. Cítím se tu jako vězeň a

patrně si opatřím pruhované šaty. Ještě že ta naše cela má

klimatizaci a chlazené nápoje. Tenhle plot bych

nepřelezl, i kdybych byl mladší a tolik mě neloupalo v

kloubech.“

„To musíš mít stále takové excentrické a zběsilé

nápady?“ naříkal Bertie. „Vždyť víš, co tím myslím.“

„Mám praštěné nápady, vím, co myslíš a neboj se,“

chlácholil ho Ginger. „Hrozně bych tu teď potřeboval

Bigglese. Chybí mi, že se na něj nemohu obrátit o radu.

Teď zrovna se snažím přemýšlet jako on, jenže jsem si

zapomněl přibalit jeho mozek.“

„Ukradli by ti ho v Káhiře, jako tu vysílačku,“

zazubil se Bertie.

„Umím si představit, jak by tenhle plot Bigglese

zaujal,“ pokračoval Ginger. „Penězi na něm nešetřili.

Lidé a obchodníci zvlášť by si takovou barieru

nepostavili, kdyby proto neměli zatraceně dobrý důvod. I

když zapomenu na elektrárnu, tak mi tenhle plot nedá

86

spát. Podobné přece stavěli nacisté kolem koncentračních

táborů. Důvody, které na nás vysypal pan ředitel, jsou jen

kouřovou clonou. Už jsi někdy slyšel o nimrodech, co

jedou střílet lva a bojí se ještěrky? Domorodci občas

využívají trnité ploty, ale sami spí pod širým nebem. Což

mi právě něco připomnělo. Kolik tu vůbec pracuje

domorodců? Pojďme se projít kolem plotu a obhlédnout

situaci.“

„A záleží ti na tom tolik?“

„Moc! Víc než na tobě!“ odsekl Ginger.

„Poslouchají Kreezeho na slovo a znají každou píď země.

Znamená to, že nemáme nejmenší šanci, kdyby nás

náhodou napadlo zmizet. Jsme tu zcela v jejich rukou.

Bude-li Kreeze chtít, neodveze nás a může nás držet tak

dlouho, jak se mu bude chtít. Třeba do soudného dne!

Chudák Biggles. Neví o nás nic. Bude se současně

vztekat a mít o nás strach… Počkej! Co se to tam děje?“

Na druhé straně plotu došlo k nějakému

nedorozumění. Pokřikovali tam na sebe dva domorodci.

Ze zvyšujícího se tónu jejich hlasů se dalo usoudit, že se

ti dva nepohodli. Byli to statní mládenci, oblečení podle

místních zvyků. Jeden z nich měl dokonce přes ramena

přehozenou leopardí kůži.

Ginger, který předpokládal, že mluví některým z

místních nářečí, náhle strnul. Nechtěl věřit vlastním

uším, když si uvědomil, že tito divoši na sebe řvou

jazykem amerických přístavních dělníků.

„Jasně, že jsem to zmáknul! No a co? To ty hraješ na

obě strany, křiváku křivá!“

„Oukej… Oukej, jen klídek,“ zazněl mírnější tón

druhého muže. „Náčelník šéf rozhodl, chytráku!“

87

Ginger pochopil, že si jich mladíci nevšimli. Chytil

Bertieho za rameno a strhl ho k sobě za křoví.

„Jemine! To mě podrž!“ sykl Bertie.

„Další hřebík do rakve,“ tiše zamumlal Ginger. „Tak

starostlivou péči bych od společnosti nečekal. Tihle

chlapci vůbec nejsou zdejší. Dovezli si je sem rovnou ze

Států a vsadím se, že budou ostřejší, než by byli místní.

Zase jsme o něco dál a dobře, že jsme je zaslechli. Měli

bychom se vrátit do hotelu. Zajímá mě, co asi kutí pán,

který s takovou láskou věnoval Bigglesovi doutník.“

Nedošli daleko. Na cestičce u domu stál Kreeze, a

když je uviděl, rychle k nim zamířil. Vypadalo to

dokonce tak, že je hledá.

„Pánové! To jsem rád, že vás vidím,“ volal

nadšením celý bez sebe. „Právě dávám dohromady

program zítřejší výpravy a chtěl jsem se vás zeptat, zda

se nepřidáte. Nevím, jak se cítíte na lov hluboko v nitru

džungle. Pokud ovšem hodláte lovit jen v nejbližším

okolí, mohu to zařídit.“

Ginger by se rád přiznal, že výlet do pravého,

divokého pralesa je jeho celoživotním snem, jenže

Biggles ho sem vyslal se zcela jiným posláním. Cesta do

džungle by z pohledu jeho velitele byla jen mrháním času

a penězi ze státní pokladny. Proto dlouho nepřemýšlel.

„Díky, pane Kreeze, ale mám obavy, že jsme si ještě

nezvykli. Raději zůstaneme doma,“ řekl utrápeně. „Co

myslíš, Bertie. Cesta byla únavná a potřebujeme se z ní

vzpamatovat. Než se pustíme na pořádnou túru,

oddychneme si na nějaké menší.“

„Asi máte pravdu,“ kývl Kreeze. „Je to rozumné.

Zařídím to.“

88

„Potom bychom každopádně rádi lovili spolu,“

navrhl bezelstně Ginger. „Jsme kamarádi… a vůbec.“

„To nebude problém, pánové. Trochu tím zmenšíte

možnost získat nejlepší trofeje, ale pokud vám to nevadí,

zařídím i tohle. Když budete lovit spolu, přidělím vám

jen jednoho stopaře. Jmenuje se Kisumo a uvidíte, že to

je dobrý a šikovný chlap. Ehm… mimochodem, je čas na

večeři.“

Kreeze se uklonil, otočil se a zamířil k hotelu.

Následovali ho, aby se ve svém pokoji před jídlem ještě

opláchli. Vraceli se kolem páchnoucí preparátorské dílny

a přidali do kroku. Když už mizeli v přítmí stromů,

zaslechl Ginger cvaknutí kliky. Otočil se. U dveří uviděl

Robinsona společně s doktorem Dorovem. Opouštěli

dílnu, o něčem se velmi družně bavili a mířili na pěšinu,

vedoucí k opevněným vrátkům. Pan doktor kráčel jako

mladík, ani ho nenapadlo šoupat nohama.

„Jemine,“ vydechl Bertie. „Náš elitní ptakoznalec se

nešourá. Asi zapomněl, jestli víš, co tím myslím. Napadá

mne, že možná ani tak nemiluje své ptáčky jarabáčky,

starý brachu.“

„Mně se ten děda nelíbil od začátku,“ řekl Ginger.

„Už to vypadá, že v tomhle hnízdě je všechno podvod na

podvod!“

Před vstupem do bungalovu ztichli. Na chodbě

přešlapoval plukovník Dupray, jako by na ně čekal.

„Tak tady jste, chlapci,“ zvolal vesele. „Co se to tu

šíří za hlouposti? Důstojníci indické armády prý nesmějí

odjet na výlet bez vysílačky? Kdo tu tvrdí takové

nesmysly?“

Ginger pocítil, jak se mu svírá žaludek. Zhluboka se

nadechl.

89

„Jak jste se to dozvěděl, pane?“

„Pan Kreeze se mě zeptal na dnešní postup při

průběhu dovolené v armádě.“

„A co jste mu řekl?“

„Pravdu, pane! Žádný tak nesmyslný příkaz přece

neexistuje. Jsem v generálním štábu a každý rozkaz

podléhá mému schválení.“

„Někde tedy musí být chyba, pane,“ řekl Ginger a na

jeho tváři se zjevil výraz přihlouplého prosťáčka.

„Nechápu, jak tu někdo může šířit takové přitroublé

zprávy,“ rozčiloval se plukovník.

„Já už také ne,“ řekl Ginger smutně. „Pojďme ještě

na chvilku na čerstvý vzduch,“ vybídl Bertieho.

Obrýlený šlechtic jej následoval. Když už je nikdo

nemohl slyšet, Ginger se na Bertieho nešťastně zašklebil.

„Copak jsme museli mít takovou smůlu, že se sem

zrovna teď vydá důstojník z indických oddílů? Při

Robinsonovi a jeho spolku stojí všichni rohatí. Pokud nás

Kreeze dosud z ničeho nepodezíral, teď nám ten

stellarský drak ukáže drápy. Můžeme si začít kopat

hroby!“

„Jemináčku,“ vydechl Bertie. „A máme alespoň

lopaty?“

90

KAPITOLA SEDMÁ

GINGER LEZE NA STROM

Za prvního ranního rozbřesku Ginger otevřel oči.

Ne! Nemýlil se, venku hučely letecké motory. Rozespale

si protřel zrak a podíval se na hodinky. Zívl, vyhrabal se

z postele a došel k oknu. Jasný sluneční kotouč právě

začal šplhat na křišťálově modrou africkou oblohu.

Vedle pacemakeru postával pouze Francouz. Hlídal

nakládání svých zavazadel a trofejí. Pak se ve dveřích

bungalovu objevil Kreeze, došel k jedinému cestujícímu

a dal se s ním do hovoru. Potřásli si rukama, Kreeze se

vracel do haly a Francouz vlezl do kabiny. Stevard zavřel

dveře, motory se rozeřvaly a letoun se pohnul. Brzy na to

byl ve vzduchu a zmizel v ranním oparu. Nad Kudingou

zase zavládl ranní klid.

Ginger se oblékal a přemýšlel o tomto podivném

táboře i o tom, co je tu čeká. Nadějné to nebylo.

U snídaně seděl s Bertiem. Oba chmurně usrkávali

kávu a těkali očima k ředitelově kanceláři. Čekali, až se

vynoří a pozve je, aby mu vysvětlili, proč se včera

plukovník Dupray tolik rozčílil. Čekali však marně,

Kreeze se neobjevil.

Sotva dojedli, přinesl jim sluha pečlivě zabalené

sendviče, mávl směrem k verandě a sdělil jim, že Kisumo

čeká venku. Nezbývalo než dohrát roli lovců až do

konce. Ginger se necítil dobře. Kreeze už jistě pochopil,

že Ginger v životě neulovil ani králíka a bude zkoumat

každý jeho krok přímo drobnohledem.

91

V pokoji popadli loveckou výbavu a vydali se na

terasu. Čekal na ně domorodý hromotluk oblečený v

kombinaci evropského a domorodého šatu. Netvářil se

nijak vesele, a když si Ginger sečetl, že jedna a jedna

jsou dvě, hned věděl, že tohle nedopadne dobře. Nespletl

se.

Stačilo pár slov a bylo jim jasné, že Kisumo mluví

anglicky málo a nerad. Už včerejší poznatky však oba

Angličany přesvědčily, že nemohou přikládat význam

tomu, co se jim zde předkládá.

Všechno mohl být podvod, i Kisumova neznalost

jazyka! Ginger už v pokoji upozornil Bertieho, aby raději

držel jazyk za zuby, neboť jedno nevhodné slovíčko

mohlo zapůsobit jako rozbuška a mohlo by být

posledním slovem, které kdy řekli.

Domorodý lovec jim navíc dával neblahou jistotu, že

nemusí dlouho trvat a stíny pralesa se nad nimi uzavřou.

Pak budou mít velmi obtížný úkol, sami si najít cestu

zpátky.

Kisumo ukázal oštěpem ke kráteru a vyrazili.

Gingera překvapilo, že jejich dnešní honitba leží

uprostřed vyhaslé sopky. Očekával, byť k tomu neměl

důvod, že je povede do savany. Spletl se.

Po chvíli pochodového, ale i mluvnického úsilí jim

lovec vysvětlil, že za pásem lesa u mokřin leží koryto

vyschlé řeky. Tam, kde se v proláklinách udržela voda,

jsou napajedla, u nichž se shromažduje zvěř. Budou tam

antilopy, nebude chybět ani lev a nosorožec a při trošce

štěstí narazí v rákosí i na kaferského buvola.

Obcházeli les po hraně kráteru. Pás lesa nebyl širší

než jednu míli a vyšlapané zvířecí stezky jim

umožňovaly poměrně snadný pochod. Bertie, který měl

92

se stopováním určité zkušenosti, rozpoznával celou řadu

stop. Neustále povykoval a ukazoval na zem. Bylo jasné,

že kraj oplývá zvěří, což ovšem znamenalo, že opatrnosti

není nikdy nezbyt.

Když po půlhodině chůze vstoupili do chladivého

stínu vysokých stromů, bungalov zmizel z dohledu. Les

se pomalu rozestupoval, až se před nimi rozevřel travnatý

svah s občasnými hromádkami zvětralých šedých

balvanů. Z okraje kráteru se celé místo zdálo být na

dosah.

Bylo větší, než Bertie předpokládal. Terén se

povlovně svažoval a ztrácel se ve vzdáleném terénním

zlomu. Mnoho zvířat zatím neviděli, jen samotářského

nosorožce, pohazujícího hlavou mezi křovinami dobré

dvě míle před nimi. Ginger zaostřil dalekohled. Kisumo

označil toho obra za starého nevraživého samce, který si

už s lovci užil svoje. Byl několikrát postřelen, ale vždy se

dokázal ze zranění vylízat. Domorodec ukázal oštěpem k

říčnímu korytu, které se ztrácelo v bujné zeleni. Kisumo

je upozornil, že lepší a bohatší loviště si nemohli přát.

Zatímco je domorodec varoval před možným

nebezpečím, Ginger se obíral jiným tématem. Kořist před

ním by sice nebyla k zahození, ale pro něj byl důležitější

cíl, který mohl najít přesně na druhé straně. Na opačném

konci rákosí totiž ležela elektrárna!

Les sestupoval po příkrém srázu do kráteru. Nebylo

pochyb, že najít vhodné místo, odkud budou mít stavbu

jako na dlani, nebude příliš složité. V elektrárně musely

ležet silné magnety, protože Ginger nedokázal myslet na

nic jiného. Jak blízko se k ní dokáže přiblížit, nevěděl,

ale klíč k rozluštění záhady mohl objevit i dalekohledem.

Stačilo najít vhodné místo!

93

Jenže vytoužená změna směru jejich pochodu

nepřicházela. Kisumo o pohled na elektrárnu nestál a

Ginger nemohl čekat, že by v něm takovou touhu

vyvolal. Nemohl se dokonce ani domluvit s Bertiem, aniž

by je Kisumo neslyšel, a on se nechtěl spoléhat na jeho

chabé znalosti angličtiny, zkušenému stopaři by patrně

stačil už první náznak podezření, aby se stal jejich

hlídačem a všeho schopným nepřítelem.

Avšak plánu na průzkum okolí se Ginger rozhodně

nemínil vzdát. Pokusil se na Bertieho významně zamrkat,

ale jeho urozený druh se choval jako tupec. Zrzek mrkal

a významně se šklebil dlouho, jenomže jediným

následkem byly drobné křeče v jeho lícním svalstvu.

Po třech stech metrech chůze se však naskytla

nečekaná možnost. Ginger uklouzl na viklavém kameni a

s výkřikem bolesti se sesul k zemi. Posadil se a s tváři

zkřivenou předstíranou bolestí si třel kotník. Opřel se pak

o pažbu pušky a s námahou se postavil na nohy. „Jsem

vyřízený,“ křikl.

„Propánakrále, starouši,“ řekl Bertie a spěchal k

němu. „Co se stalo? Snad ne had?“

„Tsss,“ sykl Ginger. „Asi vyvrknutý kotník.“

„To je hnus! Příšerná smůla.“

Kisumo přiběhl, poklekl a pečlivě zkoumal

Gingerův kotník. Byl pečlivý a Bertie se ke studii

končetiny přidal, takže zraněný neměl možnost na něj

spiklenecky mrknout. Konečně Bertie se smutkem v oku

navrhl, aby se vrátili do tábora.

„Za nic na světě!“ protestoval Ginger. „Jen

pokračujte. Já tu zůstanu a trochu noze ulevím. Takovou

bolístku zvládnu, jen se mi nechce belhat se za vámi a

zdržovat. Taky byste mě možná museli nést do hotelu a

94

tebe, kdybys nedostal toho nosorožce, by mohlo

napadnout pověsit si nad krb moji hlavu!“

Zatvářil se žalostně, ale Bertie stále nic nepochopil.

Kisumo vstal, opovržlivě se ušklíbl a rozhlédl se po

okolí. Ginger na tohle čekal jako na smilování. Otočil se

k Bertiemu a zamrkal tak výrazně, až sebou lord trhl a

vteřinu stál s otevřenými ústy. Pak je zaklapl. Konečně

pochopil, že Zrzek má něco za lubem.

„No, víš…“ zahořekoval, „já se sem asi víckrát

nedostanu a ten nosorožec vypadá na luxusní trofej.

Nebyla by k zahození.“

„Tak si jděte, u všech hromů!“ řekl Ginger.

„Střílejte! Nejsem dítě, abych se nesrovnal s bolavou

nohou a ztracenou trofejí!“

„Zvládneš to, starouši?“ strachoval se lord, který už

věděl, na čem je. „Nebudeš se tu sám bát?“

Ginger se po něm ohnal, ale nedosáhl a znovu sykl

bolestí.

„Jdi třeba ke všem nosorožcům! Jdi lovit. Vydržím

to bez tebe a aspoň si odpočinu. Vyzvednete mě cestou

zpátky.“

„Co vy na to?“ obrátil se Bertie ke Kisumovi.

„Jdeme?“

V černé tváři se zjevily rozpaky. Nepředvídaná

událost Kisumu zřejmě zaskočila, musel přemýšlet a

rozhodovat se sám. Ale myšlení škodí poslušnosti a

rozkazům. Pokyny společnosti nemohly počítat s

takovouto divadelní kotníkovou scénou.

95

„Já tady počkám. Až se budete vracet, tak mi pomůžete," vyhrkl.

96

Kisumo váhal. Vůbec ho nenapadlo, že by si v

divočině někdo dovolil tak proradný a průhledný trik.

Proč by také měl podezírat vážené hosty ze záludnosti a

darebáctví? Kisumo se jen obával nebezpečí, kterému

mohou být oba návštěvníci v případě rozdělení vystaveni.

On přece odpovídal za jejich bezpečí!

„Kisumo, to je v pořádku,“ vyhrkl Ginger. „Já tady

počkám. Hlavně tam nebudte příliš dlouho a až se budete

vracet, tak mi pomůžete.“ Zářivě se zasmál: „Mám jediné

přání. Nenechávejte mě tady přes noc.“

„Tak dobře,“ ujal se rozhodování Bertie. „My jdeme

a ty se odsud ani nehni! Vrátíme se co nejdřív.“ Hodil si

pušku přes rameno a vykročil. Kisumo ho následoval,

aniž pronesl jediné slovo.

Ginger pozoroval, jak mizejí za zlomem kráteru, a

uvědomil si, že pokud se opravdu dostanou k nosorožci a

pokusí se ho složit, zabere jim to tolik času, že on sám

nemusí spěchat. Odhadl, že má od nich klid nejméně dvě

hodiny a spokojen se svým úskokem využil přirozený

kryt stromů a vydal se na opačnou stranu. Sám

předpokládal, že za půldruhé hodiny bude zpátky, a to

bude dřív, než se ti dva vrátí.

Na okraji lesa se zastavil a ještě jednou pečlivě

prozkoumal místo, kde zmizeli. Chtěl se ujistit, že ti dva

si to přece jenom nerozmysleli. Neviděl je, jeho oči však

utkvěly na obrovitém zvířeti, které se tam mihlo.

Nepoznal, zda to je sám král pouště či jeho družka, ale

bylo jasné, že šelmu vyrušili lovci. Ginger mohl

pozorovat, jak se zvíře plíží vysokou travou a připravil

se, že uslyší výstřel z Bertieho pušky.

Neozvalo se však nic a dravci se podařilo zmizet v

houštinách. Zrzek mávl rukou a sestupoval do krátem.

97

Nepamatoval se, kde přesně leží bažina, spoléhal však na

svůj orientační smysl, který ho málokdy zklamal.

Vyšlo to.

Půda se před Gingerem měnila a pod nohama se mu

náhle objevila houpavá mokřina. Úlevně se nadechl

vlhkého vzduchu. Přešel úzký pás čvachtavého bláta a

vstoupil do mělké vody, ze které vyrůstal hustý

bambusový lesík. Bez potíží se jím neslyšně pohyboval

dál, až se náhle zastavil. Byl před plotem.

Když si včera prohlíželi elektrárnu z tábora, nemohli

tuhle překážku vidět. Skrýval ji bambus.

„Hrome,“ zahučel tiše Ginger. „Tohle nepřelezu.

určitě by to zvládla každá pitomá opice, ale já ne.“

Podrbal se na hlavě, aniž by ho napadlo, jak se tím opici

podobá.

Vzhledem k hustému porostu viděl sotva na pár

yardů, a protože zatoužil po lepším výhledu, sunul se

kolem plotu s představou, že bambusový porost nemůže

být všude tak neprostupný. Šel dál a dál, ale jeho sen

nepřicházel.

„K té elektrárně musíš!“ zahučel Ginger.

Zmocňovalo se ho zoufalství, když se věc vyřešila

sama. Na plot padl vyvrácený strom a dva kůly se

zlomily. Stačilo udělat krok, natočit se na bok a

protáhnout se dírou v plotě.

Jediný padlý strom, jediná trhlina, a mnohamílová

ohrada se stala zbytečnou.

„Vyhodili zbytečně peníze,“ pokračoval Ginger v

tiché samomluvě. „S takovou běžnou nehodou musí tak

velká firma počítat,“ ostře káral projektanty Stellar

Skyways. „Ostuda! Nedbalost!“

98

Pak si uvědomil, že stojí na suché zemi, na jakési

hrázi, na níž postavili plot. Vlastní močál a jezero leželo

pod ním. Svah, na němž stál, klesal tak příkře, že mohl

shlížet na bažinu přes koruny stromů pod sebou.

Elektrárna, cíl jeho pátrání, ležela přímo před

Gingerem…

Sestup byl obtížný a co horšího, jak ztratil výhled,

ztratil i směr. Turbína elektrárny neběžela a Gingerův

skvělý orientační smysl náhle selhal. Dalo se to pochopit.

Šel skutečně zrádným močálem, kde musel dávat pozor

na každý krok. Hustý bambusový porost sice naznačoval,

že tu nebudou zrádné tůně, ale narážel na místa tak

hlubokého bahna, že se do něj bořil až po kolena. Tvořilo

se tam, kam pronikala voda z výše položených míst.

Jediné ostrůvky, poskytující pevnou půdu pod nohama,

nacházel Zrzek tam, kde vyrůstaly kmeny jakýchsi

afrických vrb. „Hnus, hnus, hnus!“ syčel Ginger.

Obtížný sestup a zrádné bláto zavinily, že Zrzek

zapomněl na hady. Ostatně na ně ani nevěřil, protože o

nich mluvil zcela nedůvěryhodný pan Kreeze. Přiblížila

se však chvíle, kdy získal důkaz, že i ředitel hotelu může

mít někdy pravdu.

Jak klopýtal přes vyčnělé kořeny vrb, málem šlápl

na výstavní kousek smrtelně jedovaté africké zmije, jejíž

útok žádný člověk nepřežije. Plaz dorostl délky dobrých

tří stop a tloušťky lidské paže. Ležel na kořeni stromu,

lehce se vlnil a svýma proradnýma očima sledoval každý

vetřelcův krok.

Ginger zalapal po dechu, ale nezaváhal. Rozběhl se

a přeskočil smrtonosné místo, aniž by se podíval, kam

dopadne. Ozvalo se ostré zasyčení, hadí tělo se odlepilo

od sukovitého kořenu a Zrzek vykopl nohy do výšky.

99

Zmije se mihla těsně vedle jeho levé nohy a její jedové

zuby ji minuly o pár palců. Plácla sebou do bláta a jinam,

než dopadl Ginger. Na chvíli byl v bezpečí a jeho skok

by byl zcela jistě zapsán na první stránce Guinessovy

knihy rekordů, jen kdyby poblíž stál někdo s měřícím

pásmem.

Dopadl šťastně na nohy, bláto vystříklo a

následujících deset kroku udělal Zrzek tak rychle, jako

ještě nikdy v životě. Dorazil k dalšímu stromu a

udýchaně se opřel o jeho kmen. Obličej mu zpopelavěl,

lil se z něho pot a chvěl se strachem. Unikl jisté smrti o

pověstný vlásek.

Třesoucíma se rukama setřel pot z čela a ohlédl se

po zmiji. Oddechl si. Byla tam, ale její zablácené tělo

poklidně mizelo ve vysoké trávě.

Gingerovi nezbylo než zauvažovat. Schůzka se

svinutým zabijákem vnesla do jeho průzkumu nové

prvky. Rád by sice věřil, že se zmije zatoulala do močálu

náhodou, ale pravděpodobnější byla druhá možnost –

Kreeze nelhal! Porost v bažinách se na několika místech

pohyboval, jako by se tam vlnila další hadí těla. Tolik

divné to nebylo. Tento druh jedovatého plaza byl ve

Střední Africe běžně rozšířen, byť bažiny nevyhledával.

Udělal krok, pečlivě se rozhlédl a znovu vykročil.

Před ním stál strom vysoký okolo třiceti stop. Konečně

pevná půda pod nohama. Po dlouhé době se před

Gingerem otevřel pěkný rozhled. Připadal si sice pod

mohutným stromem jako trpaslík, ale s úžasem zjistil, že

elektrárna stojí nanejvýš čtyřicet yardů před ním. Dostal

se tedy mnohem blíž, než předpokládal. Pohlédl vzhůru

do koruny stromu a uvědomil si, že z horních větví by

měl báječný výhled na celou budovu.

100

Začal se drápat do koruny a zjistil, jak mu při tom

překáží puška.

„Nahoře ji nebudu potřebovat,“ řekl si a opřel zbraň

o peň porostlý mechem. Za pár minut pak seděl na větvi,

asi patnáct stop nad úrovní bažiny, a civěl, skryt hustým

listovím na budovu. Žádný loupežník či nemrava nemohl

najít místo, odkud by si mohl lépe prohlédnout stavení.

Elektrárna byla vystavena ze dřeva a Ginger až při

pohledu ze své pozorovací základny pochopil, jak je

obrovská. Měřila dobrých čtrnáct yardů do délky a sedm

do šířky. Měla třtinovou střechu, jejíž jednotlivé došky

byly svázány drátem. Na boku viděl řadu oken, ale

dlouho nemohl přijít na nic zvláštního. Mnoho nechybělo

a vzdal by se pozorování, když náhle strnul.

„Co je tohle?“ řekl si polohlasem. „Nejsou to

nakonec domy dva?“

Ginger měl ke stavitelství a architektuře daleko, ale

přece jen byl schopen úvahy, že dům a elektrárna zvlášť

stávají na pevné zemi. Když se však na dům zahleděl

pozorněji, uvědomil si, že tady to jaksi neplatí. Jedna část

stála na zemi, zatímco druhá…

„No ne,“ zahuhlal. „Dva stejné domy a jeden z nich

je na vodě!“

Až nyní rozeznal, že jedna část elektrárny stojí na

pevném břehu, zatímco druhou nesou čtyři mohutné

vory, mírně se pohupující na hladině jezera. Nevšiml by

si toho, nebýt jejich lehkého pohybu. Spojovací trámy

byly upraveny tak dovedně, že na první pohled nebylo

podivné řešení stavby patrné. Ale bylo to tak a obě části

budovy musely mít i spojovací dveře.

Z budovy vedla tři dlouhá prkna, tvořící jakýsi

můstek přes bláto k cestě vedoucí do hotelu. Vzdálenost

101

dělící toto místo od Gingerovy jídelny a ložnice se odtud

vůbec nezdála být velká. Určitě to nebylo dál než půl

míle. Stezka byla vroubena drátěným plotem, který

končil u hlavní palisády tábora, a Ginger zamrkal. Na

jejím konci uviděl z druhé strany branku s mohutnou

petlicí, které si všiml včera.

Bylo to jasné. Už mu nemohl nikdo namlouvat, že

tento plot chrání návštěvníky hotelu před zvířaty. Ohrada

jednoznačně zabraňovala nepovolaným dostat se do

elektrárny, zatímco stezka umožňovala snadný přístup

každému, kdo měl klíče a kdo tam prostě směl. Plot

kolem stezky chránil tyto lidi před náhodným útokem

šelmy nebo hada!

Proč ale polovina budovy plave na vodě, Ginger

nepochopil.

Nebyl přece problém postavit celou budovu na zemi,

i když zde nebyla příliš pevná. Gingerovi se zdálo, že by

bylo lehčí vysušit kus močálu, než stavět pontony,

vztyčovat na nich sloupy a…

Pokrčil rameny. Nechápal.

Dobrých dvacet minut pozoroval továrnu, aniž se

cokoli dělo. V jedné chvíli měl dojem, že vidí za oknem

stín, jako by se uvnitř někdo hýbal, ale jistý si tím nebyl.

Turbíny byly právě vypnuty, všude vládlo ticho a Zrzek

došel k závěru, že se zmýlil. Ještě před odchodem

pohlédl k brance a uviděl u ní doktora Dorova. Právě

pečlivě zamykal petlici a pak svižně vyrazil k elektrárně s

malým plochým balíčkem v ruce. Přešel můstek, došel ke

dveřím a otevřel je. Ozvaly se dva hlasy, Dorov s někým

mluvil!

Pak vyšel obyvatel elektrárny na plošinu a Dorov

mu podal balíček. Nová postava na prkenné scéně balíček

102

zvedla k očím a pečlivě si ho prohlížela. Dorov sejmul

tmavé brýle a nasadil si obyčejné. Na tak velkou

vzdálenost nedokázal Ginger přesně určit, co ti dva drží v

rukou. Odhadoval, že jde o jakousi fotografickou desku.

Přiložil k očím dalekohled, ale ani ten mu nepomohl.

Ginger nespokojeně zasyčel. Když nezjistí, o čem ti

dva hovoří, celé jeho hadí dobrodružství bude zbytečné.

Otráveně sledoval, jak muž s deskou v ruce zmizel v

domě, a když se znovu vrátil ven, měl prázdné ruce.

Deska zůstala uvnitř.

Naštěstí nebyl všem dnům konec. Uplynulo několik

vteřin a venku se objevil třetí muž, jehož modrošedivé

montérky připomínaly oděv zručného hodináře. Ginger

zamrkal. Poznal ho okamžitě. Byl to jeho spolucestující z

pacemakeru… mladík s potřísněnými prsty!

Zrzek přiložil dalekohled k očím a pozorně se mu

zadíval na ruce. Tušení ho nezklamalo. Bylo to jasné.

Teď měl ten člověk ruce barevné téměř až k loktům a

barva či inkoust odkapávaly na prkna spojovacího

můstku! Museli ho vyrušit od práce.

Dorov mu něco živě vykládal a po chvilce oba

zmizeli uvnitř.

Ginger čekal, až se Dorov znovu vynoří, a dočkal se.

Tentokrát měl v ruce pinzetu s kouskem papíru a v druhé

velkou lupu. Studoval papírek na denním světle a Ginger

ho dalekohledem napodobil. Jenomže dalekohled není

lupa…

Zrzek na papírku s námahou rozpoznával nějaká

písmena, ale co si to Dorov přinesl, to se mohl jen

dohadovat. Jen jediná věc byla bez pochyb. Papírek byl

pro „elektrárnu“ tuze důležitý! Dokazoval to i způsob

103

jejich hovoru. Mluvili tak tiše, jako by se obávali, že se s

jejich tajemstvím seznámí nějaká dotěrná africká zmije.

O to víc se Ginger lekl, když náhle zazněl hlasitý

výbuch smíchu. Byl to Dorov, který se náhle hlučně

rozesmál a začal cosi jásavě vykřikovat. Bylo by po

tajemství, kdyby mluvil anglicky…

Jenomže Ginger jeho větám nerozuměl. Dorov

mluvil nesrozumitelnou cizí řečí.

„U všech ďáblů,“ zasyčel Ginger. „Proč jsem se ve

škole neučil cizí jazyky? Ti dva mu rozumějí a dobře se

baví. Hrome!“

Byla to však pozdní lítost a učitelé řečí by jen

smutně pokývali hlavami. Představení končilo a nad

jevištěm se zatahovala opona. Dorov se uklidnil, vyměnil

si brýle, mávl k mužům, kteří mizeli uvnitř a vydal se

zadrátovanou uličkou k hotelu.

Za chvíli se rozhučely turbíny.

Přes neslavný závěr si Ginger na výsledek pátrání

nemohl stěžovat. Cestou sem ani nedoufal, že toho objeví

tolik. Bylo mu už zcela jasné, že elektrárna neslouží jen k

výrobě energie, ale také k jakési tajné, nezákonné

činnosti. Jasné bylo i to, že Dorov svou lásku k ptactvu

nebeskému jen předstírá a že je to podvodník, který má v

celé bandě výsadní postavení! Velmi pravděpodobné

bylo i další zjištění – v elektrárně pracují dva muži!

Ginger poposedl. Napadlo ho, že by mohl

nahlédnout dovnitř. Jen na pár minutek! Odvážná

myšlenka mu zahlodala v hlavě, ale pak mávl rukou.

Nemůžeš chtít všechno, připustil. Nejdříve budeš

muset najít způsob, jak předat informace Bigglesovi, a to

bude velice tvrdý ořech. Podíval se na hodinky a s hrůzou

si uvědomil, že je půl třetí. Musí pospíchat, aby se včas

104

vrátil na místo schůzky! Bertie sice chvátat nebude,

určitě si bude s láskou prohlížet stepní kytičky, co však

udělá Kisumo, to neví ani čert. Co když pojme podezření

a půjde se přesvědčit, co tam ten kulhavec dělá? Bertie

přece nebude tak nezdvořilý, aby přehlédl Kisumovy

příkazy a zmizel mu někde v savaně z očí.

Ginger si protáhl svaly a začal sestupovat ze stromu.

Náhle zaslechl podivný zvuk a podíval se dolů. Hrdlo se

mu stáhlo a cítil, jak mu na zpocených zádech naskakuje

husí kůže. To, co pod sebou viděl, bylo snad ještě horší

než číhající zmije.

Přímo pod stromem čekal obrovský kaferský buvol a

zlovolnýma očima vzhlížel k bezkřídlému vetřelci,

hnízdícímu ve větvích. Nebyl to žádný nezkušený

bulíček, byl to rozložitý a zkušený býk s hrbolatým

mulcem mezi nozdrami, na kterém se dal přečíst jeho

úctyhodný věk. Stál tam jako vrostlý do země a díval se

vzhůru pohledem, který připomínal chladnokrevně

uvažujícího vraha.

Ginger vůbec netušil, kdy se ta hovězí potvora dole

objevila, zajímali ho především lidé v elektrárně. Jenže

teď tu býk byl, stál a čekal, až k němu Ginger přijde.

„Hlídací buvol,“ řekl si bezradně. „Huš, huš,“

rozhodil rukama a sestoupil o dvě větve níže.

Buvol se ani nepohnul a Zrzek měl pocit, že jeho

strom, až dosud tak pevný, se mění v osiku, ve třtinu, ve

starou sešlou švestku. Do mysli se mu vetřela představa,

že býk skloní hlavu, zahrabe předníma nohama a opře se

plnou vahou do kmene, aby ho vyrval z měkké, blátivé

země i s kořeny.

105

Hlava s obrovitými rohy se zatím nehýbala. Býk jen

občas hodil očkem vzhůru a Ginger měl pocit, že zvíře na

něj mrká.

„Jejda, on ví, že tu dřepím jak hruška před

spadnutím,“ pronesl tiše. „On čeká, až mu spadnu do

chřtánu!“

Zrzek hodnotil tohle buvolí překvapení jako velice

nemilé. Věděl ovšem, že jeho riskantní podniky mu

mohou způsobit nepříjemnosti a v krajním případě i smrt,

ale při pohledu na ty obrovské rohy pocítil ještě něco

jiného. Dosud mu přálo štěstí a až teď přišla chvíle, kdy

se karta obrátila. Osud se k němu otočil zády!

Pak si Ginger uvědomil, že tenhle buvol s očima

podlitýma krví tudy pobíhá stále a že se mohli potkat

kdykoli od vteřiny, kdy prolezl plotem. Na čele se mu

zaperlil chladný pot. Uvědomil si, že při setkání v pláni

by dopadl mnohem hůř!

Několikrát měl příležitost mluvit s lovci, kteří líčili

afrického buvola jako nejnebezpečnější zvíře na zemi.

Souviselo to s jeho silou, rychlostí a zuřivostí, hlavně

však s jeho naprosto nevyzpytatelným chováním a s

neuvěřitelnou odvahou a odolností. Ginger si uměl

představit spršku střel, které prolétly hlavou zvířete, aniž

by zastavily jeho zuřivý útok. Alespoň tak nějak popsal

setkání s buvolem jeden Gingerův přítel.

„Mezi kaferskými buvoly jsou zvířata, která poslala

na onen svět víc lovců než kterákoli jiná šelma na světě,“

slyšel tehdy. „Jde hlavně o opuštěné samotáře. Staré

býky, které stádo vypudilo, protože neuměli nic jiného,

než vyhledávat potyčky! Takovým se vyhýbejte!“

A zvíře, o němž zkušený lovec mluvil, čekalo teď

pod Gingerovým stromem, zatímco jeho ručnice stála

106

vedle, opřená o kmen. Stejně jsem ji mohl nechat ležet v

Londýně na piáně, pomyslel si hořce. Zmáčknout spoušť

bych stejně nemohl. Bylo by to stejné, jako navléknout

hlavu do oprátky. I kdybych tu příšeru náhodou zabil,

musel bych rychle vysvětlovat, co jsem dělal v zakázané

zóně.

Ginger si prostě nevěděl rady. Věděl jen to, že střela

z pistole, kterou měl za opaskem, by měla na buvola

stejný účinek jako náraz kuličky hrachu na zeď a také by

vzbudila zájem Stellarů.

Zvíře se patrně protáhlo dovnitř stejnou dírou jako

já, uvažoval dál. Otvor, který mi připadal jako cesta do

ráje, se teď změnil v propadliště do pekla, hrome!

Přemýšlel dál a pochopil, že i když se zvíře vznešeně

sebere a zmizí, stejně bude poletovat po bažině. Až slezu

ze stromu, musím vzít nohy na ramena! uvědomoval si

posmutněle. Stihnu to? Ta bestie si na mě klidně počká,

až se dostanu na otevřenou pláň. A já sprinty běhat

neumím.

Ginger vzdychl a podíval se znovu na zvíře. Buvol

zvedl hlavu a změřil ryšavého detektiva pohrdavým

pohledem.

Uběhlo půl hodiny. Ginger si dodával odvahu tím,

že žvýkal svou svačinu. Chutnalo mu, jako by polykal

sádru. Slunce se nachýlilo k obzoru a buvolovi to bylo

jedno. Stál nehybně jako socha, jen občas ostřeji zafuněl

a zem zaduněla pod údery jeho paznehtů.

Bertie s Kisumem mě už hledají! Co chudák Bertie?

Co asi namluví Kisumovi? Zažije ohavnou noc. Co na

něj v hotelu vymyslí, když se vrátí sám?

S večerem se zvedla hejna moskytů, která Gingerovi

jeho nečekané zaměstnání pasáka dobytka rozhodně

107

neusnadnila. Postřehl rachot leteckých motorů a napadlo

ho, že přílet letounu může být pro další vývoj důležitý.

Na buvola a jeho rohy však přistání stroje nemělo

nejmenší vliv. Zoufalý Zrzek po něm plivl. Toužil jen po

tom, aby ta rohatá příšera odešla! Letadlo, elektrárna a

celé to pátrání teď mohly jít k čertu. Gingerovi to bylo

fuk. Seděl bez hnutí na větvi a sledoval buvola. A to

hnusné zvíře opět zvedlo hlavu a podívalo se nahoru

přezíravýma, po krvi dychtícíma očima.

108

KAPITOLA OSMÁ

SMRT POD LIÁNAMI

Když se Bertie vrátil na místo, kde opustil Gingera,

bylo pár minut po půl čtvrté. Zděsil se. Zrzek nikde.

Neznal jeho plán, ale v hlavních rysech si ho dokázal dát

dohromady. Bertie poznal, že se cosi zadrhlo…

Nebyl připraven na to, že by se Ginger včas nevrátil,

a on sám se tím dostal do úzkých, co teď namluvit

Kisumovi. Nejlepší bude tvrdit, že se Ginger zřejmě

rozhodl jít domů napřed.

Už asi před hodinou Kisumo navrhl, že se vrátí do

tábora o něco dřív, a Bertie příliš neprotestoval. Černý

stopař se po celý den choval jako nezkušený začátečník.

Všechna zvířata vyplašil dřív, než mohl Bertie zamířit,

dvakrát téměř zabloudil a stále nevrle bručel. Nechoval

se jako lovec!

Bertieho napadlo, že hlavním důvodem, proč se tak

znemožňuje, je obava z trestu, který na něj čeká, až se v

hotelu dozvědí, že dovolil bílým lovcům, aby se rozdělili.

Kisumo se totiž k tomu neustále vracel a jeho koktavá

angličtina Bertieho znervózňovala. Ani jeden z nich se

proto nesoustředil na lov a výsledek byl pro lovce

smutný, pro zvěř veselý.

Kdyby Bertie střílel v Anglii na zajíce, zažil by

mnohem větší vzrušení než s tímhle černým nekňubou v

savaně. Nosorožec jim zmizel, kdesi na obzoru zahlédli

jednoho lva a pak malé stádečko antilop. Úlovek se jim

rychle ztratil v nedohlednu, takže jakmile Kisumo navrhl

návrat, Bertie ochotně souhlasil.

109

Když Gingera nenašli, černý stopař stále nemohl

pochopit, proč se zraněný neopírá o strom a nenaříká.

Vrtěl hlavou a krčil nad tou záhadou rameny. Mozek mu

nepracoval tak rychle, aby došel ke správnému závěru.

Ale znepokojen byl i Bertie. Vzpomněl si na útočné

zmije, které v této krajině žijí, a připomněl si ředitelova

slova. Proboha! Snad jedna taková syčící potvora

nezakousla zuby do bolavé Gingerovy nohy?

Posadili se do trávy a čekali dobrou půlhodinku.

Slunce klesalo k západu a Kisumo začal bědovat, že

došlo k další nehodě. Bertie mlčel a sám raději vyrazil do

lesa, aby důkladně propátral okolí. Žádné lidské kosti

však nenašel.

Pak uslyšel letecké motory a podle zvuku pochopil,

že letadlo jde na přistání. Aniž by to věděl, prožíval při

tom stejné pocity jako Ginger. Přílet pacemakeru ho ani

trochu nezajímal!

Nad savanou se zatím rozlila růžová záře

zapadajícího slunce a nervózní Kisumo navrhl, aby se

vrátili a oznámili, k čemu došlo. Bertie pochopil, že se

stopař neobává o Gingerův život, ale o svůj. Kisumo se

bál toho, co s ním Kreeze udělá, až zjistí, že právě přišel

o jednoho z poplatníků.

Bertie se dopálil, Kisumovi to řekl, ale ten odmítal

čemukoli rozumět. Dohadovali se o Gingerovi tak

dlouho, až černý hoch objevil řešení: „Až se to pan

Kreeze dozvěděl, poslat ven výprava!“ řekl jistým

hlasem. „Zkušený lovec ubohý pan Angličan najít. My

ne!“

V tom se Kisumovi nedalo odporovat a tak se Bertie

zvedl. Čekat dál skutečně nemělo smysl. Vraceli se a

nešťastný lord zapomněl i na čištění monoklu. V duchu si

110

připravoval vysvětlení pro pana Kreezeho, a z obav o

Gingera mu nebylo lehko u srdce.

Do tábora vstoupili těsně před soumrakem a Kisumo

oznámil, že musí okamžitě za panem ředitelem. Kreeze

zrovna v kanceláři nebyl a utrápený černoch ztuhl na

chodbě před dveřmi jako socha a čekal. Bertie se šel

osprchovat a právě když si navlékal domácí oděv,

zaklepal na dveře sluha a oznamoval, že pan Kreeze na

něj čeká v kanceláři. Bertie pospíchal.

Kvapně vtrhl do místnosti a stačil mu jediný pohled,

aby pochopil, že z Gingerova zmizení se stal operační

úkol nejvyšší vojenské důležitosti. Vedle Kreezeho stolu

stáli Robinson, doktor Dorov a… Tug Carrington!

Bertie zkoprněl, ale než by něco plácnul, stačil se

zhluboka nadechnout. Kreeze seděl za psacím stolem a z

jeho chování bylo zřejmé, že schůzku řídí. Místo aby

uvítal lorda, vztekle vzhlédl k Tugovi a zaburácel:

„Co tu sakra ještě děláte? Neřekl jsem vám, že máte

odpočívat’“

„Ehm… promiňte,“ vykoktal Tug, mrkl na Bertieho

a dveře se za ním zavřely.

„Chtěl jste se mnou mluvit, pane řediteli?“ bezelstně

se zeptal Bertie.

„Ano, vážený pane,“ řekl Kreeze. „Jeden z pilotů

společnosti se právě vrátil z Londýna a přivezl mi dopis.

V příloze je pár obrázků a tuším, že by vás mohly

zajímat, vlastně už tu měly být před několika dny,

jenomže nastal ten zmatek…“

Odmlčel se, asi aby dodal svým slovům vážnosti, a

spustil:

111

„Pane majore! Když jste kupoval náš zájezd,

prohlásil jste, že jste důstojníkem indické armády, že?

Major Bertie Lissie, že?“

„Jasně,“ horlivě přitakal Bertie. „Jak by ne.“

Kreeze pomalu vybral jednu z fotografií a hodil ji na

stůl.

„Co tedy řeknete tomuhle?“ vybafl.

Bertie si nasadil monokl, zvedl obrázek a pečlivě ho

prohlížel. Znal vážnost své situace, ale málem se

rozesmál. Na snímku byl zachycen on sám, jeho

urozenost, strnule stojící před vchodem do Scotland

Yardu.

„Proč jste nám neřekl pravdu?“ dožadoval se Kreeze

odpovědi. „Proč ty lži? Proč byste nemohl přijet do

našeho hotelu jako důstojník C.I.D.? Tady přece

nemůžete přijít na nějaké nepravosti. Nebo si snad

myslíte, že ano?“

„Nikdo by si neměl být ničím jist předem,“ řekl

Bertie rozšafně. „Však víte, jak to myslím. A policejní

důstojníky málokde vítají s otevřenou náručí. I teď. Proč

takové cavyky kvůli maličkosti? Nejsem přece první

člověk, který cestuje inkognito.“

„Vůči naší společnosti to nebylo právě fér,“

prohlásil Kreeze, avšak v jeho tónu jako by zaznělo

pochopení situace. „Kdo vás sem poslal? Bigglesworth?“

„Když se tak nad tím zamyslím,“ řekl Bertie, „tak

vlastně ano. Vyzval mě, abych se aspoň o dovolené vrátil

k mé lovecké zálibě. Jako mladík jsem v Africe lovil.“

„A při té příležitosti jste se měl podívat, co se tady

děje pod pokličkou?“ vyzvídal Kreeze.

„Naší povinností je nepřehlížet nepořádky, pane.“

„A zdalipak jste tu pokličku už u nás zvedl?“

112

„Samozřejmě.“

„A poznal jste, co to tu v hrnci vaříme?“

„Nic zvláštního, co by stálo za zakousnutí. Až

dosud.“

„A copak by vám nejvíc zachutnalo?“

„Nejste trochu moc zvědavý?“ zamračil se Bertie.

„Rozhodně nejsem ochoten odpovídat na vaše vlezlé

otázky.“

„Kde je teď Bigglesworth?“

„Zavolejte si do Yardu. Číslo určitě znáte.

Sekretářka vám tu informaci neodmítne.“

„A

kdepak

jste

zapomněl

svého

přítele

Hebblethwaitea?“

„První správná otázka, pane. Bohužel na ni nemohu

odpovědět. Vyvrkl si kotník a…“

„To víme. Kisumo mi vylíčil celou záležitost,“

přerušil ho Kreeze a zabubnoval prsty do desky stolu.

„Víc vám toho zatím nepovím, pane Lissie. Doporučuji

vám však, abyste se s Kisumem rychle dohodli a šli

ztraceného pána hledat. Může být v nebezpečí.“

Způsob, kterým to pronesl, Bertieho znepokojil.

Kreeze už o nich věděl téměř všechno a Bertie si

uvědomoval, že stojí tváří v tvář smrtce a kosa je

nabroušena. Kudinga rázem ztratila tvář luxusního

letoviska. Mávnutím proutku se z ní stal zajatecký tábor

v odlehlé pustině.

„Buďte opatrný!“ pokračoval Kreeze. „Neradil bych

vám, abyste se pokusil někde ztratit. Byla by to totiž

dlouhá… a nebezpečná pouť.“

„Co si to o mně, pane řediteli, myslíte,“ jásal Bertie.

„Jemine. Ani by mě nenapadlo dobrovolně se vzdát vaší

společnosti.“

113

Kreeze zalapal po dechu, ale Bertie se už otáčel a

rázně opustil kancelář. Rychlost, se kterou se daly

události do pohybu, ho téměř omámila. Hlavně nenadálé

zjevení Tuga, na něhož Bertie téměř zapomněl. Jak byl

ten Biggles prozíravý! On s Gingerem jsou teď téměř

mimo hru, ale trumfy v rukávu drží Tug. Kreeze už ví,

kde se tu vzali důstojníci z Indie a proč si vyrazili na

slony, jenže kdo je Tug a proč přijel, o tom nemá

potuchy. Se zářivým úsměvem ve tváři spěchal Bertie do

svého pokoje. Dosud nechápal jedinou věc. Proč mu

dovolili volný pohyb po táboře a dokonce mu nevzali ani

zbraně? V okamžiku, kdy spatřil fotku, jak stojí v

uniformě u vchodu do Scotland Yardu, loučil se s

puškou, se svou pistolí a hlavně se životem. A teď tohle!

„Nic si nenamlouvej, Bertie,“ zamumlal si. „Hodí tě

do hlubokého bláta nebo lvům, kdykoli se jim zlíbí, a

když dostanou Gingera, dopadne to s ním stejně. Kdo

velí celé bandě? Kreeze? To asi těžko. Takovou velkou

organizaci řídí chytřejší a prohnanější člověk, než je ten

zakrslý mužíček,“ pokračoval v samomluvě. „Co teď na

tom ale záleží? Nejdříve musím najít Gingera a varovat

ho.“ Trochu dětinsky se rozhlédl pokojem, aby se ujistil,

že se Ginger mezitím nevrátil, a vyšel před hotel. Kisumo

tam už na něj čekal s puškou v ruce. Společně vyšli

hlavní branou.

Bertie by nesl svou zbraň raději sám, ale když se o

ni přihlásil, stopař zuřivě zavrtěl hlavou. Nemělo smysl

se s ním hádat, bylo pravděpodobné, že dostal instrukce.

Lorda to zlobilo, ale strach o Gingera převládl.

Africká noc, dáma v černém, se ujímala vlády, ponuré

stíny padaly na pralesní stezky a zahalovaly Zrzkův osud

stále hustším a tmavším závojem. Bertie nenacházel

114

důvod, který by Gingera mohl tolik zdržet, až ho

napadlo, jak je pravděpodobné, že k podobnému zmizení

ze světa ho právě nyní vede Kisumo. Uvědomil si to a od

té chvíle byl připraven na všechno.

Klíč k záhadě se pootočil, když podruhé zvedl hlas,

aby požádal černocha o svou pušku. Nastával čas, kdy

velké masožravé šelmy opouštějí doupata a vycházejí k

napajedlu. Pravděpodobnost střetu stoupala každou chvílí

a Bertie chtěl být připraven na jakýkoli útok. „Podejte mi

zbraň!“ řekl.

Kisumo, který šel středem stezky před ním, se

zastavil. Pomalu se otočil a přestože bylo šero, Bertie na

něj vytřeštil oči. Liknavý nekňuba kamsi zmizel a muž

před ním měl chladnokrevné oči vraha! Proměnil se v

gangstera. Když promluvil, změnil se i jeho slovník a

Bertie měl pocit, že ho pralesní stezka dovedla do

amerického podsvětí…

„Na tuhle bouchačku už, brácho, nedosáhneš,“ řekl

plynně černý lovec a zamířil hlaveň na Bertie hrud.

„Budeme spolu končit, strejdo!“

„Ale proč, propánakrále?“ pokusil se odvrátit

konečné řešení Bertie, který nečekal tak přímý a rychlý

obrat.

„Přece proto, že tvůj výlet mezi zvířátka končí,“

zasmál se jeho společník. „Měníme program, strejdo. Asi

bys nevěřil, že to umím s bouchačkou líp než ty. Hádej,

do čeho se teď trefím! No tipni si! Lev to nebude!“

„Nerozumím,“ řekl Bertie a horečně přemýšlel, co

udělat. „Jaká zvířátka? Nikdy jsem neřekl, že neumíte

střílet…“

Vylovil monokl, dal se do leštění, ale myšlenky si

tím v hlavě nesrovnal. Stále se mu vracelo poznání, proč

115

dnes jeho stopař nebyl schopen vystopovat ani líně

přežvykující krávu, kdyby se ve stepi nějaká objevila…

„To taky není důležitý,“ zazubil se černoch. „Šéf už

rozhodl.“

„Jemine,“ vydechl Bertie. „To značí, že mě chcete

odbouchnout a odstranit stopy? Propánakrále, to snad

ne?“

Podivný jazyk anglického šlechtice rozesmál

chlapce z přístavu ještě víc.

„Vždyť jsi polda,“ řehtal se. „Doma mě všichni

pochválí, když klepnu poldu. A stopy? Tady? Za chvíli tu

jsou hyeny a šakalové! Ani by mě nenapadlo mazat

stopy. Tu tašku na cigára mi ale podej! Nějaká africká

straka by ji mohla odnést a to by byla škoda. Byla drahá,

co říkáš, strejdo?“

Bertie rozuměl dobře, ale neřekl nic. Čekal

zákeřnost, ale nenapadlo ho, že přijde tak brzy. Zase

podcenil nepřítele. Kreeze počítal se vším a vymyslel to

dobře. Kisumo zvedl pušku, nahmátl spoušť a Bertie

pochopil, že nebude moudré stát kulce v cestě. Než

zahřmí výstřel, pokusí se o jaguáři skok do houštiny.

Napjal svaly k odrazu a Kisumo ztuhl, jako by vycítil, k

čemu se jeho lordstvo chystá. Zamířil.

Bertie napjal všechny síly a odrazil se. Dopadl

žalostně. Na mokrém blátě mu uklouzla noha, takže se

zřítil k zemi jak podťatý. Pokusil se mrsknout tělem

stranou a dopadlo to ještě hůř. Na kluzké stezce se

přetočil a padl obličejem na zem.

Pak slyšel výstřel ze své kulovnice a měl pocit, že

zahřměl hrom. Zaplácala křídla a nad koruny se vzneslo

pár vyplašených ptáků. Nedaleko v houštině odfrklo

jakési veliké zvíře, patrně vyrušené ze spánku.

116

Ozvěna výstřelu dozněla a Kisumo stál tiše na místě.

Stezku halila černá tma a Bertie, ležící tváří v blátě, se

nehýbal. Vyplašení ptáci se kdesi usadili a do pralesa v

okolí kráteru se vrátilo hrobové ticho noci…

117

KAPITOLA DEVÁTÁ

TUG NACHÁZÍ PRÁCI

Když nelenili Ginger s Bertiem, nemohl zahálet ani

Tug. Také on začal nad očekávání dobře, i když musel

zaparkovat svůj vůz a na okně svého londýnského pokoje

zabít dvě obtížné mouchy. Pak vylovil ze skříně hrst

osobních věcí, hodil je do tašky, zamkl byt a odjel

autobusem do středu města. Práce nad hlavu. Ještě že se

na roli nezaměstnaného pilota nemusel převlékat.

Najal si pokoj v ošuntělém a zchátralém hotelu

Beverly, hned vedle nádraží King’s Cross.

Nezasvěcený člověk by se však podivil, kolik peněz

může utratit ten chudý otrhanec za inzeráty v nejdražších

londýnských novinách! Tug rozhazoval a nešetřil ani na

příplatcích, takže jeho oznámení se zjevila na reklamních

stránkách hned druhý den ráno. V textu neuvedl ani

adresu, ani telefon, udal pouze číslo hotelového telefonu.

Chtěl udržet své jméno do poslední chvíle v tajnosti a co

nejrychleji proniknout do kabiny letounů, honosících se

obrázkem orientálního draka.

On i Biggles odhadovali, že nabídek přijde dost,

vyběravý Tug ovšem čekal na jedinou. Stellar Skyways –

ti jsou nejlepší! Hned dopoledne volali tři zájemci. První

Tuga zklamal. Vysoce ocenil pilotovy letecké zkušenosti,

ale to jen proto, aby ho zlákal k nákupu vysavače. Tug se

neovládl a drsnými slovy mu vysvětlil, že pokud jeho

vysavač nemá vrtuli a kormidlo, že mu ho omlátí o hlavu.

Pak zavěsil.

118

Druhá nabídka zněla zajímavěji. Ozval se nadšený

muž, hodlající založit vlastní leteckou společnost. Asi

náhodou mu však uklouzlo, že právě nemá po ruce

dostatečný kapitál.

„Nemáte?“ podivil se Tug. „ Ale to jsme na tom

stejně, vzácný pane. V nádrži mé stíhačky už taky zbývá

poslední galon!“

Teprve třetí hovor přinutil Tuga k soustředění.

Člověk na druhém konci linky mu sdělil, že si přečetl

inzerát a nabízí pilotovi slušně placenou práci. Protože o

tak velkých věcech se zásadně nejedná telefonicky,

navrhuje schůzku v hale hotelu Regency na Picadilly

přesně o páté. Přijde tam v šedém obleku a v knoflíkové

dírce bude mít červený karafiát.

Tug se na tu módní přehlídku docela těšil.

Když vešel do hotelu, poznal svého muže na první

pohled. Vypadal jako typický burzovní obchodník. Šedý,

skvěle střižený oblek, hladce vyholená tvář, věk kolem

čtyřiceti let. Neměl s sebou jen karafiát, ale vzal si i

společníka.

„Těší mne,“ uvítal Tuga. „Mé jméno je Black.“

„Tug Carrington,“ představil se pilot. „Taky mne

těší.“ Tázavě vzhlédl k druhému muži s nadějí, že se

jmenuje White.2

„To je v pořádku, to je můj přítel,“ zmrazil Tugovy

naděje pan Black a pro pilota to bylo první varování, s

kým má tu čest.

Vysoký

svalovec

„White“

působil

hrubým,

neotesaným dojmem a změřil si Tuga pohrdavým

2 Black – černý, White – bílý. Narážka na falešná

jména.

119

pohledem. Měl šedé, tvrdé oči a v nich výraz lovce,

chladnokrevně číhajícího na oběť. Vyčnělé lícní kosti

naznačovaly, že jde o cizince. Později se Tug přesvědčil,

že se v odhadu nemýlil.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval ho Black a v jeho hlase

zazněla zdvořilá neústupnost. „Dáte si šálek čaje, pane

Carringtone?“

„S radostí.“

„Jste pilot a hledáte práci?“

„To jsem,“ odvětil nadšeně Tug. „Pane, já létal na

všem, co má křídla. Já…“

„K tomu se dostaneme později,“ přerušil ho Black.

„Nejdříve vám položím několik otázek, když dovolíte?“

„Prosím,“ nedal se dvakrát pobízet Tug.

„Podle znění vašeho inzerátu soudím, že neoplýváte

příliš tučným kontem v bance.“

Tug připustil, že zdroje občas vysýchají.

„Odpusťte mou dotěrnost, ale můžete upřesnit, jak

hluboko máte do kapsy? Vím, že se to nesluší.“

Pilot se na Blacka zadíval jako kuře určené na

porážku.

„Má to snad něco společného s mými letovými

zkušenostmi?“ řekl ponurým hlasem.

„Svým způsobem ano,“ usmál se Black a nabídl

Tugovi cigaretu. „Příliš mnoho mladíků se teď po válce

nepřiměřeně chvástá svými zkušenostmi, což není pro

dobré obchodní vztahy nejvhodnější. Chci tím říci, že

pokud vám opravdu chybí peníze na živobytí, příliš se

neptáte, jakou práci dostanete. V prvé řadě vás zajímá

příjem. Asi chápete, co vám tím chci říct?“

120

„No dobře,“ řekl Tug smutně. „Já vám to teda

naservíruji natvrdo. Mám děravý obě dvě kapsy!“

Black se odmlčel, a když promluvil, v hlase se mu

ozval zvláštní tón, který Tug nepřeslechl. „Mohu vás

chápat tak, že přijmete i slušně placenou práci, která bude

poněkud… neobvyklá?“

Pilot věděl, že výsledek jednání závisí i na něm.

Nemělo smysl ztrácet čas. Čím dříve Blackovi dovolí,

aby se vyjádřil jasněji, tím rychleji se dohodnou. Na

druhé straně se však nesměl chovat příliš nedočkavě. To

by zase bylo podezřelé.

„No, snad vám rozumím,“ řekl zamyšleně. „O jiné

práci než o létání skutečně neuvažuji.“

„Dobře. Souhlasím. Jaký plat si představujete?“

„To záleží na okolnostech,“ řekl Tug ledabyle. „Do

práce vám ale nenastoupím pod čtyřicet liber za měsíc!“

Blackova tvář se zachvěla. „Co byste řekl sto librám

měsíčně a úhradě veškerých cestovních výloh?“

„Na to neřeknu nic,“ ušklíbl se Tug. „To bych se

totiž musel napřed probudit ze sna!“

„Sny se občas stávají skutečností. Samozřejmě, že se

za ně musí odvést odpovídající výkon.“

„Za tyhle peníze jsem ochoten pracovat každý den

od kuropění do večerky,“ horlivě ho ujišťoval Tug.

„Dokonce i přes čas. Jen si ale nemyslete, že jsem spadl z

višně. Když mi šéf nabídne víc peněz, než kolik po něm

chci, bude v tom háček. Určitě se nemýlím, co?“ V

Tugových očích zablesklo.

„Máte naprostou pravdu, pane,“ kývl Black. „Jsem

rád, že si rozumíme.“

„Aha! A v čem je ten háček?“

121

„Nic takového není,“ usmál se Black. „Mimořádnou

výplatou firma odměňuje práci, probíhající bez otázek.

Uděláte svoje a o nic jiného se nebudete starat. To je

všechno!“

„To zní lákavě,“ zabmčel Tug a usrkl si horkého

čaje. „Teď, když ještě nejsem zaměstnán, se zeptat

můžu?“

„Jistě. Prosím.“

„Tuším, že máte leteckou společnost, která doručuje

zásilky podle přání zákazníků. Je to tak?“

„Dejme tomu,“ řekl Black. „Vypadá to, že nastal

čas, abych před vámi vyložil karty. Některé naše zboží by

občas těžko prošlo celnicí. Co vy na to?“

„Náklad mě nikdy nezajímal, pane. Vždycky mě

platili za to, abych dobře odstartoval, doletěl a přistál. To,

co říkáte, mě nezajímá a nikdy nezajímalo. Za války to

bylo trochu jinak, ta práce byla nebezpečná. Ale dneska?

Když nedostanu slušnou práci pro vládu, proč bych si

nenechal zaplatit od někoho jiného?“

„Dobře,“ kývl Black. „Máte smysl pro obchod.

Líbíte se mi.“

„Cítím to stejně,“ rozjařil se Tug. „Nedáte si

skotskou?“

„Ne, díky,“ řekl Black s úsměvem a znovu se na

svého nového zaměstnance zadíval. „Jste si jist, že práci

zvládnete? Chci tím vyjádřit, že z rozjetého vlaku se jen

těžko vystupuje.“

„Jsem tvrdohlavý chlap, pane. Jsem si jist! A proč

bych se taky hádal s někým, kdo mi na můj chleba přidá

máslo a kopec šunky?“ filozofoval Tug. „Musím se vám

ale k něčemu přiznat. Nemám ještě civilní koncesi.

Budete mi muset dát čas, abych o ni požádal.“

122

„S tím si nelamte hlavu,“ mávl Black rukou. „To

vyřešíme snadno. Kdy můžete začít?“

„Vy na mě ale pěkně chvátáte.“

„Nemůžeme čekat. Přišli jsme o pár pilotů, zboží se

vrší a práce stojí. Proto jsem tu a proto jsme se tak rychle

dohodli.“

„Copak se stalo vašim pilotům?“ zeptal se Tug.

„Mysleli si, že někde jinde dostanou lepší práci,“

řekl lhostejně Black. „Jeden se rozhodl prodat nás policii,

druhý novinám. Oba dva, bohužel, potkala nehoda.

Jednoho přejel bláznivý řidič na Fleet Street a druhý si

nedal pozor na letišti. Neuhnul před roztočenou vrtulí.

Neštěstí si oběti nevybírá. Vy budete určitě pozornější.“

„To bych prosil,“ vybuchl Tug. „Na svou kůži si

dávám pozor, jéje! Mám ale občas rád trochu soukromí.

Doufám, že mne nebudete dřít sedm dnů v týdnu! Že

ne?“

„To vám klidně slíbím. Máme rozum. Kdy tedy

začnete?“

„To záleží jen na vás. Kam mě teda pošlete?“

„Pro začátek půjde o jednoduchý přelet. Strávíte

několik dní v Severní Africe. Tady Ivan poletí s vámi. Je

to náš hlavní pilot. Musíme si prověřit, zda zvládnete

naše letadlo.“

„Povezu nějaký náklad?“

„Ne. Doručíte pouze jeden naléhavý dopis. Můžete

odstartovat už zítra ráno?“

„Jasně.“

„Pak jsme domluveni. Další příkazy dostanete v naší

kanceláři v Káhiře. Teď vás nechám, abyste si s Ivanem

pohovořili o letadlech a o vašich zkušenostech.“

123

Tug se obrátil k muži, který dosud nepromluvil ani

slovo. Jeho angličtina zněla spisovně, ale ne anglicky.

Užíval jazyk pilotů R.A.F., mohl to být Polák, který zde

sloužil v bitvě o Anglii.

„Znáte americký pacemaker?“ začal.

Během několika minut Tug věděl, že muž se v

letectví skvěle vyzná a dokonce v něm vznikl pocit, že

létání je pro Ivana něco jako životní náboženství. Nejdřív

hovořili o Tugových nalétaných hodinách a o strojích, na

nichž létal. Pak se dostali k navigaci, ke vzdušným

proudům a letovým pravidlům. Tugovi, který se leteckým

bitvám věnoval po celých pět let, nedělal žádný dotaz

nejmenší potíže a musel se zamyslet jen při otázce, ve

které letce sloužil. Už měl na jazyku číslo pověstné

Bigglesovy 666, když si uvědomil, jak by všechno shodil,

a rychle se převelel k jiné letce. Ivan si ničeho nevšiml.

„Je v pořádku,“ řekl Blackovi závěrem. „Pedály jsou

pro něj jako ušité,“ dodal a i teď užil běžný armádní

slang.

Black kývl, vytáhl peněženku a podal Tugovi svazek

bankovek. „Padesátka jako záloha,“ řekl. „Bude jich

mnohem víc, když s vámi nebudou potíže. To mi můžete

věřit!“

Tugovi padesát liber potíže nenadělalo a hned uvěřil,

že jeho nový šéf bídou netrpí. Pokud měl Biggles pravdu

a Black patřil k padělatelům, pak ho almužna určená

pilotům vůbec nezajímala.

„Kam teď jdete?“ zeptal se Black.

„Do hotelu,“ odtušil Tug. „Máte snad jiný návrh?“

„Do vašeho hotelu je pěkně daleko. Je nám milejší,

když jsou piloti naší společnosti na dosah.“

124

„A kde máte přehled, co zrovna kutí, že?“ neodpustil

si Tug.

„Poslyšte. Nesnažte se být tak vtipný!“ zamračil se

Black. „To bychom si nerozuměli. Najali jsme si domek

kousek od Croydonu a všichni chlapci si ho oblíbili. Je to

velmi příjemné a luxusní místo, kterému říkáme

Mezinárodní pilotní klub – I.P.C. Najdete ho na Laurels

Upper Purley. Jeďte rovnou tam. Až si zvyknete, budete

se tam cítit jako doma! Nám by vyhovovalo, kdybyste se

přestěhoval už dnes. Koneckonců odlétáte už ráno.“

„Jenže kolik budu platit?“

„Můj Bože,“ nakrčil Black obočí. „To je přece

zdarma.“

„Vážně? To ještě ušetřím peníze za tu zavšivenou

komnatu?“

„Na shledanou,“ řekl unaveně Black a vstal. „Večer

se uvidíme!“

Odcházel a jeho mohutný společník ho následoval.

Tug se uklonil a pozorně sledoval, jak procházejí

mezi stolky. U dveří si Black vyměnil významný pohled

s obtloustlým mužem v námořnické uniformě, který se už

delší čas potloukal po hale. Tug se kousl do rtu. Zdálo se

mu to? Viděl to správně? Asi ano. Jenže Black a jeho

společník už byli venku, kráčeli dolů ulicí a ani se

neohlédli.

Sedl si a ještě několik minut uvažoval. O firmě

Stellar Skyways nepadlo při hovoru ani slovo, ale muž,

jehož si Biggles vážil pro jeho tvrdé pěsti, cítil, že úskok

vyšel. Určitě narazil na lotry a pomůže bývalým kolegům

v pátrání.

„Stejně bych chtěl vědět, zda pracuju pro Stellar

Skyways.“ zeptal se Tug tiše sám sebe. Zvedl se a došel k

125

telefonu. Sáhl po sluchátku, aby se podělil o radostné

novinky s Bigglesem, když si uvědomil, že zdejší telefon

nebude tím nejlepším spojením pro spiklenecký

rozhovor. Rozhodl se, že zavolá až ze svého pokoje. Do

hotelu ho dovezl taxík. Ulice byly plné mléčné,

neprůhledné mlhy, kterou už staletí proklínali všichni

Londýňané. V recepci si vzal klíče, umyl se, sbalil věci a

sestoupil do viktoriánské haly, kde visel stařičký telefon.

Kufr nechal v pokoji.

Zvedl sluchátko, čekal, až se ohlásí spojovatelka a

náhle mu po zádech projelo zvláštní mrazení. Někdo ho

sledoval. Pomalu se otočil a začal si jakoby bez zájmu

prohlížet halu, oči mu padly na velký věšák. Stál v rohu

místnosti a kabáty z něj téměř padaly. Tug zamrkal.

Jeden z nich se lehce pohnul a kabáty se přece samy od

sebe nehýbají…

Sjel očima až k podlaze a to už věděl, že se nemýlí.

Z jednoho pláště vyrůstal pár bot. Slídič! Špeh!

Právě v tu chvíli ho spojovatelka požádala o volané

číslo a ubohý Tug se musel bleskem rozhodnout. Netušil,

kdo stojí za věšákem, ale až příliš dobře cítil, s kým má

tu čest.

Nechtěl zavěsit, prozradil by se tím, ale právě tak

nemohl volat přímo do Delmaru. V náhlém záchvatu

jasnozřivosti požádal o spojení s garáží, kde odstavil vůz

po návratu z Bigglesova nového hlavního stanu.

Spojovatelce se omluvil. Hrozně nerad ji obtěžuje, ale

přímé číslo ne a ne zabrat!

Ozval se majitel garáže a Tug mu hlasitě sdělil, že

bude pár dní, možná i týdnů pryč. Požádal ho, aby dal

vůz do pořádku, přeje si, aby byl připraven, až se vrátí.

126

„Peníze?“ zahlaholil. „Ano, ovšem. Poukážu je zítra.

Díky.“

Zavěsil a šouravě stoupal do schodů, jako by se

vracel do pokoje. Už na prvním odpočívadle se však

zastavil a v šeru chodby se plížil zpátky. Bydlel ve

skutečně mizerném hotelu. Majitel šetřil i

na osvětlení.

Nezabránil tím Tugovi v tom, aby nepoznal slídiče,

obyvatele šatního věšáku. Právě opouštěl úkryt. Byl to

onen tlustý námořník, jehož si všiml v hotelu Regency.

Tug mu zůstal utajen. Rázem mu bylo jasné, že se v

odhadu pana Blacka nezmýlil a ještě jasněji pochopil, jak

bude obtížné spojit se s Bigglesem.

„Hrom do toho,“ zašeptal a ujasnil si třetí věc –

tichou kletbou si člověk neuleví.

Neslyšně vyšel nahoru, vklouzl do svého pokoje a

zamkl za sebou. Už ani trochu nepochyboval, že

prozradí-li se jeho spojení s Bigglesem, padají všechny

karty pod stůl a svých snadno vydělaných padesát liber

může dát rovnou stranou na účet „Tugova rakev“.

„Kdepak,“ zahučel tiše. „Nezbylo by mi ani na tu

garáž!“

Špehoun, dusící se pod kabáty, mu vyhnal z hlavy

jakékoli myšlenky na telefonování. Napadlo ho, že napíše

Bigglesovi dopis. Nebylo to nic složitého, jenže Tug byl

v nejprostších věcech naprosté neviňátko. Ani se už

nepamatoval, kdy naposledy někomu psal.

127

Obálka Tugovi vyklouzla z rukou.

128

„Papír, tužka, obálka a známka!“ podrbal se na

hlavě. „Kde to všechno vzít?“

Tug se rozhlédl a uvědomil si, že hotel zase tak

špatný není. Obálka ležela na stolku. Na dopisní papír

sice hoteliér nemyslel, ale Tug vyštrachal z kapsy účet z

hospody, který zapomněl vyhodit, a tužku měl u sebe

také. Naškrábal dvě věty a hned se rozhodl, že pošle

dopis bez známky. Biggles psaní vyplatí a ještě mu pěkně

poděkuje…

„Stěhuji se do Croydonu. Zítra podle všeho cesta do

Egypta. Tug.“

Zasunul účet do obálky s nadepsanou adresou a

právě olizoval lepidlo, když zaslechl ode dveří šramot.

Klika se lehce pohnula a Tug ztuhl. Nemusel dlouho

uvažovat nad tím, kdo se o něj tolik zajímá. Bylo mu

jasné, že se musí obálky zbavit, neboť pro něj mohla

znamenat vstupenku do pekla.

„Dotěrnější než opice,“ zašeptal a pohled mu utkvěl

na okně. Po špičkách k němu došel a potichu ho otevřel.

Vedlo do dvora. Dole stála řada přeplněných popelnic,

vedle nichž seděl čistič bot se svým nádobíčkem.

Odpočíval. Znal toho černého chlapce. Pracoval zde i

jako hotelový sluha a přinesl Tugovi kufr do pokoje. Byl

navlečen do starého leteckého stejnokroje s hodností

kaprála a choval se tak ochotně a zdvořile, že si ho drsný

Tug oblíbil na první pohled.

„Hej, kaprále,“ zasyčel dolů k chlapci a z dlaní

předem vytvořil trychtýř. „Hej! Slyšíš mě?“ Hoch otočil

hlavu.

Tug vystrčil ruku s dopisem a zamával s ním.

„Pošli ten dopis. Nevím, kam dřív skočit!“

129

Obálka mu vyklouzla z prstů a krouživě se snesla k

chlapci, který ji zachytil v letu.

„O. K.,“ vykřikl vesele a zadíval se na adresu. „Jako

by ji už měl pošťák v kabele.“

„Díky,“ zasyčel Tug a zavřel okno.

V té chvíli někdo zaklepal na dveře. Carrington k

nim klidně došel, otočil klíčem a díval se do obličeje

muže v modrém námořnickém oděvu. Chystal se vejít,

ale Tug mu vstoupil do cesty a sevřel pěsti.

„Dej tam zpátečku, holoubku!“ řekl. „Tohle je můj

pokoj!“

„Promiňte,“ zvedl muž ruce před sebe a omluvně se

usmál. „Nespletl jsem se, ani nechci rušit. Jen mne za

vámi posílá pan Black, kdybyste snad potřeboval

pomoc.“

„To teda nepotřebuju,“ zavrčel vztekle Tug. „Běžte

za ním a vyřiďte mu, že Tug Carrington si s balením ví

rady sám! Nejsem malé dítě, sakra! Mám sbaleno a jestli

to umíte, tak mi sežeňte taxík!“

„V pořádku,“ usmíval se muž. „Nemusíte tak

hulákat. Proč se na sebe mračit, když máme stejnou práci

a šéfa?“

„A nevíte, jak to mám poznat?“ utrhl se na něj Tug.

„Co jste zač? Nemáte ani tolik slušnosti, abyste se

představil!“

„Všichni mi říkají Joe.“

„Umíte kormidlovat?“ zmírnil Tug tón, neboť si

vzpomněl, že jeho černý posel právě vhazuje dopis do

schránky. „Jste námořník, ne? Ani jsem nevěděl, že pan

Black má jachtu.“

„To ne,“ odmítl jeho nápad Joe. „Občas jezdím s

taxíkem a můj vůz právě stojí dole. Nemusíme nikoho

130

volat. Pan Black povídal, že určitě neodmítnete, protože

jste prý náramný škrt na každé penny. Měl pravdu?“

Tug něco nesrozumitelného zachrčel a raději se

odvrátil. Málem se rozesmál, jak snadno je přesvědčil o

svém skrblictví. Nebyl hlupák, aby dávno nepochopil, že

Joe je Blackův špeh. V předstíraném vzteku kopl do

svého kufru.

„No, no,“ řekl Joe. „Snad není tak zle. Měli bychom

jít.“

„Hoří? Musím zaplatit účet!“

„Tak zaplaťte.“

„Jak jste mě našel?“ hrál Tug hloupého, když

scházeli ze schodů. „A jak dlouho tu okouníte?“

„Dost dlouho, abych měl jistotu, že se šéfovi

neztratíte ve městě,“ odpověděl upřímně tlouštík. „Mám

ale pocit, že se vám na mně něco nelíbí. Co a proč? Vy

práci u nás nechcete?“

„Hlouposti. Taky rád vím, na čem jsem. A vás jsem

už někde viděl, jen nevím kde.“

„To bych se ani nedivil,“ ušklíbl se Joe. „Moje

krásná tvář ozdobila první stránky novin. To jsem byl

ještě voják.“

„Vsadil bych poslední mědák, že medaili jste

nedostal!“

„To by mi ještě tak scházelo,“ rozveselil se Joe.

„Che, che, metál! Chytli mě s plnou kapsou drobností od

jednoho berlínského klenotníka. Che, che, měl jsem

tehdy propustku. Ti se vztekali.“

„Kolik vám napařili?“

„Půl roku, ale já se o sebe umím postarat.“

„Takže jste udělal mezinárodní ostudu,“ zavrčel

Tug.

131

„Vy se mnou opovrhujete?“

„Ale to ne. Plujeme na jedné lodi a největší díry do

dna vždycky vyvrtají špatní kamarádi. Nic proti vám

nemám.“

„To jste řekl hezky. Jste vtipálek.“

Tug se vyrovnal s hoteliérem a usedli do tlouštíkova

auta. Za necelou hodinu byli v Croydonu a Tugova

kariéra mohla začít. Pilot Carrington už věděl, že slouží u

firmy, která nespouští ze svých zaměstnanců zrak ani

když spí.

132

KAPITOLA DESÁTÁ

POCHMURNÁ NOVINA

Budova Mezinárodního pilotního klubu stála mezi

vysokými, stále zelenými živými ploty, ale zvenčí

vyhlížela mrtvě. Připomínala nejspíše zakletý dům

duchů. Stačilo však vstoupit a zazněla zcela jiná písnička.

Šikovný architekt uvnitř vytvořil velmi útulný prostor,

příjemný každému, kdo tam zavítal.

Tuga už přešel úžas nad tím, jak krásný má pokoj, a

sešel do haly. Zjistil, že shodou okolností má jen jednoho

souseda, kterým byl zamlklý Francouz, nestále létající

mezi Londýnem a Paříží. Jinak tu nebyl nikdo a také

nenašel jedinou zmínku o Stellar Skyways. Bylo mu to

divné…

Už se šeřilo, když se v hale objevil pan Black se

svým stálým společníkem Ivanem. Přisedli k Tugovi,

který se tuze těšil na družnou zábavu.

„Za svítání startujeme,“ zahájil ji Ivan a zívl.

„Ano?“ zeptal se Tug.

„Ano!“ pronesl pan Black.

Ivan znovu zívl, vstal a šel na kutě. Tug zamrkal a

pochopil. Opustil Blacka v hale se zamlklým

francouzským pilotem a po dlouhé době šel spát se

slepicemi…

Za svítání stál Tug u soukromého hangáru letiště v

Croydonu a v hlavě se mu vyjasnilo rychleji, než to stihlo

slunce na východním obzoru. Před Tugem stál

133

pacemaker ozdobený drakem Stellarů. Od letadla na

fotografii se lišil pouze registračním číslem.

„Měl byste si stroj zkontrolovat!“ vyzval ho Ivan.

„Málo zíváte,“ odsekl Tug. „Předpokládám, že

nevezu náklad.“

„Jo, to platí,“ ušklíbl se jeho společník a podal mu

svazek papírů. „Tohle si prohlédněte a neztraťte to!“

Tug je převzal a s úžasem si uvědomil, že má v ruce

svou civilní koncesi a k tomu řadu dokladů,

opravňujících ho k přeletu skoro celé Evropy a Afriky!

„No ne!“ vyhrkl a poklepal Ivana po rameni. „Jak

jste to tak rychle dokázali? Jo a ještě mě napadá. Není to

házení peněz do pece, když letím až do Afriky s jedním

dopisem?“

„Vím, že jste šetrný,“ ušklíbl se Ivan. „Když však

jde o důležitou věc, člověk nesmí skrblit. Za války jsme

taky občas doručovali důležité depeše místo bomb. Vy

ne?“

Tug se odmlčel. Srovnání jejich situace s válkou ho

tak zarazilo, že si šel raději prohlédnout stroj. Všechno

bylo v pořádku a během několika minut se vznášeli v

průzračném vzduchu: Mířili k jihovýchodu a pilot Tug si

vedl tak zdatně, že jeho společník nedostal příležitost k

poznámkám. Mlčeli, jen občas zaznělo pár slov o

technických detailech. Pod nimi se objevilo pobřeží

Pyrenejského poloostrova.

„Říká vám něco jméno Bigglesworth?“ ozval se nad

Itálií Ivan a Tug stiskl pevněji řídící páku.

„Něco mi to říká,“ pronesl ledabyle. „Jen si nemohu

vybavit, kde jsem to jméno slyšel. Je to už určitě dávno.“

„Velí zvláštnímu oddělení Scotland Yardu.“

134

„Vážně?“ řekl Tug. „Tak to má smůlu. O poldy se

nestarám!“

„Budete muset. Letíme do Afriky kvůli němu,“

svěřoval se Ivan. „Tenhle inspektor a jeho vyšetřovatelé

se asi budou divit!“

„Mě bobíci nikdy nezajímali a nehodlám svoje

zvyky měnit. Bobby není moje hobby3,“ ušklíbl se Tug,

ale cítil, jak se mu stahuje hrdlo při představě, co banda

chystá na Bigglese a jeho přátele. „Naznačujete, že po

nás jdou poldové?“

„Stát se může všechno,“ připustil Ivan a ztichl. Tug

nedotíral. Další dotazy by byly jen pícháním do vosího

hnízda.

V Káhiře přistáli bez potíží a v luxusním hotelu najal

Ivan dvoulůžkový pokoj. Tugovi vadilo egyptské horko a

ještě víc to, že ho nový kolega neopustil ani na vteřinu.

Vyspal se špatně. Hned ráno navštívili kancelář Stellar

Skyways a Tug byl konečně dvě minuty sám, byť pod

dohledem z kanceláře. Viděl Ivana, jak si cosi šušká s

místním úředníkem a po očku ho sleduje.

„Změna plánu,“ řekl, když se vrátil. „V Římě došlo

k jisté nepříjemnosti, musím tam.“

„Copak?“ zajímal se Tug. „Spadlo Koloseum?“

„Nechte si své vtipy,“ utrhl se pilot a vylovil z

brašny dopis a mapu. „Tohle předáte přímo do rukou

panu Kreezemu! Je ředitelem našeho hotelu v osadě

Kudinga. A tady je mapa. Sledujete mě?“

3 Bobby – běžně užívaná přezdívka londýnských

policistů.

135

„Ukažte mi tu chudinku a já si ji už najdu,“

šprýmoval dál Tug.

„Mlčte a dívejte se!“ poručil Ivan a pečlivě vyznačil

na mapě trasu i záchytné body, aby pilot nezabloudil. Ten

horlivě kýval a už neřekl ani slovo. Nemohl čekat lepší

vývoj událostí. Poletí sám a dokonce mu dovolili

nahlédnout do hotelového seznamu hostí. Nad dvěma

jmény vyvalil Tug oči…

Rozloučili se. Tug s dopisem v kapse a mapou v

ruce nastoupil do letadla a během několika minut se

pacemaker vznášel nad řekou, která byla svědkem

lidských dějin, nad Nilem. Vládlo počasí jako vystřižené

z reklamních prospektů a letoun poslouchal jako nejlepší

švýcarské hodinky. Než Tug přistál na sežehnuté trávě

přistávací plochy v Kudinze, potkal jediné letadlo. Bylo

označeno drakem a mířilo opačným směrem. Tug

neodolal a zamával.

Přistál hladce, a když plynule roloval k ohradě,

uviděl hotelového sluhu. Běžel mu vstříc a křičel, aby se

ihned hlásil u ředitele. Motory ztichly, Tug sestoupil na

zem a v doprovodu černého mladíka vešel do bungalovu.

„Vy jste pan Kreeze?“ zeptal se s líbezným

úsměvem.

„To jsem já,“ ozvalo se ostře. „Vy jste u nás nový?“

„Tug Carrington. K vašim službám.“

„Měl jste nějaké problémy?“

„Všechno O. K.“

„Dobře. Sluha vás odvede do pokoje, kde najdete

všechno, nač si vzpomenete. Odpočiňte si hned, není

vyloučeno, že ještě dnes večer poletíte zpátky do Káhiry.

Dejte mi ten dopis, je to depeše zásadní důležitosti!“

136

Tug mu podal obálku. Kreeze ji otevřel, vysypal

před sebe na stůl hromádku papírů a fotografií, hrábl do

ní a tvář se mu rozjasnila.

„Tak!“ téměř vykřikl. „A máme to!“

V jeho tváři nebyla jen radost. Tug v ní uviděl

vítězství, triumf a uspokojení nad vlastní prozíravostí.

Kreeze s rozzářenýma očima položil snímky na stůl

lícem vzhůru.

Tug pokrčil rameny, ušklíbl se a jeho pohled padl na

obrázky. Kdyby nebyl Kreeze oslněn svou jasnozřivostí a

všiml si jeho výrazu, ihned by pochopil, na čem je. V

Tugově tváři se totiž objevily přesně opačné pocity, než

měl on sám. Viděl by úlek, zděšení a Tugův strach.

Na čtyřech obrázcích s pozadím hlavní brány

Scotland Yardu viděl Tug čtyři muže, jejichž tváře dobře

znal. Byli to Biggles, Algy, Ginger a Bertie!

„A máme je!“

„Co jsou zač?“ řekl Tug, který se už ovládl a cítil jen

slabý tlak u žaludku, jak se úlek vytrácel. Ginger a Bertie

byli sice v pasti, ale Tug dobře věděl, kolika nástrahám

už unikli!

„To jsou vykutálení ptáčkové z letecké sekce

Scotland Yardu. Vy tuhle bránu neznáte? Nejsou tak

chytří, jak si o sobě myslí, a ti dva z nich, co jsou u nás

na návštěvě, to brzy pochopí! Už teď vědí, že klouzají po

tenkém ledě, netuší ale, že se už vlastně prolomil.“

Tugovi marně vrtalo hlavou, kde k těm snímkům

banda přišla.

Pokud je získali dříve, mohli si přece odpustit

kamelota a bitku na Mount Street. Zeptá se, ale musí se

ptát chytře. Sáhl po snímku, na němž byl Biggles, a

obrátil ho.

137

„Šikovný fotograf. To je asi z velké dálky, co? Z

jaké asi?“

„To nevím, ale známe hochy, co si založili moderní

fotostudio,“ chlubil se Kreeze, jako by to sám vymyslel.

„Samí odborníci! Už si dali dohromady menší album

zajímavých lidí, kteří považují každého fotografa za

protivu. Vedou si náramně dobře a prodávají obrázky pět

liber za kus. Schopní hoši!“

„Chytré,“ řekl Tug a uvědomil si, že síť lotrů, do

které se právě zaplétal, je hustší, než si uměl představit.

„Říkal jste, že dva z těchle poldů jsou tady?“

„Ano a je to moc dobře,“ ušklíbl se samolibě

Kreeze. „Šli si zastřílet, ale brzy se vrátí.“

„A vy už si s nimi poradíte, co?“ zasmál se Tug a

přejel si prstem po krku. Horečně uvažoval, jak se k

přátelům dostat, aby je mohl varovat, ale nenapadalo ho

nic.

„Určitě,“ zamnul si ruce Kreeze. „Jsou na tom jako

vlci lapení do pasti. Už možná chňapají po železech, ale

jen si vylámou zuby! Jenže vy se o to nestarejte,“ vzhlédl

k Tugovi. „Měl byste se jít pořádně vyspat. Ještě dnes

večer doručíte do Káhiry můj dopis. Přiložíme i pár

trofejí, které posílám do Států. Odletíte po šesté, kdy už

slunce tak nepraží, abyste se v kabině zbytečně nepekl.“

„Jo, díky,“ vzdychl Tug.

Opustil kancelář a chvíli bloumal po chodbě. Pokud

je Ginger s Bertiem na lovu, nemůže nic dělat. Může se

stát, že se vrátí až po soumraku, a to už bude na cestě do

Káhiry. Tug vztekle zavrčel. Neměl zdání, jak by přátele

varoval, i kdyby se vrátili včas.

Nakonec zakotvil v jídelně, ze žalu se naobědval a

horkou část dne strávil na verandě, kde se mu zdálo být

138

nejpříjemněji. Lelkoval, podřimoval v lehátku, nedělal

nic.

Když se slunce nachýlilo k obzoru, objevil se na

verandě Kreeze. Tug se probral, nemusel před ním

spánek ani moc předstírat, a zapředl s drobným ředitelem

hovor o Africe, o zvěři, prostě o hloupostech. Po chvíli

tlachání vstoupil na verandu další muž.

„Kisumo s Lissiem se vrátili,“ oznámil. „Ten zrzavý

se prý někde ztratil.“

„Cože, u čerta?“ vyjekl Kreeze. „Na co si to ten

Kisumo hraje? Měl přece jasné příkazy, blázen jeden. Jak

se to stalo?“

„Ten zrzavý si prý vymkl kotník hned na kraji lesa.

Nechali ho prý na místě, protože se nedokázal postavit na

nohy. Jenže při návratu tam nebyl. Hledali marně a pak

se vrátili sami dva.“

Kreeze něco zavrčel a chvíli přemýšlel.

„Dobře,“ řekl pak. „Povězme si to jasně. Jak jsem

předpokládal, oba ty špicly nám sem nasadila policie.

Nezbyde, než se jich rychle zbavit. Kde teď je ten

směšný major a popletený Kisumo?“

„Lissie šel do pokoje a Kisumo čeká u vaší

kanceláře.“

„Pošli oba za mnou,“ přikázal ředitel. „Ať hnou

kostrou! Přeji si, aby u mne byli co nejrychleji!“

Kreeze i posel špatné zprávy zmizeli v útrobách

hotelu a Tug vstal. Letadlo už možná čekalo, ale on

zatoužil přijít záhadě s Gingerem na kobylku ještě před

odletem. Samozřejmě ho napadlo, že ho drobný Kreeze

vykáže, ale kde jinde než u něj se mohl něco dozvědět?

Tiše vklouzl do kanceláře. Ředitel tam seděl, nad ním

139

stáli dva neznámí muži a všichni byli tak zamyšlení, že

Tugův příchod snad ani nepostřehli.

Vzápětí se otevřely dveře a vstoupil Bertie,

následován statným černochem. Lord uviděl Tuga,

vyvalil oči a dalo mu dost práce, než zase ovládl své lícní

svaly. V té chvíli si Tugovu přítomnost uvědomil i vládce

kanceláře.

„Co tu, sakra, ještě děláte?“ zahromoval a křičel na

Tuga dál, jenže ten nečekal. Nemělo smysl Kreezeho

dráždit a upozorňovat na novou stopu, na nového

podezřelého. Vypadl na chodbu a došel na terasu, odkud

po očku sledoval dveře kanceláře. Viděl tam špatně, ale

doufal, že Bertieho nepropase, aby si s ním mohl alespoň

vyměnit varovný pohled.

Nepovedlo se. Uvnitř už bylo šero a světla dosud

nerozsvítili. Uviděl Bertieho až asi po deseti minutách.

Byl už venku, jeho černý průvodce mu nesl pušku a oba

mířili branou ven z tábora. Měl tisíc chutí vydat se za

nimi, ale neodvážil se toho. Podobně jako Bertie i Tug

doufal, že se brzy nějaká příležitost naskytne. Čekal dál,

čekal dlouho a úplně zapomněl na letadlo, kterým měl

odletět do Káhiry…

Pak se ozvaly výstřely z kulovnice a Tug ztuhl.

Výbuchy zazněly právě z míst, kde zmizeli dva večerní

poutníci.

„Hrome,“ zavrčel Tug.

„Kde se střílelo?“ ozval se za ním klidný hlas. Tug

se lekl a otočil hlavu. Těsně za ním stál Kreeze, který se

na verandě zjevil jako duch.

„Někde tam,“ ukázal Tug. „Vylekal jste mě.“

„Kolik jste slyšel výstřelů?“

„Tři.“

140

„Divné…“ řekl pan ředitel. Jeden měl přece stačit.“

Z domu se vynořili další dva muži. Jeden z nich se

pohyboval šouravou chůzí, kouřil pěnovou dýmku a

podle Kreezova oslovení byl doktorem. Tug měl zvláštní

pocit, že nikoho z těch dvou střelba také příliš

nepřekvapila. Do paměti se mu však hlavně vryla

Kreezova věta.

„Jeden měl přece stačit…“

Vzápětí Tugovy dohady skončily.

„Lissie byl policejní špicl,“ řekl Kreeze doktorovi.

„A ten vyjevený zrzek asi ještě je. Slídili tu už moc

dlouho a nedalo se udělat nic lepšího, než nařídit

Kisumovi, aby se postaral zatím alespoň o jednoho z

nich. Řekl jsem mu, aby mu tu loveckou pušku ani

nepůjčil!“

„Bude to nehoda,“ řekl doktor a pousmál se. „Máme

smůlu.“

„Jakou smůlu? Afrika je plná krvelačných šelem.“

Tug zaťal zuby. Měl pocit, jako by na něj někdo

vylil vědro ledové vody. Poslali Bertieho na smrt a

černošský kat mu dělal průvodce! Za chvíli přijde na

verandu a všichni se dozví, že nedokázal bílého lovce

zachránit před lvem nebo nosorožcem.

Když si zapaloval cigaretu, klepaly se mu prsty. S

hrůzou si uvědomil, že sledoval Bertieho právě ve chvíli,

kdy strkal hlavu do oprátky.

„Jen pořád nechápu,“ doléhal mu do uší Kreezův

hlas, „proč se ozvaly tři výstřely? Jeden by měl stačit. A

Kisumo by už taky měl být zpátky…“

„Asi se tam něco semlelo,“ řekl lhostejně doktor.

„Však on se vrátí.“

141

Muži zmlkli, čekali. Snášela se stále hustší tma. Tug

měl pocit, že už čekají celou hodinu, ovšem ve

skutečnosti neuplynulo ani patnáct minut. Kisumo se

stále nevracel a Kreeze byl stále nepokojnější.

„Dost čekání!“ prohlásil konečně. „Vůbec se mi to

nelíbí. Doktore, dejte dohromady pár mužů! Jdeme se

tam podívat!“

Muž s dýmkou zapomněl na šouravou chůzi a

během pěti minut stálo před domem šest mužů. Tři z nich

byli černí stopaři, běloši nesli kulovnice a svítilny.

„Pomohu vám,“ nabídl se Tug.

„Klidně pojďte,“ kývl Kreeze. „Dopis jsem ještě

nedopsal a až se vrátíme, bude zpráva úplnější. Odletíte

prostě později.“

Vyrazili. K lesu se dostali rychle a vstoupili pod

klenbu větví. Okraj pralesa byl vyprahlý a tichý, po

Bertiem a Kisumovi jako by se slehla zem. Svítilny

ozářily zeleň porostu a pak se, na stále měkčí a blátivější

pěšině, objevily šlépěje. Kreeze vyslal vpřed dva stopaře.

Černí chlapci se rozběhli tmou, zatímco zbytek výpravy

je následoval více než opatrně. Netrvalo však dlouho a

zpředu se ozvaly výkřiky. Stopaři něco našli.

Ve chvíli byli u nich a bílé paprsky světla ozářily

postavy černochů, stojících nad ponurým pralesním

jevištěm.

Tug strnul. Těkavé paprsky ručních svítilen už

neukazovaly jen sytou zeleň afrického pralesa. Zdupaná

zem tu zrudla krví. Užaslý Tug hrůzou vytřeštil oči.

Podobný obrázek viděl jen jednou, za války, kdy

vybuchovaly granáty…

V tratolišti krve uviděl nejprve mohutné tělo

kaferského buvola. Byl mrtev, ale jeho nestvůrně veliká

142

hlava budila děs i nyní. Zvíře mělo otevřené oči, z koutků

tlamy ještě odkapávala krev a sveřepý výraz rohaté

příšery připomínal ztělesnění zla, krále pekelné říše.

Kousek opodál ležel černoch. Jeho statné tělo bylo

rozerváno na dvě části a Tug na mrtvého dlouho hleděl

rozšířenýma očima, než poznal, že v této kaluži krve leží

Kisumo.

Bertie! Zavířilo Tugovi v hlavě. Kde je Bertie?

Pak ho uviděl.

Bertie spočíval ve vysoké trávě kousek opodál.

Ležel naznak a kousek od něj byla zadupána do země

jeho kulovnice. Ruce měl bezvládně rozhozeny, nohu

zarytou do bláta, jako by ji tam někdo přišlápl. Na čele

mu zasychala krvavá stružka.

Tug zaťal zuby. Musel se silou vůle přemáhat, aby k

padlému příteli nepřiskočil, třeba by se ještě dalo něco

udělat.

Předešel ho Kreeze, kterého ovšem ani nenapadlo,

že by mohl někomu pomoci. Překročil zmrzačený trup

Kisuma, došel k Bertiemu a špičkou boty strčil do

bezvládné paže.

„Tolik krve jsem snad ještě neviděl,“ řekl zadumaně

a shýbl se pro Bertieho pušku. Vyprostil ji z bahna,

otevřel komoru, aby se přesvědčil, zda je nabitá, pak

pokrčil rameny a odhodil zbraň na zem.

„Už to začínám chápat,“ otočil se k ostatním. „Tihle

dva šli stezkou, když je překvapil buvol. Vyrušili ho z

pastvy a on je oba zabil dřív, než zahynul sám. Ta bestie

měla tuhý život. Dostal tři kulky a ještě to stačil!“

„Postavíme sem stráže?“ zeptal se doktor.

143

„Určitě. Musí hlídat před hyenami. Roznesly by

kořist po okolí. Ráno odneseme ostatky do tábora.“

Vraceli se.

Tug cítil, že na něj přichází mdloba. Než to přešlo,

zastavil se, takže mu ušla další Kreezova slova. Dohonil

skupinu s pocitem, že se probouzí z děsivého snu.

Bertie je mrtev! Mrtev, ačkoli se Tugův výklad

neštěstí poněkud lišil od Kreezova. Tug si totiž vzpomněl

na krátkou prodlevu mezi prvním a dalšími výstřely.

Odhadoval, že Kisumo nejprve vystřelil na Bertieho a

výstřel rozzuřil zvíře, pasoucí se opodál. Buvol zaútočil a

ačkoli černoch vystřelil dvakrát, nezastavil ho. Než stačil

nabít, srazily ho zvířecí rohy. Buvol ho stačil rozpárat,

ačkoli byl sám prakticky mrtev!

Jenže co s tím, když je mrtev i Bertie? Přítel,

šlechtic a skvělý stíhač. Už nikdy nevezme do ruky

monokl, aby ho vyleštil…

Tug byl na měkko, jeho myšlenky se však

nezastavily.

Kde je Ginger? Mohla ho ta rohatá příšera také

zabít? Kdyby to tak věděl. Strašně si přál, aby mohl v

Kudinze zůstat do doby, kdy se všechno vysvětlí. Svou

cestu do Káhiry teď viděl ve zcela jiném světle a kdyby

to šlo, vyhnul by se jí. Pak si ale uvědomil, že by mu

cesta umožnila seznámit s událostmi Bigglese.

Tug váhal, jenže zasáhl Kreeze.

„Připravte se k odletu!“ řekl. „Dopis dostanete za

chviličku. Přinesou vám ho do letadla, tak se nezdržujte!“

V bídném světle Tug prohlédl letoun a usadil se v

kabině. Čekal. Dlouho se nic nedělo a pak si vzpomněl,

že do stroje ještě naloží lovecké trofeje. Bylo mu to nějak

144

lhostejné, cítil se špatně a snad z nervového přepjetí začal

podřimovat. Probudil ho Kreezův hlas.

„Hej, promiňte,“ pokřikoval ředitel. „Zdržel jsem to,

ale musel jsem se trochu vzpamatovat. Takovou noc jsem

ještě nezažil.“

„Stalo se něco?“

„Eh, vlastně nic. Ti hloupí černoši, co měli střežit

mrtvoly, se nějak pobláznili a utekli. Neslyšel jste

střelbu? Při útěku do tábora stříleli jako splašení. Prý tam

něco bylo, asi lev. Ale já jim nevěřím Nejhorší je, že

přijdou hyeny a máme po důkazech, jak se to v noci

seběhlo.“

„A záleží na tom?“ řekl bezcitně Tug.

„To je pravda,“ ušklíbl se Kreeze. „Tady je dopis.

Dáte ho úředníkovi v kanceláři, vysílačkou jsem ho

požádal, aby na vás počkal. Dostanete tam další příkazy.“

Tug převzal zapečetěné psaní a zastrčil ho nedbale

do kapsy. „Spolehněte se, šéfe.“

Stroj se brzy pohnul, odstartoval a po dalších šest

hodin brázdil noční africkou oblohu, posetou hvězdami.

Káhirský úředník byl poslušný a čekal na Tugův příchod.

„Tady je dopis a já jdu spát,“ řekl unaveně pilot.

„Jestli si myslíte, že ještě někam poletím, jste vedle!“

Úředník kývl. „Ano, ale ráno přijďte brzy. Můžeme

pro vás mít něco naléhavého.“

Tug mávl rukou. Ačkoli skutečně padal únavou,

zamířil ještě k telegrafní stanici. Chtěl, aby jeho zprávu

dostal Biggles co nejdřív. Věděl, že mu ji v Londýně

doručí, i kdyby byl náhodou právě na návštěvě v pekle.

Když vyšel před letiště, postavil se mu do cesty Arab v

dlouhém hábitu. Žebral o bakšiš.

145

„Táhni k čertu,“ zavrčel vztekle Tug, jemuž

myšlenka

na

milodar

připadala

v

tomto

čase

přinejmenším přihlouplá.

„Ale, Tugu, nebuď takový skrblík!“ prodralo se

chrčivě bílou látkou, obalující Arabovu hlavu. „První

uličkou doleva a rychle!“

Pilot zalapal po dechu. Byl to Biggles. Jasně poznal

jeho hlas, napodobující hrdelní arabskou výslovnost.

„O. K.,“ řekl. Neotáčel se a zamířil vlevo. Pomalu

kráčel jakýmsi stromořadím a po chvíli se Biggles objevil

vedle něho.

„Promiň mi to přestrojení,“ huhlal tiše. „Jinak to

nešlo, i když tyhle hadry nesnáším. Od včerejška

okouním kolem Stellarů, abych tě našel. Stejnokroj by je

jednak dráždil, jednak bych si ho tady zaprášil.“

„Jsi sám?“

„Je tu i Algy. Dostal jsem tvůj dopis a musel jsem za

tebou. Tak co mi povíš?“

„Je mi to strašně líto,“ řekl smutně Tug. „Ale…

Bertie je mrtev.“

Biggles se zastavil.

„Řekni to ještě jednou!“

„Bertie Lissie je mrtev,“ opakoval Tug.

„Jsi si tím jist?“

„Zatraceně, Bigglesi. O tom bych přece nežertoval.

Ležel v trávě a nehýbal se. Viděl jsem ho na vlastní oči.

Ta banda přišla na jejich hru a nechali ho patrně zastřelit

černým průvodcem.“

„To je zlé,“ zavrčel Biggles. „Co Ginger?“

„Taky bída. Nevím, kde je. Zmizel, jako by se

propadl do země.“

146

„To je jen o málo lepší. Vidíš tam ten penzion

Constantino? Máme tam pokoj. Vklouzni tam první.

Nesmí nás vidět spolu.“

„To jsem pochopil,“ řekl tiše Tug. „Viděl jsem čtyři

obrázky. Stačilo by jednou a…“

147

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

GINGER LEZE ZE STROMU

Ještě před tím, než Bertie zoufale uskočil, aby se

vyhnul kulce vystřelené z jeho vlastní pušky, blesklo mu

hlavou, že ani nemá čas rozžehnat se s božím světem.

Zaťal zuby v očekávání tupého nárazu, jenže smrtící

střela se nedostavila.

Ležel v blátě a užasle zamžikal. Kisumo přece

vystřelil, ale Bertie si až nyní uvědomil, že slyšel výstřel,

ale nezaslechl svist kulky, která ho minula. V takových

chvílích pracuje mozek rychlostí blesku, jenže ten jeho

měl asi malé zpoždění…

Po mně černoch nestřelil, uvědomil si. Na co tedy

střílel? Zvedl se na loktech, aby zjistil, co se děje. Uviděl

Kisuma, pokrčeného v kolenou, jak stojí ve střehu. Prst

měl na spoušti a hlavní pušky jako by hledal cíl.

Vypadá to, že pušku vůbec nepoužil, napadlo

Bertieho. Kdo to tedy střílel a proč? Lord, ležící v blátě,

byl zmaten, jediné, nač by vsadil i svůj zamilovaný

monokl bylo to, že druhý, záhadný střelec musí být

hromsky blízko. Tiše, aby se neprozradil, sáhl po

pouzdru s pistolí.

Od výstřelu neuplynuly ani dvě vteřiny tiché jako

smrt, když se náhle dalo všechno do pohybu. Bylo to,

jako když se rozběhne filmový projektor a mrtvý obrázek

se změní v divoký film plný bleskového děje.

Náhle zapraskaly větve, zadusala kopyta a ze zelené

clony pralesa se vyřítil obrovský buvol. Bertiemu utkvěl

v paměti obraz mohutných rohů, zlověstný záblesk oka a

148

tlama zvířete, z níž odstřikovala rudá, zpěněná krev.

Běsnící býk se hnal přímo na černocha, jehož puška

vylétla k rameni. Hlaveň sebou podvakrát trhla, zahřměly

dva výstřely, ale kdyby Kisumo vystřelil na rozjetou

lokomotivu, výsledek by byl stejný. Kulky nemohly

buvola zastavit, střelec to věděl a i černá duše zločince

má smysl pro pud sebezáchovy.

Kisumo odhodil zbraň, otočil se a vyrazil k útěku,

jenže útočící zvíře mu nedovolilo udělat víc než tři

zoufalé skoky.

Bertie se pozvedl, chtěl to vidět a potom ho to

mrzelo. Kisumův konec byl strašný. Obrovská býčí hlava

podebrala černocha a vyhodila ho do výše. Mužovo tělo

se ve vzduchu zazmítalo jako přeražený kmen a dopadlo

před býka. Černoch byl v té chvíli už jistě mrtvý, ale

zběsilý buvol měl opět nepřítele na očích a býčí hlava a

dusající nohy dokončily krvavou práci.

Pak býk zafrkal, trhnutím šíje odhodil mrtvolu

stranou a zastavil se. Chvíli strnule stál, nohy rozkročeny,

hlavu vztyčenou. Náhle se mu přední nohy podlomily v

kolenou a vzápětí se mohutný trup sesunul k zemi.

Končetinami zvířete proběhlo několik křečovitých stahů

a buvol byl mrtev. Přežil svou oběť sotva o minutu.

Bertie zalapal po dechu a obezřeme vstával, oči

upřeny na zvíře. Shýbl se pro pušku. Ještě měl před

očima smrtelné salto svého lotrovského průvodce a ještě

nevěřil, že vražedný býk už nevstane. Ostatně poblíž

mohl číhat jeho buvolí bratříček. Bertie se bál a nebylo

na tom nic divného. Zvíře budilo respekt a strach i po

smrti.

Když vedle v křoví zapraskala zlomená větev,

vyrval lord pušku z bláta, odskočil a zarachotil závěrem.

149

„No, no. Přece bys neublížil příteli!“ ozvalo se z

houští. „Máš tu ale nepořádek, Bertie. Podívej, co je tu

krve!“

Z křoví se vynořil Ginger. Nekulhal a usmíval se.

„Propánakrále,“ vykřikl Bertie a hlas mu přeskočil

do dětské fistule. „Kde ses tu vzal, Zrzku? Proč si se

mnou tak ohavně zahráváš? Málem jsem omdlel.“

„Já že si s tebou zahrávám? Co tě to napadlo?“

„Tohle mě napadlo! „Jemine!“ ukázal šlechtic

prstem na mrtvou nestvůru. „To tys ho rozzuřil do běla.

Vždyť mě mohl zabít, jestli víš, co tím myslím.“

150

Kisumo se otočil a vyrazil k útěku...

151

„Neudělal ti nic,“ řekl Ginger. „A zabil jsem ho já.

Nemůžu za to, že ta příšera rejdí lesem i po smrti.

Otravovala mi život celé odpoledne a teprve před půl

hodinou na mne ztratila chuť a já z toho stromu mohl

slézt. Pospíchal jsem pryč, ale ten ďábel si se mnou hrál

na schovávanou. Čekal opodál, a když mě viděl na zemi,

chtěl ode mne nějaký fant. Musel jsem znova na strom,

ale jeho to už přestalo bavit a hnal se pryč. Nevěděl jsem

o tobě a netušil jsem, že budeš tak hlučný. Bud rád, že

jsem šel za buvolem s puškou!“

„Dostal Kisuma, ale toho nelituji. Věřil bys, že ten

darebák mne chtěl zastřelit mojí vlastní kulovnicí?“

„Co jsi mu udělal?“

„Prasklo to, hochu. Mají naše fotky. Promiň. Tobě

ušlo, že život pádí dál stejně rychle jako tvůj hlídací

buvol. Vrátil jsem se do tábora zrovna když přiletěl Tug

a…“

„Tug je tady?“ vyhrkl Ginger.

„Jasně. Právě on přinesl ty obrázky. Moc nám to

před Scotland Yardem sluší a Kreeze už ví, kdo nám

dává výplatu. Přestal nás mít rád a asi Kisumu navedl.“

„Tug by mu ale ty fotky nedal, kdyby věděl, co veze.

Nebo ano?“

„Propánakrále! Přivezl zapečetěnou obálku a netušil,

co v ní je. Kreeze mě pak poslal s Kisumem, abychom tě

našli a vyléčili tvůj kotník, jenže ten černý brach z New

Yorku měl pro mne překvapení. Vzal si mne na mušku,

právě než se přihnal býk. Jemine, ten byl rychlý jako

blesk. Kisumo už mne nezastřelí a přiznávám se, že

netoužím být u toho, až ho budou skládat do rakve.“

„Hrůza,“ řekl Ginger. „Dobře, že to tak dopadlo.

Mám taky hrstku novinek.“

152

V rychlosti vysypal zprávu o elektrárně, o podivném

chování doktora Dobrova, o jedovatém hadu a znovu

vyprávěl o hlídacím buvolovi, který na Gingera zapůsobil

zvlášť silným dojmem.

„Pán Bůh sem nasadil prapodivnou čeládku, ať už

jde o zvířata nebo o lidi,“ usoudil Berne. „Co s tím teď

uděláme?“

„Taky bych rád věděl,“ zadumal se Zrzek. „Chce to

chladnou hlavu. Zpátky ke Kreezemu se mi nechce, ale

buvolové si mne nezískali o nic víc. Hrome, tady je tma!“

„Měli bychom si promluvit s Tugem,“ řekl Bertie,

když se už trochu uklidnil. Dokonce si vzpomněl na

monokl a začal ho leštit. „Má letadlo!“

„Bylo by to skvělé řešení, ale Kreeze z něj určitě

nespouští oči. Tug je teď jediný z nás, komu věří.

Ohrozili bychom pátrání a i jeho život! Měl by tu být

Biggles, strašně rád bych se s ním poradil,“ posteskl si

Ginger. „Do hotelu nemůžeme, tady se dá čekat návštěva

hladové lví smečky a potom, co tu budeme jíst? Už teď

mám hlad!“

„Jak tady můžeš myslet na jídlo?“ řekl lord a

bezmyšlenkovitě usedl na tělo padlého buvola.

„Propánakrále,“ vykřikl, když si uvědomil, na čem sedí, a

vyskočil.

„Otázka zní jinak,“ prohlásil Ginger. „Co myslíš?

Považoval by Biggles to, co jsme zjistili, za důkazy

postačující k zajištění Kreezeho? Řekl bych, že ano, ale

raději bych se ho zeptal přímo. Kdypak asi poletí Tug do

Káhiry? Co když už teď v noci?“

„Jemine. Jenže já se víc bojím Kreezeho. Půjde po

nás, jestli víš, co tím myslím! Bude ho zajímat, kde je

Kisumo.“

153

„Určitě,“ řekl Ginger a vzhlédl. „Zkusme to po

bigglesovsku. Co udělá Kreeze? Střelbu museli v táboře

slyšet a Kisumo se nevrací. Navíc se střílelo zbytečně

moc a Kreezovi by mělo být jasné, že se jeho smyčka

nějak sesmekla. Milý Bertie, buď si jistý, že se na tebe

přijde podívat! Jde jen o to, kdy ho můžeš čekat.“

„Nechtěl bys toho nechat? Věštíš jak Pýthie. Proč ho

mám čekat zrovna já?“ bouřil se Bertie. „Co budeš dělat

ty?“

„Jasnovidec nejsem, ale musíme se rozmyslet, co

uděláme. Kreeze sem určitě přijde. Když tu zjistí, žes mu

uklouzl, vystřelí červené světlice, shromáždí všechny

schopné domorodce z okolí a jejich stopařskému umění

neunikneme. Mám trochu šílený nápad, jak tomu

zabránit…“

„Jaký, propánakrále?“

„Budeš hrát mrtvého, Bertie, a Kreeze tomu možná

uvěří. Ví přece, že tu padly tři výstřely. Mělo by ho tedy

napadnout, že než buvol napadl Kisuma, ten splnil svůj

úkol a zastřelil tě. Druhé dvě rány černoch vypálil v

zoufalé snaze zastavit útočící horu masa. Rekvizity tu

máme. Mrtvého buvola, pušku zadupanou v blátě…“

„To chceš říct, abych si lehl do louže a umřel?“

„Proč ne?“

„S tím nepočítej! S pohřebními ústavy jsem nikdy

nežertoval a nevěřím, že by Kreeze takový pitomý vtípek

polknul!“

„To není vtip,“ řekl vážně Ginger. „Uznávám, že jde

o šílený nápad, ale je to jediná možnost, jak ho oklamat.

Alespoň na čas. Pomažu ti hlavu krví tak, aby to

vypadalo, že máš v čele díru, a uložím tě do trávy. Neboj

154

se, schovám se do křoví a budu hlídat, aby tě neodnesla

hyena, ty můj malý chudáčku.“

„Ale mně se ten nápad nelíbí,“ bouřil se Bertie.

„Protestuji! Zabijí nás oba a… a… nesnáším krev a

vůbec…“

„Jen pojď,“ uklidňoval ho Ginger. „Moc času

nemáme.“

„Propánakrále, ne! Co když je napadne odnést moji

mrtvolu do tábora. Co uděláš potom, ty kuplíři se smrtí,

smrťáku jeden?“

„To neudělají. Pošpinili by si obleky a navíc si

myslím, že nejsou tak útlocitní, aby jim záleželo na

úrovni tvého pohřbu. Dají se do úklidu až ráno.“

„Jsi cynik. Bože, jaký ty jsi surovec! A co ráno?

Doufám, že nechceš, abych tu ležel až do svítání? Co si

pomyslí Kreeze, až zjistí, že se nebožtík Lissie propadl

do země?“

„Uvědomí si, že džunglí neběhají jen buvoli, ale i lvi

a hyeny. To snadno zařídím.“

„Jak? Co se mnou chceš dělat?“

„Prostě tě protáhnu tímhle roštím.“

„Jak se vůbec opovažuješ takhle o mně mluvit?

Svírá se mi z toho žaludek. Ještě nejsem mrtvola! To

nedokážeš vymyslet něco méně morbidního?“

„Podívej, Bertie,“ řekl už podrážděně Ginger.

„Musíme Kreezeho přesvědčit, že jsi odešel k Burtonovi

na pivo.4 Potěšíme ho tím a on nebude mít chuť něco

zkoumat. Neznám lepší způsob, jak mu to namluvit, a

slibuji, že od něj budeš mít do smrti pokoj!“

4 K Burtonovi na pivo – letecký slang. Být sestřelen,

zemřít.

155

„Tak dobře,“ konečně souhlasil Bertie. „Je to ale

odporná a hnusná léčka. Nechápu, proč to musí potkat

zrovna mne. A mezi námi, nechtěl by ses položit vedle?

To by měl Kreeze ještě větší radost.“

„Ne,“ řekl Ginger. „Skákal by štěstím a mohl by při

tom některé mrtvole dupnout na ruku.“

„Jemináčku, máš pravdu. Co uděláme, až ti

Kreezovi průzkumníci tahle jatka opustí?“

„Zajdeme si do hotelu na čaj. Měli bychom najít

Tuga, aby vyložil Bigglesovi, jak na tom jsme. Kreeze

není hlupák a bude mě hledat. Dlouho v pralese

nevydržíme i z jiných důvodů. Nanejvýš dva, tři dny,

pokud nás něco nesežere dřív.“

Ginger se dal do maskérské práce a Bertie jen

zoufale vzdychal. Byla to ohavná a nechutná činnost, ale

vydrželi to, dokud lord Lissie neměl na čele tmavě

krvavou skvrnu, od které se táhla červená zasychající

stružka.

„Dost!“ zasyčel náhle Bertie. „To stačí. Mám toho

po krk a jestli nepřestaneš, otočím se a jdu rovnou do

hotelu. Kreeze nekreeze, dám si tam sprchu!“

Ginger se zahleděl na své dílo a zmocnil se ho

nekontrolovatelný záchvat křečovitého smíchu.

„Skvělé,“ kuckal se. „Vypadáš hrozně. Tebe se

lekne i hyena. Ještě že je skoro tma, jinak by Kreeze s

hrůzou utekl…“

„Ticho!“ okřikl ho Bertie. „Je to hnus, ale mám

pocit, že něco slyším. Někdo jde!“

Ginger se zadíval mezi liány. V dálce probleskovalo

světlo ručních svítilen.

„Na zem!“ zavelel. Jsou tady. Klapka! Začínáme!“

156

Chudák Bertie si s nechutí dřepl do travnatého cípu

nedaleko mršiny buvola.

„Nechoď daleko a dávej pozor na hyeny,“ kladl

Gingerovi na srdce. „Mohly by dostat chuť na moje

lovecké kalhoty.“

„K službám, lorde.“

„Co puška?“

„V pořádku, jeho lordstvo, už jsem ji zašlapal. Ale

vy byste se měl položit. Mrtvoly obyčejně nesedí.“

„Tváří k zemi?“

„Ne. Neviděli by nádhernou dírku, co máš v čele, a

Kreeze by si tě musel obracet! Mohl by poznat, že jsi

moc teplý a vláčný.“

„Vždyť je mi zima,“ zasténal Bertie. „Teplý a

vláčný…“

Neobratně se natáhl na záda, rozhodil paže a jednu

nohu zkřivil pod druhou.

„Nádhera,“ liboval si Ginger v úloze režiséra.

„Přestaň dýchat a pomohl bys mi, kdyby se ti podařilo

trošku ztuhnout.“

„Zmiz!“

Byl nejvyšší čas a hlavní režisér neváhal. Proklouzl

do křoví. Dobrý úkryt našel hned vedle stezky, položil se

na zem a sáhl po pušce. Netušil, jak scéna uspěje u

přicházejících diváků.

Sotva se uvelebil, zjevily se dva tmavé stíny. Černí

průzkumníci se opatrně zastavili, vstoupili na jeviště a

pak pralesem zazněl jejich pokřik. V malé chvíli tu byli

ostatní a krvavá scéna se osvětlila. Ginger poznal

Kreezeho a Robinsona, byli tu další dva běloši a tři černí

muži. Málem by přehlédl muže, který přišel poslední.

Zadíval se na něj a těžce polkl. Byl to Tug!

157

Gingerovi blesklo hlavou, co znamená jeho

přítomnost. Uvidí zkrvavenou Bertieho mrtvolu a Biggles

dostane zprávu, že jeden z jeho mužů zahynul. Nedalo se

pochybovat, že se rozběhne akce, že karty jsou rozdány!

Bigglesovi nikdo nenamluví, že Bertie zemřel náhodnou

smrtí!

Muži zděšeně těkali očima po hrůzostrašném obraze.

Chvějivé kužely bílého světla působily chladně a děsivě,

zatímco mrtvá těla a krvavá zem strašidelný dojem

dokreslovala. Sám Ginger se zachvěl, když mu oči

utkvěly na nehybném Bertieho těle. Příchozím pohled na

masakr vyrazil dech.

„Tolik krve jsem ještě neviděl,“ ozval se Kreeze, na

kterého to zjevně zapůsobilo nejméně. „To je nadělení.“

Protáhl se mezi strnulými postavami ostatních a vstoupil

na zrudlou půdu. Začal pečlivě prohlížet detaily. Zvedl

Bertieho kulovnici, otevřel závěr a zbraň odhodil,

nezdržel se u Bertieho ani u Kisuma, jen chvíli postál nad

mrtvým buvolem, zřejmě hledal vstřely. Pak se obrátil k

Robinsonovi.

„Co se tu stalo, je jasné,“ řekl polohlasem. „Kisumo

odvedl svoji práci a pak na něj z džungle zaútočil býk,

podrážděný výstřelem. Kisumo dvakrát vypálil, ale buvol

byl blízko a než padl, chlapce dostal.“

„Co uděláme?“ zahučel Robinson.

„Necháme je tu ležet do rána. Potřebujeme světlo a

očité svědky. Moc se nám bude hodit Dupray, protože o

jeho výpovědi nebudou pochyby. Vyfotografujeme to a

sebereme úřadům vítr z plachet! Pak přijdeme s nosítky a

mrtvé odneseme do tábora. Lissieho uložíme vedle

Cardinga. Pár pohřbů nemusí být vždycky špatná

158

reklama. Ať ti dobrodruzi poznají, jak to v Africe chodí,

a že tu jde o život!“

„Kde je ale ten druhý?“ zeptal se Robinson. „Ten

Hebblethwaite?“

„Nemůže být daleko. Ani bych se nedivil, kdyby už

to měl také za sebou. Myslím, že buvola poznávám. Je to

náš hlídač z bažiny, který si nějak prorazil cestu ven. Byl

útočný až hrůza!“

„A co když ten druhý ještě žije?“

„Venku dlouho nevydrží a rád se vrátí do hotelu.

Zítra se sejde s Lissiem, to nebude potíž! Jdeme! Nemá

smysl, abychom tu dál okouněli.“

„Nechte tu hlídku. Ze snímků by nic nebylo, kdyby

to tu našli lvi a hyeny.“

„Dobře,“ souhlasil Kreeze a otočil se k nejdelšímu z

černochů. „Hej, Kolo. Zůstaneš tady a budeš odhánět

hyeny!“

Zavrčení, se kterým černoch přijal příkaz,

nesvědčilo o jeho velkém nadšení.

„Dobře,“ řekl Kreeze. „Vyber si ještě dva. Na tři

muže se žádné zvíře neodváží. Rozdělejte si oheň!“

Kolo pokrčil rameny, ale z výrazu jeho tváře se dalo

vyčíst, že není potěšen. Neprotestoval však, bouřili se jen

dva stopaři, na které ukázal.

Ginger se ušklíbl. S hlídkou nepočítal a musí teď

něco vymyslet. Vyhledal očima Tuga. Znamení mu dát

nemohl, znovu si však všiml jeho vytřeštěného pohledu.

Po celou dobu Tug nepromluvil, stál opodál a Bertieho

tragédii prožíval s výrazem solného sloupu. Až nyní se

pohnul a následoval průvod, vracející se v záři svítilen do

Kudingy. Gingerovi se vytratil úšklebek z tváře. Chudák

Tug.

159

Důležitější však bylo, jak se zbavit hlídky. Možná

by docela stačilo, kdyby se Bertie zvedl a něco na černé

hochy zahuhlal. Bylo to však nebezpečné, neboť některý

z nich možná na duchy nevěřil. Bylo nutno vymyslet

něco jiného.

Konečně Zrzka napadlo, že nejlepším způsobem, jak

vystrnadit hosty, bude útok na jejich pocity. Obvykle to

zabíralo dost spolehlivě, proč to tedy nezkusit? Udělá

ducha a spolehne se na to, že za ním do černé tmy nikdo

nevkročí. Zavyje na ně hlasem baskervilského psa!

Než vydal ten krásný zvuk, chtěl si udělat pohodlí.

Vzepřel se, aniž by si uvědomil, že se opírá o suchou

větev, a ta praskla. Zaznělo to tak ostře a pronikavě, že

sebou trhl nejen sám Ginger, ale i ztuhlý Bertie. Všichni

tři hlídači se zahleděli do tmy, kde Zrzek lámal větve.

Bylo zle. Gingerovi nezbývalo, než změnit plán a

dovést ho do konce. Přiložil dlaně k ústům, uvolněná

větev znovu zapraskala a pak se ozval táhlý zvuk, kterým

chtěl Ginger napodobit hlas toho nejrozzuřenějšího lva.

Kdyby to slyšel král zvířat, jistě by se zastyděl! Zrzek se

rychle nadechl a zařval podruhé…

Měl možná štěstí a napodobil zuřivého lva dobře.

Kdo to posoudí? Kreezemu se však rozhodně nevyplatilo,

že si přivezl do Afriky k ostraze muže až z amerického

Bronxu, kde lvi nežijí a neřvou. Ať tak nebo onak,

dunivé Gingerovo zařvání se osvědčilo a černí hoši

pocítili, co znamená sousedství se šelmou. Vyskočili na

nohy a dlouhán Kolo mrštil do houští oštěp, který

prosvištěl nedaleko Zrzkovy hlavy.

Ginger sebou mrskl, v houštině to děsivě zapraskalo,

a když se pak podíval ven, viděl, jak černí chlapci peláší

pryč. Pochopil přitom, jak velký měli strach a on štěstí,

160

protože všichni tři odkudsi vylovili pistole a lesem

zapraskaly výstřely.

Zrzek vzdychl a drápal se ven. Střelby se nebál,

protože uprchlíci zachvácení děsem se neohlíželi.

Udělali dobře, neboť by se stali svědky, jak umrlec

Bertie vstává na nohy, narovnává se a s nadáváním si

oprašuje svůj zablácený oděv.

„Propánakrále, proč jsi řval jako hovězí dobytek?“

vrčel Bertie.

„Takhle řvávali býci na našem rodinném statku.

Nepřipadlo ti to hloupé?“

„Řval jsem jako lev a ti hoši to poznali.

Nezasloužím si výčitky, a když chceš, doběhni se jich

zeptat, co slyšeli.“.

„Už mám té Afriky plné zuby,“ láteřil Bertie.

„Falešní černoši, lev se zrzavými vlasy, jenom ten buvol

musel být pravý! Hnus! Jdu si zabalit kufr!“

„Nezapomeň, že i tvoje mrtvola byla falešná,“

připomněl mu Ginger. „Když tě viděl chudák Tug, měl

slzy na krajíčku. Ale plán nám vyšel, to bys měl uznat.“

„Jemináčku, on tu byl také? Když ho někdo oklame,

vždycky se strašně dopálí. Budeme mu muset vysvětlit,

že jsme nechtěli vyzrát zrovna na něj.“

Bertie se snažil očistit se od krve, ale Ginger ho

zarazil. Připomněl mu, že ještě nedohráli představení do

konce.

„Počkej ještě, Bertie. Teď přijde lev, ochutná tě a

pak si tě odtáhne hluboko do pralesa. To moje zařvání

byl totiž skvělý nápad. Umím si představit, co budou

černoši vyprávět Kreezemu. Budou ze lva vystrašení

ještě ráno!“

161

Úprava scény, aby byl Ginger spokojen, zabrala asi

půl hodiny. Nejobtížnějším úkolem bylo vyrvat v

houštině průchod pro mohutné lví tělo a nebohou oběť,

avšak podařilo se. Zváleli nízký podrost a trávu do

vzdálenosti dobrých sto yardů až ke zvláště husté

houštině, do které se jim ve tmě opravdu nechtělo vnikat.

Pak se vrátili.

„Co když se vydají po stopě a nikde ze mně

nenajdou ani kousek?“ strachoval se Bertie.

„Nepůjdou nikam,“ odmítl námitku Zrzek. „Žádný

rozumný člověk přece nepoleze za lidožroutem do

houští.“

„Snad máš pravdu,“ řekl Bertie a s odhodlaným

výrazem ničil svůj pěkný šátek, aby se konečně zbavil

buvolí krve. „Co nechutného sis pro mne vymyslel teď?

Propánakrále, jak já bych si dal sprchu nebo koupel!“

„Ještě musíš počkat,“ odbyl ho Ginger. „Pokusíme

se najít Tuga.

„Je to jediná možnost naší záchrany. Nadešel čas,

aby do hry vstoupil Biggles.“

„Takže jdeme do hotelu?“

„Nic lepšího tě nenapadá,“ zavrčel Ginger. „Půjde

nám tam o krk, ale někde začít musíme. Pojď!“

Blížili se lesem k pláni, utápějící se v modrobílém

světle měsíce. Vládlo ticho, rušené jen občasným

skřekem z džungle, a náhle se vzduch rozechvěl

burácením, které oba muži důvěrně znali. Slyšeli letecké

motory, jejichž obrátky se zvyšovaly.

„Pacemaker,“ řekl Ginger. „Bída. Tug nám uletí.

Pokud vím, jiného pilota tu nemají.“

„Nemohl by nás vzít s sebou?“ řekl Bertie, ale znělo

to spíše jako prosba než jako přání.

162

„Kdyby o nás věděl, udělal by to,“ kývl Ginger.

„Poslouchej! Už startuje. Letí zpátky do Káhiry.“

Nedalo se o tom pochybovat. Uviděli obrys letadla,

jak se plavně zvedá na konci dráhy, jak stoupá a mizí v

modrošedém oparu nad džunglí. Zvuk stroje utichal a pak

se v dálce ozvalo zařvání skutečného lva.

„Je pryč,“ vzdychl Ginger.

„Ó Tugu Carringtone,“ zasténal Bertie. „Ty jsi nás

opustil!“

163

KAPITOLA DVANÁCTÁ

NA TAHU JE BIGGLES

Tug nemusel penzion Constantino hledat. Biggles ho

dovedl téměř až k němu. Byla to nevábná řecká hospoda,

jejíž majitel nabízel hostům také ubytování. Když prošel

šerou chodbou a vstoupil do malého pokoje, uviděl

Algyho.

Spal.

„Algernon

Montgomery

Lacey!“

zadeklamoval Tug.

Algy ospale zamžoural a přivřenýma očima vzhlédl

k příchozímu. To už do pokoje vklouzl i Biggles a rychle

setřásl nenáviděný burnus, pod nímž měl evropský oblek.

„Nikdo tě nesledoval,“ řekl. „Ověřil jsem to. Už jsi

Algymu pověděl co se stalo?“

„Ještě ne.“

Biggles vzdychl, podíval se na podlahu a řekl: „Tug

tvrdí, že Bertie odešel k Burtonovi na pivo.“

„To snad ne, Tugu?“ vyletěl Algy. „Bertie? To není

pravda!“

„Je mi líto, Algy.“ řekl sklíčeně Tug.

„Zase si sedni, Algy,“ vyzval ho Biggles, sám se

posadil do křesla a sáhl po cigaretě. „Jak to bylo, Tugu?

Povídej!“

„Zatím jsem neměl nejmenší šanci tě informovat,“

řekl Tug. „Povím to tedy raději popořádku. Stellar

skutečně zaměstnává lidi, kteří patří za mříže. Pokud

jsme nenarazili rovnou na hlavu chobotnice, máme její

největší chapadlo. Celý podnik v Africe páchne víc než

americký skunk! V Londýně se ozvali na inzerát a nabídli

mi dvakrát tolik, než jsem požadoval. Když jsem se

164

zeptal, co budu vozit, řekli mi, že pašované zboží.

Nesmím se prý ptát, jaké. Důrazně mě varovali před tím,

kdybych dostal chuť přemístit se jinam. Dva takové už

dostali na prkno. Že jde o Stellar Skyways, jsem pochopil

až ráno. Na přídi připraveného letadla byl drak.

Něco z toho jsem ti stručně napsal v dopise a

předpokládám, že proto jste se vydali sem, do Káhiry.“

„Souhlasí,“ řekl Biggles. „O názvu společnosti jsi mi

nenapsal, protože jsi ho v té době neznal. Nám ale stačila

zmínka o Káhiře, protože od Bertieho a Gingera jsme

věděli, že právě odtud startuje safari do Kudingy. Chtěl

jsem si prohlédnout tu povedenou kancelář Stellarů a

navíc se mi po vás stýskalo. Pokračuj, prosím.“

„Dostal jsem se do Kudingy, ale s našimi dvěma

hochy jsem neměl možnost ani špitnout. Vydávali se za

důstojníky indické armády, přesně jak jsi nařídil. Já letěl

do Kudingy s obálku určenou chlapovi jménem Kreeze.

Podle mého tam má hlavní slovo. Dal jsem mu psaní a

asi si umíte představit moje zděšení, když otevřel obálku

a na stůl se vysypaly fotografie. Jejich lidem se v

Londýně povedlo vyfotografovat vás všechny přímo před

hlavní bránou Scotland Yardu! Pro mě to byla rána!

Později se poradíme, o tom, co udělat s jejich tajnou

kartotékou. Nesedí mi představa, že mají album s vašimi

obrázky.

Když jsem přistál, Bertie s Gingerem byli zrovna na

lovu. Večer se vrátil jenom Bertie. Vykládal Kreezemu,

že si Ginger vymkl kotník, měl někde na lovce čekat, ale

ti ho pak nenašli. Jestli to byla pravda, jsem se

nedozvěděl, protože mě Kreeze vyhodil z kanceláře. Pak

poslal pro stopaře Kicuma, aby Bertieho doprovázel při

hledání Gingera. Byla to léčka. Kicumo ve skutečnosti

165

dostal úkol vyboxovat našeho kamaráda z cesty, měl ho v

džungli zastřelit. Mně to došlo, až když oba odešli do

pralesa a ozvala se střelba. Čekali jsme, jenže do tábora

se nevrátil ani ten vrah Kicumo. Kreeze se začal potit a

rozhodl se pro pátrání. Skupina těch lotrů mě vzala s

sebou do džungle a našli jsme tam hotová jatka. Kicumo

a Bertie byli mrtví a vedle nich ležel obrovský zabitý

buvol. Jak se to odehrálo, můžu jen hádat. Podle mého

odhadu zastřelil Kicumo Bertieho a výstřel vyplašil

buvola. Neumíte si představit, jaké měla ta lesní příšera

rohy…“ Tug rozhodil ruce tak daleko, jak to jen šlo, aby

jim ukázal jejich rozpětí. „Kdyby to byla křídla, létal

by!“

„Chápeme, Tugu,“ svraštil čelo Biggles. „Pokračuj,

prosím.“

„Než buvol pošel, udělal z vraha sekanou. Sešli se

tam prostě dva zabijáci. V té době už byla tma, takže

jsme se nemohli postarat o mrtvé. Kreeze tam nechal tři

černochy, aby hlídali. Ráno hodlal oběti pochovat.

Strážní ale zpanikařili a utekli, prý je napadl lev. Víc

nevím. Sem se mi nechtělo, ale když mě tak dobře platí,

musím poslouchat!“

Biggles si poposedl, vypustil z úst oblak dýmu a

hluboce se zamyslel.

„Jak to vlastně v Kudinze vypadá?“ zeptal se a Tug

mu stručně popsal hotel i nejbližší okolí.

„Nenašlo by se tam místečko, kde by si dobrý pilot

při přistání nepolámal krk?“

„Řekl bych, že by se našla řada takových rovinek.

Podle mého se ve stepi dá přistát na mnoha místech. Je to

jen otázka průzkumu terénu, jak je rovný a tvrdý.“

166

„Právě to mě zajímá. Měl jsi čas trochu se

porozhlédnout?“

„Nijak zvlášť. Neradi vidí, když někdo bloumá po

okolí hotelu. Ale i kdybys přistál, ber v úvahu, že se ti

nepodaří vniknout nepozorovaně do tábora. Hotel stojí na

mírném vršku uprostřed přehledné pláně. Jediné místo,

do kterého není vidět, je prales, kde zabili Bertieho.“

Tug se odmlčel a vypadalo to, že Biggles usnul.

„Copak tě zase napadá?“ ozval se po chvíli ticha

Algy.

„Pokud Bertie opravdu odešel do říše nebeské,“ řekl

tiše Biggles, „můžeme mu pouze vzdát čest minutou

ticha. Mám ale strach také o Gingera. Sedí na dvou

židlích a obě už mají naříznuté nohy. Je uprostřed

divočiny plné dravých zvířat a za patami má bandu

chladnokrevných zabijáků. Nemám představu, jak by z té

dvojité pasti unikl jinak než letadlem. Podle toho co

říkáš, Tugu, nemá chudák Ginger o snímcích ani ponětí,

zatímco Kreeze o něm ví všechno, s výjimkou toho, kde

ho najít.“

„Ano,“ kývl Tug. „Shrnul jsi to přesně. Nejhorší na

tom je, že Zrzek netuší, co všechno o něm Kreeze ví!“

Biggles se opětovně zadumal.

„Nezbývá než okamžitě zasáhnout,“ pronesl

konečně. „Naše odvetná operace musí být blesková.

Kreeze i ten jejich velký šéf musí pochopit, že mají na

krku policii. Myslím, že až si to uvědomí, uberou plyn,

pokud na čas vůbec nedupnou na brzdu! Už teď vědí, že

po Bertieho smrti nastane důkladné vyšetřování. V

tajností to neudrží, budou tedy předstírat, že šlo o

nehodu. Vědí ale, že není možné zabít policistu a dát od

toho ruce pryč.“

167

„Proč nezatáhnout sítě a nechytit celý ten spolek?“

podrážděně zavrčel Algy. „Zabili Bertieho a my víme,

že…“

„Všechno co víme, jsou jen domněnky,“ přerušil ho

Biggles. „Kde máš důkazy? Tug pracuje ve společnosti,

provádějící jakési stínové obchody. Stačí to k zatčení?

Zatím po něm ani nechtěli, aby porušil jakýkoli zákon.

Bertieho skutečně mohl zabít zběsilý buvol. Kdo dokáže,

jak to opravdu bylo? Kreeze shromáždí co nejvíc důkazů,

aby potvrdil svou nevinu. My proti němu dosud nemáme

nejmenší důkaz, který by obstál u soudu. Zatknout je

předčasně by mělo jediný výsledek. Rybičky by se

protáhly oky v naší děravé důkazní síti a byly by zpátky v

potoce.“

„Kreeze se mi ale přiznal, že podřízli dva piloty,“

řekl Tug.

„Klidně to popře a stejně zapře i pašování zboží. Co

to vůbec vozíš za kontraband, Tugu? Vždyť jsi neletěl s

jediným balíčkem pašovaného zboží! Jejich letadla nikdo

nikdy nezadržel! Nevíme kde zboží nakládají a kam ho

vozí. Neměli bychom zapomenout ani na další

souvislosti. Kudinga nevyrostla v savaně sama od sebe.

Má úzké kontakty s celou Evropou. Vůbec nevíme, do

jaké hloubky kořeny Stellarů sahají. Může jít o stovky a

možná i o tisíce lidí z různých zemí. Nemůžeme poslat

všechny do vězení. Možná, až nastane čas, generál a

velení zařídí zásah i na kontinentu. Dojde k tomu však

jen tehdy, až se kruh uzavře. Postoupili jsme už dost

daleko, jen mě trápí cena, kterou za to zaplatil Bertie.

Hrom aby do toho…“

„Nemluv už o tom!“ řekl Tug a odvrátil se.

„Prosím.“

168

„Já vím,“ svěsil Biggles hlavu. „Ano! Budu

informovat Raymonda a tentokrát mu přenechám

iniciativu. Ať také jednou rozlouskne oříšek za nás. My

pokračujeme ve vyšetřování. Dáme mu ale vědět, že se

právě chystáme do jámy lvové.“

„Takže ty tam vážně chceš?“ ozval se Algy.

„Musíme.

Gingera

jim

napospas

rozhodně

nenechám.“

„Co já?“ požadoval Tug další úkol. „Co mám

udělat?“

„Tebe nepodezřívají. Jsi jejich pilot a naše poslední

eso. Klidně pro ně létej dál. Kam myslíš, že tě pošlou?“

„Mám čekat do rána na další rozkazy. Tak mi to

uložil úředník u přepážky.“

„Docela by mě zajímalo, co v tom dopise bylo,“

zatoužil Biggles.

„Neměl jsem možnost, otevřít ho tak, aby to

nepoznali. Obálku zapečetili a na letišti už na ni čekali.

Ten chlápek v jejich kanceláři není jen hloupý poskok.“

„Komu byl dopis určen?“

„Panu Whiteovi, řediteli místní pobočky Stellar

Skyways v Káhiře.“

„Naložili ti něco do kabiny?“

„Pár trofejí. Nic víc.“

„Viděl jsi je? Co tam třeba bylo?“

„Ne. Neviděl. Myslím, že rohaté hlavy, lví kůže a

sloní nohy. Nakládali to těsně před odletem a Kreeze mi

řekl, že je doručují přímo zákazníkům.“

„Kdepak jsou teď?“ chtěl vědět zvědavý Biggles,

jehož zájem o lov v Africe podivuhodně stoupl.

169

„Jsou v kanceláři, nebo pokud je nevyložili, v

letadle. Pošlou je majitelům. Všechny byly zabalené a

přesně popsané.“

„Co na nich bylo napsáno? Adresy?“

„Nedíval jsem se. Nezajímalo mě to. Pořád jsem

myslel na chudáka Bertieho. Nějaké nálepky tam asi

byly.“

„Rohaté hlavy by mě docela zajímaly,“ řekl pomalu

Biggles. „Kolik lidí pracuje v jejich kanceláři?“

„Nejsem si úplně jistý,“ přiznal Tug. „Je tam ředitel,

takový upjatý úředníček, nějaký účetní a několik

Egypťanů, kteří se starají o služby.“

„Kde je najali?“

„Nemám ponětí.“

„Myslíš si, že by některý mohl spát přímo v

kanceláři?“

„Silně pochybuji, je to malý kamrlík.“

Biggles mrkl na hodinky. „Co si tak objednat zájezd

při měsíčku?“ zavrčel. „V noci ale budou mít zavřeno.

Něco ti, Tugu, povím. Tebe a nás dva nesmí nikdo vidět

pohromadě. Ty se zamkneš a zůstaneš tu. Protože ti za

nehty uvízlo hodně pravdy, napíšeš do Londýna

podrobnou zprávu. Já ji podepíšu a odešlu diplomatickou

poštou. Teď jdu s Algym na letiště. Pokud se nevrátíme

do rána, pokračuj ve svém výnosném zaměstnání a na nás

zapomeň.“

„O.K.“

„My se samozřejmě pokusíme vrátit včas, abys

věděl, jak se věci mají.“ Biggles vstal. „Algy! Jdeme si

zahrát na zloděje. Zatím sice nevím jak na to, ale na

letišti se uvidí. Nemůžeme vylomit zámek ani vyrazit

okno, to bychom všechno prozradili. Obhlédneme si

170

nejdřív terén. Tugu, drž se! Kdyby se snad opravdu stalo

a my někde uvízli, podepiš zprávu sám a předej ji na štáb

britských vojsk Středního východu. Spoj se s admirálem

Lagganem. Řekni, že tě posílám já, a vyřid mu, že dopis

musí být okamžitě doručen zvláštním kurýrem. A taky by

ses měl vyspat.“

„Nějak si s tím poradím.“

„To se mám zase navléct do toho ohavného hadru?“

zavrčel Algy, když sahal po burnusu.

„Myslím, že ty cáry teď nebudeme potřebovat,“

pronesl vlídně Biggles a Algy si oddechl.

Na letiště to neměli daleko. Stačilo pár minut, a oba

loupežníci stáli před kanceláří. Bigglesovo tušení se

splnilo, kamrlík byl uzamčen, nikde ani světélko. Dveře a

okna byla pečlivě zajištěna.

„Všechno je špatné,“ posteskl si Biggles. „Neumíš

se protáhnout klíčovou dírkou?“

„Zkusím to, ale napřed se kouknu na hangár,“ řekl

Algy.

Jenže narazili i tam. Mohutná petlice a zamčeno.

„Co uděláme?“ poškrábal se Algy na bradě.

„Jdeme do města.“

„To se ale projdeme.“

„Zastavím auto. Nemůžeme ztrácet čas.“

Provoz v noční Káhiře byl chudičký, ale Bigglesovi

přálo štěstí. První vůz, první zamávání a auto stálo. Za

volantem seděl britský důstojník v rozjařené náladě.

Vracel se z večírku. Se smíchem se nabízel, že Bigglese a

Algyho odveze od hotelu a zarazilo ho, když Biggles

namítl, že netouží po koupelně a posteli, ale po policejní

stanici.

171

„Jdete na policii? To vám ukradli hodinky?“ zeptal

se důstojník, když se z jeho vozu stal taxík.

„Uhodl jste to,“ zasmál se vesele Biggles. Vystoupili

přímo před policejním ředitelstvím.

172

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

SE ZLODĚJEM NA ZLODĚJE

V káhirské služebně zastihli majora Grattana,

umořeného horkem. Biggles s Algym se představili a

předložili pověření vystavované pouze zvláštním

vyšetřovatelům C.I.D. Major si doklady pečlivě pročetl a

pak je vyzval, aby se posadili.

„Musí to být hromsky vážná věc, když vás vyhnala

až za mnou do takového horka,“ řekl. „Slyšel jsem už o

vás, majore. Však jste vyřešil řádku zapeklitých případů.

Jsem vám k službám. Co pro vás mohu udělat?“

„Mám velmi neobvyklé přání,“ usmál se Biggles.

„Potřebuji adresu nejlepšího zloděje, kterého v Káhiře

máte.“

„Vy hledáte lupiče?“ nechtěl major věřit uším.

„Mluvíte vážně?“

„Zcela vážně. Potřebuji šikovného kasaře, který

dokáže překonat i nejsložitější zámky. Snad tu jsou

takoví lidé?“

Major Grattan pochopil a začal se docela bavit.

„Jestli tu jsou kasaři? V tomto ohledu považujte

Káhiru za město měst! A máte mimořádné štěstí i v tom,

že jednoho takového hocha máme za mřížemi. Je to

hvězda! Minulou noc jsme ho zavřeli, jak bych to řekl…

pro podezření z přípravy vloupání. Znáte to, ne?“

„To znamená, že proti němu nemáte důkazy?“

„Upřímně řečeno, ne.“

„Bylo by možné propustit ho na kauci?“

„To mohu zařídit.“

173

„Jak se ta hvězda jmenuje?“

„Abdullah ibn Abu.“

„Egypťan?“

„Je

Arab.

Má

pozoruhodný

charakter,

nevyzpytatelný jako zdejší vítr. Když ho podržíte

zkrátka, bude vám užitečný.“

„Mluví anglicky?“

„Docela slušně. Chcete si ho hned vzít s sebou?“

„Udělalo by mi to neskonalou radost.“

Major zazvonil. Do dveří vstoupil voják, vyslechl

rozkaz a za chvíli se vrátil s vysokým tělnatým Arabem

po třicítce. Měl důstojné držení těla, které příliš neladilo s

neurčitým výrazem jeho obličeje.

Položil si ruku na srdce, uklonil se a oslovil

důstojníka. „K vaším službám, effendi.“

„Abdullahu,“ řekl major a ukázal na Bigglese.

„Přišel za tebou tento vysoký důstojník. Domnívá se, že

jsi nejlepší ve svém řemesle. Pokud splníš jeho příkazy,

dostaneš odměnu. Až celá věc skončí, vrátíš se sem a

pokud budeš sekat dobrotu, už nikdy se nebudeš muset

obávat vězení!“

„Přísahám při svatém jménu Proroka,“ pronesl

vznešeně Abdullah.

Major Grattan se obrátil k Bigglesovi. „Řekněte

sám, co od něj chcete. Mám zůstat, nebo chcete jednat o

samotě?“

„Proč byste měl odcházet,“ podivil se Biggles.

„Myslím, že to nebude trvat dlouho a vaše oddělení mi

pomůže případ uzavřít. Abdullahu…,“ otočil se k

Arabovi. „Bude to jen mezi námi!“

„Jestli promluvím, klidně mi dejte vyříznout jazyk,“

odpověděl prostě Arab.

174

„Potřebuji, abys otevřel dveře, které jsou teď

zamčené,“ vyzval jej Biggles. „Dá se to zvládnout?“

Abdullah se zatvářil uraženě. „Dá se to zvládnout?

Před tváří Boží, co mají ta slova znamenat? Což znáte

dveře, ke kterým by Abdullah ibn Abu nenašel klíč!“

„Pokud je to tak snadné, proč sis neodemkl dveře

cely a nezmizel z ní?“ zeptal se štiplavě Biggles.

„Udělal bych to, effendi. Strážci by mi však bránili v

odchodu. Čekal jsem na vhodnější příležitost,“ přiznal se

Abdullah.

Major Grattan se zachmuřil. „Z čeho by sis ten klíč

udělal?“ Abdullah zamrkal a ze záhybu burnusu vytáhl

hřebík a klubko drátu. Major svraštil obočí. „Kdes to

sebral?“

„Z koštěte, kterým jako nehodný prorokův

služebník, vymetám svou celu,“ řekl Arab. „To koště

jste, pane, koupil na trhu od velkého podvodníka. Nestálo

za nic!“

Biggles vstal. „Jdeme,“ vybídl Araba a otočil se k

majorovi. „Mohl bych si vypůjčit vůz?“

„Mé auto parkuje před domem.“

„Děkuji, majore. Abdullahu, jdeme tudy!“

Biggles si sedl za volant a za chvíli se vůz zastavil

kousek od hangáru. Trojice došla ke kanceláři Stellar

Skyways a Biggles ukázal na dveře.

„Potřebuji se dostat dovnitř a nikdo nesmí zjistit, že

zde měli návštěvu. Žádné stopy!“

„U Alláha! Stopy? Ve jménu Božím tu po nás

nezbude více stop, než po šakalovi, který běží vyschlým

korytem řeky.“

175

Abdullah neváhal a dal se do práce. Během pěti

minut se dveře otevřely. Ustoupil a velkolepým gestem

pokynul novým pánům.

„Je otevřeno. Proč jste mi udělal takovou laskavost,

pane?“

„Až za chvíli. Hlídej dveře a varuj nás, kdyby někdo

přišel,“ přikázal Biggles polepšenému zloději. „Algy.

pojd! Nemáme mnoho času.“

Vešli do kanceláře. Biggles za sebou poctivě zavřel,

i když dveře nezajistil kličkou. Rozsvítil baterku, a držel

ji skloněnou k zemi. Stačil mu však jediný pohled.

„Jsme v kanceláři pro veřejnost,“ zavrčel. „Tady

nenajdeme nic.“

Sáhl na kliku dveří do vedlejší místnosti. Bylo

zamčeno.

„Přiveď Abdullaha,“ přikázal Algymu. „A zůstaň

tam. Ty budeš přece jen lepší jako vrátný.“

Algy si vyměnil místo s Arabem a Biggles ukázal na

další dveře.

„Výrobci zámků jsou jen podvodníci a šejdíři,“

prohlásil Abdullah. „K čemu jsou zámky, které každý

otevře? To ví jen Alláh.“

„Bezpochyby,“ kývl Biggles. „Mluv tiše. Otevřeš už

ty dveře?“

„Když je to Alláhova vůle,“ pokrčil lupič rameny.

Tentokrát mu stačily tři minuty, pak se uklonil a

zmizel. Když vstoupil Algy, Biggles se probíral stohem

spisů na stole.

„Dopis pro Whitea tu není,“ zlobil se Biggles.

„Depeše byla asi naléhavá a doručili ji hned. White musí

bydlet blízko!“

176

Na stole nenašli nic zajímavého. Dopisy a dopisy,

které spíše potvrzovaly, že Stellar Skyways je firma čistá

jako lilie. To Bigglese nepřekvapilo. Což by někdo

nechal povalovat po stole utajované doklady?

„Někde musí být seznamy zaměstnanců,“ napadlo

Algyho. „Měli by tu mít alespoň výplatní listiny.“

„Kdybychom dostali takový seznam do ruky, byla

by celá záhada vyřešena. Jenže já si myslím, že je zde

nenechali. Podívej! Mají tu dva přístroje. Telefon na

stěně je určitě soukromá linka, klidně jí můžeme říkat

červený telefon. To si budu pamatovat. Je to další důvod,

abychom si na ty cestovatele dávali větší pozor.“ Náhle

se zarazil. „Copak to máme tuhle?“

Došel k velké skříni, vestavěné do zdi. Světlo

baterky sklouzlo po nespočetném množství balíčků, mezi

nimiž se nacházelo pár loveckých trofejí.

„Úschovna zavazadel,“ řekl Algy.

„Jednoznačně,“ odpověděl Biggles. „Mám dojem, že

jsme našli hlavní pramen, z něhož společnost žije. Zdejší

úřadovna bude asi jejich hlavní sídlo. Ano…

samozřejmě. Tug říkal, že jim chybí piloti. Musí mít

vrásčité čelo z té hromady nedoručené pošty. Tohle

všechno čeká na cestu k adresátům.“

„Proč to posílají právě z Káhiry?“

„Vždyť Káhira je základnou. Setkávají se tu jejich

okružní lety po Evropě a Středním východě. Dnes máme

čtvrtek. Evropská linka sem přilétá každou sobotu. V

neděli tu nebude ani jeden balík. Cítíš ten podivný

pach?“

Algy natáhl do nosu vzduch. „Naftalín?“

„Nepřipomíná ti to něco jiného?“

„Nemohu si vzpomenout.“

177

„Já už tyhle kuličky proti molům někde cítil,“

uvažoval nahlas Biggles. „Není to tak dávno. Počkej,

musím se zamyslet. Hrome! Jasně! Vždyť je to ten pach,

který jsem cítil, když jsem si prohlížel falešné bankovky

a známky! Jde to tamhle odtud. Ty známky páchly jako

tahle skříň. To už nemůže být náhoda. Podrž mi svítilnu.“

Zatímco Algy držel baterku, Biggles pečlivě

kontroloval obsah skříně, ale nenacházel nic zajímavého.

„Podivné,“ řekl pak. „Ty padělky tu někde jsou.

Neuhýbej s tou baterkou! Že by..?“

Zvedl leopardi hlavu s vyceněnými zuby a otáčel

trofejí ze strany na stranu. „Podívej! Hlavu dravce už

vypreparovali a nakonzervovali, ale není ještě pořádně

sešitá. Přepravovat podobný polotovar je asi vhodnější,

než riskovat poškození hotové trofeje. Kůži na krku sešili

nedbale. Tady se hlava připevní na dřevěnou desku. Kdo

skolil ten výstavní kousek?“ Biggles se podíval na

nálepku. „General sir Yardley – Simmonds, K.C.B.

D.S.O…“ četl nahlas. „Barrington Hall, Leicester.

Odesílá Hlavní preparátor Samuel Cassar Company,

Bantock Place, London E.C.4. Všimni si, že celý štítek je

natištěn, jen generálovo jméno a adresa je dopsáno

rukou. To znamená, že veškeré trofeje procházejí rukama

toho Cassara!“

„A co má být?“ mírnil Algy svého velitele. „Co se ti

nelíbí na tom, že generál střelil zvíře? Vždyť sir Yardley

slouží poctivě a dostal řadu vyznamenání. Mohl taky

zastřelit člověka…“

„Naprosto správně,“ řekl Biggles tichým hlasem.

„Drž to světlo pořádně! Zajímá mě, co je tohle.“

Vytáhl z kapsy kapesní nůž a opatrně rozřízl dva

stehy na leopardově šíji tak, aby mohl do lebeční dutiny

178

zasunout prsty. Potom Algy sledoval, jak Biggles

vytahuje plochý balíček, dobře zabalený v tuhém papíře.

Uběhlo několik vteřin, než si Biggles odkašlal a řekl

pár slov, která předznamenala konec jedné pašerácké

cesty. „Koukej, máme to! Pětilibrovky! Vždyť jsem říkal,

že to nejsou žádní příštipkáři. Jednoduchá, velice

důvtipná cesta! Pálí jim to, kriminálníkům!“

„Tím chceš říct, že k nim patří i generál?“ zeptal se

užasle Algy.

„Nesmysl!“ odsekl Biggles. „Vždyť je to jasné.

Copak nechápeš, že jméno generála je jen zástěrka, aby

mohla být zásilka doručena? Objevili jsme způsob,

jakým dostávají padělky do Evropy. Tyhle trofeje

pocházejí přímo z Kudingy. Pokud si tam generál

Simmonds náhodou neodskočil zastřelit leoparda, máme

důkaz!“

„Vybral jsi k němu nejkratší cestu,“ uznale kývl

Algy.

„Dívej se,“ pokračoval Biggles. „Ty trofeje jsou

vážně sešité jen lehce, ale tak, aby bankovky nevypadly.

Objevili jsme jejich hlavní překladiště. Lovci ani neví,

jakou cenu mají ty rohy, lví tesáky a sloní tlapy. Ale vtip

věci je v něčem jiném. Jméno lovce je pouze záminkou,

aby balík prošel celnicí. Všechny totiž míří do Londýna k

dokončení preparace. Středisko těch lotrů je na Bantock

Place. Tam dokončují konzervační práce a jejich

preparátor má ruce jako švadlenka. Víš co dá práce přešít

všechny švy? Navíc má i hbité prsty, aby dokázal

spočítat balíky peněz. Lovec pak dostane svou trofej a

švadlenka si ponechá bankovky. Všichni jsou spokojeni.

Podobně to mohou dělat v dalších městech. Stačí jim

zorganizovat nové okružní lety a uvést do oběhu novou

179

měnu. Třeba řecké drachmy. Ověříme si to. Zkontroluj

nálepky!“

Prohlédli pár balíčků a bylo to jako pouť světovými

velkoměsty. Paříž, Řím, Istanbul, New York…

„Víme všechno, co potřebujeme.“

„Copak ani jednoho celníka nenapadlo, že může být

něco uvnitř?“ žasl Algy.

„Určitě,“ smál se Biggles. „Vycpávky, vždyť jde o

vycpaniny!

180

Algy pozoroval, jak Biggles vytahuje plochý balíček zabalený v

tuhém papíru.

181

Proč by si celníci měli myslet, že někdo pěchuje do

krokodýlí hlavy pětilibrovky? Úředníci na letištích

nejsou hlupáci, ale proč by zrovna měli prohlížet zásilku

pro generála Yardley-Simmondse? Dokud měla firma

dostatek pilotů, tak si lovci museli jen libovat. Měli svoje

trofeje mnohem rychleji než od jiných firem. Obchodní

činnost Stellar Skyways byla zorganizována do

nejmenších detailů. Ztrácíme ale čas. Máme přece

všechno, co potřebujeme. Teď, když známe adresy

preparátorů, nebude potíž udeřit na všech místech ve

stejný okamžik. Postavíme hlídky, které budou sledovat

každého podvodníka, až se bude snažit dostat peníze do

oběhu. Podrž mi světlo. Zapíšu ty adresy.“

Hrot Bigglesovy tužky chvíli zběsile poletoval po

papíře.

„Nebylo by lepší zavřít celý ten krám hned?“ zeptal

se Algy.

„Byla by to chyba. Necháme všemu volný průběh.

Ať pokračují. Raymondovi řeknu totéž. Policisté ve

všech zemích dostanou příležitost zatknout překupníky s

balíčkem falzifikátů v kapse. Musíme tu teď trochu

uklidit a vypadnout.“

Biggles opatrně vrátil bankovky do dutiny v leopardí

hlavě a starostlivě natočil trofej tak, aby nebylo na šev

vidět. Všechny prozkoumané hlavy se ve chvíli ukázněně

šklebily ze svých míst na poličkách. Biggles naposledy

přehlédl vzorný pořádek, který za sebou nechali a zamířil

ke dveřím.

„Abdullah za námi zamkne.“

Oba muži si ani neuvědomili, kolik času strávili v

liščí noře. Hvězdy už bledly. Biggles bez dalšího

182

vysvětlování odvezl užitečného Araba k majoru

Grattanovi. Právě mu končila služba.

„Vracím vašeho vězně,“ hlásil vesele. „Odvedl

vynikající práci Mohl by se hodit i vám. Bylo by skvělé,

kdybyste ho zaměstnali při podobných policejních

akcích. Asi by to ocenil.“

„Nevím,“ zaváhal major. „Ale špatný nápad to není!

Mne by to asi nenapadlo. Takže byl dobrý?“

„Sám Alláh posvětil mojí ruku,“ klaněl se Abdullah.

„Když budu na svobodě,“ dodal snivě, „moje matka

nezemře z hoře nad mým osudem.“

„Jdi za ní a řekni jí, že už nikdy nebude kvůli tobě

hořekovat,“ řekl major.

Abdullah ibn Abu se prsty dotkl čela, a ruka mu

sjela k hrudi. „Přísahám na své srdce!“

„Zapomeň na dnešní noc!“ připomněl mu Biggles. „I

v srdci!“

„Stalo se snad něco této noci, effendi?“ zeptal se

nechápavě Arab, znovu se uklonil a byl pryč. Oknem

právě pronikly do místnosti první paprsky začínajícího

dne. Biggles poděkoval majorovi a za malou chvíli se i

oni ztratili v ulicích Káhiry.

„Jdeme k Tugovi?“ zeptal se Algy.

„Kam jinam? Zbývá nám jediná povinnost. Musíme

dostat Gingera do bezpečí!“

Když vstoupili do pokoje, Tug právě pečetil obálku.

„Počkej!“ zadržel ho Biggles. „Ještě počkej, něco

tam dopíšu!“ Napsal pár řádků a přidal papír do obálky.

Depeši zapečetil sám. Podíval se na Algyho:

„Promiň, kamaráde, ale budeš se muset vrátit domů.

Vezmi si mosquito a budeš doma za sedm hodin. Ihned

zajdeš za Raymondem a předáš mu tuhle depeši. Pověz

183

mu všechno, co jsme zjistili. Generál už bude vědět, jak

se má zachovat. Doplnil jsem do depeše všechny adresy a

jména, takže další postup bude záležet jenom na něm.“

Algy převzal dopis. „Kde budeš, až se sem vrátím?“

„V Kudinze, přece,“ odpověděl Biggles. „Asi bys to

měl povědět Raymondovi. Zlom vaz. Chci si ještě

promluvit s Tugem, než se vrátí do práce.“

„Jo, doufám, že se ještě uvidíme,“ rozloučil se Algy.

184

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

UDÁLOSTI V KUDINZE

Když dohasla identifikační světla pacemakeru a nad

africkou stepí znovu zavládlo ticho, Bertie s Gingerem

ještě chvíli pozorovali ztichlou noční oblohu, jakoby

odtud očekávali záchranu. Nedaleko nich žhnula do tmy

elektrická světla hotelu. „A co teď?“ vyhrkl bezradný

Ginger.

„Já ti to ale říkal, jemináčku!“ zanaříkal úspěšný

představitel úlohy mrtvého. „Kam jsme se to,

propánakrále, tak hnali?“

„Asi nám nezbyde, než se vrátit mezi nosorožce a

buvoly,“ řekl Ginger. „Těšíš se?“

„To je podlost!“ zlobil se Bertie. „Co moje odporně

páchnoucí šaty? Chci se vysprchovat! Podívej, jak

vypadají moje ruce!“

„Co má s nimi být?“

„Jsou hnusně špinavé a smrdí. Chci se umýt, slyšíš?“

„Snad zaprší,“ ušklíbl se Ginger. „Vstoupit do haly,

by byla ta nejpošetilejší věc, kterou jsi v životě udělal.

Byl bys možná první chlap, zavražděný kvůli hygieně!

Buď raději nečistý, ale živý. Ostatně můžeme jít hledat

nějaké napajedlo. Tam bude vody dost. Do hotelu se

stejně nedostaneš. Zamkli bránu. Na pokoj a na koupelnu

zapomeň. Pojd, utáboříme se na čistém svěžím vzduchu a

vybereme si raději místo pěkně daleko od sprchy a

umyvadla.“

„Doufal jsem, že proklouznu dovnitř jako myška,

opláchnu se, převléknu a vypadnu…“

185

„Neříkej!“

„Tak mi nenavrhuj napajedlo! Kde budeme spát?

Kručí mi v břiše. Víš vůbec, kdy jsem se naposledy

holil?“

„Přestaň, Bertie. Je přece mnohem příjemnější mít

na bradě strniště, než mít kudlu mezi žebry!“

„Tak si alespoň vymysli, kde složíme hlavu! Nebylo

na tom tvém pozorovacím stromě nějaké větší supí

hnízdo?“

„Nebylo,“ zamyslel se Ginger, „Ale směr jsi uvedl

správný. Jediné stavení mimo hotelu je ta záhadná

elektrárna. A není daleko! Možná, že bychom se tam

přece jen mohli schovat. Turbínu není slyšet, odhaduji, že

uvnitř nikdo není. Na tak ponurém místě by tihle

vznešení páni určitě nepřenocovali. Rozhodně tam

budeme ve větším bezpečí, než když postáváme na

otevřené pláni.“

„Pokud tam mají umyvadlo,“ vzdychl Bertie, „bude

všechno pečlivě uzamčené!“

„Tak vylomíme zámky!“

„Opravdu? A co ráno? Až se vrátí osádka na stanici,

pozná, že se tu motáme kolem.“

„Nedá se nic dělat. Trumfy nám nepadají už hezky

dlouho. Já bych to zkusil, i kdybychom se tam měli

opevnit! Pokud padneme do ruky panu řediteli, stejně nás

zastřelí. Nemáme co ztratit. Hned ráno zahájí Kreeze

velkou pátrací akci, bude hledat pana Hebblethwaita.

Třeba i zapomene na vlastní elektrárnu. Říká se, že pod

svícnem bývá tma.“

„Nezapomínej, že ten barák je oplocen. Viděli jsme

to!“

186

„To ano, ale zapomínáš ty. Já ne! Řekl jsem ti přece,

že v plotě je díra po spadlém stromu.“

„Ta, co jí prolezla ta rohatá bečka masa? Podobná

místa si raději nepamatuji, starouši.“

„Nejspíš tam druhý buvol nebude. Ani bych se

nedivil, kdyby si toho býka samotáře, nasadili do ohrady

sami naši místní přátelé. Pro radost a na hlídání!“

„Propánakrále! Můžeš mít pravdu. A co zmije? To

se budu raději hádat s tím darebákem Kreezem, než teď

přesvědčovat jedovatou potvoru, aby mi odsyčela z cesty.

Jemine! To vzdávám.“

„Hadi by tam opravdu mohli být,“ zaváhal Ginger.

„Jenže my přece můžeme nějaké zmiji šlápnout na ocas i

tady. Já bych to zkusil, Bertie, tady v Africe lepší hotel

nenajdeme.“

„Co takhle najít pořádný strom a přespat v koruně?“

„Děkuji pěkně. Větví a lián mám plné zuby. Jeden

strom mi pro dnešek bohatě stačil! Jdeme! Musíme se

odtud pohnout. Nejdříve se vrátíme na kraj pralesa. Mám

pro tebe ještě jednu příjemnou novinku. Než dojdeme k

elektrárně, můžeš se zastavit u jezera. Tam by sis mohl

vyprat ty svoje kalhoty a dokonce by sis tam mohl

namydlit i svou krvavou tvářičku, pokud ovšem máš s

sebou mýdlo.“

„Konečně, rozumné slovo,“ pochvaloval si Bertie.

„Cestou si aspoň seberu svojí kulovnici.“

„Zbláznil ses?“

„Co se zase děje, stařečku?“

„Kreeze ví, kde ji odhodil a také ví, že šelmy pušky

nežerou. Dost snadno by pochopil, že jsem někde

blízko,“ ostře řekl Ginger a v očích se mu už blýskalo.

187

„To jsem to zase zkopal! Jasně. Jsem to ale hlupák.

Ty naštěstí pušku máš, takže jdi první. To pro případ, že

by se někdo chtěl s námi prát. Však víš, jak to myslím!“

„Až moc dobře,“ poznamenal Ginger a vyrazil.

Vraceli se do pralesa. Stezka by je měla dovést k

velké ohradě, bránící další cestě k jezeru, ale Ginger se

chtěl nejdřív vrátit na místo krvavé tragédie, protože trup

buvola byl jediným bodem, podle kterého se chtěl

zorientovat. Předpokládal, že když se tam spustí dolů z

kopce, narazí na otvor v drátěném plotě, nebo se dostane

jen kousek od něho. Když se však přiblížili k padlému

buvolímu tělu, zaslechli podivné zvuky.

„Copak se to tam děje?“ vyděsil se Bertie.

Zůstali na místě a pozorně poslouchali. Z místa

pohromy se k nim neslo hluboké vrčení, zvuky trhání

masa a spokojeného žvýkání.

„Lev!“ zašeptal Ginger.

„Nemohl se jít nažrat jinam?“ zasyčel Bertie.

„Propánakrále!“

„Kdepak, je dobře, že je tady,“ odporoval Ginger.

„Až se Kreeze vydá ráno na obhlídku, najde zřetelné

stopy po nočním hodokvasu lví party. Nebude

pochybovat, žes posloužil těm milým zvířátkům za

součást jejich druhé večeře.“

„Proč to říkáš?“ zlobil se Bertie. „Mám dojem, že by

tě nadchlo, kdybys viděl, jak mě lvice předhazuje

mládatům. Raději si vzpomeň kudy se jde k díře v

plotě?“

„Nechce se mi rušit lvy, hochu. Vezmu to raději

jinudy. Pustíme se rovnou z kopce, až narazíme na plot,

který nás už dovede k průchodu.“

188

„Takže jsi mi připravil hru na slepou bábu mezi

lvem a zmijemi,“ zabručel nešťastný Bertie. „Bude tam

tma jak při vyvolávání fotek. Co kdybychom počkali na

denní světlo?“

„Špatný nápad. Hned ráno se do elektrárny vydává

obsluha,“ řekl Ginger. „Někdo musí nahodit turbínu. A

lví smečka taky většinou nespí tam, kde večeří. Mohli by

zamířit stejným směrem jako my. Potom by tě nálada na

vtipkování přešla.“

„Dobře, dobře,“ souhlasil horlivě Bertie. „Jemine!

Zase máš pravdu, no jasně! Nějak se tam dokymácím.

Čím dřív se dostanu z tohohle trnitého hloží, tím líp.

Když já si pomyslím, že jsem jako kluk pořád otravoval

tátu, aby se mnou chodil do zoologické zahrady, tak je mi

z toho nanic. Dávej pozor na hady. Buď tak laskav, ty

můj Zrzku, alespoň zařvi, až tě bude nějaká potvora chtít

uštknout!“

„Neboj se,“ řekl Ginger. „Poznáš to, určitě si

poskočím.“

Uhnuli ze stezky. Když se prodírali podrostem,

rukama si chránili oči. Na náhodné pěšince jim měsíční

paprsky, pronikající mezi korunami stromů, umožnily

trochu vidět, vlastní džungli se však prosmýkali v

naprosté tmě mezi kořeny, vysokou trávou a liánami.

Kdyby neležel plot pod kopcem, bylo by jejich úsilí

najít k němu směr marné. Asi po hodině opatrného

našlapování Ginger oznámil, že plot je tady. Na pár

minut si oddychli. Sedli si a vzájemně si vytahovali z

kůže trny.

„Mám v sobě dvě stě dírek,“ stěžoval si Ginger.

„Jsme jak párek opic,“ bručel lord.

189

Vstali a vydali se podle plotu vlevo. Šourali se

nepřehledným terénem další hodinu, a konečně dospěli k

cíli. Ginger se později vyjádřil, že o každé černé noci

bude mít před očima drátěná oka a šelest nočních můr.

Potom náhle zakopl o vyvrácený strom a dráty se

před poutníky rozestoupily. Stačil krok a vnikli do

zakázané zóny. Odtud zbývalo k bambusové mokřině

posledních pár set yardů.

Zrzek tudy už jednou šel, ale nebylo to znát. Ve tmě

nepoznal nic. Těžce se prodíral mezi hustými stébly,

občas narazil na kmen stromu a vytřeštěně civěl dolů pod

nohy, jak hlídal, aby nevyrušil nějakou opuštěnou zmiji.

Hadi tu byli, občas se ozvalo rychlé zašelestění trávy, ale

tentokrát žádný nezaútočil.

Ginger si tiše nadával, Bertie mlčel. Oba uznávali,

že není jiné východisko, než podstoupit tohle smrtelné

nebezpečí.

Konečně okolní porost prořídl a ozvalo se dvojité

úlevné oddychnutí. Nad hlavami poutníků se zjevily

hvězdy a jasný modravý měsíc. Vyšli ze tmy do sinalého

světla a přímo před nimi stála elektrárna.

Bertie toho měl dost. Posadil se a vytáhl kapesník,

aby si otřel tvář.

„Jemine, podívej jak jsem podrápaný!“

Ginger neodpověděl. Obezřetně prohlížel elektrárnu

a zaměřil se hlavně na dřevěnou plošinu. Od jeho

minulého průzkumu se tu cosi změnilo. Voda kolem

stlučených trámů se až příliš vlnila, ale Gingerovi trvalo

dlouho než poznal, oč jde. Když na to přišel, vyděsil se.

„To je nadělení,“ vyhrkl. „Podívej! Všude jsou samí

krokodýlové. Máš po koupání!“

Bertie si nasadil monokl, ani ho neleštil.

190

„Další příšery do naší sbírky,“ zavrčel. „Víš, že mi

to už ani moc nevadí? Kdybych jen trochu myslel, tak

bych na takovou normální věc přišel! Kde je v Africe

voda, tam najdeš tyhle miláčky.“

„Jsou všude. I na té verandě.“

„Však to je jediný kousek souše,“ ušklíbl se Bertie.

„Nediv se jim. Jinak to tu všude čvachtá.“

„Nech toho. Aspoň určitě víme, že tam nezůstal

nikdo z obsluhy.“

„To je povzbuzující,“ řekl Bertie. „Už vím, proč jsi

mi sliboval, že si konečně vyperu kalhoty.“

„Strč si své kalhoty za klobouk,“ odsekl Ginger.

„Víc mě teď zajímá, jak zahnat ty zubaté tlamy. Střílet

nemůžeme, to bychom se mohli jít rovnou podruhé

zapsat do hotelové knihy.“

„Já na ně zasyčím,“ rozhodl se Bertie. „Až mě ty

ještěrky uvidí a ucítí, budou upalovat jako zajíci. Dávej

pozor!“

Rozhlédl se, našel na zemi uschlou větev, zamával s

ní a za hlasitého syčení, vrčení a skřípění zubů se rozběhl

ke břehu. Chvilku ještě syčel na místě a pak hodil větev

do nejhustšího houfu obojživelníků.

Přineslo to překvapující úspěch. Krokodýli, jeden po

druhém, se důstojně zvedali z prken a odplouvali jako

flotila na přehlídce. Prkna se chvíli pohupovala, ale po

zvířatech zbývala jen zvlněná hladina. Vlny se brzy tišily

i u druhého hustě zarostlého břehu, na němž krokodýli

zmizeli. Během několika minut zavládl klid.

„No Bertie, to bylo skvělé!“ ocenil přítelův zásah

Ginger. „Jak tě to napadlo? Pojď, čas spěchá.“

Jasně,“ řekl Bertie. „Díky za uznání. Ale musím

připomenout, že když jsi mě sem lákal, nesdělils mi nic o

191

odběru krve. Na tebe moskyti nejdou? Zažeň je, jako já

ty krokodýly. Mě už odsáli nejméně dva litry.“

„Máme zpoždění, Bertie. Pospícháme!“

Bez dalších průtahů sešli ke břehu, přešli verandu a

pohodlně se dostali ke dveřím. Ginger vytáhl pistoli z

pouzdra a tiše zaklepal. Žádná odpověď. Vzal za kliku.

„Zamčeno,“ zašeptal. „Nikdo není doma. Zkusíme

najít otvor, kudy dovnitř bez násilností a zlodějských

praktik.“

Obešli celou stavbu s nadějí, že někdo z osádky

nechal otevřené okno. Jenomže lidé tu byli opatrní a

dbalí předpisů. Všechna okna byla pečlivě zajištěna,

dokonce i okno vedoucí k jezeru bylo osazeno ocelovým

rámem a lišty zasazené do kovového rámu byly z tak

tvrdého dřeva, že nešly odštípnout ani nožem.

„Mám jediné vysvětlení,“ řekl Ginger. „Tahle část je

nejtajnější. To, co dělají uvnitř, nesmí vidět ani krokodýl!

Pokud chceme dovnitř, musíme vyrazit tabulku u

druhého okna.“

Vydal se za roh. Právě zvedal pažbu revolveru, když

se ozval zděšený Bertieho hlas.

„Ty zubaté plovoucí kabelky se vracejí!“

Ginger se ohlédl. Hladinou se sem blížily dva temné

stíny.

„Oni nás špehují,“ vrtěl Bertie hlavou. „Tak mazané

krokodýly jsem v životě neviděl.“

„Nejspíš dostali chuť na tvoje kalhoty,“ ušklíbl se

Ginger. „Budou asi zvyklí na zdejší osádku. Vezmi si

kulovnici a dávej pozor, kdyby se moc přiblížili.“

„Nejsem si jistý, jestli se mi chce stát jim v cestě. Co

když ten větší opravdu na mě dostane chuť?“

192

„Znovu zasyčíš! Až vyrazím to okno, budeš

vevnitř.“

Ginger se rozmáchl a ozval se úder pažby do skla. K

úžasu obou mužů se neozval tříštivý zvuk rozbité tabulky

a Gingerova ruka s revolverem odlétla zpátky.

„Hrome,“ sykl Ginger. „Vyztužené sklo!“

Rozmáchl se podruhé a to už okno nevydrželo a

střepy se vysypaly do místnosti. Zrzek vzal nůž a co

nejrychleji vylupoval zbytky skla z rámu. Prolézat

dovnitř zubatou dírou by totiž mohlo vážně narušit jejich

krevní oběh a zvýšit krevní ztráty způsobené útoky

moskytů.

Ginger zakryl otvor tělem a jeho ruka s baterkou

vklouzla dovnitř. Rozlilo se tam světlo, které v

nedalekém hotelu nemohli vidět. Uprostřed místnosti se

tyčil zvláštní složitý stroj. Výrazné byly ležaté válce

uspořádané pod sebou. Na podlaze se válelo různé

nářadí.

„Lezu dovnitř,“ vyhrkl Ginger. „Jdeš taky?“

„Možná tě předběhnu. Ti krokodýli mi už žmoulají

ponožky.“

Ginger se rychle vsoukal do okna, zatímco Bertie

skloněnou hlavní odstrkoval zubatý čumák obojživelného

hlídače elektrárny. První krokodýl byl tak dotěrný,

jakoby čekal že dostane kostku cukru.

V následující minutě došlo k rozluštění záhady.

Gingerovi se při pohledu na pečlivě udržovaný stroj

rozzářily oči. Nebylo sporu o tom, že šlo o moderní

rotačku. Tiskařský stroj poznal i naprostý laik

Hebblethwaite, ačkoli nemohl poznat, že na tomto

modelu si návrháři dali skutečně záležet. Nikdy dřív nic

podobného neviděl.

193

Poznal však bankovní papír, stojící u stěn v rolích.

Biggles ho měl u sebe, když začínalo pátrání. Na široké

polici ležely měděné tiskové desky a ke každé z nich byl

připevněn grafický návrh. Nebylo jich málo. Italské liry,

řecké drachmy, španělské pesety. V koutě stál studiový

fotoaparát, na poličkách trůnily velké plechovky

s různými odstíny tiskařských barev. Bylo zcela jasné,

proč měl mladík v letadle potřísněné konečky prstů.

Bertie byl uvnitř.

„Odporná bestie,“ odplivl si. „Chňapala po mně.“

„Spadla klec,“ řekl Ginger. „Tady se padělky

tisknou. Elektrický zdroj bude vedle. Dodává energii do

hotelu a pohání rotačku. Tam se nedostaneme, je

zamčeno, ale já tam ani nechci. Stojíme přímo v

krokodýlí tlamě5, hochu.“

Ginger došel k hlavním dveřím a zkusil s nimi

zacloumat. Nešlo to. „Udělali je z pořádného kusu

dřeva,“ poznamenal. „Tahle místnost je vlastně sejf. Ty

dveře snad mají uvnitř pancíř! Nač tady potřebují

takovou pevnost?“

„Aby sem nebylo vidět z elektrárny,“ navrlil Bertie.

„Ba ne. Všichni zdejší vědí oč jde. Bude v tom jiný

háček,“ řekl Ginger a netušil, jak prorocká slova vypustil

z úst.

„Co teď uděláme s těmi žhavými novinkami?“

zajímal se Bertie. „Bigglesovi to v noci nepovíme a hned

ráno tady začnou uklízet. Vezmou to z jedné vody

načisto.“

5 Crocks – slovní hříčka. Anglicky krokodýli, ale i

podvodníci.

194

„Spálit bychom se mohli,“ připustil Ginger. „Stát tu

s námi soudce, nepotřebuje už nic a to ti zdejší vědí.

Raději si ale vezmu pár těch papírků, abychom mohli

doložit naše svědectví. Musíme se postarat, aby se sem

zákon dostal dřív, než dokáží všechno schovat a

rozmontovat. Pokud bude banda rychlejší než Biggles,

měli bychom mít zásobu penízků, které dosvědčí, že jsme

neměli vlčí mlhu.“

Ginger si pečlivě strkal do kapes a za košili hrsti

bankovek nejrůznějších republik i království. Bertie

obhlížel místnost a pak se podíval na hodinky.

„Jsou čtyři ráno, starouši,“ řekl. „To nám to uteklo.“

„Moc jsme se nevyspali,“ ušklíbl se Ginger. „A ty

ses ani nestačil umýt.“

Bertie zívl. „Když jsi tak skvěle odhalil tajemství

bandy, co navrhuješ dál?“

„Zůstat tady,“ řekl klidně Ginger. „Je to pevnost, tak

ji můžeme hájit. Do rozbřesku moc času nezbývá a

popravdě řečeno, co bys teď chtěl dělat jiného? Asi

bychom si měli hodinku zdřímnout, dokud nás nechávají

na pokoji. Jen Bůh ví, kdy zas budeme mít na spaní

trochu času.“

„Jasně,“ kývl Bertie a znovu zažíval. „Hlasuju pro.

Trmácíme se drsnou Afrikou celých čtyřiadvacet hodin a

to je na moje nebohé svalstvo a vrzající klouby moc.“

Opřeli tlumoky o zed a sesuli se na podlahu. Oba

potřebovali odpočinek jako sůl. O vyčerpání sice nepadlo

ani slovo, ale i ten nejmenovanější sportovec by po

takovém výkonu zatoužil zavřít oči a nemyslet na věci

příští. Od chvíle, kdy odstartovali z Delmaru, se pořádně

nevyspali a této noci si nemohli zdřímnout ani minutu.

Příroda má sílu a nedá si poroučet. Ginger samozřejmě

195

věděl, že jeden by měl hlídkovat. Chtěl navrhnout, že se

postupně

vystřídají,

avšak

nic

rozumného

už

nevyslovil…

Těžká víčka předběhla chystanou větu a stačil jen

něco zamumlat. Vzápětí Ginger usnul a snad ještě dřív

spal i Bertie. Spánek je přepadl bleskově a upadli do jeho

moci se všemi důsledky. Matka příroda milosrdně

omámila jejich smysly a nenapadlo ji, co z toho vzejde.

Oba spáči proto procitli mnohem později, než počítali a

probudilo je až ostré zaskřípění zavíraných dveří.

Ginger vnímal podivný lomoz napůl ve snu, ale

neznal jeho příčinu. Něco muselo spadnout. Protáhl se v

ramenou a pootočil se na druhý bok. Nijak zvlášť se

nevyděsil, předpokládal, že ještě není ráno. Celá místnost

se přece utápěla v temnotě, i měsíc musel zajít, neboť ani

okny dovnitř neprostoupil jediný paprsek světla.

Náhle si však uvědomil, že se cítí svěží, což se mu

obvykle stávalo až po delším spánku. Otevřel oči a mrkl

na světélkující ciferník hodinek. Chvíli nedokázal

pochopit, kam až se ručičky přesného přístroje posunuly.

Přiložil hodinky k uchu, aby se přesvědčil, zda jdou.

Tikaly. Rozsvítil baterku a znovu se podíval na ty hloupé

ručičky. Vůbec to nechápal. Třičtvrtě na dvanáct přece

být nemůže!

„Bertie?“ zasyčel. „Spíš?“

„Nebuď mě. Co to bylo za zvuky?“

„Doopravdy nevím,“ šeptal Ginger. „Nemohl bys

mi, prosím, povědět, kolik je hodin? Ty moje se nějak

zbláznily.“ Posvítil na přítele baterkou.

Poloprobuzený lord si ve světle nasadil monokl,

zvedl ruku k očím a pak zazněla jeho zmatená odpověd.

„Propánakrále, ty moje ručičky snad sprintovaly.“

196

„Jdou?“

„Ano.“

„Kolik je?“

„Tři čtvrtě na dvanáct.“

Ginger vyskočil. „U všech hromů, proč je tu taková

tma? Něco se stalo! Určitě nás našli a něco s námi

dělají!“

Začínal tušit, že na dnešní probuzení nezapomene.

Podíval se k oknu s vyraženou tabulkou. Nebylo tam!

Nikde ani skulinka. Zmizela i ostatní okna. Všude se

rýsovaly jen šedé ocelové rámy a pak se zablesklo něco,

jako kovový odraz světla. Před místy, kde bývala okna,

zapadaly jakési další rolety. Ginger se jednu pokusil

zastavit, ale nešlo to.

Vyskočil i Bertie. „Jemináčku, takže my se

plahočíme až z Londýna, jen abychom zaspali v

takovéhle smutné díře? To se nám vážně moc

nepovedlo…“

„Bojím se, že naší hloupost a nedbalost tvrdě

potrestají,“ řekl smutně Ginger. „Chápeš, co se stalo? Ti

lumpové nějak zavřeli všechny kovové okenice. Jsme ve

vězení, hochu.“

„Jasně… jako sardinky v rajské omáčce. Jemine, oni

nás vlastně oplechovali! Jak ale spustili ty ošklivé

žaluzie, aniž by nás to probudilo?“

„Spali jsme jako dřevo. Mechanismus asi ovládají na

dálku. Ten zvuk, to bylo zavírání venkovních petlic.“

„Ale jak to, že si pro nás nepřišli? Vždyť už je čas

na oběd!“

„Myslíš, že nám vystydne?“ ušklíbl se Ginger.

„Nevím proč nás rovnou nezabili. Asi je něco vyrušilo.

Jinak si to neumím vysvětlit.“

197

„Máš pravdu. Mohli přijít a zaboxovat si s námi. Já

bych sice hodil do ringu ručník, ale pochybuji, že by to

pomohlo. Mohli nás hodit krokodýlům. Stačilo by strčit

nás do vody a zamlaskat!“

„Je to divné,“ řekl Ginger. „Ale jedno vysvětlení

bych měl. Je možné, že o nás nevědí. Možná stále pátrají

po bělochovi, který si vyvrkl kotník. Nevědí o otvoru v

plotě a ani je nenapadlo, že by se někdo mohl dostat až

sem. Mezitím došlo v hotelu k něčemu nečekanému a to

je přimělo tiskárnu zamaskovat. Jenže je to jen hypotéza.

Bez ohledu na to, co se děje venku, dostali jsme se do

pěkného průšvihu. Měli bychom najít skulinku a honem

pryč. Hlídej dveře a připrav se. Kdyby se sem někdo

chtěl dostat, budeš se prát!“

Ginger se opřel o stěnu, která se lehce zhoupla.

Uskočil a užasle se podíval na Bertieho. „Co to je? Nezdá

se ti, že se houpáme?“

„Jasně, starouši. Jako na horské dráze. Propánakrále,

snad to není zemětřesení. Venku byly krátery!“

„Hloupost,“ řekl Ginger. „Spíš někdo vstoupil na

verandu. Jsme přece na vodě…“

„Krokodýli?“

„Víš že můžeš mít pravdu? No jasně! Už tomu

rozumím, hochu, my plaveme! Celá tahle tiskárna je

postavena jako plovoucí člun! Napadlo mě to už při

pozorování ze stromu! Asi jsou opravdu v nějakém

maléru a zametají stopy.“

„Proč?“

„Ptáš se hloupě, Bertie. Třeba je přišel někdo

vyslýchat a tahle dílna je jasným důkazem toho, co tu

kutí. Elektrárna pojede dál, ale tiskárna na falešné peníze

se někde schová. Nenapadá tě něco?“

198

„Ne,“ přiznal se smutně Bertie. „Ještě trochu spím,

starouši. Ty mi chceš namluvit, že plujeme na jachtě, co

má v podpalubí tuhle tiskárnu? Kam by tak velký dům

schovali, aby nebyl ze břehu vidět?“

Ginger přiložil ucho ke stěně. Slyšel proudění a

bublání vody. Najednou se plovoucí padělatelská dílna

zakymácela, trhlo to s nimi, jakoby do něčeho narazili.

Gingerovi se hrůzou rozšířily oči.

„Už vím, co si vymysleli,“ prohlásil, aniž by tišil

hlas. „V životě by mě nenapadlo, jak jsou ti šílenci

vynalézaví. Zdalipak chápeš, proč utěsnili všechna

okna?“

„Ty mi chceš říct, že víš, co se děje?“ zašeptal

Bertie.

„Klidně mluv nahlas. Obávám se, že se tentokrát

nepletu.“

„Tak o co jde?“

„Putujeme ke dnu, Bertie. Tenhle krám není ani tak

jachta, jako spíš ponorka! Otevřeli ventily na plovácích a

to zurčení vody znamená, že se plní nádrže…“

Nastalo ticho, rušené jen hučením vody a tím, jak

Bertie lapal po dechu.

„Já jim ty vynálezy zatrhnu,“ řekl konečně Bertie a

sáhl po Gingerově pušce. „Ze mne vodníka neudělají!“

„Co s tím chceš dělat’“

„Vyvrtám do plechu pár dírek,“ odsekl Bertie. „To

železo není zas tak silné, jestli víš, jak to myslím? Ustup

a dávej pozor, kdyby se kulka odrazila.“

„Zbláznil ses?“

„Chci se naposled nalokat vzduchu.“

„Uvědomuješ si, že sem vpustíš vodu?“

„Vyrovná se tlak a nepotopíme se tak hluboko.“

199

„A co když ne? Moc tvým fyzikálním znalostem

nevěřím.“

„Tak o to dříve polkneme andělíčky,“ řekl Bertie

skoro rozjařeně. „Vždycky jsem toužil sloužit na

ponorce. Ty máš z hloubky strach? Propánakrále! Chce

to jen trochu čerstvého vzduchu a zhluboka dýchat!“

Zvedl kulovnici a několikrát zmáčkl kohoutek.

Ginger stačil ustoupit a přiložit si ruce k uším. Tři

výstřely zaburácely v potápějící se hrobce jako jarní

bouřkový hrom.

200

KAPITOLA PATNÁCTÁ

BIGGLES PŘEBÍRÁ VEDENÍ

Ihned, jak se Algy vydal na dlouhou cestu za

Raymondem, zahájil Biggles s Tugem poradu. Šlo o

vzájemnou souhru při záchranné akci v Kudinze, poblíž

sopečného kráteru. Nejdřív však Tugovi vylíčil noční

prohlídku kanceláří Stellar Skyways a pochlubil se jejím

výsledkem.

„Narazili jsme na dračí doupě,“ vysvětloval.

„Výsledku musíme hned využít, jedu do Kudingy. Ginger

mi prozradil, kam schoval svůj beaufighter, je ale jasné,

že s ním nepřistanu u tábora, aniž by si se mnou hned

nezačali vyměňovat názory. Stejně se mi nechce přistát

daleko od jejich hnízda. Nemám rád dlouhé výlety ve

vedru. Co radíš? Vážně myslíš, že se mi nepodaří

nepozorovaně proniknout do hotelu?“

„O mých slovech nepochybuj,“ řekl Tug. „Zlobil

bych se.“

„Dobře. Uděláme to tedy mnohem jednodušeji.

Vezmeš mě tajně do letadla!“

„Co když mě pošlou někam jinam?“

„Nebude dlouho trvat a otočíš letoun nosem k

hotelu! Poženou tě tam. Podle vývoje věcí nepochybuji,

že poslední dopis obsahuje žádost o pokyny. Pan Kreeze

se jich určitě nemůže dočkat.“

„Jak to ale mám udělat? Nemohu tě vydávat za

cestujícího!“

„Na letiště se dostanu v tomhle potrhaném

převlečníku,“ usmál se Biggles a ukázal na nevábný

201

arabský burnus. „Ve shonu, který tam obvykle panuje, si

mě nikdo nevšimne. Budu se motat okolo a pak se

zařídím podle toho, co ti poručí v kanceláři. Pokud tě

pošlou jinam, vykouříš si u stroje cigaretku. Když poletíš

správným směrem do džungle, plač nad svým těžkým

osudem, nebo si čisti nos. Kapesník ti při tom upadne na

zem. Pokud poletíš do Kudingy sám, bez pasažérů, bude

ti to líto a šátek ze země zvedneš.

Cestou budeš opuštěný, rozpláčeš se a budeš ho

potřebovat. Kdyby ale poslali do hotelu posily, budou

všichni při loučení brečet a tak tam ten hadr nech ležet.

Ať si ho zvednou. Domluveno?“

„Řekls to jako básničku, šéfe,“ pochválil ho Tug.

„Děkuji. Teď se domluvíme, jak mě dostaneš do

kabiny. Zaroluješ k zadnímu okraji dráhy. Tam budu

čekat. Dvakrát vyzkoušíš tah motorů, protože se nikdy

nespoléháš na práci pozemního personálu. To pro případ,

kdyby to někoho zajímalo. Je to dobrá výmluva pro

dlouhý rozjezd. Neuškodí se už před startem zmínit o

škytajícím motoru, který potřebuje před odletem trochu

prohnat. Kdybys však měl v kabině společnost, bude to

horší. Pokud bys totiž odletěl beze mne, hned tak se z

téhle faraónské metropole nedostanu. Pro takový případ

bude nejlepší vklouznout do letounu těsně před tím, než

vyjedeš z hangáru. Nejednou jsem si už hrál na černého

pasažéra, a vím dobře, jaké to je v podpalubí dopravního

letounu. V zavazadlovém prostoru je dost místa, abych se

tam zahrabal jako šváb. Moc pohodlně se mi sedět

nebude, ale na druhé straně předpokládám, že se za

nějakou chvíli posadím vedle tebe na místo druhého

pilota.“

„Jak chceš v Kudinze zmizet z letadla?“

202

„Nejsem malé děcko a umím se o sebe postarat.

Budeš dělat jakoby nic. Odstavíš letoun do hangáru a

půjdeš na pivo. Co udělám já, to rozhodnu až na místě.

Ohlásíš se u Kreezeho a pokusíš se vyzvědět, co mezitím

upekli. Kdyby to bylo důležité, budeš muset trochu

zariskovat a dát mi vědět.“

„Před chvílí jsi ale říkal, že tě neznám,“ ušklíbl se

Tug. „To mi dáváš pěkně obtížný úkol. Nemáš nějaký

lehčí?“

„Tak strašně složité to zase nebude. Předvedl ses jim

jako lump schopný každé špinavosti, jako lakomec a

vyžírka. Přitom umíš dobře létat a úkoly plníš na

jedničku. Takového lotra potřebují a mají tě rádi. Hádám,

že Kreeze si tě oblíbil. Proč by tě měli podezírat?

Každopádně tě nebudou sledovat na každém kroku.“

„Díky, Bigglesi,“ zasmušil se Tug. „Potěšil jsi mě.

Co ale, když se tam objeví ručky nějakého černocha, aby

mi ochotně umyly čelní sklo?“

„Pošleš ho pryč, dáš mu bonbon, cigaretu nebo jinou

práci. Víc než dvě minuty mluvit nebudeme. K neštěstí

by došlo ve chvíli, kdybys vyjížděl z hangáru a někdo se

na poslední chvíli rozhodl poslat do Kudingy bednu s

limonádou. To nebezpečí je tak velké, že bych raději

naskočil na konci dráhy. Jenže to bych si zase mohl

zlámat nohy, nejsem už nejmladší. Doufám, že poletíš

sám. Moc mě totiž neláká ani představa skrčence v

zavazadlovém prostoru.“

Tug jen mávl rukou. „Šéfe, ty víš nejlíp, jak se

zachovat.“

„Víš tedy jistě, co po tobě chci?“

„Jasně.“

203

„Tak si běž domluvit další rito. A moc se nediv, až

tě bude sledovat jeden zpráskaný pes. Budu to já.“

Tug odešel. Biggles si pečlivě nasadil orientální fez

a natáhl potrhaný burnus. Během pěti minut byl na ulici a

jako nemotorný pobuda se pomalu klátil k hangáru. Na

kraji si lehl do trávy a pečlivě pozoroval letiště.

Nečekal dlouho. Tug kráčel po přistávací dráze a v

ruce držel kapesník. Doprovázeli ho dva muži. Jedním

byl vedoucí místní pobočky, druhý připomínal velkého

tlustého žabáka, navlečeného v módním evropském

obleku. Biggles ho neznal a připadlo mu, že se na zdejší

vedra oblékl sice pěkně, ale že se zapotí. Důvěru

nevzbuzovaly ani jeho mohutné licousy. Podle světlé,

bledé pleti Biggles usoudil, že jde o Evropana, ale pak si

všiml zvláštního, olivového odstínu tváře. Některý z

předků pocházel z Asie, odhadl pozorovatel a domněnku

mu potvrdila obrovitá diamantová jehlice, kterou by si

Evropan vzal jedině do opery nebo na banket.

Biggles měl ovšem jiné starosti, než odhadovat

cizincův

původ.

Pozoroval

Tuga,

kráčejícího

s

kapesníkem v ruce. Když se šátek snesl k zemi a Tuga

ani nenapadlo se pro něj sehnout, Biggles vzdychl. Pilot

se zdvořile uklonil oběma mužům a krokem vojáka

odpochodoval k hangáru.

Tug letí do Kudingy! Výborně! Veze s sebou

pasažéra. Jak to už v životě chodí, dobrá zpráva spolu se

špatnou. Biggles však neměl čas zabývat se šťastným či

nešťastným postavením hvězd. Tug se blížil ke vratům

hangáru a ušmudlaný muž v burnusu cítil, že o něm

velmi dobře ví. Tug to dělal skvěle.

Jeho dva společníci se živě bavili na okraji dráhy a

Biggles zaváhal. Tvář se mu rozjasnila, až když oba

204

zmizeli v kanceláři. V mžiku byl na nohou, nadešel čas

Tugova hereckého výkonu.

„Hej! Ty tam!“ vykřikl Tug rázně, jakoby chtěl

vynadat línému letištnímu zřízenci. „Co tam děláš?

Vypadni odtud! Dělej! Ty mne neslyšíš? Hej! Co bude s

těmi dveřmi?“

Potom tiše a jen pro Bigglesovy uši dodal: „Letí s

námi White. Je podrážděný a zdá se, že má svých

podřízených ve stepi plné zuby. Nadává jako nejhorší

pobuda.“

Biggles zmizel v šeru hangáru.

„Tak vy nebudete poslouchat? Pohyb, pohyb!“ řval

znovu Tug. Pomalu vstoupil dovnitř, ale Bigglese už

neviděl.

Hulákání zlého pilota mělo úspěch. Letištní technici

ho vyplašeně sledovali a přebytečné osoby si nevšimli.

Biggles jim k tomu ani nedal příležitost. Proběhl při stěně

hangáru jako stín, přiskočil ke dveřím letadla a svižně se

protáhl do zavazadlového prostoru na zádi. Usadil se

tam, jak nejpohodlněji to šlo.

„O.K.!“ zaječel Tug. „Vidíte, že to jde!“ Přivíral

dveře a očima stále sledoval pomocný personál, který

vířil kolem vrat hangáru. Muži asi těžko chápali, jak

rychle změnil uřvaný pilot názor na jejich práci.

„Ginger s Bertiem bandu pěkně vyplašili,“

polohlasně vyprávěl Tug. „Ti darebáci už taky vědí, že jsi

v Káhiře. Zrušili všechny pravidelné lety. White bude

hlavní šéf. Louis, to je ten chlap z kanceláře, kolem něj

poskakuje jako opice. Hádám, že White je Levantinec.

Peníze se mu mezi prsty jen obracejí. Je cítit na sto honů

nejlepší kolínskou a na všech prstech nosí prsteny s

velkými diamanty. Navíc ta příšerná jehlice! Vlasy má

205

samou pomádu, brrr! Na letiště přijel v Rollsu a kdyby

nešišlal, jeho angličtina by byla skvělá. Louis mi

přikázal, abych letěl opatrně, protože vezu vzácného

pána, a já mu pověděl, že jinak než opatrně létat neumím.

Nevíš, jak se létá opatrně, Bigglesi?“

„Zmínil se některý z nich o nočním vloupání do

kanceláře?“

„Ani slovo. Žádný z letů však nezrušili! Podle mého

názoru odletěl šefpilot Ivan s plným letadlem do Říma

moc narychlo. Jistě si umíš spočítat, co tam vezl. A

White je nervózní, myslím, že toho má dost. Pochopil, že

se mu začíná kouřit za patami.“

„Spíš už cítí horko, jak čerti přikládají pod kotle,“

ušklíbl se Biggles. „Jak ses to všechno dozvěděl?“

„Louis s ním telefonoval a nedával si pozor na

jazyk.“

„Dobře. Kam se pan White ráčí posadit? Do kabiny

nebo vedle tebe?“

„Jako to mám vědět?“

„Ovšem. Nech to na něm. Pokud ale s sebou veze

nějaké zavazadlo, budeš muset vzít za kliku sám, aby

nakonec nebylo horko mně. Budu tam jako skrčenec a

kdyby si mne všimli, můžeš mě rovnou pohřbít.“

„Rozkaz, šéfe.“

Za Bigglesem zaklaply dveře. Dalších deset minut

probíhalo přesně podle běžných startovních příprav.

Pacemaker zajel před kancelář a čekal na příchod pana

Whitea. Tlustý muž se rozhodl pro místo vpředu vedle

pilota. Úslužný lokaj Louis mu nesl kufr a Tug málem

vyrazil dvířka, když agent z kanceláře zamířil s

objemným kufrem k zavazadlovému prostoru.

„Kampak jdete?“ skočil mu Tug do cesty.

206

„Uložit kufr.“

„Čí je to zavazadlo?“

„Pana Whitea.“

„Pak ho raději dám do kabiny, abych ho měl pod

dohledem,“ rozzářil se Tug a jeho oči vyjadřovaly sílu

lásky k šéfovi, vzácnému panu Whiteovi.

„Jak chcete,“ pokrčil Louis rameny a podal mu kufr.

Tug se hrdě nafoukl a strčil zavazadlo za sebe. Předmět

jeho obdivu už dřepěl na místě druhého pilota.

Tug se chystal usednout k pedálům, když se k němu

Louis naklonil a tiše zašeptal: „Buďte velmi opatrný,

prosím. Pan White patří k čelním představitelům firmy.

Jednou málem došlo k neštěstí a pan ředitel byl tehdy

velmi rozladěn. Od té doby létá výlučně s Ivanem, který

je bohužel v Itálii. Když souhlasil s tím, že poletí s vámi,

je to pro vás vyznamenání. Buďte, prosím, opatrný.“

„Zvládnu to,“ usmál se Tug.

O pár minut později už letoun putoval křišťálově

modrým ranním vzduchem k jihu. Tug si klidně pohrával

s řídící pákou, zatímco White měl výraz buvola, kterého

něco dopálilo a musí se silně přemáhat, aby nevyrazil

vpřed. Nervózně bubnoval prsty do stehen a mlčel. Na

jeho baculatých dlaních bylo vidět, že se nikdy nedotkly

lopaty či škrabky na brambory a když si toho Tug všiml,

dostal chuť strhnout mu obrovitý prsten s diamantem z

prstu a vyhodit ho oknem.

Prolétali již nad Asuánem, když se White rozkřikl:

„To nemůžete, sakra, letět rychleji? V podobných

letadlech jako je tenhle krám, se zdržuji strašně nerad.

Nejsou bezpečná.“

Tug přemohl chuť něco mu odseknout a řekl:

„Promiňte, pane. Ten letoun letí tak rychle, jak rychle se

207

točí jeho motory. Jsme už dávno ve správné výšce a

letíme přímo. Rychleji to nejde a nemáme se čeho

obávat.“

„Jen na to víc šlápněte!“

„Ulomil bych tu páku, pane. Víc už to vážně nejde.“

Pan White něco nesrozumitelného zavrčel, ale v

milém hovoru už nepokračoval.

Těsně před polednem se dole pod nimi objevily

obrysy sopky. White promluvil podruhé a z jeho hlasu

Tug poznal, že po celou dobu letu ředitel nemyslel na nic

příjemného.

„Až přistaneme v Kudinze, mohou nastat potíže.

Buďte připraven na všechno, Carringtone. Máme zprávy,

že se mezi hosty vetřeli podivní lidé, nejspíše policisté.

Na další podobné pány nebudeme asi dlouho čekat.

Nařizuji vám držet se u letounu, kdybychom náhodou

potřebovali rychle vzlétnout. Chápete? Ten stroj patří

mně a mám právo rozhodnout, kdo ho použije. Na ostatní

kašlu, ať se o sebe postarají sami. Vy mně budete k

dispozici a po přistání v Káhiře dostanete zvláštní

odměnu. Dostanete ji, i kdyby potíže nenastaly. Říkám

vám to hned, líbí se mi váš způsob pilotování. Rozumíme

si, ne?“

„Skvělá zpráva, pane řediteli,“ zazubil se Tug.

„Báječné! Kolik to asi bude?“ Měl sice na jazyku jinou

odpověd, ale ovládl se. Nadutost i zbabělost tlustého

spolucestujícího mu pěnila krev, ale chápal, že musí

potvrdit svou pověst chamtivého lakomce Tuga

Carringtona… „Kolik asi?“

Odpovědi se nedočkal. Kola letounu už klouzala po

vyprahlé trávě přistávací plochy. Motor ještě nestačil

208

zhasnout, když White otevřel dvířka, seskočil na trávník

a rozeřval se na sluhu, aby okamžitě vzal jeho kufřík.

Tug se ušklíbl a zajel s letounem do dočasného

hangáru. Zastavil motory a vyskočil. Byl tu sám.

Spokojeně obešel letoun a otevřel dvířka zavazadlového

prostoru.

„Čistý vzduch,“ zašeptal. „Budu se držet Whitea

jako klíště. Nejdřív chci vyzvědět, co se tu přesně stalo a

pak se sem hned vrátím.“ Otočil se a zamířil k ředitelově

kanceláři.

Když vstoupil dovnitř, uviděl snad celý personál

Kudingy, jak sedí v pozoru před velkým šéfem. White se

choval jako politik, tepající společenské zlořády. Řečnil

jazykem ostrým jako břitva, gestikuloval a pouštěl hrůzu.

Jediný, kdo si Tugova příchodu všiml, byl Kreeze.

„Co tady chcete?“ zasyčel.

„Pan White mi přikázal, abych byl po celou dobu v

jeho blízkosti. Máte snad něco proti tomu?“ řekl Tug s

přísným výrazem.

„Chci ho tady,“ vybuchl White, který si všiml, jak

nezdvořile jedná Kreeze s jeho pilotem. Kreeze splaskl,

White se vrátil k proslovu a Tug se opřel o dveře a

zapálil si cigaretu. Líbezně se usmíval, neboť hotelový

ředitel dostal přes nos a vztek pana Whitea se jeho osoby

netýkal.

„Chci vědět naprosto přesně, kde jsou!“ hulákal

White a změřil si Kreezeho tak, že drobný muž zarostl

ještě hlouběji do podlahy. „Už jste chytili toho

Hebblethwaitea, nebo jak se ten chlap, u všech hromů,

jmenuje? Máte ho?“

„Ještě ne,“ hlesl Kreeze a z jeho výšky ubylo dalších

několik centimetrů.

209

„Jak to, že ne?“

„Nemůžeme ho nalézt.“ řekl pobledlý Kreeze.

„Zmizel. Vyslali jsme už několik pátracích skupin.

Hledání jsem se zúčastnil i já a jsem si jistý, že ho dostal

lev. V pralese jich včera v noci bylo celé stádo. Všude

byly stopy po jejich kořisti.“

„Už jste potopili stanici?“

Tug nastražil uši. Slyšel větu, které nerozuměl, a rád

by se té záhadě dostal na kloub.

„Právě v tomto okamžiku jde ke dnu,“ horlivě kýval

Kreeze. „Hned jsem tam poslal Stephana a Georga, aby

se o ní postarali. Každou chvíli se vrátí.“

„Jste si jist, že dokážete vysvětlit všechny

nesrovnalosti, až dostaneme podobné hosty jako byli ti

dva?“

„Nemusíte se obávat,“ ujišťoval ho horlivě Kreeze.

„Klidně si tu mohou přeházet i poslední zrnko písku. Ani

ten nejbystřejší špicl tu nic nenajde.“

„No, dobrá, aspoň něco,“ vzdychl White. „Jsou

nějaké další zprávy o Bigglesworthovi?“

„Žádné, pane. Kde by měl být?“

„Objevili ho v Káhiře. Napadlo mě, že se chce dostat

až sem.“

„To vůbec nepřichází v úvahu.“ mávl Kreeze rukou.

„To je směšné. Mimochodem, docela rád bych ho poznal

a kdyby přiletěl, vřele ho uvítáme. Naše hlídky dokonce

střeží i oblohu. Jinudy se sem totiž dostat nemůže.“

„Poprvé vás mohu pochválit,“ řekl White. „Musíme

být opatrní. Ten chlap si získal jméno tím, že dělá věci,

které jiní označují za bláznovství. Soustavně strká nos do

cizích věcí!“

210

„Nemusíte se znepokojovat, pane White. Jsme na

Biggleswortha

připraveni.

On

bude

překvapen!

Zpracovali jsme soubor poplašných signálů, které se liší

podle okolností. Co však uděláme s našimi výrobky?“

„Může je voda poškodit?“

„Mohla by, ale tiskárna je vodotěsná. Jakmile se

nádrže naplní vodou, klesne budova na dno jezera. Potom

stačí nahnat do komor vzduch, a celý ten náš vynález se

znovu vynoří. Není to složité. Nařídil jsem, aby dílnu

potopili asi dvacet yardů od břehu, kde už je dostatečná

hloubka… Záchranné práce – dobrý název, ne? – mohou

začít, až k nim dáte souhlas.“

Tug to pochopil rychle. Záhadný oříšek padělatelské

tiskárny byl rozlousknut. Tihle lotři byli skutečně

vynalézaví.

Dveře kanceláře se náhle hlučně rozlétly a dovnitř

vběhl udýchaný muž v montérkách. Po jeho čele stékaly

potůčky chladného potu a celý se třásl rozčílením.

„Je uvnitř!“ vykřikl.

„O čem to mluvíš, Georgi?“ vyštěkl Kreeze. „Kdo je

uvnitř?“

„Ten zrzavý polda, pane. Hebblethwaite je v dílně!“

Dvě vteřiny bylo ticho, a pak vypuklo peklo. White

zrudl a potom zavřískal hlasem zuřivého paviána. „Jak se

to mohlo stát? Jak se dostal dovnitř? Tak mluvte, u všech

čertů!“

„Přikázali nám potopit dílnu, pane. Odvázali jsme

tedy plovoucí plošinu, odstrkali ji na vodu a uvedli do

chodu elektromotory, které napouštějí nádrže…“

„To jste se vůbec nepodívali dovnitř?“ zaňafal

nešťastný Kreeze, který se před Whitem zmenšil natolik,

že ho už skoro ani nebylo vidět.

211

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nebyl k tomu důvod, pane.“

„Jste hlupáci! Co dál?“

„Dílna se začala ponořovat, když jsme zaslechli

tlumený rámus a zazněl výstřel. A pak další a další.“

Vzduch v kanceláři zhoustl.

„Co jste udělali? Nezdržuj!“ řval Kreeze. Ponížený

postoj jeho mechanika mu dodal sebevíru a ředitel opět

rostl. „Uzavřeli jsme ventily, pane.“

„Proč?“

„Protože jsme došli k závěru, že střely prorazily

pláty a tím narušily vodotěsnost dílny. Při ponoření

bychom zničili materiál a patrně i stroje.“

„Na tom teď nezáleží!“ ujal se slova White a praštil

pěstí do stolu. „Rozhodně by to byl nejhezčí způsob, jak

se zbavit toho hnusného policajta!“

„Pane, ale pokud se vnitřní prostory dílny naplní

vodou, už se nám ji nikdy nepodaří vyzvednout?“

„Ani kdyby se do nádrží znovu vehnal vzduch?“

„To by znamenalo jen jedno,“ vykládal montér.

„Budova by se proměnila v jakousi plovoucí želvu.

Neklesla by na dno a střecha by asi vyčnívala nad

hladinu. K vyčerpání vnitřní vody bychom museli

vyříznout v plášti velký otvor a čerpat ji hadicemi. Proto

jsme si řekli, že bude lepší, když o dalším postupu

rozhodne pan Kreeze.“

„Dostane se ten chlap ven?“ zeptal se White.

„Vyloučeno, pane. Plošina je napůl zaplavena,

kolem se hemží krokodýli a hlavně – otvory po střelách

přece nikdo neproleze.“

212

White se nadechl. „Pak nemáme důvod k

rozčilování. Dokážete dílnu přitáhnout ke břehu?“

„Samozřejmě, pane. Snadno. Stačí trochu vzduchu

do nádrží a vztlak nám umožní tělesem pohybovat.

Servomotory jsou uloženy ve strojovně elektrárny.“

Děsivá představa uvězněného Gingera přiměla Tuga,

aby se pohnul. Slyšel už dost. Mechanik se dál potil v

palbě dotěrných otázek, takže si nikdo nevšiml, jak se

pilot po anglicku vytratil. Zavřel tiše dveře a hnal se k

hangáru. Našel Bigglese sedícího u podvozku na zemi a

kouřícího cigaretu.

„Čekám na tebe,“ přivítal ho Biggles. „Co mi

neseš?“

„Spoustu věcí!“ vyhrkl Tug. „Poslouchej!“

Biggles se až otřásl pod sprškou Tugových

informací. Konečně mu však bylo jasné, kde hledat

výrobnu padělků. „No sláva,“ řekl. „Takže je máme!“

„Ne tak docela,“ řekl Tug. „Uvnitř je Ginger!“

„Cože?“ Biggles vyskočil.

„Nikdo jiný to být nemůže. Slyšeli ho, jak tam

rámusí. Potom taky střílel do stěny, aby si zajistil vzduch.

Ze zdejších lidí není uvnitř nikdo a jak znám Gingera, ten

se vetře všude. Je uvnitř! Musíme se k němu dostat dřív,

než ho utopí nebo hodí krokodýlům. Ta ohavná sebranka

se něj chystá!“

Biggles zahodil cigaretu. „Víš, kde to je?“

„Snad to najdu.“

„Máš zbraň?“ zeptal se pilot a vytáhl z cípu burnusu

automatickou pistoli.

„Jistě. A tady ji nikdy nenosím zajištěnou.“

213

„Kdyby nás někdo chtěl zdržovat, bez rozpaků ji

použij. Miř dobře! Lavina se rozjela a uprostřed kopce ji

nezastavíš. Připraven?“

„Jo.“

„Je někdo venku?“

Tug se vyklonil z hangáru. „Ne. Vzduch je čistý.“

„Výborně! Jdeme!“

Rozběhli se k brance v drátěném plotu. Zatím jim do

zad pražilo jen spalující africké slunce.

214

KAPITOLA

ŠESTNÁCTÁ NA KAHÁNKU

Úprk k elektrárně proběhl mnohem snadněji, než

Biggles původně předpokládal. Přeběhli okolo bungalovu

a branka v plotě byla dokořán.

Chvíli neviděli ani živáčka, až si Tug všiml několika

černochů. Stáli za plotem, ani se nepohnuli a jen udiveně

sledovali běžce, kteří se tak namáhali v tom dusném

vedru.

„Máme štěstí, že George zapomněl zamknout,“

zasyčel Tug.

Biggles neodpověděl a zběsile pádil dál.

„Tamhle je stanice,“ ukázal Tug, když se zastavili

uprostřed svahu, v místě s dobrým výhledem na jezero.

„Ginger je uvnitř té polopotopené barabizny. Vidíš kabel,

co spojuje strojovnu na břehu s tiskárnou?“

„Vidím,“ řekl Biggles a ukázal před sebe. „Je tam

také hlídka.“

„To bude Stephan.“

„Skvělé! Potřebujeme Stephana, aby nám ukázal, jak

se napouští do nádrží vzduch, aby se ten dábelský

vynález vynořil,“ zamyslel se nahlas Biggles a znovu

vyrazil.

Udýcháni doběhli na břeh jezera a zaslechli dunivý

hlomoz uvnitř plovoucího domu. Zaduněly tam dva

výstřely a vzápětí zahlédli záblesk mezi částečně

odštípnutou roletou na okně.

215

„Vypadá to tak, že Ginger buší do kovadliny, aby se

dostal ven,“ vyhrkl Tug. „Podívej!“ V okně se objevila

pažba pušky.

Znovu zaslechli výbuch výstřelu a následovaly

údery pažbou do ocelového krytu. Gingerovi se podařilo

vyrazit okenní rám. Roleta i s rámem odpadla do jezera a

voda vystříkla do výše.

„Ten Ginger má ale páru,“ zavrčel Biggles.

„Byl bych veselejší, kdyby uvnitř byli ti lumpové,“

řekl smutně Tug.

Ke břehu už chybělo jen třicet yardů, když se jim

vydal vstříc zaražený mechanik Stephan. Vůbec netušil,

kdo mu přichází na pomoc. Netvářil se nijak vesele, ale

ustrašený nebyl. Vyděsil se, až když zjistil, že hledí do

ústí Bigglesovy pistole. Zastavil se, otevřel ústa a

nezavřel je po celou dobu Tugova projevu.

„Jsem Carrington, pilot pana Whitea,“ začal Tug tak

sebejistě, že si Stephan nedovolil zapochybovat. „Je tady!

Byl jsem v kanceláři, když tam přiběhl George. A tobě

utrhne obě uši!“

„Proč, proboha…?“

„Mlč! Chce mluvit s tím chlapem uvnitř. Pan White

ti nařizuje, abys ho dostal ven, nebo půjdete ke dnu oba!

Přišli jsme si pro toho chlápka.“

Mechanik neváhal ani onu pověstnou vteřinu, patrně

i proto, že Tugova slova podtrhl namířený revolver. Jak

by také mohl tušit, že se přímo za ním vydali dva

policisté až z dalekého Londýna? Beze slova vletěl do

strojovny, spustil motory a zatáhl za páku. Motor se

roztočil a lano s kabelem se začalo navíjet.

Biggles bedlivě sledoval okolí a s potěšením

pozoroval, jak se dílna vynořuje z vody a pomalu se šine

216

ke břehu. Ginger zírající z vyražené okenní díry ho

poznal, ačkoli jeho šéf vyhlížel jak otrhaný beduínský

loupežník. Radostí zavýskl. Stephan vyšel ze strojovny.

„Ten chlap uvnitř má pušku. Může být nebezpečný,“

řekl s obavami ve hlase.

„Já se už o něj postarám,“ klidně odpověděl Biggles

a významně potřásl pistolí.

Záchranná operace probíhala bez nejmenšího

zaškobrtnutí, ale nedalo se předpokládat, že takový pokoj

a mír vydrží dlouho. Dílna se blížila k břehu velice

pomalu a pak Tug zahlédl, jak se stezkou od domu řítí k

brance hlouček mužů. Protože někteří z nich neměli

předpoklady pro kariéru na běžecké dráze, procesí se

protáhlo v dlouhý řetěz. Biggles si právě stačil všimnout,

že v přepadové skupině chybí černoši, když se od ubikací

vzadu vyřítila černých chlapců celá rota. Křičeli, mávali

nad hlavou puškami a hlavně, byli zdatnějšími běžci než

bílí. Nebylo divu, že lotrovské komando v černém

provedení brzy předběhlo houf bílých lupičů.

217

Biggles se okamžitě rozběhl k jezeru, ale to už vířila voda...

218

Lavina se dala do pohybu. Biggles se nemýlil.

Stephan pojal podezření. Zamračeným pohledem

těkal od Bigglese k Tugovi a zase zpátky.

„Co jste vlastně zač?“ vypískl přeskakujícím hlasem.

Jak se zdálo, pochopil, že tu něco nehraje.

„To se brzy dozvíte,“ řekl Biggles.

K jezem dolehly varovné výkřiky, Stephan pochopil

a rozhodl se odporovat. Pravice mu zajela ke kapse.

„Klid, mladíku!“ přikázal Biggles a ústí jeho zbraně

se zvedlo. „Nepokoušejte se o hlouposti! Mrzelo by vás

to!“

„Vy jste policajti, co?“ vyštěkl Stephan. „Vy patříte

k tomu uvnitř, co?“

„Správně, brácho,“ řekl Tug, aniž by hnul brvou.

„Jsi chytrý chlapec.“

Mechanik se pokusil uskočit za dveře strojovny.

Chtěl zastavit stroje a zmizet. Takovou opovážlivost mu

ovšem Biggles nedovolil. Varovně vykřikl, ale Stephan

to nepochopil a neposlechl. Z ústí hlavně revolveru

vyšlehl plamen, muž se zkroutil bolestí a padl na stěnu

strojovny až to zadunělo. Opřel se levou rukou o zem a

druhou se snažil vydolovat z kapsy revolver. Vstával.

Bigglesovy rty se protáhly do úzké čárky. Znovu

pozvedl zbraň, než však zmáčkl spoušť podruhé, Stephan

zavrávoral, paže se mu podlomila a muž se pozadu skácel

do jezera.

Biggles se rozběhl ke břehu, ale uviděl jen zvířenou

vodu a pak se nad hladinou mihl obrovský ocas ještěra.

Po Stephanovi tu už nebylo ani stopy a jen kruh vlnek na

povrchu připomínal místo, kde skonalo jeho tělo. Biggles

odvrátil tvář, neměl co by řekl.

219

„Dostal jsi to, blázne,“ ulevil si Tug, sledující

vyděšenýma očima mechanikův konec. „Můj Bože.“

Jenomže na smutek nebyl čas. Od dřevěné stěny

elektrárny se náhle odlomila dlouhá tříska a dolehl sem

zvuk výstřelu. Biggles se hbitě otočil ke stezce a viděl, že

první černoši jsou nebezpečně blízko. Už zahájili palbu.

Kolem pilotovy hlavy hvízdla kulka a zaryla se do

dřevění.

„Musíš je zadržet!“ křikl na Tuga. „Střílej

doprostřed stezky, na chvíli je to zastaví! Jinudy

nemohou, v bambusovém porostu by neměli pevnou

půdu pod nohama. Jdu se postarat o Gingera!“

Tug natáhl paži s revolverem a Biggles se otočil k

Gingerovi, jehož hlava vykukovala malým okénkem,

podobným lodnímu.

„Dokážeš prolézt?“

„Jen tak tak.“

„Pohyb! Počkej ale, až budeš u břehu. Neopovažuj

se strčit nohu do vody.“

„Ani za nic,“ dušoval se Ginger. „Jenom kosti by z

ní zbyly, když tam číhaj krokodýli,“ zarýmoval. Smál se

od ucha k uchu a zdálo se, že vůbec nevnímá sílící

střelbu.

„Nehraj divadlo a vylez!“ zařval Biggles.

Střelba černé gardy sílila a svist kulek se ozýval

stále častěji. Některé letěly hromsky blízko, ale naštěstí

šlo o nesourodý útok, protože Tug se v úloze osamělého

mohykána bil statečně. Černoši se rozložili ve křoví při

cestě a přímého útoku po ní se zatím neodvážili. Vzadu

se vynořili první bílí muži a ačkoli se zdálo, že jsou

znechuceni zbabělostí černochů, dopředu také nijak

nepospíchali. Biggles byl zkušený voják a rychle

220

pochopil, že nastává rozhodující chvíle. Zařval na Tuga,

aby se kryl, vybral si místo a složil se na zem.

Plovoucí dílna se dotkla břehu. Ginger odtrhl zbytek

rolety a vyškrábal se ven. Povedlo se mu to, ale na břehu

zakopl o mohutný pahýl vyvráceného kmene a upadl.

Naštěstí si hned uvědomil, že nechtěně nalezl ideální kryt

a zůstal tam ležet. A pak se v okénku zjevila tvář

umrlcova!

Ginger, který se právě díval na Bigglese, spatřil, jak

se jeho obdivovanému veliteli vytratila z tváře barva.

Biggles zbledl jako sama smrt, otevřel úžasem ústa a

nedokázal ani hlesnout. Zrzek pochopil, že to způsobil

Bertie, který právě prostrkoval oknem nohu.

„Kdo je to?“ zmohl se konečně Biggles na větu.

„Kdo to, sakra, je?“ opakoval chraptivě, hlasem plným

nepochopení.

„Vylézá tvůj přítel Bertie. Tys na něj zapomněl?“

„Ale vždyť Tug říkal…“

Ginger si až teď připomněl, že Biggles považuje

lorda za mrtvého, neboť Tug byl svědkem divoké noční

scény s buvolem a zakrvaveným Bertiem. Vypadlo mu to

prostě z hlavy.

„Bertie je v pořádku,“ vykřikl vesele. „Nemá ani

škrábnutí. Kolem něj létají kulky obloukem!“

„Propánakrále, Bigglesi,“ ozval se Bertie. „Kde se tu

bereš? Už jsem měl o tebe strach, jemináčku!“

Lord se vydrápal z okna a skončil za pahýlem vedle

Zrzka. „Kolik je vůbec hodin, pánové? Řekne mi to

někdo?“

Tug, dosud plně zaměstnaný palbou, sklonil pistoli a

otočil se za zvukem rozjařeného hlasu, který tak důvěrně

znal. Na Bertieho „Propánakrále“, se přece nedalo

221

zapomenout! Zbledl a chybělo jen málo, aby vyskočil na

nohy. Útočníci by dostali skvělý cíl. „To je přece Bertie!“

vykřikl užasle. „Co tu děláš, chlape? Řekl jsem každému,

žes odešel k Burtonům na pivo!“

„Snad mám právo na vlastní názor,“ křikl Bertie.

„Sám si vybírám hospody, kam jít na pivo! Ne abys mě

ale přiběhl obejmout! Hrozně zapáchám a moje

kalhoty… škoda mluvit.“

„Přestaňte se handrkovat,“ zazněl ostrý Bigglesův

hlas. „Nejsme v kabaretu! Dávejte pozor! Tohle je jiné

představení a uzel na oprátce nepovolil. Hej, Gingere,

máš ještě střelivo?“

„Mám, ale málo,“ zamával Ginger loveckou puškou.

Je to hloupé, ale na vystřílení díry do plechu jsme

spotřebovali skoro všechny náboje. Ta hlaveň je horká,

šéfe.“

„Kde je Bertieho kulovnice?“

„Utopil ji v bahně.“

„Co se vlastně stalo, Bertie? Tug říkal, že tě zabil

buvol.“

„Ginger si vymyslel, že budu hrát mrtvého. Bylo

potřeba přelstít Kreezeho a vyšlo to. „Jemine! Můžu snad

za to, že jsem tak skvělý herec? Spolknul to i Tug!“

Mnoho času a pohodlí na rozhovor neměli. Při

výměně informací a názorů jim nad hlavami létaly kulky

a všichni čtyři muži rychle hledali nejvhodnější místo k

obraně. Objevil ho Biggles a stačilo ukázat. Plazili se k

malé, zarostlé vyvýšenině u břehu a občas některý z nich

vystřelil.

Nelenil ani Kreeze a pokřikoval na černochy, aby

konečně uzavřeli půlkruh, kterým by obklíčili břeh.

Střelba ochabla, obě strany měnily postavení.

222

„Kolik máme zbraní?“ zeptal se Biggles.

Sečetli zbraně až příliš snadno. Jedna kulovnice, dvě

pistole a dva automatické revolvery. Náboje nepočítali,

ale zbývalo jich také málo.

Biggles se otočil k Gingerovi: „Víš, jak se odsud

dostat?“

„Víceméně.“

„Tak mi poraď! Brzo začne přihořívat. Kreeze pošle

pro mačety, aby jeho lidé vysekali bambus. Pak se tu

budeme smažit jako omeleta na pánvi s olejem.“

Bigglesovo podezření se vzápětí potvrdilo. Zvedlo

se několik tmavých postav a rozběhly se zpátky k brance

v plotě.

„Máme jen dvě možnosti,“ vysvětloval Ginger.

„Buď se schováme v džungli, nebo vnikneme do

elektrárny.“

„Abychom se dali obklíčit krokodýly a smečkou

lotrů v jejich vlastním domě? To se mi vůbec

nezamlouvá. Dovnitř se dostaneme, ven už ale ne.

Nejsme na tom tak dobře, abychom vydrželi delší čas v

obklíčení. A kdyby se rozhodli elektrárnu obětovat, stačí

jediná pochodeň a lehne to celé popelem. Shořeli bychom

na troud. Máme něco k jídlu? K pití?“

„Nic.“

„Skvělé,“ řekl Biggles. „Takže zaútočíme. První na

řadě bude strojovna, aby nemohli ten ponorkový dům

znova potopit. Jen tak mezi řečí, co je vlastně uvnitř?“

„To by ses divil! Rotačka, bankovní papír a falešné

bankovky.“

„Vida!“

„Bylo to jak na výstavě. Pokochali jsme se

pohledem na spoustu královen a premiérů a umělecky

223

vyvedených číslic na bankovkách,“ řekl Ginger.

„Kdybych věděl, že tu dílnu mohou potopit, tak bych do

ní nikdy nelezl. Takhle zas mám balík padělků v kapse.“

„Výborně. Dokážeš zničit ten motor?“

„Jestli to dokážu? Udělám to s radostí!“

Ginger se odplazil zpátky a pak zazněly údery kovu

o kov. Podle jejich síly se mohl i Kreeze a jeho černoši

dovtípit, že dělník ničitel koná svou práci s obrovskou

chutí a pílí.

„Hele, starý brachu,“ ozval se Bertie. „Kde zůstal

Algy?“

„Odlétl do Londýna za Raymondem.“

„To měl štěstí!“

Biggles se podíval na ručičky hodinek. Ukazovaly

už půl druhé. Tlupa černochů se mezitím dala do mýcení

hustého bambusového porostu. Střelba utichla, jen občas

někdo vystřelil Pánubohu do oken.

„Ticho před bouří, pánové,“ vážně pronesl Biggles.

„Pokud se chceme o něco pokusit, máme právě teď

příležitost. White, Kreeze a jejich banda nás tu nenechají

lenošit dlouho. Neříkal někdo z vás, že v hotelu jsou další

lovci? Možná, že bychom v nich získali spojence. Kde

budou teď?“

„Je tam jeden britský plukovník a dva Američané,“

kývl hlavou Bertie. „Vyšli si asi na lov a nevrátí se před

soumrakem.“

„Škoda. A jak jste se sem dostali vy? Určitě ne po

cestě!“

„Ty víš všechno, Bigglesi,“ řekl Ginger, který už

dokončil ničivé dílo. „Skácený strom strhl kus plotu a

nevěřím, že Kreeze o té díře ví. Dal by plot okamžitě

opravit.“

224

Biggles se zachmuřil.

„Co kdybychom je nejdřív přesvědčili, že se

skryjeme uvnitř?“ řekl a mávl rukou k elektrárně. „Skočí

nám na to?“

„To by se mohlo podařit. Máš už zase nějaký

nápad?“

„Ne. Jen se snažím vyhodnotit naší situaci. Nepřátel

je moc a do otevřené přestřelky se nemůžeme pustit.

Máme málo střeliva a bez jídla a pití uvnitř dlouho

nepřežijeme. Můj žaludek se ozývá už teď. Nemáme

prostě jinou možnost, než se vypařit. Z dostřelu se jim

dostaneme jedině Tugovým pacemakerem. Nešlo by

prolézt tou dírou nazpátek a sebrat jim letadlo? Pokud

Kreezeho přesvědčíme, že jsme se skryli v elektrárně,

mohlo by se nám to podařit. Bude hlídat jezero. Protože

máme důkazy o padělcích, není tu už naše přítomnost

nutná. Až se nám podaří o výsledcích pátrání podrobně

informovat Raymonda, poradí si s bandou bez potíží.

Kdybychom dokázali uletět, jsou v bryndě. Nemohou

potopit dílnu a bez letadla se ani z Kudingy nedostanou!“

„Jeminkote,“ ozval se Bertie. „To je vymyšleno

perfektně. Jak je oklameme?“

„To právě nevím. Kdyby se to zdařilo, vrátíme se

sem v hojnějším počtu,“ pokračoval Biggles. „Teď

musíme zmizet! Brání tomu něco?“

Schválení ústupové akce bylo jednomyslné.

„Takže začneme,“ řekl Biggles. „Je moc důležité,

aby ti lotři poznali, že jsme pryč, co nejpozději.

Nejchytřejší bude, když se někdo zdrží v zadní střelecké

věži a přesvědčí bandu, že naše střelba neumlkla. Hej,

Bertie, víš kde je ta díra v plotě?“

„Jak by ne, propánakrále!“

225

„Dobrá. Ginger nás povede džunglí. Ty se tu zdržíš

asi čtvrt hodiny a občas vystřelíš. Pak nás doběhneš.

Počkáme na tebe.“

„Jak přikazujete, výsosti!“ uklonil se Bertie.

„Upaluj napřed!“ pokynul Biggles Gingerovi.

„Jdeme za tebou.“

„Dávejte pozor na zmije,“ varoval je Ginger. „Říká

se, že jich jsou ve zdejších bažinách celá klubka, já ale

viděl jen jednu.“ Zrzek domluvil, a odplazil se do

bambusového porostu.

Biggles s Tugem ho následovali, zatímco Bertie

zaujal pozici osamělého ležícího střelce.

Brzy se zvedli na nohy a za dne jim cesta k díře

netrvala ani dvacet minut. Hada nepotkali. Za dalších

dvacet minut vstoupili na stezku, vedoucí k táboru, jen

kousek od místa, kde dosud ležely zbytky mohutného

hlídacího buvola. Lvi se při své noční hostině skutečně

činili. Nad ohlodanými kostmi se vznášely roje much.

Ginger se pečlivě rozhlížel, zda neobjeví Bertieho pušku,

ale zklamaně zavrtěl hlavou. Musela ji sebrat hlídka.

„Tadyhle nám umřel Bertie,“ ukázal Bigglesovi na

místo, kde naaranžoval padlého lorda. „Promiň Tugu,“

omlouval se. „Nenapadlo mi, že přijdeš.“

„Nic jiného vám nezbývalo,“ pokrčil rameny Tug.

„Řeknu ti, že jsem ještě neviděl tak dokonalou mrtvolu…

Vždyť z něj všude kapala krev.“

„Buvolí krev, hochu,“ kýval Ginger hlavou. „Bertie

uklouzl a spadl do téhle louže. Kapala z něj voda a já ho

jen trochu nalíčil, na červeno. Příjemné nám to nebylo…

brr,“ otřásl se.

Dohnal je Bertie a hned poznal, kde se zastavili.

226

„Proč čekáte zrovna tady?“ vybuchl. „Vždyť to tu je

odporné. Těch much! Nemůžete si najít jiné místo, kde

byste na mne počkali? Je jich tu tisíc. Propánakrále, proč

nelelkujete jinde?“

„Tady se líp vyznáš,“ odsekl Biggles. „Ale jinak

máš pravdu. Čím dřív budeme pryč, tím líp. Mám jen

pocit, že až se dostaneme ven z džungle, humor nás

všechny přejde. Jak je daleko k hangáru?“

„Jen kousek,“ ohlásil Ginger. „Sotva deset minut

rychlé chůze.“

„O.K., pánové. Přidejte plyn.“

Ginger se ujal vedení. Šli husím pochodem a

nepadlo už ani slovo. Každý hluk a chybný krok by je

mohl prozradit. Na kraj pralesa se dostali bez obtíží.

Spatřili před sebou otevřený přístup na hranu kráteru.

Sluneční světlo klouzalo po svazích jako žhavá povodeň

a vzduch se tetelil odpoledním žárem.

„Jdeme dál!“ přikázal Biggles.

Jenomže náhle se před nimi objevily dvě černé

postavy. Byli to černoši, pověření Kreezem ke střežení

letiště. Bylo pozdě, ukrýt se v lese už nešlo. Muži

varovně vykřikli a zmizeli ve křoví.

„Toho jsem se bál,“ vzdychl Biggles. „Během

několika minut se Kreeze dozví, na čem je. Dojde mu, že

toužíme po letadle. Jak jsem tušil, nenaletěl nám.

Vpřed!“ Rozběhl se.

Utíkali. Pot jim stékal z tváří, ale cíl se blížil.

Představa o pohodlném nástupu do pacemakera se však

brzy rozplynula. Byli už téměř u hangáru, když ze stínu

vyběhla tlupa černochů. Čekal s nimi doktor Dorov a

povzbuzoval je. Biggles si uvědomil, že pan Kreeze

opravdu není hlupák, že dal hlídat i letiště.

227

„Stůjte!“ zavelel Biggles a zvolnil krok. „Taky mě

mělo napadnout, že to nařídí. Pochopil, že Tug patří k

nám a hned vyslal hlídky k letadlu. Škoda! Možná nám

chybělo jen pár minut.“

„Když si spočítal, kolik nás bylo u jezera, musel na

to přijít,“ zavrčel Ginger. „Rozmnožili jsme se příliš

rychle!“

„Jestli si mně všiml, zamotala se mu hlava,“ ozval se

Bertie a přetřel zvlhlé sklo monoklu rukávem košile.

Drobná postava pana Kreezeho se objevila nedaleko

od nich na okraji kráteru. Stál tam s ním i White,

Robinson, George a na břehu nezapomněli ani černošský

doprovod.

Lest nevyšla. Osádka Kudingy stála uprchlíkům v

cestě.

Chvíli se nikdo nehýbal, zdálo se, že obě strany

zvažují, co dál. Ačkoli převaha místní bandy byla

zdrcující, nikomu se nechtělo zahájit střelbu. Nekrytí

střelci by padali jako mouchy. K Bigglesově úžasu se

velitelé obou skupin nechovali nepřátelsky. Za hangárem

stojící doktor Dorov se dokonce lehce usmíval…

Kreeze pozvedl bílý kapesník a zamával s ním.

Zahájil vyjednávání na dálku a musel hodně hulákat, aby

ho všichni slyšeli.

„Vzdejte se!“ křičel Kreeze. „Nedostanete se pryč!“

„Nemáme chuť,“ zařval Biggles a všichni čtyři se

vydali pomalým, opatrným krokem k letounu. Cítili

jistou převahu plynoucí z faktu, že nikdo z Kudingy

neovládal pilotní umění. Oni byli výtečnými letci,

dokonce i Bertie, muž, který přežil vlastní smrt!

„Odhoďte zbraně! Nabízím vám rozumné jednání.

Dohodneme se!“

228

„Vy odhoďte zbraně!“ zaječel Biggles. „Slibuji, že

vás dovedu před řádný tribunál v Káhiře. Budou tam s

vámi jednat korektně! Vzdáte se dobrovolně?“

„Nemáte mi co přikazovat,“ zavřískal Kreeze.

„Jak myslíte,“ zařval Biggles a pokrčil lhostejně

rameny.

Kreeze se otočil ke svým společníkům a něco jim

řekl.

„Pozor!“ vykřikl vzrušeně Biggles. „Chtěl nás jen

zdržet. Tamti černoši nás obkličují!“

Skupina mužů s puškami byla v pohybu a uzavírala

kolem nich kruh.

„Chtějí nás dostat do křížové palby,“ ozval se

Ginger.

„K zemi!“ vykřikl Biggles a šel příkladem. Ostatní

zalehli vedle něho a připravovali si zbraně.

„Zalehnou také a začnou střílet. Držte si klobouky!“

Oba vyjednávači přestali řvát a na chvilku zavládlo

ticho. Potom zahřměly první výstřely, kulky zahvízdaly a

vzadu zapraskaly větve zasažených stromů. Střílel i

šmajdavý doktor, který tolik miloval pestrobarevné

ptáky. Jeho oddíl odřízl ležící čtveřici od vytouženého

hangáru. „Neměli bychom to provětrat?“ napadlo Tuga.

„Začíná tu být vážně dost dusno.“

„Šetřete střelivem,“ řekl Biggles. „A ventilátor tu

nemám, Tugu.“

Výstřely dozněly a znovu zavládlo ticho. Mračna se

stahovala.

„Mají to až příliš jednoduché,“ řekl najednou

Biggles. „Obklíčí nás a až budeme na talíři, vezmou nůž

a vidličku! Jediný způsob jak se vyškrtnout z jídelníčku,

je dostat se k letadlu. Nemáme jinou možnost, než se

229

dostat do hangáru. Jinak jdeme ke dnu, pánové, ustoupit

už není kam. Všichni si uvědomte, co tam na nás čeká.

Jenomže my se nevzdáme, pokud vidíme v jejich síti

alespoň malou skulinku. Až řeknu, pokusíme se o přímou

zteč.“

„Poslouchejte!“ ozval se Ginger. „Copak je to?“

Kdesi v dálce se ozvalo bzučení přilétajícího letadla.

„Asi Ivan, jejich šéfpilot,“ prohlásil zhnuseně Tug.

„Čekají na něj.“

„Taky pacemaker?“ zeptal se Biggles. „Nevím

přesně, ale řekl bych, že ano.“

„Nezdá se mi to. To co slyším, je větší stroj.“

Zaposlouchali se. Hluk rychle sílil.

„Slyším těch motorů víc. Počkejte! Podívejte se, jak

si černí hoši najednou rozmýšlejí na někoho útočit.“

Hluk motorů slyšela i druhá strana a někteří černoši

odkládali pušky na zem. Neodradily je od toho ani zuřivé

výzvy doktora Horova. Pak se všechny hlavy otočily k

obloze, kde se objevilo první letadlo. Stroj vyplul nízko

nad džunglí a prudce klouzal dolů k vyprahlému mlatu

letiště.

„Bombay!“ zařval Ginger. „Tam letí druhý!

Záchrana v hodině dvanácté!“ křičel, když viděl, jak se i

druhý letoun chystá na přistání.

Biggles sledoval přistávací manévr obou strojů s

nedůvěrou, ale oči mu ožily.

„Myslím, že nacvičují nouzové přistání, hoši.

Nechce se mi věřit, že by tu přistáli, ale určitě budeme

mít chvíli klidu,“ řekl. „Jen se podívejte!“

Přílet velkých letounů zcela změnil bojová postavení

u hangáru. „Páni,“ vykřikl Tug. „Nikdy v životě jsem

neviděl, že by se někdo tak bleskově vytratil!“

230

Bojiště bylo náhle pusté a prázdné. Stál tu opuštěný

hangár a opodál leželi na zemi čtyři muži. Nejenom bílí

vládcové Kudingy, ale i jejich najatá cháska musela

dobře vědět, co značí tři velká písmena R.A.F. na boku

přistávajících letadel. Všichni se rázem vytratili.

„Jemine!“ jásal Bertie. „Nevěřil bych, jak účinkují

na některé lidi plechovky s bílou, červenou a modrou

barvou! Všichni zalezli do lesa. Nádhera! To ale byla

rychlost!“

„Že by s tím měl něco společného Algy?“ ozval se

Ginger.

„Ne. Nestihl by to,“ řekl Biggles. „Myslím, že se

Raymond spojil se štábem pro Střední východ nebo s

policejním ředitelstvím. Ale podívejte se. Oni skutečně

přistávají!“

Když se podvozek prvního letadla dotkl země,

Biggles vyskočil a ostatní ho následovali. Kreezeho lidé

byli pryč. Vrtule letadla se ještě točily, když se otevřely

dveře kabiny a v otvoru se objevili muži ve stejnokrojích.

Jeden za druhým vyskakovali na seschlou trávu.

„Egyptská policie,“ vyhrkl Biggles. „To zařídil

generál. Oddíly policistů málokdy spolupracují s

armádou. Vidím majora Grattana. To je ten chlapík, co

nám pomohl v Káhiře a kterému jsem už tehdy říkal, že

se do konce tohoto měsíce ještě zapotí.“ Vykročil, aby

velitele police přivítal. Na ploše už stálo čtrnáct mužů,

připravených k okamžitému zásahu.

„Rád vás vidím.“ řekl Biggles. „Dorazili jste právě

včas. Létaly tu kulky a dost to rachotilo. Který anděl vás

poslal?“

„Přišla depeše z ministerstva zahraničí. Dostali jsme

příkaz, abychom v Kudinze zametli dvorek.“

231

„Budete mít příležitost,“ vzdychl Biggles a sáhl po

cigaretě. „Co se tady vůbec stalo?“

„To vám rád povím,“ řekl Biggles. „Ale není kam

chvátat. Mají sice letadlo, ale nemají pilota. Nemohou

uniknout. Vy však budte opatrní, mezi černochy je

několik amerických gangsterů, kteří se tu vydávali za

domorodce.“

„Díky za informaci,“ kývl major. „Pomůžete nám?“

„Já sám se jdu nejdřív osprchovat,“ přihlásil se

Bertie ke svému oblíbenému tématu. „Nemohu se ani

cítit, propánakrále!“

Otevřely se dveře druhého letounu a před hotelem

nastoupil další policejní oddíl.

„Bertie má pravdu,“ připustil Biggles. „Potřebovali

bychom se umýt a trochu se napít. Máte tu dostatek lidí,

majore. Vydržte to chvíli bez nás!“

„Raději bych vás měl po ruce,“ řekl major. „Znáte to

tu a budete užiteční. Dejte si něco k pití, my na vás

počkáme. Mužstvo zatím pročeše nejbližší okolí.“

„Dobře,“ usmál se Biggles. „Neprohloupíte, když

posadíte za mříže i posledního černého chlápka s

oštěpem, na kterého narazíte. Na pokoji nechte jen

plukovníka Dupraye a oba Američany. Ti si sem opravdu

přijeli jen zastřílet… myslím na zvěř!“

Biggles zamířil k hotelu, ale Bertie ho předběhl.

232

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

PODTRŽENO, SEČTENO

Biggles nikomu nedovolil ztrácet čas. Po krátké

sprše a bleskovém občerstvení se všichni sešli v opuštěné

hale. Otevřenými okny sem dolehlo několik výstřelů z

blízkého sousedství Kudingy a potom i rány, přicházející

hluboko z džungle. O jejich původu nebylo nutné

uvažovat. Banda se nehodlala vzdát tak lehce.

Poslední přiběhl Bertie v novém vonícím obleku.

„Tak kde jsou ti nevzdělaní barbaři, kvůli kterým

jsem se musel povalovat v buvolí krvi? Ukažte mi je

někdo!“

„Jsi poslední a jdeš zase pozdě,“ ušklíbl se Ginger.

Zdrželi se v pokojích sotva půl hodiny, ale když

přišel Bertie, byl už major Grattan zpátky a sdělil

ostatním, že pro ně už žádná práce nezbyla.

Kreeze a Robinson byli zajati. Smutně seděli v

kanceláři, která sloužila jako dočasné vězení. Ptačí

doktor Dorov dopadl hůř. Chtěl uniknout za každou cenu

a přes varovné výstřely, odmítl podřídit se zákonu.

Nestřílel do vzduchu, mířil na policisty, ale naštěstí

neměl tak dobrou mušku jako oni. Našli ho v houští.

Ještě žil a před smrtí se přiznal, že jeho jméno je v

seznamu válečných zločinců.

Jeho poslední slova však nebyla přiznáním. Poslal

všechny spojence ke všem čertům a přál jim co největší

škodu. Zvláště měl spadeno na Anglii a doufal, že

padělané libry rozvrátí její hospodářství. Později se

zjistilo, že Němec Dorov skutečně pocházel z Čech. Měl

233

skvělou pověst jako finančník, začátkem války se však

stal vedoucím falzifikátorské skupiny nacistů. Ukázalo

se, že zavinil smrt desítek schopných rytců, fotografů a

sazečů, kteří odmítli práci pro blaho Velkoněmecké říše.

Stephan a George s ním spolupracovali už ve službách

hákového kříže.

George uprchl do stepi. Viděli ho jak prchá, ale

podle domorodců neměl naději vrátit se do civilizace. Z

černých gangsterů z New Yorku nepřežil žádný. Všichni

tři zbývající zahynuli v ohni střel.

Zbýval White. Major jen nerad připustil, že jim

zmizel. Naposledy ho viděli, jak se ztrácí v bambusovém

porostu u jezerních bažin.

Vlastní ztráty byly neuvěřitelně malé. Pouze čtyři

policisté byli zraněni, ale naštěstí žádný z nich těžce. Po

ošetření byli tři z nich ihned schopni služby.

„Musíme projít ten močál,“ prohlásil Biggles,

„White je jejich Velký šéf, nenechám ho tady!“

„Bude to nebezpečné,“ namítal Grattan. „Daleko se

dostat nemůže, veškeré přístupové stezky jsem dal

obsadit. Vyleze sám.“

„Proč jste ho nepronásledovali hned?“

„Chycené krysy koušou,“ řekl major. „Jak víte, že je

šéf?“

„Také se snažím předejít obětem. Ale pokud se brzy

neobjeví sám, vezmu svoje chlapce a dojdu si pro něho.

Že právě on je Velkým šéfem, jenom předpokládám. Teď

i proto, že má dost důvodů, aby se tak usilovně skrýval.

V té mokřině mu rozhodně není do skoku! Už se sice

těším domů, ale neusnul bych, kdyby nám utekl. Víte co,

majore? Jdu hned. Vytáhneme ho z bláta.“

„Dobře,“ vzdychl major.

234

Biggles vstal a vydal se k jezeru, ostatní ho

následovali. Když došli k bambusovému porostu, pilot

přikázal, aby se zastavili, a sám, s revolverem v ruce,

rozhrnul hustě rostoucí stonky. Udělal pár kroků, zastavil

se a naslouchal. Vládlo bezvětří a sebemenší šelest

nerušil ticho bažiny.

„Haló, White!“ vykřikl netrpělivě. „Nemůžete utéct.

Doporučuji yám, abyste to sbalil.“

„To jste vy, Bigglesworthe?“ ozvalo se nebezpečně

blízko, ale tón Whiteova hlasu byl žalostný. Už z něj

Biggles cítil, že ho Velký šéf prosí, že žadoní o

záchranu…

„Jsem to já. Jdu si pro vás.“

„Poslouchejte mne,“ ozval se White. „Dám vám sto

tisíc, když mě odtud dostanete.“

„Jste na špatné adrese,“ odsekl Biggles. „Ven!

Vylezte!“

„Tři sta tisíc!“

„Ztrácíme čas. Řekl jsem ven! Mám si pro vás

dojít?“

Odpověd nepřišla. Místo ní se ozvalo praskání

bambusu, drceného běžícíma nohama. White ztratil

naději na dohodu a prchal.

Biggles zavrčel a pustil se za ním. Stačil však udělat

tři, čtyři kroky, když ho zastavil výkřik hrůzy a děsu. Byl

to spíš skřek napadeného zvířete a pilot pocítil zamrazení

v zádech. Zaťal zuby a pokročil dál. Rozhrnul hustý

závoj bambusu s prstem připraveným na spoušti. Nic.

Bylo možné, že White chystá lest.

Nebyla to past. White, utajený v houští vpředu,

znovu vykřikl, pak ještě jednou a zas. Biggles postoupil

pár kroků dopředu, naposled rozhrnul stébla a zůstal stát

235

jako opařený. Spatřil výjev z děsivého snu a zatoužil po

probuzení.

Sen to nebyl.

White se válel po zemi a oběma rukama se snažil

odtrhnout velkou zmiji, která zaťala jedovaté zuby do

jeho lýtka. Z mužova hrdla vycházel jeden skřek za

druhým a tělo sebou házelo ze strany na stranu, v zoufalé

snaze zbavit se hada. V jedné chvíli zmije stisk uvolnila,

ale vzápětí bleskově zaútočila na Whiteovu paži.

Asi vteřinu tam Biggles stál a pozoroval smrtelný

zápas. Nevěděl, co dělat. Střelit zmiji do hlavy bylo

vyloučené, zasáhnout rukama bylo příliš riskantní. Udělal

jediné, co udělat mohl.

Vytrhl ze země silný bambusový prut a pokročil.

Další tři vteřiny čekal na okamžik, kdy bude moci

zasáhnout hlavu hada přesnou a tvrdou ránou a pak

udeřil. Jediná rána stačila, aby zmiji zlomila vaz. Mlátil

pak do tlustého těla hlava nehlava, dokud neustal i

poslední křečovitý pohyb. White ležel opodál a slabě

sténal.

Zazněl dusot nohou, jak se sem sbíhali ostatní.

„Nechoďte sem!“ křičel Biggles. „Pozor kam

šlapete! Whitea uštkla zmije a mohou tu být další.

Vytáhneme ho ven, ale bude pozdě!“

Zvedl tlustého muže, jehož duše se už propadala do

věčných temnot a vynesl jej z houští. Major, který měl s

hady zkušenosti, se ještě pokusil vykřesat pro Whitea

naději, ale ta mu uplývala mezi prsty.

Rozřízl Whiteovy kalhoty, odkryl lýtko, kde se jasně

rýsovaly dva hadí zuby, otevřel obě rány a vymačkával

krev. Pak dorazil muž, vyslaný do bungalovu pro

protijed. S pomocí ostatních postavili Whitea na nohy a

236

snažili se ho podpírat. Nemělo to však smysl, White už

nepromluvil. Velkému šéfovi nebylo pomoci. „Hromská

práce,“ zakabonil se Biggles. „Už nám nic nepoví.“

Grattan si pečlivě prohlížel tvář mrtvého a očích se mu

náhle zablesklo. „Ani nemusí,“ řekl suše.

„Znáte ho?“ zeptal se Biggles. „Kdo je to?“

„Jakpak se tady jmenoval?“

„White.“

„V Egyptě po něm pátrají všechny policejní oddíly.

Jeho pravé jméno je Kravas. Pochází z Arménie,“ řekl

major. „Už jsem měl tu čest. Prý to byl jeden z

nejbohatších mužů světa. Na hlavní káhirské třídě má

přepychovou vilu, kde se nezdržuje.“

„Alespoň něco,“ ušklíbl se Biggles. „Už víme, kde

vzal tolik peněz. Prosím, postarejte se o jeho tělo. Je čas,

abychom případ uzavřeli. Vracíme se do Káhiry a vy

také, ne? Uvidíme se tam.“

Od okamžiku, kdy pacemaker přistál na letišti

egyptské metropole uplynulo jedenáct hodin, které afričtí

dobrodruzi prospali. Když pak dorazili do kanceláří

Stellar Skyways, našli u dveří dva policisty. Biggles

zamával svým pasem a jeden z mužů mu přidržel dveře.

Uvnitř našel generála Raymonda, Algyho a řadu

dalších důležitých důstojníků. Všichni probírali zajištěné

doklady, vázali je do desek, krasopisně popisovali a

ukládali do poštovních pytlů. Zároveň probíhal důkladný

průzkum

posledních

loveckých

trofejí

slovutné

společnosti. Vnitřnosti lvích hlav a sloních nohou

vydávaly svůj obsah.

Všichni netrpělivě čekali na Bigglese a jeho

skupinu. Major Grattan sice oznámil konec úspěšného

237

pátrání vysílačkou a podal i předběžné hlášení o průběhu

událostí, ale podrobnosti chyběly. Major se prostě

pochlubil svou prací a na druhé pozapomněl.

„Máte už všechno v protokolech?“ zeptal se Biggles

po úředním pozdravu.

„Do posledního puntíku.“ usmál se Raymond a

vítězně zvedl prst. Vůbec neskrýval radost nad úspěšným

završením případu. „Díky, Bigglesi. Podařilo se vám

vyhodit tu bandu ze sedla rychle a nechápu jen to, jak se

vám povedlo hned narazit na horkou stopu?“

„Tak těžké to zase nebylo,“ pokrčil rameny Biggles.

„Letectví je sice nové odvětví, ale my už jsme staří

kozáci, abychom věděli, co jde a co ne. Stačilo se

zamyslet, dát dohromady seznam všech možností, a pak

si je probrat. Ta stopa byla horká.“

„Dobře, chápu,“ kývl generál. „Určitě budete

potěšen, když se dozvíte, že jsme nadobro uzavřeli tento

případ a snad i jemu podobné. Jakmile mi Algy Lacey

vylíčil podstatu jejich obchodu, udělali jsme protitahy.

Nemusím vám připomínat, že jsem měl o vás strach,

protože vaše pohrdání nebezpečím vás mohlo rovnou

hodit na roh nosorožce nebo do lví tlamy. Spojil jsem se

se štábem pro Střední východ a požádal je o spolupráci.

Doufal jsem, že dokáží té bandě zlomit vaz.“

„Propánakrále, co to říkáte,“ ozval se Bertie. „Byl to

přece buvol a ne nosorožec a byl jsem to já a ne Biggles.“

„Omlouvám se vám, lorde,“ řekl s úsměvem

Raymond.

„Domyslel jsem si, co uděláte,“ zabmčel Biggles.

„Záchranná četa se objevila v pravý čas. Začínal se nám

už trochu zvedat žaludek z deště kulek a z toho jak byl

Bertie cítit buvolem. Pak jsme slyšeli milý hukot letadel

238

a ty motory zpívaly přímo božsky. Mimochodem, Ginger

vám přinesl hezkou sbírku bankovek přímo od lisu.

Řekněte nám generále, jak to s těmi lotry dopadlo?“

„Spojil jsem se s policií všech evropských zemí a ve

všech preparátorských dílnách byla ve stejném okamžiku

provedena razie. Velmi pěkný materiál jsme našli i v

mezinárodním klubu v Croydonu. Dostali jsme tam i

Blacka. Vypátrali jsme i letoun jejich pilota a zatkli Ivana

hned po přistání. Zatáhli jsme prostě sítě, a pokud nějaké

ryby uplavaly, tak jen běličky. Když jsem se dozvěděl, že

za vším stál ten Kravas, zbytek byl jednoduchý. Při

zátahu a prohlídce jeho vily jsme našli řadu dalších

pěkných věcí a Louise jsme zatkli přímo tady. Mlel sice

páté přes deváté, ale řekl všechno.

Našli jsme tu i výplatní listiny, které odkryly spojení

i na další firmy a překupníky. Máme je do posledního.

Nedivím se, že ten nebožtík byl milionář. Moc ale

mluvím, pánové. Musím napsat zprávu pro ministra.

Tady už vlastně ztrácím čas.“

„Doufám, pane, že nás teď nebudete pár dní

potřebovat.“

„Předložíte zprávu a důkazy v nejkratším možném

čase!“ zahromoval generál, který nepochopil, kam

Biggles míří.

„Jistě,“ řekl Biggles. Já si jen myslel, že teď, když

doma padá mlha nebo fičí severák, bychom mohli strávit

pár dnů na sluníčku. Jsou tu pěkné pláže.“

„Nic nenamítám,“ usmál se generál. „Myslel jsem,

že všichni máte slunce a horka plné zuby.“

„Jemináčku, to ne! Konečně se řádně opláchnu,“

vyskočil Bertie a naleštěný monokl mu téměř vypadl z

ruky. „Budu se mýt od rána do večera.“

239

„Prý tu jsou zuřiví žraloci,“ šťouchl do něj Ginger.

„Před těmi ti nepomůže dělat mrtvolu,“ přidal se

Tug. „To nejsou hloupí buvoli. Že ano, šéfe?“

„Přeperu je,“ řekl Algy. „Mě Biggles ke zvěři

nepustil, tak si to konečně vynahradím! Neboj, Bertie.“

„Jdeme, pánové,“ usmál se Biggles. „A rychle. Při

našem štěstí by se mohlo stát, že zítra do Káhiry dorazí ta

nejstudenější fronta rovnou od Islandu. Pánové, hurá na

pláž!“

240

OBSAH

Biggles přebírá případ

V sametových rukavičkách

Tug strká do případu nos

Stellar Skyways s. r. o.

Lovecká výprava

Průzkum

Ginger leze na strom

Smrt pod liánami

Tug nachází práci

Pochmurná novina

Ginger leze ze stromu

Na tahu je Biggles

Se zlodějem na zloděje

Události v Kudinze

Biggles přebírá velení

Na kahánku

Podtrženo, sečteno

241

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLESŮV VELKÝ LOV

z anglického originálu Biggles Hunts Big Game

edice Hrdinové vzdušných bitev 17

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Petr Barč

Překlad Milan Hausner

Vydalo nakladatelství Toužimský & Moravec

Minská 5, 101 00 Praha 10

jako svou 635. (65.) publikaci

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o.,

Český Těšín, Střelniční 54

ISBN 80 – 85773 – 40 –6

242