W. E. JOHNS

BIGGLES MÁ PRÁZDNINY

KAPITOLA PRVNÍ

PRÁZDNINY NEBO DOVOLENÁ?

Zrzek – Ginger Hebblethwaithe – právě pěchoval známky do

svého alba, když se podíval po Algy Laceyovi, který se úsměvně

pohupoval v křesle a otáčel se k plápolajícím polenům, jakoby viděl

ohnivé plameny v krbu poprvé v životě. Bertie Lissie, divný typ ang-

lického šlechtice, přecházel po místnosti a tiše, spíš hrubě, než uro-

zeným způsobem, nadával. V té chvíli zazněly v chodbě kroky.

„Konečně je tady,“ řekl zrzavý filatelista. „Pořád někde lítá a

Raymondovi se asi vůbec nebude líbit, když dosud nenapsal jediný

řádek té zpropadené příručky, kterou má sestavit pro výuku kadetů

policejní školy. Biggles a spisovatel. Ho, ho. To si tedy neumím

představit. Na druhé straně chápu, že má dost trápení, když musí

znásilnit svoje prsty, aby mu klapaly do písmenek psacího stroje. My

jsme na tom líp, co říkáš Algy. Těch filmů, co jsme už viděli! Nic

bych za to nedal, že tentokrát bude všechno jinak!“

„Jemináčku,“ ozval se lord Bertie. „To jako jak?“

Ginger nestačil na jeho duchaplnou otázku odpovědět. Rozlétly

se dveře a vstoupil Biggles. Pokynul všem pravicí a zamířil přímo ke

krbu. Natáhl ruce a začal si nad plameny mnout prokřehlé prsty.

„Venku pěkně přituhlo,“ řekl a protáhl se.

„Poslyš, Bigglesi,“ ozval se tiše Algy. „Neříkals nám, že dneska

nikam nepůjdeš a napíšeš aspoň úvod? To si vážně neuvědomuješ,

jak se na tebe bude Raymond vztekat?“

„Ale,“ protáhl hříšník. „Slova se mluví a pivo se točí. Mám za

to, že nebesa již rozhodla za mne! Nejvíc mě zebe malíček. Jo, tenhle

na pravé ruce! Umíte to někdo vysvětlit?“

„Ne,“ řekl Ginger, zavřel album a vstal. „Tím chceš naznačit, že

se teď Raymond stará o tvé prsty? Budoucí policisté ho už nebaví?

Co tomu říkají na ministerstvu?“

„Představ si, že nic. Nechci předbíhat událostem, ale je docela

možné, že na ministerstvu o tom většina úředníků nic neví!“ usmál se

vlídně Biggles. Přitáhl si židli k ohni, vytáhl z kapsy pouzdro, otevřel

ho, vyjmul cigaretu a jako vždy, když se něco chystalo, začal s ní

klepat o hřbet ruky.

„A povíš nám, oč jde?“ zeptal se Bertie. „Pokud ovšem nestr-

káme nos do věcí, do kterých nám nic není?“

„Vždyť jsem vám už řekl, že rozhodla nebesa,“ usmál se Big-

gles. „Když nebesa, tak nebesa! Hlavního svatého představuje Lon-

dýnská nemocnice pro tropické choroby. Pozdravuje vás matka před-

stavená.“

Sklonil se ke krbu, opatrně vybral jednu doutnající štěpinu a za-

pálil si.

Bertie si nasadil monokl a zamrkal, div že mu sklo nespadlo na

zem.

„Jemináčku,“ vyhrkl. „To se teď dějí věci! Biggles běhá za žen-

skými, a to ještě za jeptiškami!“

„Oč vlastně jde?“ zeptal se Algy. „Snad po tobě nechtěli, abys

jim objevil nějaký nový lék?“

„To by asi hledali jiného muže,“ řekl Biggles a úsměv se mu vy-

tratil z tváře. „Nejde o nic veselého, páni. Byl jsem na uzavřeném

oddělení, kde umíral muž. Nikdy předtím jsem ho neviděl a už ho

také nikdy neuvidím. Zemřel těsně po rozhovoru se mnou. Matka

představená pro mne poslala, když si delší dobu před tím uvědomila,

že je s ním zle.“

„Pro tebe? Proč, proboha? Jak se taková osoba pohybující se ve

vyšších duchovních oblastech dozvěděla, že existuje někdo jako Big-

gles?“ žasl Ginger.

„Podceňuješ moji slávu, mladíku! Vyžádal si mne sám její paci-

ent. Měl pro mě důležitý vzkaz.“

Ginger ustoupil, změřil Bigglese podezíravým pohledem, založil

ruce za zády, a zavrčel: „Tím jsi nám ale neobjasnil svůj vztah k cír-

kevním kruhům. Jaký to byl vzkaz?“

„Kdybys byl tak laskav a nepřerušoval mne, věděl bys už mno-

hem víc. Sami se zdržujete řečmi o mých náboženských názorech a o

mých stycích s dámami. Měli byste dávno vědět, o co se zajímám

víc, o co méně, a s čím se vám nehodlám nikdy svěřovat!“

„Aha,“ hlesl Ginger. „Mám přinést láhev a skleničky?“

Biggles si zrzka ostře změřil a odkašlal si.

„Ne!“ zavrčel. „Pohřeb toho muže bude zítra, takže dost vtipů.

Navíc jde o to, aby vbrzku neměl pohřeb jeden z našich dobrých přá-

tel! Jde o Anguse Mackaila, kterého všichni dobře znáte. Ten nebož-

tík se jmenoval Linton a strávil s naším Angusem posledních dvanáct

měsíců života.“

„Kde je Angus teď?“ zeptal se Algy. „Už je to dost dlouho, ale

jasně si vzpomínám, jak při loučení sliboval, že se nám určitě ozve.

Neudělal to a mne to nějaký čas mrzelo. Jako kdybychom byli ma-

lomocní.“

„Křivdíš mu,“ řekl Biggles. „Prostě nemohl. Tam kde je, pošťá-

ka nepotkáš!“

„Kde je?“

„Někde uprostřed Jižní Ameriky.“

„Co tam dělá?“ ozval se Ginger. „Když se tehdy zřítilo jeho le-

tadlo v Barmě a on se zranil, vyprávěl mi, jak se těší, až bude v civilu

farmařit.“

„To právě udělal, nebo přesněji, se o to pokusil. Nemám tušení,

zda chtěl začít v Asii s buvoly nebo u nás s traktorem, ale určitě si

nakonec vybral Jižní Ameriku. To, co mi řekl Linton, je velice po-

divný příběh. Je od počátku tak zvláštní, že bych ho jen stěží někomu

jinému uvěřil. Jenže když mi ho Linton vyprávěl, věděl, že umírá a

neměl nejmenší důvod, aby mi lhal.“

Biggles se uvelebil v křesle, jakoby ještě mělo přijít dlouhé vy-

právění, a asi si byl dobře vědom, proč to dělá.

„Když jsem se dostal k lůžku nemocného, zbývalo mu skutečně

jen několik minut života. Víte, viděl jsem už mnoho umírajících, a

nijak se tím nepyšním. Tak chmurný a zdrcující konec života, jaký

jsem však nyní viděl v církevním lazaretu, příště nechci vidět! Hrůza,

pánové! Já sám hodlám zemřít v botách a mám strach, že jsem už

nejvhodnější věk k úmrtí zmeškal. Chudák Linton vypadal děsivě a

viděl jsem jen kosti potažené kůží, která připomínala zažloutlý a sta-

rý pomuchlaný papír. Nehodlám vás děsit, ale na tom nebožákovi

byly živé snad jedině jeho hnědé oči. Připomínaly uhlíky v krbu těs-

ně před vyhasnutím. Ten muž prodělal tolik horeček, že z něj vysály

veškerou sílu. Snažil se, aby mi toho řekl co nejvíc, a dalo mu to ve-

likou práci a přemáhání.

Příběh, o kterém mluvil, začal někdy na jaře roku 1946. Za vál-

ky bojoval s První výsadkovou divizí. Získal hodnost kapitána a

Němci ho zajali v bitvě u Amheimu. Přežil zajatecký tábor a po po-

rážce nacistů se šťastně vrátil do vlasti. Brzy potom odložil stejno-

kroj a vrátil se ke svému původnímu povolání. Netuším, zda víte, že

náš Angus vystudoval zemědělskou školu! Ať to už víte, nebo ne,

práce s rostlinami si ho získaly tak, že se nehodlal živit ničím jiným.

Nějaký čas se rozhlížel a hledal. Najít vhodnou farmu k pronájmu,

nebylo po válce vůbec lehké. Větší peníze neměl. Jezdil proto po

venkově, četl reklamy v novinách, ale dlouho nenašel nic, co by

uspokojilo jeho zájem. Jednoho dne objevil v tisku inzerát, který

nabízel podíl na nové zemědělské kolonii v Jižní Americe.

V textu byl vylíčen projekt, jeho současný stav, i možnost slušné

perspektivy. Bylo to lákavé. Tak lákavé, že to jen sotva mohlo být

poctivé a pravdivé. Ne každý je ale tak podezřívavý jako já, a tak

Linton sedl na lep. Potřeboval jen peníze na cestu a několik set liber

na zálohu, kterou musel složit každý účastník. Na letišti v Buenos

Aires měl čekat agent, který převezme zálohu, a dopraví nového

farmáře na jeho báječně úrodné pozemky. Dál už bude záležet jen na

něm. Buď uspěje, nebo to vzdá. Blahobyt nikdy není zadarmo, bez

práce nejsou koláče, pomoz si sám a pomůže ti Bůh, a tak dále, a tak

dále…!“

„Jemine,“ ozval se Bertie. „A na takový excelentní podvod sko-

čil náš šikovný stíhač Angus Mackail?“

„Bohužel ano. Klec byla natřena na růžovo a místo voňavého

špeku do ní vložili příslib svazku bankovek. Lintona však víc než

peníze lákala vidina žírných lánů krásné cukrové třtiny nebo kávov-

níku, plodin, na které není v Anglii ani pomyšlení.“

„Ale Anguse si pamatuji jinak,“ řekl Algy. „Býval trochu potrh-

lý, ale měl to v hlavě v pořádku. Jak to, že skočil na špek?“

„Chceš ode mne vědět příliš mnoho,“ ušklíbl se Biggles. „Mož-

ná rozhodlo, že základní myšlenka byla rozumná a přesná. Milovníky

orné půdy ani nenapadlo pochybovat o její úrodnosti v místech, kde

stačí zarazit do země klacek a on se za dva dny zazelená.“

„Když chtěl píchat do hlíny klacky, mohl přijít za mnou,“ řekl

Bertie. „Pozemky mojí rodiny jsou také úrodné, jestli víte, co tím

myslím.“

„Ovšem, lorde,“ usmál se Biggles. „Jenže Lintonovi ani An-

gusovi jsi své polnosti nenabídl. Ostatně jsem si jist, že z kávových

zrn, vypěstovaných na tvém panství, bych neuvařil jediný šálek!“

„Jemináčku, to je jasné. Nemusel přece pěstovat zrovna kávu.

Jak ale věděli, kam se dostanou? Jižní Amerika je polovina světadílu.

Mohl skončit také třeba v Patagonii.“

„Přeháníš,“ ušklíbl se Biggles. „Dostali se skutečně do úrodného

tropického pásma. To místo nazval jeho majitel Rajské údolí a leží

prý na hranicích Argentiny a Bolívie. Je to prý území, o které ty dvě

země vedou vytrvalé spory. Přesnou polohu ovšem Linton neznal a

ani si nebyl jistý, zda je agent neoklamal. Myslím, že ano, že je to

vnitrozemí Argentiny. Londýnský agent, který Lintona a Anguse

získával, si dával pozor, aby neprozradil, kde jejich ráj skutečně leží.

Jenomže ty lidi to nezajímalo! Bylo jim to lhostejné, což také byla

jejich zásadní chyba. Linton i Angus by se tehdy vydali i na konec

světa, jen aby mohli odložit stejnokroj, a co nejdřív se zas hrabat v

hlíně. Lidí jako oni bylo mnoho.“

„Poptávka vyvolala nabídku,“ zabručel přemoudřelý ekonom

Ginger. „To jenom my čtyři jsme si nechali všechny příležitosti ujít!“

„Ano?“ protáhl Biggles a významně si odkašlal. „A nenapadlo

tě, že bys nám měl děkovat, chlapče, když jsme zůstali nohama na

zemi? Linton dostal vízum, vybral si z banky posledních pět stovek,

strčil je do kapsy a nalodil se na koráb. Cestou do Buenos Aires ho

potkalo jeho jediné a také poslední životní štěstí. Na palubě se dal

náhodně do řeči s jistým Angusem Mackailem. Ti dva se brzy do-

hodli, že četli stejný inzerát, a jedou do jediného skutečného ráje na

zemi! Těšili se na to jako malí kluci. Cesta se však dost vlekla, a pro-

tože si ti dva řekli o sobě skoro všechno, došla řeč i na nás. Hádám,

že se na palubě museli dost nudit…“

„Jen nepodceňuj svou slávu,“ ušklíbl se Algy. „Pokud vím, zná

tě kdejaká pobožná dáma.“

„Ovšem,“ spolkl to Biggles. „Tak tedy, než ti dva dopluli, stali

se z nich přátelé a Linton dokonce věděl, kdo je to Biggles. Agent

byl na místě, uvítal je, a s radostí si vzal jejich peníze. Dal jim za to

jízdenky do ráje a radu, jak se tam dostat. Druhá část cesty proběhla

obstojně, třetí se dala vydržet, ale pak je všechny naložili na děsivě

rozvrzaný náklaďák, starý aspoň dvacet let. To už přestala legrace.

Vezli je na korbě kraksny, která prý držela pohromadě jen zázrakem.

Ještě větší hrůzu budilo však v lidech okolí. Náklaďák, na jehož kor-

bě seděli, se s nimi prodral jakýmsi drncavým zeleným tunelem, a

potom je vezl snad tři sta mil suchou a vyprahlou pouští. Jenom vy-

soká tráva a výmoly, kamení a nějaký kaktus. Po cestě tam nebylo

ani památky a jak všichni proklínali řidiče, tak žasli nad jeho orien-

tačními schopnostmi. Když konečně zastavil u řeky zvané Polito,

byli prý zmlácení a unavení víc, než kdyby šlapali tu cestu pěšky.“

„Polito?“ vyhrkl Bertie. „Jemináčku! Co to je za nelidský název

pro řeku? Připomíná mi omeletu.“

„Nikdy dřív jsem o ní neslyšel,“ přiznal Biggles. „A nestydím se

za to! Paraná má prý tolik přítoků, že se v nich nevyznají ani mnozí

odborníci. Ověříme si potom na mapách kudy teče. Linton si pama-

toval jenom to, že po ní pluli převážně k severu. Čekal tam na ně

člun a než se nalodili, museli sehnat a naložit dřevo na topení. Loď,

stejně jako náklaďák, byla majetkem muže, který vládl Rajskému

údolí. Něco si o něm povíme později. Cesta trvala poutníkům dobré

dva týdny a šlo prý spíše o rafinovaná muka, než o přepravu.“

„A proč to nesbalili a nevrátili se?“ vybuchl Algy.

„Také bych se rozmýšlel,“ pokrčil rameny Biggles. „Ale to se

měli po všem tom strádání a bez peněz vydat na zpáteční cestu? Ani

je to nenapadlo. Doufali, že se konečně dostávají ke štěstí.“

„Přes trní ke hvězdám,“ uznal Algy. „Asi máš pravdu.“

„Samozřejmě! Když se pořádný chlap do něčeho pustí, nevezme

nohy na ramena při první odřenině na noze. Jejich cílem bylo Rajské

údolí a to bylo na dosah. Tehdy ještě netušili, jak řekl Linton, že

vhodnějším jménem pro to místo by bylo Čertovo údolí, nebo, podle

starých Řeků, Hádova říše. Podsvětí! Nenašli tam nic, co by se ně-

komu líbilo. Podle Lintona dorazili do rejdiště jedovatých hadů, ješ-

těrek, a hmyzu, roznášejícího nemoci. Velké oblasti ráje byly vy-

prahlé sluncem a břeh řeky pokrývalo hnusné červené bahno. V ob-

dobí sucha se říční naplaveniny měnily v prach, až lidé žasli, čím se

tam uživí rodiny domorodých indiánů. Byla jich jen hrstka, neboť

rozumní domorodci se té oblasti na dálku vyhýbali.

A do této děsivé oblasti lákali a vozili osadníky! Jejich počet ko-

lísal kolem sedmi desítek. Žili, lépe řečeno živořili, v hrozné bídě a

špíně. Obydlí si stavěli sami, takže na různých místech vzniklo asi

třicet neumělých dřevěných baráků. Vypadají prý jako větší chlívky

pro kozy nebo pro prasata. Není tam jediný zdroj dobré pitné vody.

Nenajdete jedinou slušnou cestu a k sousedovi musíte pěšky džunglí.

Pokud je údolí rájem, pak jedině pro malé bílé mravence, kteří se s

chutí pustí do každého kousku dřeva, který najdou. Do stolu, který

jste pracně udělal, do skříňky a pochopitelně i do vašeho srubu. Svůj

dům potom můžete rozbořit, zapálit a vedle stavět nový!

Angus a Linton velice brzy pochopili, jak roztomile je londýn-

ský inzerát podvedl, a do jak páchnoucí kaluže vstoupili.“

„A co jim zabránilo sbalit kufry?“ vyhrkl Ginger. „Pokud tomu

rozumím, většinu věcí jim sežrali mravenci, takže se mohli sbalit

ohromně rychle!“

„Správná úvaha,“ smutně se ušklíbl Biggles. „Napadlo je to už

po pár dnech pobytu a přirozeně žasli, proč tam ostatní lidé zůstávají.

Šli za nimi, několik jich obešli, a zajímali se, co je tam drží, a jak si

to představují dál. Zjistili jednoduchou věc. Jít z Rajského údolí pěš-

ky, znamenalo překonat zhruba tři sta mil neprostupné džungle a

pouště. Cesta prostě vedla peklem a to by ještě člověk musel znát

správný směr. Jediná cesta k civilizaci, kterou mohl člověk přežít,

vedla po řece. Jenomže jedinou loď měl majitel pozemku, jejich pán,

který si ji hlídal! Každý přece musel pochopit, jak moc ji majitel po-

třebuje, a proč ji nemůže půjčit kdejakému nemajetnému odpadlíko-

vi.“

„Já bych si najal jiný člun,“ ozval se Bertie. „Jsem skromný a

odplul bych i na malé kocábce, jestli víš, co tím myslím.“

„Odpluli by i na voru, kdyby nějaký našli,“ řekl Biggles. „Jiná

loď tam prostě nebyla a není! Chápeš? Majitel nikomu nebránil v

návratu. On jen nespokojencům nepůjčil svou loď a připomínal jim,

že všude v okolí žijí divoši, o trošičku lepší než zvěř, kteří si prostě

neoblíbili lidi s bledou tváří. Kdo jim padne do ruky, toho vykuchají,

upečou a snědí. Zda k snídani, obědu nebo k večeři, to záleží jen na

době, kdy je chytí. Vyprávěl to tak, aby posluchači měli radost, že

indiáni většinu lapených před vykucháním přece jen předem podříz-

nou!“

„Jeminkote,“ otřásl se Bertie. „Ti lidé asi nemají nic lepšího k

jídlu. Je to vůbec možné?“

„Ale lorde,“ zašklebil se Biggles. „Dušené skopové a švestkový

pudink indiáni vážně neznají. Dost často hladoví, ale bílé tváře poží-

rají jen výjimečně. Mnohem spíš opičí maso, ovoce nebo pražené

housenky. Myslím si ještě, že šéf Rajského údolí odrazoval osadníky

od odchodu i tím, že jim nedal potraviny na cestu. Snad by prodal za

nekřesťanské peníze pár konzerv, ale oni na to stejně neměli peníze!

Všechnu hotovost mu přece odevzdali jako zálohu.“

„A když někdo na odchodu trval?“

„Potom zrovna člun strašně potřeboval a pak se rozhovořil o

tom, jak beznadějná je snaha opustit údolí bez vody a potravin. Jděte,

nedržím vás, řekl zoufalému osadníkovi. Je mi to líto, ale musím vás

upozornit na několik neukázněných mužů, kteří to již zkusili a nikdy

jsme již o nich neslyšeli.“

„Jemine,“ ozval se Bertie. „Tohle všechno ti stačil Linton vy-

právět? Vždyť umíral!“

„Rozvinul jsem to,“ řekl Biggles. „Abys to pochopil také ty!

Řekl však doslova, že ač se ten doktor choval velice vlídně a přátel-

sky, nikdy pro nikoho nehnul prstem! Moc dobře věděl, že ti zoufalí

lidé jsou v kleci i bez mříží. Nepotřeboval ani ostnatý drát, ani stráže,

ani hlídkové věže, jaké měly nacistické lágry! A neměl to ani moc

těžké s vysvětlováním, jak by lidé dopadli v džungli. Znali ji, měli

zkušenosti. Ti chudáci byli v jakémsi táboře klidu, míru a izolace.

Mohli zvolit jen jedno – zůstat a dřít se!“

„Nikdy bych pro tu bestii nehnul prstem!“ zavrčel Ginger.

„Zahynul bys hlady,“ ušklíbl se Biggles. „Nikdo tam nedostal

nic zadarmo. Sklizeň vykupoval šéf – právě ten, který jako jediný nic

nedělal. Jeho člověk vedl jakousi kantýnu, a komu zbylo trochu pe-

něz, mohl si tam koupit fazole, nebo dovezenou konzervu. Ceny ur-

čoval pan šéf sám. Byly otřesně vysoké, jako na nejčernějším z čer-

ných trhů! A když jsi všechny drobné utratil, nezbylo ti než se dřít

dál, nebo umřít.“

„Co se tam dá pěstovat?“ zajímalo Algyho.

„Skoro všechno, co roste. Půda je úrodná, jenže osadníci nemají

na výběr. Pěstují rychle rostoucí plodiny. Kukuřici, fazole nebo čoč-

ku a zápasí se suchem a se spoustou škůdců. Kdo se lopotil po šest-

náct hodin denně, sklidil to, co na polích zanechali hlodavci a hmyz.

Většinu úrody pak odevzdal majiteli, aby získal poukázky na šatstvo,

nářadí, olej nebo sůl, zbytek mu sotva stačil do příští sklizně. Linton

tvrdil, že oděv je v tamních podmínkách snad ještě důležitější než

potrava. Látky se rozpadají rychle a prudké slunce vám udělá na na-

hé kůži takové puchýře, že nesmíte týden ze stínu. A šéf, ten veselý

chlapík, dodával osadníkům nejhorší látky, které se daly sehnat.

Pochopitelně tam řádí i malárie. Horečkám a vražednému pod-

nebí již podlehla řada lidí. Kdo nemůže pracovat a ulehne třeba jen

na týden, téměř jistě zemře. A i kdyby se uzdravil, přišel by o úrodu

a zemřel by hlady. Nikdo mu nepomůže a majiteli to nevadí. Přece

přijdou jiní, další oběti padnou do pasti. Noví obyčejně dostávali na

vybranou, zda chtějí začít na dosud neobdělaném pozemku, nebo si

převezmou polnost, opuštěnou tím, kdo zemřel.

Když dorazil Linton, žilo v osadě kolem sedmdesáti lidí, starých

i mladých. Pocházeli z různých koutů Evropy, dva byli Američané.

Někteří nešťastníci s sebou přivezli ženy a dokonce i děti! Horší ná-

pad jim snad nemohl nepovědět ani ďábel! Tehdy byli ještě živí, ale

dnes už většinou nejsou. I když měli snahu pomáhat si, rychle umíra-

li. Někteří na horečku, jiní na úžeh, dvě děti záhadně zmizely v řece,

a několik z těch lidí zešílelo. Je také zajímavé, že jednu službu jim

dobrotivý majitel nabízí bezplatně. Lékařskou péči. Jako doktor se

toho ujal sám, ale téměř všichni jeho pacienti umírají!“

„Poslyš, starouši,“ přihlásil se Bertie. „Z jednoho hlediska se mi

ten případ zdá poněkud kuriózní. Pokud je tam sedmdesát lidí, proč

se spolu nedohodnou? Mohou si přece vzít klacky a praštit toho pe-

kelného darebu po hlavě. Motykou přes ucho, jestli chápeš, co tím

myslím!“

„Chápu a napadlo mě to také,“ kývl Biggles. „Byla by to přece

nejpřirozenější reakce na útlak. Přišel s tím Angus, jen několik dní

poté, co pochopili, jak si šéf představuje skutečný ráj. Dohodl se s

Lintonem, oba dva vzali do ruky jeden pádný důvod, a vyrazili. Co

se stalo? Povím vám to. Rajský vládce byl laskavost a dobrota sama.

Uvítal je s úklonami, nabídl jim přepychový oběd, a než bylo jídlo

připraveno, hrál jim na klavír Chopina. Klacky jim upadly na podla-

hu, a když odcházeli, našli je přede dveřmi. Věřte mi nebo ne, když

se vrátili, cítili se oba jako pobudové, kteří jen obtěžovali džentlmena

nejlepších mravů.“

„Excelentní metoda,“ sykl Bertie.

„Ano. Nějakou dobu se prý potom vážně zabývali úvahami, jak

tomu lotrovi pomoci se zvelebením rajské zahrady, kterou si založil

daleko od hluku ukrutné a bezbožné civilizace. Pár dalších odvážliv-

ců z osady získalo podobnou zkušenost. Všichni se dobře najedli a

vy se mě neptejte, jak je to možné.“

„Měli jít všichni!“ vyhrkl zrzek. „Celá rajská osada. Neměl by

dost příborů!“

Biggles na něj káravě pohlédl, ale pokračoval.

„Linton tvrdil, že ten čertův chlap měl v sobě nějakou zvláštní,

hypnotickou sílu. Nemusí to být nesmysl. Uvědomte si, že ty lidi

dohnala ke vzpouře mimořádně zoufalá situace, a vysílený, hladový a

trpící člověk lehce podlehne silné osobnosti. Přinejmenším u ní hledá

naději.“

„Vůdčí typ,“ poznamenal Algy. „Odkud je?“

„To Linton nepoznal. Představuje se jako doktor Liebgarten, ale

jeho národnost je záhadou. Nejspíše je Němec, možná Rakušan,

Čech nebo Rus. S nikým z osady o svém původu nemluvil. Má ně-

mecké jméno, ale jsem si jistý, že si ho jen někde vypůjčil. K vyluš-

tění téhle tajenky nám nejspíš pomůže, když ho poznáme blíž. Hovo-

ří nejčastěji anglicky, ale plynule ovládá i němčinu, francouzštinu,

španělštinu a mluví i italsky. Hůře se dohovoří s domorodci, ale i to

málo, co umí z místních dialektů, přesvědčilo Lintona, že již žije v

oblasti dlouho. Musíme si to pamatovat. Chová se vstřícně a vlídně a

jeho oblek bývá jako ze škatulky, ačkoli to bije do očí ve srovnání se

zuboženým zevnějškem nešťastníků, které ovládá. Je mu něco mezi

padesáti a šedesáti lety a je to poměrně velký, dobře stavěný chlap,

budící zdání, že má neustále skvělou náladu, a…“

„Nejvyšší čas, aby mu ji někdo pokazil,“ zavrčel Ginger.

„Ty to asi nebudeš,“ usmál se Biggles, „a neruš mě, ještě jsem

neskončil. Liebgartena ještě nikdo neviděl rozzlobeného. Stále se prý

usmívá lehkým, dobráckým úsměvem. Dodal bych, že to je velmi

podezřelý povahový rys! Takoví lidé zastírají utkvělým úsměvem to,

co skutečně pociťují a nač myslí. Bývají to chladnokrevní sobci s

tvrdým srdcem. To je dohad. Liebgarten však určitě má blízko k vě-

dě. S jistotou to dokazují knihy, které viděl v jeho knihovně Linton.

Také tvrdil, že je to výtečný a zanícený klavírista. Jen tím lze totiž

vysvětlit, že si dal dovézt nádherný a drahý klavír. Musel vědět, že

mu ho tam mohou sežrat mravenci!

Mám-li brát vážně Lintonův portrét podivného doktora, potom

jsou na něm nejzvláštnější jeho zuby! Jsou umělé a udělal si je prý

sám. Zuby jsou z kovu. Někteří hádali, že jsou ocelové, jiní vsázeli

na nějakou slitinu hliníku. Ať je to tak nebo onak, doktorův milý

úsměv se zcela míjí účinkem. Chrup mu dodává zlověstný výraz li-

dožrouta! Dá se to prý těžko vydržet a lidé před jeho úsměvem uhý-

bají očima. Hlas má nízko položený, příjemný a měkký. Přede prý

jako kočka, jak řekl Linton, a nikdy nezvýší hlas. Ani tehdy, když

potřebuje někoho přesvědčit. Tak ovšem nemluví normální člověk!

Vím, že tohle čarování s hlasem je skvělá metoda, jak zakrýt své

pravé záměry, jak předstírat a klamat.

Moc toho o Liebgartenovi nevím, pánové, ale už nyní se nemo-

hu ubránit dojmu, že ten člověk používá přesně stejné metody, které

si osvojili nacisté. Mnozí jejich vyšetřovatelé se lísali k oběti s lás-

kyplnou péčí, a když dosáhli svého, vycenili zuby a otočili palec do-

lů. Ať mě vezme čert, jestli se nemýlím!“

„Bydlí společně s ostatními?“ zeptal se Bertie, aniž by přestal

leštit sklo svého monoklu k úplné dokonalosti.

„Ani nápad. Žije si v přepychové haciendě, vystavěné v původ-

ním španělském stylu. Kolem je nádherná, zavlažovaná zahrada. Ob-

klopil se luxusem. Pojídá vybrané pokrmy a popíjí nejlepší značková

vína. Něco jako středověký samovládce. Své sídlo obehnal hustým

vysokým plotem, vytvořeným z ostnatých kaktusů. Když kvetou, je

to nádhera, ale je moudré na plot nesahat. Je to neprostupná hráz,

mnohem lepší než plot z ostnatého drátu. Je v něm jediná brána. Vy-

padá, jakoby ji nikdo nehlídal, ale Linton tvrdí, že je pod neustálým

dohledem několika černých chlapců, kteří tvoří doktorovu osobní

stráž.

„Žije sám?“ zeptal se Algy.

„Jak řekl Linton, bydlí s ním dva sluhové, komorník, snad tam

má sekretáře, ale určitě jednoho výtečného kuchaře. Nějací další lidé

se prý občas zjevují v zahradě, ale Linton nevěděl, kdo to je. Prý

nikdo z osady netušil, co tam kutí. Ještě jsem vám nepověděl, že v

zahradě stojí další stavení. Nízký dlouhý bungalov, který si dal dok-

tor vystavět dále od domu, blíže k řece. Linton se k němu nikdy ne-

dostal, takže neměl zdání, k čemu by mohl sloužit. Pochopitelně jde

jenom o dohad, ale lze předpokládat, že v něm ti lidé bydlí. A tím

jste zhruba poznali jeviště. O bungalovu jsem uvažoval cestou domů

a vsadil bych slušné peníze na to, že zrovna tam může ležet tajemství

celého místa!“

„Tajemství?“ nadskočil Bertie. „O čem to zas mluvíš?“

„Jak to mám vědět?“ rozpřáhl Biggles ruce. „Ptal jsem se Linto-

na, zda má Liebgarten zdravý rozum, nebo zda je blázen. Odpověděl,

že si není jist, ale spíš si myslí, že je duševně zdravý. Dál jsem se

zeptal, jestli si myslí, zda má podvodné lákání farmářů nějaký účel.

Zištný účel, abychom si rozuměli! Řekl, že doktor vyrazí z těch lidí

dost peněz, jde však jen o tisíce. Sto tisíc tím nezíská a jeho dosa-

vadní výlohy byly velmi vysoké. Ačkoli dost ušetří na provozu lodi a

náklaďáku, a něco vydělá na látkách a potravinách, nemá zázračné

zisky. Peníze ho tam prostě nedrží a to je mi divné. Rajské údolí není

příliš výdělečný podnik! Linton přitom skutečně věřil, že doktor je

nadšenec, toužící vytvořit ráj na zemi. Řekl mi to i chvíli předtím,

než zemřel! Nemíním všechno přepočítávat na peníze, ale chování

doktora je pro mne tajemstvím!“

„Jde po penězích!“ vyhrkl Ginger. „Bezohledně ty lidi vydírá!“

„On je dokonce nepřímo zabíjí,“ řekl Biggles. „Jenže o tom

jsme si již řekli dost a mně dosud chybí motiv. Zkusme to s psycho-

logií. Už jméno toho chlapa – Liebgarten. Téměř jistě je falešné, a

když ho přeložím z němčiny, znamená něco jako líbezná zahrada, či

spíš zahrada milosti a lásky. Dovolím si odhadnout, že si jméno vy-

bral záměrně, protože si neumím představit opačný případ, aby se

syn starého Liebgartena, jen pro své jméno dal na konání líbezností a

dobra. Musím ale připustit, že i to je možné. Co však jednoznačně

nechápu, je skutečnost, že ten muž pokračuje v pokusu, který je pro-

kazatelně odsouzen k neúspěchu a krachu!“

„Chce zpátky peníze, které do toho vložil,“ řekl Algy.

„To by zkoušel jen hlupák,“ zavrtěl hlavou Biggles. „Ten pod-

nik se rozběhl před šesti léty a každý rok zemřelo kolem dvaceti lidí.

Spočtěte si sami, kolik liber mohl podědit. Nemám sice přesný odhad

o nákladech na pořízení a udržování přepychu tak hluboko v džungli,

ale jen pro pořízení a dovoz klavíru muselo zemřít dost lidí! Linton

se dozvěděl nejvíc od muže, který přišel s prvními, a nějakým zázra-

kem přežil. Kdepak. Liebgarten nějaké peníze jistě získal, ale udělal

by líp, kdyby je vzal, zmizel s nimi, a uložil je do slušné banky!“

„Třeba se mu tam líbí,“ zabručel Algy.

„To je sice možné, ale pak by byl jediným člověkem z milionu.

Ti ostatní by vystřelili z tak nezdravého a nebezpečného místa už po

prvním týdnu pobytu.“

„Třeba tím miliontým mužem je.“

„Vyloučit to nemohu,“ řekl Biggles, „a mohu se mýlit i v odha-

du výnosů. Možná má skutečně plný trezor a nehodlá je rozhazovat v

hernách a hotelech. Připusťme i to, že by od něj bylo více než pito-

mé, kdyby se ukázal poblíž nějaké policejní stanice, kde visí zatykač

s jeho fotkou! Ale kdo má peníze, obvykle je utrácí. Za tou rajskou

osadou míru prostě cítím něco více než podivného, pánové.“

„Co když je posedlý mocí?“ napadlo Gingera.

„Další možnost. Jenže jaké potěšení by mu mohlo dělat ovládání

hrstky zubožených chudáků? Pokud má skutečně dost peněz, mohl

by řídit menší gang v New Yorku nebo v Rio de Janeiru…“

„Zadrž!“ přerušil ho Algy. „Dohadů už bylo dost. Mnohem víc

mě zajímá, co teď dělá Angus, a jak se Linton dostal ven. Vyprávěl

jsi, že tam odtud není možné uprchnout.“

„Já ne!“ bránil se Biggles. „To tvrdil osadníkům Liebgarten a

měl dokonce hodně pravdy. Linton sice uprchl, ale útěk dlouho ne-

přežil. Angus, pokud je ještě naživu, tam vězí dál. Ti dva se dohodli,

že raději zahynou, než by dál sloužili tomu zubatému králi. Rozhodli

se utéci co nejdřív, dokud ještě mají alespoň trochu zdraví a síly.

Úniku po souši se skutečně báli, dostatečně je poučila sama cesta do

osady. Chtěli to zkusit po řece a měli podivuhodné štěstí, že objevili

na břehu Polita kánoi domorodců. Byla stará, v hanebném stavu, ale

udržela se na hladině.

„Nebyla to past?“ zeptal se Algy.

„Vůbec ne,“ usmál se Biggles. „Byla to šťastná náhoda. Člun asi

uplaval indiánům a zachytil se u břehu. Zmocnili se ho, skryli na

bližším místě a postupně do něj nosili trvanlivější potraviny na cestu.

Bylo to obtížné a zdlouhavé, ale měli stále štěstí. Pak se Angus slo-

žil. Malárií tam trpěli všichni, jemu se vyhýbala. Náhle dostal silné

horečky právě ve chvíli, kdy měli všechno připraveno k odplutí. Lin-

ton tvrdil, že by ho tam nenechal, a počkal by na něj, jenže rozhodl

sám Angus.“

„Jak to udělal?“ zeptal se zrzek.

„Prostě. Ohlásil svou nemoc doktorovi,“ řekl Biggles. „Než to

však udělal, vyzval Lintona, aby odplul sám. Vlastně ho tím vyhnal!

Jak jsem už vysvětlil, lékařskou péči bral na sebe doktor a výskyt

každého případu nové nákazy znamenalo karanténu pro celé okolí

nemocného. Kdyby Linton nezmizel ihned, ztratil by nejméně dva

týdny a mohli by začínat znovu. Nechtělo se mu opustit přítele, ale

musel pryč, dokud byl čas.“

„Tys Lintonovi uvěřil?“ ozval se Algy.

„Uvěřili byste mu také,“ kývl Biggles. „A bylo by vám ho líto

stejně, jako jsem ho litoval já. Byl to čistý, bezelstný člověk! On spí-

še spoléhal na Anguse, než naopak. O spoustě detailů plavby neměl

ani ponětí a byl zázrak, že doplul živý. Mluvil namáhavě, ale nejmé-

ně desetkrát opakoval, jaké to bylo peklo! Doplul! Měl v noze za-

bodnutý hrot šípu, měl prázdný žaludek, a byl vyprahlý jak sušená

treska! Lomcovala s ním horečka, že si ani nepamatoval, jak a kam

doplul, zda šel pustinou nebo džunglí, kdo a kde ho našel. Objevili

ho prý polomrtvého v železničním vagónu, ale on se to dozvěděl až

dodatečně. Ujal se ho někdo na jakémsi nádraží, a on se nikdy nedo-

zvěděl, kdo to byl. Také jméno přístavu, kde ho nalodili, a jméno

lodi, kterou připlul do Anglie, se dozvěděl až cestou. Byla to anglic-

ká loď Kilburn“

Biggles se odmlčel.

„Kilburn musí mít skvělého kapitána,“ zamručel Algy. „Vzít si

na palubu chlapíka v bezvědomí, nic za to nechtít…“

„Neznám ho, ale smekám před ním,“ sklonil hlavu Biggles. „Je-

ho parník byl naložen a právě se chystal zvednout kotvy. Kapitán

dost riskoval. Musel obejít předpisy a zanedbat řadu formalit. Vzal to

na sebe kvůli neznámému vandrákovi, který prý jen blábolil. Říkal

samé nesmysly, ale mluvil anglicky o Piccadily a Regent Street, a

Kilburn plul právě do Londýna!

Ukázalo se, že šíp v Lintonově noze nebyl otrávený. Na moři je

zdravý vzduch a v průběhu plavby se o nemocného staral lodní lékař,

který udělal zázrak – Linton doplul do Londýna živý. Zkrátím to. V

přístavu zařídili lékaři okamžitý převoz do nemocnice, ale bylo už

pozdě. Chápal to i chudák Linton, a protože sám tu neměl nikoho,

požádal matku představenou, aby sehnala mne. Zasypal mne pak tím

co věděl a strašně se snažil vysvětlit mi toho co nejvíc, než zemře.

Odmítal oznámit věc úřadům, asi jim moc nevěřil. Mně svou nechuť

vysvětlil tím, že nemá čas vyprávět jednu historii dvakrát.“

„Prapodivný, kuriózní příběh,“ ozval se Bertie. „Ty tomu docela

vážně věříš, starouši?“

„Mluvil pravdu! Uznávám, že je to podivný případ, ale věřím

mu. Řekl mi toho méně, než já vyprávěl vám. Ledacos jsem si musel

sám domyslet. Vyprávěl útržkovitě, po částech, pletl se, opravoval

se, a chvílemi upadal do blouznění. Přesto mi dokázal odpovědět na

některé otázky, i když mnoho důležitého povědět nestačil. Závěrem

ztratil vědomí a musel jsem pryč. Již se neprobral. Chvíli na to mi

matka představená oznámila, že pan Linton zemřel. Myslím si, že

toho muže udržela při životě jen síla vůle. Jeho duch byl úžasně sil-

ný. On mi prostě musel říci své, musel splnit své poselství a teprve

když povinnost splnil, mohl zemřít. Už když mluvil, zdálo se mi, že

současně s větami odchází z jeho hrudi život. Bylo to, jako když do-

hořívá svíčka. Linton mluvil pravdu!“

Mlčeli.

Pak Biggles odhodil nedokouřenou cigaretu do ohně. Ticho trva-

lo dál po několik nekonečných minut.

„Co budeme dělat?“ ozval se konečně Algy. „Máš nějaký ná-

vrh?“

„Rozhodně bych se rád dozvěděl, jak se daří Angusovi,“ prohlá-

sil pomalu Biggles. „Je možné, že by si dal rád studené pivo! Přece

ho nenecháme napospas té smrduté a hnusné džungli! Ačkoli jsou to

už dva měsíce, co Linton utekl, pevně doufám, že Angus žije. Měl

pevný kořen! Třeba se mýlím a je mrtev, ale co kdyby?“

„Jemináčku!“ vyhrkl Bertie a odkašlal si. „Máš pravdu! Abso-

lutní pravdu. Musíme! Angus byl dobrý parťák!“

Biggles mu poděkoval pohledem.

„Jasně,“ řekl Ginger. „Jak se tam dostaneme?“

„Pěšky to nepůjde,“ ušklíbl se Biggles. „Beru si na to dovolenou

a seženu si letadlo! Hydroplán nebo raději amfibii. Nejspíš právě tu.

Obojživelné letadlo je pro podmínky v džungli ideální. Ještě nevím,

zda mne podpoří Raymond, ale když to neudělá, zbavím banku sta-

rostí o své peníze. Nejméně na měsíční toulání nás všech by to mělo

stačit. Potíž bude s vyřizováním formalit. Pokud se nemýlím, některé

státy jsou stále přecitlivělé na přelety cizích letadel. Válka skončila

nedávno a dosud se všichni bojí zatoulaných špionů.“

„Dovolenou?“ užasl Bertie. „Jemine! To budeme mít něco jako

prázdniny?“

„Přesně,“ usmál se Biggles a vstal. „Jdi spát, lorde. Netušil jsem,

že šlechtic neví, co je dovolená. Zítra bude spousta práce s příprava-

mi na to, jak dát Liebgartenovi na frak. Ve volné chvilce ti zkusím

vysvětlit, co cítí prostý zaměstnanec, když se chystá na dovolenou.

Jdu také spát. Pánové, sladké sny!“

KAPITOLA DRUHÁ

PRVNÍ KROKY

O deset dnů později se objevila nad širokou plání řeky Rio de La

Plata podivně zmalovaná amfibie. Trup i křídla stroje byly natřeny

zelení všech odstínů. O kamufláži se zrzek vyjádřil, že je skvělá.

Nebude se prý divit, když budou opice hledat na trupu banány, neboť

nerozeznají letoun od houštiny. Dobře věděl, že malíř strávil před

přemalbou celé hodiny v londýnské botanické zahradě, a vědět to

musel, protože malířským mistrem byl on sám.

Čtyři muži na palubě měli ještě dost času, aby si vyjasnili, jak se

vlastně nesmírně široký tok pod letadlem nazývá.

„Rio de La Plata,“ ukázal dolů Biggles a Bertie kývl. „Našli

jsme ji, spočítal jsem to dobře.“

„Říkal jsi ale, že letíme k řece Paraná,“ namítl Ginger.

„Můžeš ji nazývat i Uruguay,“ ušklíbl se Algy. „Vidíš tu šířku?

Tak si představ, že nad tím poletíme ještě skoro sto mil!“

„Ta řeka má tři jména a přitom vypadá jako mořský záliv?“ za-

vrtěl zrzek nechápavě hlavou.

„Je to Rio de La Plata, ale už brzy se dočkáš,“ řekl Biggles. „Za

půl hodiny uvidíš vlastní řeku Paraná. Tam přistaneme.“

Měl pravdu. Stmívalo se, záliv se úžil, a konečně mohl pilot

ubrat plyn. Amfibie klesala a pak rozčeřila hladinu. Ještě chvíli trva-

lo, než utichl hluk obou motorů, a pak se letoun tiše pohupoval ve

stínu stromů u levého břehu řeky Paraná.

„Předposlední zastávka, pánové,“ řekl Biggles.

Hned druhý den ráno po Bigglesově návštěvě u lůžka umírající-

ho muže začal boj všech čtyř přátel Anguse Mackaila o jeho záchra-

nu. Bylo by nesnadné spočítat, kolik úřadů v Londýně museli přitom

oběhnout, a co všechno musel Biggles udělat, než mohl jejich stroj

konečně přistát u břehu řeky Paraná.

Již v době poletování po úřadech, stačil Biggles donést do svojí

kanceláře kdejakou mapu Jižní Ameriky, pravítka, kružítka a hlavně

knihy, shrnující poznatky a tomto koutu světa. Hovorů, které vedli

jeho přátelé o povodí řeky Paraná, se sám účastnil jen výjimečně, a o

to překvapenější byli ti tři později, když zjistili, že jejich šéf má o

oblasti stejné, pokud ne lepší znalosti, než oni…

Jak Biggles správně předpokládal, nejtěžší úlohou bylo, jak se

dostat na místo, aniž by jejich letadlo sledovaly dvě, či tři výzvědné

služby. Britské orgány přitom neprojevily nejmenší zájem, zamotat

se do složitých mezinárodních vztahů, při podpoře výletu, a diploma-

té odtahovali ruce, při sebemenší zmínce o výpravě.

Biggles se tentokrát nehodlal spoléhat na Raymonda, a obešel

vyslanectví klíčových zemí sám. Díky tomu se téměř intimně sblížil s

úředníky z Argentiny, Uruguaye, Paraguaye a Bolívie, a jazyk špa-

nělský i portugalský mu přestal znít cize. Choval se nenápadně, nebo

si to aspoň myslel, a včas poznal, jak by se mu nevyplatil jakýkoli

střet s úředníky. Než však dokázal vyřídit zásadní věci, měl nervy

nadranc!

Otázky na „Rajské údolí“ vynechal již prvého dne. Stačilo, když

se zeptal na dvou místech. Otevřená ústa úředníků, jejich naježené

vousy, a nechápavé pohledy Bigglese poučily. Na druhém místě, na

jednom velkém vyslanectví, ho to dovedlo až do salónu slovutného

vyslance Paola Enriqua. Následovalo upřímné nepochopení otázky a

diplomatické vrtění hlavou. Paolo sice připustil, že se s takovým do-

tazem nesetkává poprvé, ale současně zcela jasně vyjádřil svůj názor,

že nemá k věci žádný komentář.

„Nemohu vám k tomu nic říci, pane… eéé, absolutně nic!“

„Znamená to, že o něčem podobném nevíte?“ řekl Biggles s

matným pocitem, že je poněkud natvrdlý.

„Moje vláda ani kruhy jí blízké nemají o této věci ani nejmenší

informace. Nesmírně nás však potěšil váš zájem o naší vlast. Nashle-

danou pane… eéé…“

„Bigglesworth, se jmenuji.“

„Ovšem, pane Bigglesworthe. Přeji vám mnoho zdraví a zdaru.“

Jinde se již Biggles neptal. S dalšími úředníky hovořil o kráse

tropické přírody, o náročnosti chovu skotu, o vzácných orchidejích či

paleontologických památkách, nebo o svérázu místní kultury. Byl to

náročný úkol pro válečného pilota, ale Biggles vždycky patřil mezi ty

nejstatečnější.

Čtvrtého dne požádal svého nadřízeného o důvěrný rozhovor.

Šéf zvláštního oddělení Scotland Yardu Raymond ho pozorně vysle-

chl a vyjádřil mu své sympatie.

„Upřímně řečeno, Bigglesi,“ řekl pak. „Nepočítejte s tím, že by

vás v téhle věci můj úřad podpořil. Sám tvrdíte, že jde o soukromé

pátrání po soukromé osobě…“

„Ale Angus Mackail patřil po dlouhá léta k nám, pane!“

„To vím. Za války mi podléhaly tisíce mužů. Jenže je mír. Ar-

máda je menší a menší a civilistů je víc a víc. Kdy konečně pochopí-

te, že nejsme schopni starat se o každého, kdo šlápne vedle?“

„Jsem si jist, že je v zájmu vlasti, abychom se postarali právě o

něj. Stačily mi dva dny, abych pochopil, že v tom Rajském údolí se

děje něco velice podivného!“ řekl Biggles.

„Dobře,“ kývl Raymond. „Znám vás a uznávám, jak dobrý máte

nos. Stačí, když mi předložíte jediný důkaz, že v tom zatraceném

údolí ohnuli třeba ten nejtenčí plíšek na koruně Jeho veličenstva krá-

le. Okamžitě nařídím delikátní vyšetřování!“

„Můj Bože,“ vzdychl Biggles. „Právě pro cestu za takovým dů-

kazem potřebuji váš souhlas.“

„Stačí, když vám slíbím, že to projednám v Dolní sněmovně?“

„Ve sněmovně?“ polkl Biggles.

„Ale my už vážně nejsme ve válce,“ zasténal Raymond. „Rád

vám pomohu, ale nebude to dřív, než se mezinárodní vztahy ještě

zhorší. Pokud jde o to, vyhlíží váš případ nadějně, v Evropě se nebe

kalí den ode dne víc, ale stejně nezbývá než čekat!“

„Mám obavu, že Angus nepřežije dlouhé vyčkávání,“ řekl Big-

gles. „Víte, pane, vysoká politika a život jednoho člověka, to jsou

dvě zcela rozdílné věci.“

„Ale ovšem,“ tajemně se usmál Raymond. „Rozumím vám a ne-

hodlám vám v ničem bránit. Jsem už rozhodnut. Dostanete dovole-

nou. Stejně jsem pochopil, že vám o nic jiného nejde. Vy i vaši tři

muži na ni nastoupíte zítra! Vaše rejdění mezi latinskými Američany

mi neušlo a něco jsem už zařídil.“

„Vybral jsem si stroj,“ vzdychl Biggles. „Amfibii.“

„To se ke mně nedoneslo, ale máte ji mít. Vybavení a některé

doklady dostanete zítra. Upozorňuji vás však, že mne vaše cesta ne-

zajímá! Všechno proběhne výlučně na vaší odpovědnost a nemá nic

společného s činností mého úřadu, o britské vládě ani nemluvě! Pří-

padnou pomoc u místní policie hledejte jen v případě krajní nouze a

hrozím se představy, kdyby se o vás objevila jediná zmínka v novi-

nách.“

„Několik vyslanectví jsem však již navštívil.“

„Vím o tom,“ usmál se Raymond. „Jednání s diplomatickými

kruhy je vždy nesnadné. Už se s tím netrapte, ale nepokračujte!“

„Ze srdce rád,“ řekl Biggles. „Co peníze?“ osmělil se.

„Jaké peníze?“ zvedl oči Raymond. „Ach tak, chápu. Vaše do-

volená je samozřejmě placená, jsou na to předpisy. Takže přeji hodně

zdaru a pěkné počasí. Doufám, že se tam opálíte do hněda.“

Biggles se vrátil s vědomím, že Raymond pro ně udělal všechno,

co bylo v jeho silách a přijal jeho podporu s vděčností. Některé do-

klady by sám dlouho sháněl s nejistým výsledkem a souhlas jeho

velitele se zapůjčením vojenského letadla, byl přímo k nezaplacení.

Biggles nemusel rušit svůj bankovní účet! Za použití stroje nebude

platit nic!

Když následujícího dne přebíral letoun, zjistil, že v převzatých

dokladech je uvedena i trasa cesty. Nejprve přistanou v africkém

Dakaru a odtud přeletí Atlantik do Natalu, nejvýchodněji ležícího

města v Brazílii. Potěšily ho doklady. Posádka dle nich sestávala ze

dvou zkušebních pilotů a dvou mechaniků. Všichni čtyři byli pově-

řeni testováním letounu Navigátor na náročné trase! Velel jim jistý

Bigglesworth. Byl to zázrak, ale vrásek na Bigglesově čele neubylo. I

tak měl starostí nad hlavu.

Výběr amfibie mezi ně nepatřil. Když uviděl, jak konstruktéři z

Planet Aircraft Corporation předělali a zdokonalili starší typ do-

pravního obojživelného létajícího člunu, zahořel k němu láskou. Šlo

o hornokřídlou amfibii poháněnou dvěma vzduchem chlazenými

motory Ursus Major. V továrně, kde stroj přebíral, měli o letový test

zájem, a vnutili Bigglesovi záznamník. Dosud bezejmennému stroji

napsal kdosi z továrny do kolonky „Název letadla“ jméno „Navigá-

tor“. To jméno se Bigglesovi zalíbilo.

Moderní silné motory zvýšily rychlost letounu, i když ani potom

nebyla nijak závratná, ale přídavné nádrže zásadně prodloužily dolet.

Odolnost letadla zaručovala zesílená konstrukce. Pod kabinou pilota

bylo dost místa pro nutnou výstroj a jeho kokpit byl oddělen od pro-

storu pro cestující, nebo náklad. Z velkého a pohodlného kokpitu

mohl stroj ovládat první pilot z levého, stejně jako druhý pilot z pra-

vého křesla. Vzadu bylo místo pro navigátora, spojené dveřmi s

hlavní kabinou. V cestovní verzi se marnotratně uvažovalo s pěti

sedadly a dvěma až třemi muži posádky.

Křesla chyběla a Bertie si brzy po startu Bigglesovi postěžoval,

„Jemine, proč tu nejsou, právě když cestuji já?“

Mnohem větší problém musel vyřešit před startem. Šlo o palivo

a maziva, jejichž obstarání bylo v poválečné době obtížné. Raymond

si to asi neuvědomil a Biggles ho tím už nechtěl zatěžovat. Větší

množství na jednom letišti by získal jen těžko a přistávat jinde se mu

nechtělo. Nechtěl uplácet personál, ztrácet čas a poslouchat všetečné

otázky. Na většinu z nich mohl odpovědět pravdivě, ale proč by měl

někomu vysvětlovat, co hledají při testovacím letu v džungli.

Mohlo by snadno dojít přesně k těm potížím, před kterými ho

varoval Raymond.

Natankovali proto nádrže až po okraj a Ginger a Bertie se projeli

městem, aby naplnili několik kanystrů, zatímco Bertie sháněl olej a

další mazadla. Všichni uspěli a nastala další potíž, jak uložit zásoby

do letounu. Jeden z kanystrů se již nikam nevešel, protože nezbytná

výstroj a potraviny zabraly dost místa. Biggles vrčel, raději by s se-

bou vezl větší rezervy, ale nakonec mu nezbylo než kývnout.

„Mělo by to stačit,“ řekl. „Hádám, že spotřebu paliva v továrně

nadsadili, a třeba nám benzín ještě zbyde.“

Já zase hádám, že leda do zapalovače!“ ušklíbl se Algy.

Biggles ještě víc svraštil čelo, ale neřekl nic.

Další otázkou byly zbraně. Stručně řečeno – žádné s sebou ne-

měli mít! I kdyby je uvedli do dokladů, zabavili by jim je při kontro-

le na prvním cizím letišti. Jenomže při tom, co věděli o cíli cesty, o

Rajském údolí, nikoho z nich ani nenapadlo, jet tam jen s holýma

rukama. Řešením byly pistole. Vcelku trapný problém, jak je tam

dopravit, vyřešil Ginger. Dříve než nanesl na trup letadla směs kamu-

flážní zeleně, předvedl se jako řemeslný umělec jiné profese. Zado-

váděl si s vrtákem, pilkou a pilníkem tak, že když ostatní hledali po

natření stroje schránku na pistole, musel jim malá dvířka sám najít.

Umístil a zamaskoval je tak důvtipně, že by je sami neobjevili.

Dovnitř se vešlo i pár krabiček nábojů.

Utrápený Biggles odmítl tajnou schránku hledat. Na jedné straně

věděl, že se dopouští neomluvitelného pašeráctví, na druhé mu bylo

jasné, že nemají jiné řešení.

Tím potíže neskončily.

Nedalo se předvídat, jak se věci vyvinou na americké půdě.

Mohli natankovat v Dakaru, Natalu a pak v Buenos Aires, ale co

bude dál, ve vnitrozemí, to už byla spíše záhada. Jejich poslání, uve-

dené v dokladech, končilo v hlavním městě Argentiny. Odtud by se

měli vracet domů, což Bigglese ani nenapadlo. Mohl se, nějakým

řízením osudu, na dva, tři dny ztratit. Bylo možné zaplést se do něja-

kých místních problémů, mít poruchu na motoru či někdo z posádky

mohl mít vážné zdravotní potíže. Kdyby se však jejich Navigátor

ztratil na delší dobu, bylo by to na pováženou. Pokud by někdo z

místních úředníků označil letoun za nezvěstný, vznikl by poplach.

Zapletli by se tím do strašidelných sítí úředního vyšetřování, ze kte-

rých by je nevyprostil nikdo na světě. Byl to přesně ten problém,

před kterým Bigglese varoval Raymond, který mu Biggles uznal, a

kterému se museli vyhnout. Jakékoli oficiální pátrání po ztraceném

letadle bylo prostě zcela nepřípustné!

Navzdory všem potížím a nevyřešeným otázkám, přistál přetí-

žený Navigátor na letišti v brazilském Natalu přesně týden po tom,

co Biggles vyslechl umírajícího Lintona v londýnské nemocnici pro

tropické choroby. Nejprve tankovali v africkém Dakaru a podruhé

zatížili stroj benzínem zde. Zdrželi se tu. Poslední mezipřistání na

rozloučenou s civilizací proběhlo pak na letišti v Riu a bylo naopak

velmi krátké.

Vzlétli a stroj mířil k Buenos Aires, hlavnímu městu Argentiny.

Nad tím krásným městem se však amfibie neobjevila. Biggles vedl

stroj nad mořem ve výšce dvanáct tisíc stop asi dvacet mil od pobře-

ží. Pár hodin před soumrakem, když už měli Rio de Janeiro několik

set mil za sebou, mírně změnil kurz. Letěli potom nad pevninou k

jihozápadu a vyhnuli se přeletu Montevidea. Necelou hodinu před

západem slunce uviděli před sebou široký záliv, neboť Rio de La

Plata neztrácí šířku ani sto mil od Atlantiku.

Biggles stočil stroj k západu a sledoval levý břeh. Záliv se úžil,

změnil se v širokou řeku, a když se slunce dotklo obzoru, přistáli.

„Předposlední zastávka, pánové,“ řekl Biggles, když vystrčil

hlavu z kokpitu. „Prázdniny začínají!“

„Jemináčku,“ ozval se zezadu Bertie. „Jsme tu dobře?“

„Můžeš se vsadit. A kdyby nás tu hledala všechna letadla z Jižní

Ameriky, nemají naději!“

„To máš tedy pravdu,“ souhlasil Ginger a bez velkého nadšení

se rozhlédl. „Jen aby nás to někdy nemrzelo.“

Místo, na němž se ocitli, rozhodně neoplývalo krásou. Milovní-

ka přírody by však mohlo okouzlit, pokud by právě netrpěl skleslostí

ducha a depresivními náladami. Králem zde byly rostliny. Ty, které

právě rašily, ty vzrostlé a v plné síle, a potom i ty zasychající, hnijící

a odumřelé. Široký a téměř černý proud řeky se valil mezi zápasem

vegetace o slunce a o život s ponurou netečností.

Stmívalo se rychle.

Vpravo vroubila břeh stěna mohutných stromů, namačkaných

jeden na druhý, a ač se to zdálo nemožné, prorůstala mezi nimi divo-

ká změť podrostu. Navzdory padajícím stínům převládala zeleň, pa-

trně nejvýrazněji na obrovských vějířích kapradin, a přehlédnout se

nedaly ani hrozny různobarevných květů. Liány obtáčely kmeny i

větve a vytvářely mezi stromy sítě jakoby spletené z lan či z celých

jejich svazků podobných kabelům.

Džunglí zněl chraptivý křik ptáků, ale oni sami se skrývali v

hustých korunách. Tiší kolibříci a obří, skvostně zbarvení motýli byli

vidět. Zdálo se, že používají řeku jako silnici a byli to jediní živí tvo-

rové, kteří se zde pohybovali. Ale všechno, co zde vyrůstalo a žilo,

bylo přirozené, nikoho nevítalo, ani mu nedávalo najevo nechuť,

přežívalo zde, a bránilo svůj způsob života před ostatními druhy a

před vetřelci.

„Jdeme na břeh, protáhnout si svaly a klouby,“ rozhodl Biggles.

„Prohlédneme si, jak to vypadá na břehu. Pokud tam nenarazíme na

něco nebezpečného, vypadá to na vcelku přijatelné místo pro naši

základnu. Letadlo tu má dost místa a podle mých výpočtů je Angus a

Rajské údolí nanejvýš sto mil odtud. To není ani moc daleko, ani

příliš blízko!“

„Nelíbí se mi tu,“ řekl Ginger. „Je tu šero a vlhko.“

„Ráno vyjde slunce a bude světleji. Mokra se nezbavíme. Nepo-

čítej s tím, že tahle široká strouha vyschne,“ zasmál se Biggles. „Hej!

Podejte mi někdo kotevní lano! Jdeme na to!“

Během hodiny stál Navigátor připoután u břehu a jeho nádrže

byly opět téměř plné. Na nevelké části břehu vymýtili muži porost a

postavili stan, zakrytý maskovací plachtou. Uložili do něj zásoby

potravin, oleje, náhradní díly a všechno, co nebude zítra potřeba.

Bertie byl osvobozen od nádenické práce a věnoval se své spe-

cialitě – kuchtění. Z párků, slaniny a koření vyčaroval pokrm, který

tak zavoněl, že zbývající trojice dodělala svou práci jen s přemáhá-

ním. Vyznamenal se i silným voňavým čajem, takže se stal králem

večera.

„Ani bych se nedivil,“ řekl Ginger, který měl stále hlad, a dojedl

jako první, „kdyby si k tobě přišel na večeři některý z místních aligá-

torů. Nezbylo ti něco, než se ukáže?“

„Je mi líto, zrzku,“ pokrčil Bertie rameny. „Nemyslel jsem si, že

budeš tak žravý. Zdalipak tě ale napadlo, kolik stonožek, velkých

kousavých brouků a jedovatých pavouků se ti teď toulá pod nohama?

Jemine! Jen se podívej tady!“

Mávl rukou, srazil na zem jakousi okřídlenou potvůrku, která se

právě chystala přistát do jeho misky, a co nejrychleji dojídal své pár-

ky.

„Zdejší indiáni by ji nejspíš slupli,“ ušklíbl se Biggles, ale nedů-

věřivě se podíval pod své nohy. „Měl jsi nám to říci dřív. Vzal bych s

sebou něco proti hmyzu.“

„Nelíbí se mi tu,“ otřásl se Ginger a vstal. „Všechno co tu leze,

lítá a plave, má neustále hlad. Nebudu čekat, kdy se do mne něco

zakousne!“

„Vida,“ usmál se Bertie. „Ještě porcička tu přece zbyla. Vezmu

si ji sám, když Ginger tak nesnáší hladovce. Ten kousek čokolády, co

jsme měli v letadle, přece pořádnému chlapovi nestačí!“

„Jsi excelentní sobec,“ zavrčel zrzek a jal se obcházet ležení a

dupat po všem, co se tam hýbalo.

„Tohle místo vypadá dobře,“ řekl Biggles a zapálil si. „A pokud

nevíte proč, povím vám to. Prostě proto, že lepší nenajdeme!“

„Jednu chybu přece má,“ namítl Algy.“ Chybí tu orientační bod,

podle kterého bychom ho ze vzduchu našli. Nebo sis něčeho v okolí

všiml?“

„Ne. Ten pekelný prales vypadá všude stejně. Musíme si prostě

zapamatovat zvláštnosti řeky a břehů. Její šířka se mění a nějaký ten

záhyb na břehu také najdeme. Nejjistější ovšem bude, když tu někdo

z nás zůstane, a až uslyší motory, zapálí připravenou hranici. Pilota

sem navede kouř.“

„Jen aby sem nenavedl někoho jiného,“ zavrčel zklamaný Gin-

ger, ale jeho poznámka neuspěla. Ozval se jen Bertie, který ho vy-

zval, aby mu pomohl poklidit. Během deseti minut seděli nasycení

muži opět spolu a zadumaný Biggles vylovil další cigaretu.

„Nejdřív si ještě jednou objasněme, proč tu jsme,“ začal. „Víme

to, ale neuškodí menší opakování. Přiletěli jsme si pro Anguse, kte-

rého chceme dopravit domů. Náš první úkol je tedy zcela jasný, mu-

síme ho najít! Když ho najdeme živého, bude možná velmi snadné

posadit ho do letadla. Mohly by nás zdržet jen jeho malarické horeč-

ky. Pak bychom počkali, až mu bude líp. Složitější asi bude, dostat z

doktora Angusovy peníze. Když se bude vzpírat a namlouvat nám, že

Angus na ně nemá nárok, trochu s ním zatřepeme. Mne stál tenhle

výlet slušné peníze a nerad bych se díval, jak muž jménem Liebgar-

ten okrádá mého přítele. To jsou naše hlavní cíle, když všechno pů-

jde dobře.“

„Nepůjde to dobře,“ řekl Algy.

„Taky si myslím. Můžeme mít potíže už i proto, že s Angusem

bude chtít odejít z osady někdo další. Britským občanům bychom to

totiž měli umožnit! Vůbec nevím, co bychom udělali, kdyby se pro

odchod rozhodli všichni osadníci. Slušný člověk by je tam nenechal,

ale my bychom je asi prosili, aby zůstali kde jsou, protože nedoká-

žeme zvládnout takové stěhování národů. Ale to asi moc předbíhám.

Jdu si pro Anguse Mackaila, mám pro něj slabost, a vím, že vy byste

ho také nenechali na holičkách. Ohledně ostatních by nám asi nezby-

lo, než sestavit zprávu, kterou bychom předali na vyslanectvích těch

států, odkud ti lidé přišli.“

„Snad to neznamená, že chceš odvléci Liebgartena s sebou a po-

hnat ho před nějaký úřad?“ zamrkal Algy.

„Samozřejmě že ne!“ řekl Biggles. „Klidně mu řeknu do očí, co

si o něm myslím. Je to špinavec a mizera. Mohu na něj spustit stejně

jako domovnice na člověka, který jí zablátil schody, ale vím stejně

dobře jako ty, že tím to končí. Budeme sice na návštěvě u lotra, ale

budeme na jeho vlastním pozemku! Navíc v zemi, kde nemáme jiná

práva, než každý jiný cizinec. Jestliže vznikne spor, budou v něm

rozhodovat místní úřady. Nevím, ke komu se přikloní. Pokud Lieb-

garten ctí zákony, vyplňuje dotazníky a dokonce platí řádně daně,

bude moc obtížné pohnout úředníky k zákroku.“

„Jemináčku,“ vyjekl Bertie. „Ty myslíš, že mají dotazníky i pro

farmaření v džungli? To je excelentní!“

„To nevím, a ani nechci vědět,“ ušklíbl se Biggles. „Docela rád

bych však znal pohled úřadů na rajskou kolonii. Možná se na osadu

dívají jako na přirozený a vysoce účelný způsob, jak civilizovat celé

oblasti. Mohou už mít pro Liebgartena připravenou medaili za záslu-

hy! Oni by totiž měli nejlépe vědět, že je to práce jen pro nejdrsnější

z otrlých. Doktor možná nebude muset vysvětlovat, že neobratní ne-

mají co jíst, chybí jim peníze, a on že za ně nenese nejmenší odpo-

vědnost. Vždyť já sám slyšel Lintona tvrdit, že věří jeho snaze vytvo-

řit ráj! Jak si mohu být jist, že to náhodou není pravda?“

„Ještě schází, abys nám řekl, že někde u řeky lepí z hlíny pro

svůj ráj nového Adama,“ zavrčel Algy. „Strašně přeháníš!“

„Máš pravdu, jsem si jist, že lže,“ uznal Biggles. „Ale vysvětli

to úředníkovi! Poslouchej:

„Ti ubožáci mohou odejít. Nikoho nenutím, aby tu zůstával, po-

ví Liebgarten. Ovšem! Mohou odejít, kdy chtějí! řekne mi úředník a

ukáže na dveře. Jděte a už mi nechoďte na oči! Bude po debatě a

budeme tam, kde jsme začali. Ověřil jsem si ale, že v této džungli i v

Africe pár podobných civilizačních pokusů již proběhlo. Všechny

skončily katastrofou. To si však měl zjistit sám Liebgarten, než se do

toho pustil! Buď to neudělal, nebo mu to bylo jedno. Zbývají dvě

možnosti. Buď je potrhlý a blázni bývají vždy nebezpeční, nebo je to

velký padouch. Jsem si jistý, že lže!“ obrátil se Biggles k Algymu.

„Proto usuzuji, že dobře ví co dělá, a že není blázen. Je to zločinec!

Nemám však pochyb o tom, že naše vzájemná beseda bude zdvořilá,

vlídná a civilizovaná!“

„Jak tomu mám rozumět?“ vzhlédl Ginger. „Chceš tím říci, že

tam dojdeš, zaklepeš na dveře, a ukloníš se před tím chlapem?“

„Co jiného? Přece se tam nevkradu jako zloděj, vykrádající spí-

že nebo půdy s rozvěšeným prádlem. To nejde! Cožpak není pěkné

přijít na návštěvu s lahví vína v ruce a otevřeným srdcem? Každý

slušný hostitel tě pak uvítá s úsměvem. Navíc – nemáme nic než vý-

pověď jediného muže, který již nikdy nic nedosvědčí! Víme přece, že

všichni osadníci sem přišli z vlastní svobodné vůle. Liebgarten by

před vyšetřovateli prohlásil, že neužil proti nikomu násilí, a měl by

pravdu! Vždyť to vypověděl i Linton! Stěží by se našli svědci, kteří

by to popřeli. Doktor by se nám vysmál a věc by se k soudu ani ne-

dostala!

Vidím to tak, že když doktor neužíval síly dřív, nepoužije ji ani

proti nám. Kdybychom vtrhli do jeho domu jako trestný oddíl s na-

mířenými zbraněmi, dopadli bychom špatně, nebo ještě hůř! Ve vě-

zení by neskončil doktor, ale my. Všichni čtyři! Bude lepší si s ním

pohovořit, přeptat se na zdraví a na výsledky jeho bohulibé práce.

Bude to nechutná kaše, ale nějak ji spolknu. Předvede-li mi nějaký

veselý trik, ukážeme mu, že při každé hře je nutno počítat s protihrá-

čem! Půjde se mnou Ginger. Bude mým strážcem a svědkem. Algy s

Bertiem počkají zde, v záloze. Jak se sejdeme, to dohodneme pozdě-

ji. Liebgarten nesmí ani tušit, že máme letadlo, a kdyby se podivoval,

jak jsme se k němu dostali, něco mu namluvím. Nebude ke škodě

věci, když se zase jednou bude divit on!“

„Kdy chceš začít?“ zeptal se Algy.

„Hned teď,“ překvapil ho Biggles. „Ginger měl pravdu, když se

mu tady nelíbilo, a proto také půjde se mnou. Nechci to odkládat.

Čím dřív se podíváme doktorovi na jeho podivné zoubky, tím dřív si

uděláme názor na celý případ. Bertie, ty se postaráš o tábořiště, jsi

nejlepší hospodář. Algy poletí s námi dvěma vyhledat řeku Polito,

která protéká kolem osady. Přistaneme někde pod údolím tak, aby-

chom to neměli k Angusovi příliš daleko. Zbytek cesty už dojdeme

po svých. Nejtěžší bude odhadnout za tmy alespoň přibližně vzdále-

nost od osady. Snad nám to vyjde.“

„Stejně letadlo uslyší,“ řekl Ginger. „A když ho nemají vidět,

nezbývá nám moc času. Ráno za světla by ho zahlédli.“

„Správně,“ kývl Biggles. „To riziko chci právě vyloučit. Linton

sice mluvil o tom, že domorodci donášejí doktorovi zprávy o všem,

co se v džungli šustne, ale s tím si neporadíme. Nemyslím si však, že

by si Liebgarten hned spojil přelet letadla s někým nezvaným. Náš

letoun není přece v Jižní Americe jediný. Ačkoli nad džunglí asi moc

letadel nelétá, čas od času se tu jistě nějaké objeví. Ať už je to tak

nebo jinak, jinou možnost stejně nemáme. Nehodlám sice podceňo-

vat Liebgartenovu opatrnost, ale nepřichází v úvahu, abych se prodí-

ral padesát nebo jen dvacet mil džunglí. Nikdo z nás by to patrně

nepřežil!“

Biggles vstal, zamířil k letadlu a ostatní ho dost neochotně ná-

sledovali.

„Napovídal jsem vám toho už víc než dost. Pohněte se!“

„Neměl bych na místě přistání raději počkat, až se vrátíte?“ ze-

ptal se starostlivý Algy.

„Co je to za nápad?“

„Jak se dostanete zpátky?“

„Nebudeme zas tolik spěchat. Když se o nás tak bojíš, počkáš na

místě, řekněme dvě hodiny. Když se neukážeme, odstartuješ a poletíš

k Bertiemu. Bude mu tady velice smutno! Ráno, pokud možno hned

za svítání, se pro nás vrátíte. Oba dva! Místo snad najdeš. Kdyby-

chom tam nebyli, jeden z vás se rozhlédne po okolí, ale druhý se ne-

smí od letadla ani hnout!“

„Skvělé,“ řekl Algy. „Když tam nebudete, co dál?“

„Pozítří to zopakujete!“ zavrčel Biggles. Vylovil z Gingerovy

tajné schránky pistole a pár plných zásobníků a rozdělil je. Dejte na

ty hračičky pozor, nikdo je nemusí vidět!“

Když Navigátor zatížila váha tří mužů, trup se lehce zhoupl. Na

břehu osaměl Bertie. Vzal do ruky monokl a začal ho leštit. Nebyl

moc spokojen Bigglesovým rozhodnutím, ale úlohu prvního muže v

záloze hrál již vícekrát, a smířil se s ní.

Motory amfibie ožily, letoun se pohnul a voda za kýlem stroje

se zpěnila. Navigátor nabral rychlost, odlepil se od hladiny, mírně se

zakolébal ve vzduchu. Poslední etapa letu za Angusem začala.

KAPITOLA TŘETÍ

RAJSKÉ ÚDOLÍ

Biggles odhadl dobu letu na předpokládané místo poblíž Raj-

ského údolí asi na hodinu. Vycházel z údajů, které znal od Lintona, z

map, které dlouho studoval, a ovšem také z toho, že Algy nepoplete

říční toky, nad kterými za noci poletí. Teď byli v situaci, kdy Algy

civěl beze slova dolů a zoufale se šklebil. Jeho pochybnosti o Linto-

nových údajích byly víc než na místě. Vždyť sám informátor, ubožák

Linton, přiznával, že si není cestou zcela jistý. Mluvil o tom, že pře-

šel asi padesát mil pěšky džunglí, když před tím plul asi dva dny po

proudu na kánoi.

Nemohl vědět, jak rychle nesl loďku říční proud, a nedokázal by

vysvětlit ani to, jak odhadl oněch padesát mil putování pralesem.

Biggles se ho na to v nemocnici ani neptal.

„Jediné spolehlivé vodítko máme v řece Polito,“ řekl Biggles,

když už asi deset minut letěli nocí k západu. „Patří k důležitým pří-

tokům Paraná a podle mapy teče téměř přesně od severu k jihu. Jiná

taková řeka na mapách není. Drž kurz k západu. Přetneme ji. Je to

jasné?“

„Tak se podívej!“ ukázal Algy dolů, kde hustý prales prořezáva-

la úzká vodní stuha směřující od severu k jihu. „Říkal jsi spolehlivé

vodítko? Snad jsme se přece jen měli držet toku Paraná!“

„Nějaký větší potok,“ zavrčel Biggles. „Hromská tma. Štěstí, že

svítí měsíc. Vysvětlili jsme si přece, že letět k soutoku Polita s Para-

ná, by nám trvalo a půl hodiny déle!“

„Kdybychom měli aspoň silnou baterku,“ pokusil se o žert zr-

zek, ale okřikli ho. Oba starší piloti věděli, že letí do neznáma, kde se

nemohou spoléhat ani na své dlouholeté zkušenosti. Pokračovali,

civěli dolů na nekonečnou tmavou zeleň džungle, a jejich nejistota se

stupňovala.

„Ani netuším, co je pod námi za stát,“ tiše žbrblal ukřivděný

Ginger, sedící vzadu v kabině. „Třebas jsme zrovna teď přeletěli hra-

nici Argentiny a já to nevím! Je to šílené, potrhlé a absurdní! Jak já

bych si rád popovídal s přísným celníkem…“

Dva muži vpředu sice jeho samomluvě nerozuměli, doléhalo k

nim jen jakési nespokojené vrčení, ale Algy věděl oč jde. Otočil se

dozadu. „Drž zobák, zrzku,“ řekl.

Po pětadvaceti minutách se pod nimi vpředu zjevila široká stuha

vodnaté řeky. Šířkou měla k Paraná daleko, ale v Anglii, v jejich

rodné zemi, by patrně patřila mezi významnější toky, a byla by v

každé učebnici. Bigglesovi se ulevilo. Jeho časový odhad vyšel.

„Polito!“ řekl. „Mapa nelhala a doba letu odpovídá. Pokud se ve

svém odhadu nezmýlil ani Linton, měli bychom být jižně od osady.

Jenomže se mohl splést o deset či dvacet mil. Svrbí mě dlaně, že se

nezmýlil, a dám na něj. Otoč to k severu, Algy!“

Poslušný pilot udělal, co se mu řeklo, a brzy zjistil, že odhad, či

věštba, kterou Biggles vyslovil, byla správná. Sám věštec žasl, jak je

jasnozřivý. Neletěli ani deset minut a charakter neporušené džungle

pod letounem se změnil.

„Vidím nějaké průseky!“ oznámil Ginger, jehož zrak byl neje-

nom nejmladší, ale i nejlépe pronikal šerem. „To není obyčejný pra-

les. Je to výsledek lidské práce. Jen mi vadí, že nevidím kopce!“

Algy i Biggles přitiskli nosy k plexisklu.

Údolí prostírající se dole skutečně nebylo údolím, jak ho zná

devadesát devět lidí ze sta. Šlo spíše o mírnou proláklinu, dosti širo-

kou, a při pohledu z letadla sotva rozeznatelnou i za dne. Kopce chy-

běly, o horách ani nemluvě. Muži v letounu však poznali, že prales

dole je vykácen, a na mýtinách byly z výšky vidět stopy lidské práce.

Patrně to byly řádky žloutnoucí kukuřice. Prvním, kdo je rozeznal,

byl opět Ginger, a ten si také všiml obrysů domků rozesetých porůz-

nu a jednoho rozlehlého stavení, stojícího stranou, v obdélníku poblíž

reky. Široký pás Polita, který se třpytil ve svitu měsíce, byl široko

daleko jediným jasně rozlišitelným jevem na zemi. Temný obdélník

kolem stavení byla zahrada. Liebgartenův ráj byl jediným kultivova-

ným místem v okolí. Byli na místě.

„Jsme tady,“ řekl vzrušeně Ginger.

„Vidím,“ ozvalo se. „Obrať to, Algy, budeme přistávat.“

Navigátor vykroužil velký oblouk, vrátil se nad řeku a stále při

tom klesal. Oba muži na sedačkách hleděli upřeně dolů a hledali

vhodné místo pro přistání. Objevili jich několik, nebo se jim to ale-

spoň ze vzduchu zdálo, vybrat nejvhodnější však nebylo snadné.

Letěli asi dvě stě stop nad vrcholky stromů nad břehem. Biggles

stále rozvažoval, kde vodní proud či mělčina nezpůsobí letadlu při

přistání potíže. Polito byla široká řeka, ale k Paraná měla daleko. Až

později pochopili, jaké záludnosti dokáže letcům připravit.

„Zkus to tady,“ řekl konečně Biggles. „Když to pokazíš a pů-

jdeme ke dnu, budeme to mít blízko ke břehu. Třeba se všichni neu-

topíme.“

„Skvělý velitel,“ zavrčel Algy a ubral plyn. „Jdu na to a pevně

věřím, že prvním utopencem budeš ty!“

Stroj dosedl a jedinou překážkou byl jakýsi kmen plovoucí před

nimi na hladině. Algy ho zahlédl na poslední chvíli a Biggles varov-

ně vykřikl. Ve zlomku vteřiny kmen ožil a zmizel pod vodou…

„Aligátor,“ vyjekl Algy.

„Skvělé,“ vydechl Biggles. „Ještě se nikomu nepovedlo přistát

na krokodýlím hřbetě. Moc nechybělo a byl bys první.“

„Takové štěstí rád přenechám jiným,“ zavrčel Algy. „Ale sláva

obojživelníkům. Plout tam kláda, měli bychom v letadle díru.“

„Jak vylezete na břeh?“ ozval se zezadu Ginger. „Já nikam ne-

plavu a pěšky taky nejdu!“

„Zamiř k pravému břehu!“ rozhodl Biggles. „Kdyby se ti nepo-

vedlo dostat se až k němu, Ginger tam doplave s lanem v zubech!“

Algymu se to líbilo a o minutu později se příď Navigátora lehce

opřela o vysoký břeh zarostlý kapradinami. Motory předly a stroj se

mírně pohupoval v malé zátoce.

„Dobrá práce,“ uznal Biggles. „Těžko by to někdo svedl líp!

Jsme tu dobře ukryti a navíc jsi zachránil zrzkovi život! Jsi umělec a

kamarád, Algy. Jak odhaduji, jsme asi tři míle od osady, nejbližší

domek bude ještě blíž!“

„Půjdeme tam nejkratší cestou?“ projevil zájem Ginger.

„Ne. Nerad bych šel po břehu, mohli bychom narazit na indiány.

Jako bych je z té vody cítil. Nejsou to žádní holoubci a nelíbilo by se

mi, kdyby nás k doktorovi přivedla jejich eskorta.“

Rozhlédl se kolem a chvíli naslouchal. Neslyšel nic než šumění

proudu, vřískání opic a ptačí pokřik.

„Na břeh!“ zavelel a vyskočil jako první. Ginger ho následoval.

„Brzy se uvidíme,“ mávl na Algyho. „Vrátíme se sem tak brzy,

jak to půjde, ale neodhadnu kdy. Přileť s Bertiem a pokud tu nebu-

deme, nevyvádějte žádné hlouposti. Když nás nenajdete večer, ukaž-

te se následující ráno. Hned za svítání. Teď ještě čekej!“

Přeběhl na vyvýšeninu táhnoucí se při řece, nahoře se zastavil a

rozhlédl se. S úšklebkem se obrátil ke břehu. Ginger bez jediného

slova pochopil, že Biggles našel, co hledal.

„Je tam stezka?“

„Je, ale jak jsem řekl, nelíbí se mi. Je široká, ušlapaná, a to zna-

mená, že tam chodí zástupy. Je to jako městský chodník! Jestli tu

chceme nechat letadlo, musíme ho dobře uklidit. Je sice možné, že

jde o stezku, kudy chodí zvěř k vodě, ale na to spoléhat nebudeme.“

„Zvěř?“ řekl Ginger. „Tady je jen dvounohá zvěř!“

„Algy!“ křikl Biggles. „Je tu příliš mnoho stop. Převez letadlo k

druhému břehu a dej si záležet, aby bylo co nejlépe schováno. Mohl

by se tu objevit nějaký zvědavec. Čekej na nás, ale ne déle, než dvě

hodiny!“

Algy mávl na znamení, že rozuměl, obrátil se k řídícímu panelu,

a Navigátor se pomalu rozběhl po vlnách k druhému břehu. Biggles

se obrátil ke Gingerovi.

„Vyrazíme,“ řekl.

„Jasně. Co uděláme, když potkáme výpravu domorodých výlet-

níků?“ zeptal se Ginger. „Budeme střílet?“

„Nevěděl jsem, že čteš kovbojky. Měl jsem tě za mírumilovného

člověka,“ usmál se Biggles. „Pistoli měj u ruky, ale dej indiánům

šanci. Nehledáme potíže a přestřelku, hledáme Anguse. Když na in-

diány narazíme, popovídám si s nimi.“

„Jak se chceš domluvit s otrávenými šipkami?“

„Jsou to lidé a určitě se umí vyjádřit i jinak,“ řekl Biggles. Po-

hlédl na hodinky a změnil téma. „Je půl jedenácté. Myslím, že se

přece jen dáme tou pěšinou. Jdeme.“

Ušli sotva dvě stě yardů a Bigglesův „vydupaný chodník“ skon-

čil. Džunglí pokračovalo dál jen něco jako náznak pěšinky, o prošla-

pané cestě se již vůbec nedalo mluvit.

„Nemyslím, že by tu chodily zástupy,“ ozval se zrzek. „Asi ses

na břehu zmýlil.“

„Možné to je, ale v pralese stačí dva týdny a nová zeleň pohltí

stopy po cestující veřejnosti. Mohl bych tě uklidnit tím, že tu nikdo

delší čas nešel, jenže zrovna v tom bych se mýlil, a tebe oklamal.

Nevšiml sis těch otisků bosých nohou? Otoč se!“ vyzval Biggles

zrzka. „Na tom vlhkém místě! Vidíš? Tudy nosí domorodci zprávy

Liebgartenovi a šel by tudy i uprchlík z osady, kdyby měl šílený ná-

pad prchat z ní k severu. Málokoho by napadlo prodírat se středem

džungle!“

„Ty stopy vidím,“ přiznal Ginger. „Promiň. Jsem trouba.“

Šli dál, mlčeli, a nyní už i Ginger objevoval otisky na cestě a

napjatě poslouchal hlasy okolní džungle. Vysilující postup to nebyl,

ale procházka Hyde parkem také ne. Místy se bořili do bláta, občas

obcházeli padlé velikány a klouzali po jakémsi podivném slizu, a

někde cestu přehradil porost, do něhož se jim nechtělo. Prales kolem

stále houstl a vládlo tu ovzduší finské sauny. Ráj, do něhož vstoupili,

byl královstvím zpocených. Z Bigglese i Gingera pot jenom lil.

Stezka, či co to vlastně bylo, je zavedla zpět k řece. Její voda tu

byla tmavě hnědá, připomínala čerstvě uvařenou kávu, ale páchla

docela jinak. Poutníky obklopily stromy a keře, až se jim zdálo, že se

prodírají tunelem z neprostupných stěn lián a z chaoticky proplete-

ných kmenů a větví překypujících šťavnatou zelení. Do té říše rostlin

jakoby nemohl proniknout jiný druh života, neboť by ho šílící zeleň

zadusila.

Byl to omyl a Biggles to měl poznat vzápětí. Zastavil ho ptačí

skřek. Rozhlédl se. Stál pod kostrou odumřelých stromových kmenů

a kořenů, a když se podíval vzhůru, objevil tam hnízdo, kde právě

volavka polykala rybu ulovenou v řece. Život tu byl. Ginger sledoval

jeho pohled a s varovným výkřikem uskočil. Měl dojem, že na ně

útočí had, ale mýlil se. Byl to jen zcela nevinný stromový lenochod

pomalu se pohybující z větve na větev. V pralese žilo všechno. Rost-

liny, ptáci, savci i hmyz. Nad hladinou řeky náhle zavířil obrovský

roj pestrých motýlů a v téže chvíli se nad nimi rozezněl drsný pokřik

velkých papoušků. Poplašený Ginger sáhl po pistoli a stáhl z ní ruku,

až když si ho Biggles ostře změřil pohledem. Indiány nepotkali, ani

když vycházelo slunce.

Asi po dvou mílích cesty před nimi začalo svítat, džungle se ro-

zestupovala, a cesta je zavedla na malý pahorek. Prales končil a měli

před sebou otevřenou pláň, savanu pokrytou štěpní trávou, sahající

jim až do pasu. Tu a tam z ní vyrůstal suchomilný keř či osamělý

kaktus. Jejich stezka pokračovala dál středem planiny a konečně se

mohli trochu rozhlédnout. Vlevo před sebou viděli první náznak prá-

ce osadníků, opuštěná pole.

„Ráj!“ řekl Biggles. „Jen anděly ještě nevidím.“

„To si počkáme,“ zavrčel zrzek.

Než se dostali k prvnímu důkazu lidské přítomnosti, urazili další

míli. Před nimi stála polorozbořená chatrč, dávno opuštěná lidmi.

O zničení domku se postarala sama příroda. Džungle vnikla do

chaty zevnitř a prorostla vetchou střechou. Byl to žalostný obrázek.

Pokračovali však dále.

O tři sta yardů dál zahlédli další stavení. Ani to nepatřilo na vý-

stavu venkovské architektury, ale proti první chatě vyhlíželo lépe.

Střecha se nehroutila a Biggles si všiml obláčku kouře, stoupajícího

nad domkem. Někdo tam bydlel, což dokazovala i zčernalá plocha

vypálené trávy před zápražím.

Potom uviděli člověka. Nahrbený muž s rýčem v rukou tam kyp-

řil hlínu na malém čtvercovém políčku. Pracoval pomalu a s náma-

hou, až se zdálo, že vydává poslední síly. Pohyboval se jako automat

a nebylo divu. Slunce sálalo, vzduch se tetelil horkem, a oba muži,

kteří cestou nijak nespěchali, byli mokří potem.

Muž byl tak zabrán do práce, že si jich nevšiml, ani když se za-

stavili za jeho zády. Na hlavě měl slamák s širokou střechou, jeho

potrhané kalhoty se dole třepily a rozedraná košile vypadala jako

hadr, mnohokrát použitý k vytření podlahy. Nedalo se poznat, z ja-

kého kouta světa sem přišel a Ginger v první chvíli ani nepoznal, zda

je to běloch.

Biggles pozdravil.

Muž si pomalu narovnal záda, obrátil se k nim, ale v jeho ztuhlé

tváři se neobjevil ani náznak oživení. Hleděl na příchozí tupýma a

bezvýraznýma očima vysíleného zvířete.

Biggles pozdravil podruhé.

„Jak se daří?“ přidal běžnou anglickou frázi a ihned si uvědomil,

jak přitrouble musí ta větička zaznít upachtěnému muži.

Fráze však překvapivě zabrala a výraz jeho tváře ožil.

„Angličané?“ vyhrkl. „Kde jste se tu vzali?“

„Právě jsme dorazili,“ řekl Biggles. „Divný kus země, co?“

„Kápl jste na to,“ zašklebil se muž a otřel si obličej špinavým

hadrem, který se mu zjevil v ruce. „Ať vám pomáhá Bůh.“

Biggles se sklonil, vzal do dlaně hrudku červené, vápnité půdy,

rozemnul ji, odhodil, a oprášil si ruce. Pak pohlédl na prohnutý a

otupený rýč.

„Vám také,“ řekl. „O co se to tu pokoušíte?“

„Vy jste to nepoznal?“

„Ne. Proto se ptám.“

„Když to chcete vážně vědět, tak tedy pracuji na poli,“ odvětil

muž a jeho hlas se zaostřil. „Nějak se tu živit musíme. Však si to

zkusíte sám!“

Biggles zavrtěl hlavou. „Odpusťte, ale to bych nedokázal,“ řekl.

„Povězte mi, prosím, jak se jmenujete.“

„Clarke. Poddůstojník královského námořnictva Joe Clarke.

Když mě poslali z vojny domů, nenapadlo mě nic lepšího, než se

vydat z Anglie a zkusit štěstí v téhle pekelné díře.“

„Mohu tomu rozumět tak, že máte ráje plné zuby?“

„Kdo by neměl, člověče.“

„Asi nikdo, to uznávám. Ale když se vám tu nelíbí, proč jako

starý námořník nezvednete kotvu?“

„Na to přijdete sám,“ zavrčel Clarke. „Ani vám to nebude dlou-

ho trvat!“

„Už nás napadlo, že to nebude samo sebou,“ řekl Biggles, po-

hlédl na zrzka, otevřel cigaretové pouzdro a natáhl ruku ke Clarkovi.

„Kouříte?“

Bývalý námořník vykulil oči na vzorně vyrovnanou řadu cigaret

a vydechl. „No ne? Tuhle značku jsem už neviděl pěknou řádku let!“

Biggles cvakl zapalovačem a připálil mu.

„Jak jste tu dlouho, Joe?“ zeptal se.

„Tři roky.“

„Potkal jste tu chlapíka jménem Linton?“

„Linton?“ Muž zvedl zrak k obloze a postrčil si slamák do čela.

Chvíli vzpomínal a pak pohlédl na Bigglese. „Myslím, že ano, ale

docela jistý si nejsem. Osadou prošlo tolik lidí, že si všechny ani

nemohu pamatovat. Linton, ano. Tmavovlasý a dobře stavěný chla-

pík. Dlouho tu nepobyl.“

„To byl on.“

„Pokud si ale dobře vzpomínám…“ Joe se odmlčel a stiskl rty.

„Povězte to.“

„Dostali ho Golliwogové. Tehdy se o tom dost mluvilo, i když

se to také mohlo seběhnout jinak.“

„Golliwogové? Kdo je to?“

„Ti malí špinaví ďáblové z džungle. Indiáni.“

„To je zlé,“ zachmuřil se Biggles. „A poslyšte, ten Linton sem

přišel společně s přítelem. Jmenuje se Angus Mackail. Říká vám to

něco?“

„Angus? Samozřejmě,“ řekl bez váhání Joe. „Znám ho, i když se

moc často nevidíme. Poslední dobou mě až moc pronásledovaly ho-

rečky a žijeme v téhle barabizně dost daleko od ostatních. My na

nějaké návštěvy neměli náladu.“

„My? Co tím myslíte?“

„Já se svojí ženou.“

Biggles nevěřícně ukázal na chatrný domek.

„Tady?“ řekl. „Tam uvnitř je vaše paní?“

„Je to tak,“ trhl rameny Joe Clarke. „Snad mi Bůh odpustí, že

jsem ji sem přivedl.“

„Nenapadlo mě to,“ řekl omluvně Biggles. „Jen ještě jednu

otázku na Mackaila: jste si jistý, zda ještě žije?“

„To nejsem. Tady zemře člověk rychleji, než stačíte mrknout.

Ale Mackail posledně nevypadal na umření. Má chalupu přesně na

opačném konci osady a je to tam maličko lepší než tady.“

„Jak je to daleko?“

„Asi dvě míle.“

„Kapitán, který velí tomu vašemu rolnickém zázraku, se jmenu-

je Liebgarten?“

„Velmi správně.“

„Kdepak stojí jeho velitelský můstek?“

„Mluvíte, jakoby jste si od něj chtěl půjčit kormidlo,“ řekl Joe

Clarke a poprvé se usmál. „Ten chlap má pěkný dům zhruba upro-

střed údolí. Stojí blízko řeky a až ho uvidíte, bude se vám líbit. Jenže

dřív uvidí Liebgarten vás!“

„Určitě si nás všimne, než odejdeme!“ prohlásil Biggles. „A bu-

du moc rád, když si nás zapamatuje!“

„Nevím, nevím,“ řekl Clarke, a pak se usmál podruhé. „Připluli

jste sem svou lodí?“

„Znáte nějaký jiný způsob?“ odpověděl Biggles otázkou a vy-

foukl obláček kouře. „Ale máte pravdu. Ta loď by nemusela být na-

še. Vždyť Liebgarten má také jednu.“

„Jsou to ohavné necky,“ zavrčel Joe, „ale závidím mu je. Co ta-

dy vlastně hodláte podnikat?“

„Hlavně jsme přišli vyhledat a odvést Mackaila. Je to náš starý

kamarád,“ řekl Biggles a podíval se Clarkemu zpříma do tváře. „Byl

bych vám vděčný, kdybyste o nás s nikým nemluvil!“

„S kým? S Liebegartenem? S Golliwogy? To určitě!“

„Tak dobře, poslouchejte mě!“ rozhodl se náhle Biggles. „Tihle

Golliwogové Lintona nedostali. Unikl jim. Nakonec sice útrapy cesty

dlouho nepřežil, ale dostal se až do Londýna. Než zemřel, vyprávěl

mi o zdejších zoufalých poměrech a také o lidech, kteří sem přijeli

hospodařit a teď tu umírají.“

Joe upustil rýč a narovnal se v ramenou. Oči se mu rozšířily.

„Na tuhle novinu čekám sto let, pane!“ téměř vykřikl. „Nebesa! To-

lik lidí odtud prchalo, všichni skončili v řece nebo v džungli, a jemu

se to přece jen povedlo? Bůh s vámi, ale buďte opatrní. Nebude ani

trochu lehké odtud zmizet.“

„Kdo nás zastaví?“

„Liebgarten a jeho banda.“

„To se mi nezdá,“ usmál se Biggles. „Pokud jsem slyšel, tak ten

pán nikdy nesahá k násilí.“

„Ještě nikdy to nepotřeboval. Povím to možná docela hloupě, ale

zatím dokázal zničit každého po dobrém.“

„Nejspíš teď narazí, Joe. Po dobrém i po zlém. Jestli jsem vám

však dobře rozuměl, budete šťasten, až odtud vypadnete.“

„Měl jsem osady plné zuby týden po příjezdu!“ zavrčel Clarke.

„Zbyly vám nějaké peníze?“

„Ani cent!“

„A kolik jste si sem přivezl?“

„Přesně pět set dvacet. Nějaké výslužné od námořníků a žena

něco ušetřila, když jsem sloužil na moři.“

„Něco s tím uděláme,“ kývl Biggles. „Šetřete víc silami, nejste v

nejlepší formě. Brzy se uvidíme, ale nejdřív si pohovořím s tím slad-

kým Liebgartenem.“

„Bučíte opatrní, aby si on nakonec nepohovořil s vámi. Myslím

to zcela vážně. Ten padouch Hitler si s touhle zubatou krysou mohl

klidně podat ruku!“

„Proč Hitler? Myslíte, že Liebgarten je Němec?“

„Nikdo z nás to neví, ale já bych na to vsadil. Bude to jeden z

těch nacistů, co byli schopni si vymínit, že když padnou, dostanou na

hrob hákový kříž.“

„Rozumíme si,“ kývl Biggles. „Vezměte si pár cigaret. A jak

jsem řekl, uvidíme se brzy.“ Vybral polovinu cigaret z pouzdra a

vložil je Clarkovi do dlaně. „Hodně zdaru.“

„Zlomte vaz,“ usmál se Joe a mávl na pozdrav.

Vykročili naznačeným směrem a ani se neseznámili s Clarkovou

ženou.

„Podle všeho je jasné, že Linton nepřeháněl,“ řekl Ginger, když

měli domek za zády. „Clarke potvrzoval každou větou to, co ti ten

umírající chudák vyprávěl v nemocnici. Ale plete mne Liebgarten.

Jako Němec je tu ve vyhnanství a láká za sebou další lidi, kteří by ve

vyhnanství nemuseli být. On je tu dokonce drží. Možná bych rozu-

měl tomu, kdyby to dělal rok nebo dva, dokud by z nich nevysál je-

jich peníze. Jenže tohle vypadá, jakoby tu hodlal prožít celý život. Je

to divné.“

Ohlédl se ke Clarkově domku. Joe zmizel uvnitř, jeho manželka

se neukázala, ale mohl zaslechnout, jak ti dva uvnitř vzrušeně mluví.

Pohled na ubohé stavení přiměl Gingera, aby otočil hlavu dopředu a

zrychlil krok.

Jak se blížili ke středu údolí, cesta se rozšiřovala. Nestala se z ní

úhledná silnice, ale už dávno to nebyla pěšinka v džungli, ale docela

široká cesta. Také okolní pozemky a domky se změnily. Ani jeden

nebyl pěkný, ale zdálo se, že v některých se dá skromně žít. Chudoba

a bída však vládla všude. Na pozemcích pracovali lidé a smutný byl

hlavně pohled na malé děti, které se dřely na polích, bez ohledu na

vedro a sluneční žár.

Náhle se kolem Bigglese a zrzka zarojila štěbetavá skupina tří

dětí, které opustily pole. Všechny byly oděny v hadrech, vypadaly

podvyživené, a měly podivně zažloutlou pleť, jako všichni, kdo trpí

malárií. Nedalo se jim rozumět, mluvily asi italsky.

„Je mi zle, když tu drobotinu vidím,“ zavrčel Biggles. „Tohle

má být Rajské údolí? Pokud šlo o drsné dospělé chlapy, asi bych

uznal, že si ledacos zavinili sami. Chamtivostí a lakotou nebo hlou-

postí. Ale tahle děcka? Můj pohled na doktora se opět změnil! Kdyby

aspoň nazval údolí jinak!“

Když děti poznaly, že s dvěma cizinci není řeč a že cukrovinky

asi nedostanou, vrátily se ke své práci. Biggles se zrzkem šli dál a

vlevo od cesty objevili dva dlouhé sruby. Ty domy připomínaly spíš

armádní zařízení než obydlí rolníků, ale i na okolních polích se po-

hybovali lidé s motykami a rýči, a kolem nich se zvedal rudý prach.

Jakýsi muž oděný do bílého, přerušil hovor s chlapcem, který mu asi

vysvětloval něco nesmírně důležitého, živě gestikuloval, a zápasil

přitom s mezkem, který se divoce vzpouzel.

„Tohle nebude doktor Liebgarten,“ zavrčel Biggles.

„Ne! Je tu moc prachu a horko,“ ušklíbl se Ginger.

„Mohl by tu však být Angus.“

„Možná. Nechceš si to však raději promyslet?“

„Co? Co si mám promyslet?“

„Jdeme za Liebgartenem,“ řekl zrzek „Kdyby tu náhodou byl,

měl bys přesně vědět, co mu řekneš.“

„To je ta nejmenší potíž,“ zavrtěl hlavou Biggles. „Až toho lotra

uvidím, budu se muset hodně krotit!“

„Co mu povíš? Nezapomeň, že má osobní strážce.“

„Dobře, žes to připomněl,“ zasmál se Biggles. „Právě jsem mys-

lel na to, jak je skvělé, když mou bezpečnost chráníš právě ty!“

Vykročili.

V následující chvíli se bíle oblečený muž pohnul a zastoupil jim

cestu. Nemýlili se, nemohl to být doktor. Byl to černoch, patrně do-

zorce. Když chlapec s mezkem spatřil dospělé muže, sám vyklidil

pole a nechal zvíře na místě. Z povzdálí pak skupinu pozoroval.

Černoch zvedl paži a zastoupil jim cestu. V druhé ruce držel

jezdecký bičík.

„Co tu chcete?“ vyjekl a vysunul bradu, jakoby si koledoval o

spodní hák.

„Po tom vám nic není,“ řekl Biggles, „ale když už jste tak zvě-

davý, povím vám to. Hledáme tu přítele!“

„Někoho z těchhle, eé?“ hodil černý muž hlavou k rolníkům.

„Nezdá se, že by byl mezi nimi.“

Černoch se nepohnul.

„Řekl jsem vám, že někoho hledáme!“ zostřil hlas Biggles. „Má-

te snad námitky?“

V dozorcově tváři se zjevil zmatek a pak záblesk pochopení.

„Eé, to jako hledáte pana doktora? Už jste s ním mluvili?“

„Ještě ne, člověče. Moc se ptáte. Tu radost si dopřeji, až najdu

člověka, o kterém vím, že se sem zatoulal.“

„Eé,“ řekl duchaplně muž. „Kdo je to?“

„Jmenuje se Mackail, Angus Mackail.“

„Ten tady není.“

„Snad si nemyslíte, že mi taková odpověď stačí!“ zavrčel Big-

gles a odstrčil černocha stranou. Přiložil si dlaně k ústům a zavolal:

„Angusi! Jsi tady? Angusi!“

Muži pracující na polích se narovnali a zvědavě se zahleděli na

rušitele klidu. Biggles i Ginger dostali příležitost podívat se na ně, i

když na větší vzdálenost, než by si přáli. Anguse Mackaila neviděli,

ale užasle civěli na vzorek zdejších obyvatel. Ti lidé byli vyzáblí a

zubožení buď hladem nebo malárií, nejspíše však obojím. Jeden jako

druhý byl špinavý, neučesaný a neoholený a všichni byli oblečeni v

hadrech. Prach, který jim pokrýval ruce i tváře nedokázal zamasko-

vat žlutavý nádech pleti, příznak malárie. Dřina na polích a nedosta-

tek jídla je změnil v chodící mrtvoly a nedal se určit ani jejich věk.

Byli to lidé podobní těm, které našli ustrnulí vojáci vítězných velmo-

cí v koncentračních táborech nacistů.

„Asi bych Anguse ani nepoznal,“ vyhrkl otřesený Ginger, jenž si

právě teď definitivně ujasnil smysl jejich „prázdnin“, o kterém poně-

kud pochyboval.

„Angus tu není,“ řekl Biggles a pak znovu zvedl hlas: „Jsou me-

zi vámi nějací Angličané?“

Zvedly se dvě ruce.

„Chcete tu zůstat?“

„Vypadáme snad na to?“ odpověděl chraplavě jeden z mužů.

„Je to jasné,“ křikl Biggles a výrazně zakýval hlavou. „Děkuji.

Vím všechno, co jsem potřeboval vědět. Vrátíme se sem.“

Obrátil se k černochovi se zlým úsměvem v obličeji a hrozivým

výrazem v očích. Ten mlčel, nakrčil čelo, a ukázal jednoznačným

gestem ke stromům na obzoru. Pak se posadil na mezka a zamířil

tam.

„Myslel jsem, že si s ním něco začneš,“ ozval se zrzek, který se

za mužem díval.

„Proč? To je ten poslední v řadě. Pryč z téhle díry! Jdeme za

ním. Vsadím košili, že vím kam jede.“

„Kam myslíš?“

„Jde si pro radu,“ ušklíbl se Biggles. „Hádej ke komu? Ty věříš,

že tu mají nějakou informační kancelář?“

„K doktorovi?“

„Jsi chytrý hoch,“ pochválil ho Biggles. „Jinak by tě nenapadlo,

že místní starosta, soudce i král se jmenuje Liebgarten?“

KAPITOLA ČTVRTÁ

PODIVNÉ SETKÁNÍ

Biggles s Gingerem nespěchali a měli ještě souvislý pás stromů

a zeleně kus cesty před sebou, když ze stínu vystoupili na planinu

dva muži v bílém. Černoch vedl mezka za uzdu a vedle něj důstojně

kráčel člověk s tropickou přilbou na hlavě. Živě rozmlouvali.

„Tu košili jsem vyhrál,“ řekl Biggles. „Jeho veličenstvo doktor

se blíží. Nebo mi ještě nevěříš?“

„Já nevsadil nic,“ zasmál se zrzek. „Myslím ale, že by ses pořád

neměl tak chlubit! Co přijde teď?“

„Za chvíli se setkáme s doktorem,“ řekl bez rozmyšlení Biggles.

„Ale ten černý chlapec sedne na mezka a vydá se jinam.“

Sotva domluvil, vyskočil dozorce do sedla a pobídl zvíře. Zamí-

řil podél pásu stromů směrem, o němž Ginger předpokládal, že vede

souběžně s řekou.

„No ne? Jak jsi to uhodl?“

„Napadlo mne, že dostane nějaký úkol. Nevím jaký, ale zajisté

má souvislost s námi. Podívej, jak si vykračuje pan Liebgarten!“

„Jako velký pán,“ řekl Ginger. „A ty se zase ohlédni, co jeho

příchod vyvolal na polích.“

Muži pracující blíže k nim se pustili do díla s mnohem větší

snahou než dosud a zvědavci, které vylákala neobvyklá návštěva, a

postávali ve stínu stavení, rychle mizeli uvnitř. Ze scény se ztratily i

děti.

„Má respekt a je tu pořádek,“ zavrčel Biggles.

„Jak mohou takhle skákat, sotva ho zahlédnou? Proč se, k čertu,

raději neseberou, neobstoupí ho s těmi motyčkami, a nepoví mu své?

Proč to neudělají? Vždyť se podívej, jak točí hůlkou! To v ní má

schovaný samopal?“

„Linton řekl, že Liebgarten každého zkrotí vlídností. Rukou las-

kavou, ale pevnou. Silou ducha.“

„Nechápu, jak si je mohl tak ochočit,“ žasl zrzek. „Kdyby jim

ukázal kostku cukru, tak asi zapanáčkují!“

„Taky mi to není jasné. Když útlak trvá déle, obvykle se pár lidí

vzbouří. Tady ne. Ten chlap má v sobě něco zvláštního!“

„To mluvíš o Goebbelsově propagandě nebo o masové hypnó-

ze?“

„Nevím. Propaganda musí působit dlouhý čas a statím o hypnó-

ze nevěřím,“ řekl zamyšleně Biggles. „I kdybych je však bral vážně,

připouští se v nich, že na silné osobnosti hypnóza nezabere, nebo je

ovlivní jen nakrátko. Vlastně nevím. Spojení obou vlivů by mohlo

prostší lidi zbavit vůle. Někteří moderní diktátoři by mi v tom možná

dokázali poradit.“

„Chceš mi namluvit, že všichni tihle lidé jsou mdlého rozumu?“

namítl Ginger. „To je hloupost. Co Angus? Také prosťáček?“

„Nerozumíš mi. Ti lidé sem přijeli pracovat a jen těžko by se to-

ho odvážil člověk mdlého rozumu! Stalo se to až zde. Prales plný

nebezpečí, vedro, nemoci, rychle mizející peníze, a potom nouze a

hlad. To všechno během pár měsíců! Občas někdo zemřel. Myslím

si, že sem přijeli odvážní, bojovní a houževnatí lidé. Nechtěli si

dlouho připustit, že podmínky jsou silnější než oni. Liebgarten začal

s propagandou hned jak přijeli. Podporoval jejich zoufalou snahu,

sliboval obrat k lepšímu, povzbuzoval je. Ačkoli pro ně ani nehnul

prstem a dokonce jim bránil v odchodu, dělal to s omluvným úsmě-

vem. Chápeš to? Stále jim slibuje úspěch! Podvádí je i teď!“

„Povíš mu to hned?“

„To rozhodně ne. Později.“

Člověk, o kterém hovořili, byl už blízko a Ginger sledoval jeho

velkopanský způsob chůze s odporem, ale i se zájmem. Linton po-

psal doktora skvěle a Biggles to přetlumočil dokonale. Byl to vysoký

muž kolem šedesátky. Na atletickém těle, kterým se patrně honosil v

mládí, se projevoval věk. Tvář se zaoblila a postava zakulatila, rajské

údolí na něm zanechalo přesně opačné stopy než na ostatních osadní-

cích. Asi si sám dokázal vypěstovat víc fazolí a kukuřice než ostatní.

Uměl se i obléknout. Uvítali by ho v mnohém hollywoodském filmu

z prostředí společenské smetánky. Byl celý v bílém, měl bílé boty a

rukavice.

„Nevypadá jako lotr,“ špitl zrzek.

„Lotři nestojí o reklamu,“ zamumlal tiše Biggles, zastavil se a

stanul i Ginger.

Liebgarten promluvil, aby hosty uvítal, a libozvučný, ušlechtilý

tón jeho hlasu překvapil nejen Gingera, ale i Bigglese, jemuž o něm

vyprávěl sám Linton. Objevil sice v doktorově angličtině náznak

cizího přízvuku, ale ten nic neubíral na působivosti jeho projevu.

„Srdečně vás vítám, pánové,“ zvolal vřele doktor. „Vaše návště-

va je pro mne potěšením. Jak vám mohu pomoci?“

„Hledám doktora Liebgartena,“ řekl Biggles.

„Mluvíte s ním, jsem to já,“ muž se uklonil. „K vašim službám.“

„Skvělé. Doufal jsem, že vás najdu.“

„Potěšení je na mé straně,“ zajásal hostitel a Ginger poprvé za-

pochyboval o jeho upřímnosti. „Jen pojďte! Přece nebudeme spolu

stát na slunečním žáru. V pravé poledne by se nám to nevyplatilo.

Pojďte do mého domu, prosím. Je tam chladněji, osvěžíme se. Určitě

jste po dlouhé cestě unaveni.“

„Po jaké cestě?“ zeptal se Biggles.

„Cestovali jste sem přece dlouho. Nebo ne?“

„To ano,“ kývl Biggles. „Ovšem.“

„Nějak jste se sem dostat museli,“ široce se usmál doktor a Big-

gles si vzpomněl na Lintonovo vyprávění o jeho kovovém chrupu,

který se v poledním slunci leskl jak nablýskaná stříbrná lžíce. Třpytu

si všiml i Ginger, ale toho víc upoutal pohled doktorových očí. Byly

tmavě modré, avšak o jejich odstín zrzkovi nešlo. Všiml si jejich

tvrdého a chladného výrazu, který vůbec neladil s tím, co Liebgarten

říkal. Navíc Ginger nepoznal, zda se muž dívá na něj, na Bigglese,

nebo někam docela jinam.

„Jistě. Jste velice laskav,“ oplatil mu Biggles úsměv, který ale,

přes veškerou jeho snahu, nebyl tak zářivý.

„Nemluvte o laskavosti, můj drahý pane. Jsem šťasten, že se tu

objevil někdo civilizovaný. Tudy, prosím!“

Doktor se zdvořile uklonil a s uhlazeností, kterou by spíše než

Biggles uvítal šlechtic Bertie, pokynul směrem k hradbě zeleného

stromoví. K místu, z něhož se před chvílí vynořil a kde rozeznávali

cosi jako bránu.

Vyrazili tam a Ginger si připadal jako hlupáček, jemuž věnuje

přízeň sám mocný vladař. Liebgarten zrychlil krok, pobyt na slunci

mu zřejmě nesvědčil.

„Máte dnes za sebou dlouhou cestu?“ zeptal se jakoby mimo-

chodem.

„Dost dlouhou,“ řekl Biggles.

„Nepochybně velmi únavnou.“

„Mohlo to být horší.“

„Máte zde člun, že?“

„Člun? Ano, jistě.“

„Doufám, že jste ho bezpečně ukryli. Při řece se pohybují různí

lidé a mezi nimi i spousta zlodějů. Kde jste ho nechali?“

„Na lotry člověk narazí všude. Buďte však bez obav. Je dole, po

proudu řeky.“

„Je to odsud daleko?“

„Ne. Není.“

„Takže ho máte stále v dosahu. Skvělé! Neměli jste snad cestou

nějaké obtíže?“

„Ne,“ řekl Biggles, jehož doktorův výslech unavoval. „Jak se

daří vám? Všechno je v pořádku?“

„Díky za optání,“ uklonil se doktor. „Ano. Víte, já se tolik ptám

jen proto, že v džungli u řeky žijí divoké indiánské kmeny. Jsou to

prostí lidé, ale setkání s nimi nemusí být právě příjemné.“

„Jste laskavý, ale my neměli nejmenší potíže. Řídím se starou

zkušeností. Když já nechám lidi na pokoji, dají oni pokoj mně.“

„Jistěže,“ rozesmál se doktor. „To je velmi moudré!“

Došli k bráně. Ginger do hovoru nezasahoval, ale věnoval se

pozorování okolí. Všiml si, že široká brána tvoří jediný průchod v

souvislém živém plotě. Celý neviděl, ale kam dohlédl, se táhla vyso-

ká hustá a souvislá hradba kaktusů, oddělující vyprahlá pole země-

dělců venku od svěže zelené zahrady uvnitř. Pokud živý plot vyhlížel

z dálky lákavě, zblízka vypadal hrozivě. Tvořila ho řada kaktusů

natěsnaných k sobě a ježících se dlouhými ostrými tmy. Možná, že

by jím pronikla myš, ale člověk by to určitě nesvedl.

Vstoupili do zahrady. Stačilo pár kroků a ocitli se ve skutečném

ráji. Zavlažovaný trávník dýchal vlhkostí, z mnoha míst voněly kvě-

tiny a rostly tu dobře ošetřované ozdobné i ovocné stromy. Tůje a

různé druhy palem, agávy i oranže, keře obsypané květy a jiné s do-

zrávajícími banány. Nedaleko vchodu uviděl Ginger v bujné zeleni

bílé obrysy půvabné budovy vystavěné asi podle starých španělských

haciend. Užasle se zastavil a půvab místa zapůsobil i na Bigglese.

„Nádhera,“ řekl uznale.

„Nejste první, komu se zde líbí,“ samolibě prohlásil doktor. „To

je první část ráje, který se časem rozšíří po celém údolí.“

Biggles polkl, neodpověděl a rozhlédl se.

Zahrada se nezdála velká. Kaktusový živý plot viděli napravo,

kde se táhl asi třicet yardů od brány, a byl i za haciendou sotva tak

čtyřicet yardů od nich. Šťavnatá zeleň jim bránila v pohledu vlevo,

tam kde by měla protékat řeka.

Ginger by rád Liebgartenovi připomněl prašná políčka vychrt-

lých lidí tam venku, ale po Bigglesově vzoru mlčel. Vzadu, vpravo

těsně u plotu, si všiml malého stavení, patrně přístřešku služebnictva.

Doktor vykročil a vedl je ke svému krásnému domu. Tam, na trávní-

ku před schodištěm, ležela obrovská černá kočka a vyhřívala se v

záři slunečních paprsků. Byl to černý panter, šelma, která v Jižní

Americe neměla co pohledávat. Když si jí Ginger všiml, instinktivně

sebou trhl.

„Jmenuje se Emilka,“ řekl doktor s úsměvem. „Nemusíte se ni-

čeho bát. Ke svým známým se chová přátelsky. To víte, k cizincům

má o něco horší vztah. Tahle kočkovitá čeládka se nikdy nedá doko-

nale zkrotit.“

Biggles mlčel a následoval hostitele ke schodům do domu. Sídlo

to bylo honosné, schodiště vedlo na úzkou sloupovou terasu, okna

chránily tepané mříže. Opět uznale pokýval hlavou.

Když vstoupil do haly, ani ho nepřekvapilo, že přepych vnitřní-

ho zařízení ještě překonal to, co viděl zvenčí. Doktor nedovolil, aby

někdo přeplnil halu nevkusem a několik kusů mahagonového nábyt-

ku, které tu stály, prozrazovalo, že majitel domu je znalec. Vládla

zde čistá krása jednoduchosti. V rozích stály ušlechtilé vysoké vázy s

orchidejemi a při obou bočních stěnách podlouhlé naleštěné skříně.

Nezdrželi se tu, doktor je vedl dál, a pak jim pokynul, aby vstoupili

do přijímacího salónu.

Také tady nechyběla čistota a vkus, ale přece jen bylo znát, že

pán domu zde dal přednost pohodlí před elegancí. Hluboká kožená

křesla přímo sváděla k usednutí. V rohu měl místo velký klavír, u

stolku stála roztomilá skříňka, ve které Biggles tušil malý bar, a je-

nom ve druhém rohu stálo něco, co kazilo vzhled místnosti. Byla to

velká pancéřovaná pokladna.

„Prosím, posaďte se, pánové,“ pronesl doktor a z jeho hlasu

přímo čišela touha, aby se cítili šťastni. „Udělejte si pohodlí a popřej-

te mi čest, abych vás směl pohostit. Co vám smím nabídnout? Sklen-

ku vína? Nebo snad sherry? Doporučuji! Nebo dáte přednost vašemu

národnímu nápoji, pivu?“

„Jak jste poznal, že jsme Angličané?“ usmál se Biggles.

„Ale pánové, v tom se přece nemohu mýlit,“ překonal Bigglese

doktor úsměvem mnohem zářivějším. „A odpusťte, že má zvědavost

je silnější než zdvořilost. Smím se optat na vaše jména?“

Biggles se lehce uklonil a přednesl své i Gingerovo jméno, aniž

by uvedl hodnosti. „Nemyslím však, že by vám ta jména něco řekla,“

dodal.

„Nebuďte tak skromní,“ vemlouval se Liebgarten. „Co nebylo,

může být, a děkuji vám, díky. Já sám se představovat nemusím, že?

Co jste si tedy vybrali?“

„Nejraději bych zvolil sklenici citronády,“ řekl Biggles, který po

dlouhém pochodu skutečně pociťoval žízeň.

„Mně také, prosím,“ přidal se zrzek.

„Přejete si kostku ledu do sklenice?“

„Ano,“ řekl. „Nenapadlo mne, že i tohle dokážete.“

„Pročpak? Led není v moderní době žádný zázrak. V tropech to

platí stejně jako v Londýně,“ usmál se Liebgarten, zvedl ruce a dva-

krát tleskl.

Dovnitř vběhl drobný muž, čekající na výzvu patrně za dveřmi.

Měl nepřirozeně bledou tvář bez jakéhokoli výrazu a byl oblečen

jako lodní stevard. Jeho pohyby nasvědčovaly, že kapitán, pokud

některému opravdu sloužil, byl pěkný kruťas. Doktor byl hodnější.

Laskavým hlasem pronesl několik španělských vět a muž zmizel. Byl

zpátky tak rychle, že Ginger užasle zamrkal, neboť nepochopil, jak

ten človíček tak rychle vyčaroval stříbrný podnos, cukřenku, tři vy-

soké sklenice, dvě karafy, misku s ledem, košík s citróny, tři lžičky a

nůž. Hbitě pronikl ke stolku, položil na něj podnos a s úklonou zmi-

zel. Hostitel sám rozřízl citróny a vymačkal šťávu do dvou sklenic.

„Poslužte si, prosím. Zde je voda, tohle je sodovka. Nařeďte si

nápoj podle chuti, já si vybral něco jiného.“ Obrátil se k baru, vzal z

něj broušenou karafu s dlouhým hrdlem a nalil do sklenice trochu

nahnědlé kapaliny. „To sherry jsem vám doporučoval, pánové!“ za-

smál se.

„Máte to tady skvěle zařízeno, smím-li se k tomu vyjádřit,“ řekl

Biggles, když si sypal do nápoje cukr.

„A proč by ne?“ zeptal se hostitel s širokým úsměvem. „Žijeme

jen jednou, proč si neužít?“

„To říkala jedna královna před jednou revolucí,“ kývl Biggles.

„Neměl byste tak mluvit před muži ve vedru na polích. Asi víte, že

lidé za nějaký čas usekli té půvabné krásce hlavu.“

„Ach ouvej,“ zasmál se doktor. „Velkou francouzskou revoluci

mi tu nepřipomínejte. Tehdy ani nedokázali udělat led! Ti na polích

jsou teprve na začátku. Však oni se postaví na nohy! Budou-li ale

pokračovat ve vlastních chybách, kdo jim má pomáhat?“

„Myslel jsem, že vy,“ řekl Biggles.

„Podléhal jsem podobnému omylu, drahý pane. Pak jsem po-

chopil, že kdo žádá málo, dostane ještě míň. A méněcenný člověk mi

udělá největší bolest, když začne závidět úspěšnému. Opravdu. Ta-

kový by potom vážně sekal ostatním hlavy, což je velmi nechutná

cesta ke štěstí. To uznáte! Každý z nás se musí přičinit sám. Není to

tak? Musí pracovat! Dřít se! Potit se až do úmoru! Chtít víc! Víc se

snažit! Někteří z mých lidí to bohužel nedělají. Je mi z toho občas

velmi smutno.“

„Sdílím váš zármutek,“ pokýval hlavou Biggles. „Být na místě

jejich dobrodince, také bych je nepozval na limonádu s ledem!“

„Vy se bavíte mými starostmi,“ zamračil se Liebgarten. „To je

špatné, drahý pane. Dejte lenochovi peníze a on všechny propije!

Kdo nepracuje, ať nejí! Bez práce nejsou koláče! Rozmazlit vlastní

dítě, je nejlepší způsob, jak ho zkazit! Nenapadlo mne, že vám budu

muset vysvětlovat zcela jasné věci.“

Ginger hleděl na Liebgartena užasle. Když letěli hluboko do ji-

hoamerické džungle, vůbec netušil, že tu uslyší poučky, které jim tak

vášnivě vyprávěl pan učitel, když mladičký zrzek seděl v zadní lavici

první třídy.

„Kdo šetří má za tři,“ zamumlal tiše, ale doktor ani Biggles to

nezaslechli.

„Viděl jsem ty lidi venku a žádný nevypadal jako lenoch nebo

opilec,“ řekl Biggles a napil se citronády. „Jenom mě napadlo, že ti

muži zde očekávali něco trochu jiného, než tu našli.“

„O tom by bylo zbytečné hovořit. Úspěšný člověk se přizpůsobí

jakýmkoli okolnostem. Právě přizpůsobivost odlišuje člověka od

nižších forem tvorstva. Je to člověk, kdo se umí učit. Když si sám

projdete mou zahradu, lehce pochopíte, jaký zázrak se dá udělat ze

zdejšího kraje! Jak jim to mám lépe ukázat než dobrým příkladem?

Já vás chápu, drahý pane, neboť i já někdy ztrácím naději. Ale pak

znovu uvěřím, že ti lidé pochopí, jaký ráj vznikne usilovnou prací z

této Boží země, a opět se upnu k zápasu s nevírou!“

„Ráj?“ řekl Biggles. „O ten stojíte?“

„Ovšem. Co jiného hledá žíznivý člověk? Připouštím však, že

čas na mne působí. Nejsem si už tak jistý jako dřív.“

„Chápu,“ sklonil Biggles pokrytecky hlavu. „To právě jsem měl

na mysli. Váš jedinečný projekt nenalézá pochopení. Nedaří se to.“

Doktor Liebgarten zhluboka vzdychl.

„Teď mi mluvíte ze srdce. Nemohu to popřít. Velmi by mi po-

mohla nezištná spolupráce věřících lidí. Dnes však každý myslí na

sebe a pomoc bližnímu je mu cizí. Mravnost je v hrozném stavu!

Svět pláče a lidé nechápou bolest a muka těch druhých. Vzdávají se

lidství ve prospěch vlastního sobectví!“

Doktorův hlas se téměř zalykal bolestí. Hrál úlohu skvěle a Big-

gles, jehož vždy dráždila faleš, se musel velmi ovládat.

„Ujišťuji vás, drahý pane, že bych obětoval srdce. Vložil bych

ho do jejich snažení. Jenže je to marné. Vynakládají svou energii

jinak. Někteří dokonce přicházejí a stěžují si! Počasí je prý horké a

suché. Mouchy koušou a brouci ujídají z úrody. Hadi jsou jedovatí a

ryby neberou! Nechci si stěžovat, ale trápím se tím. Hluboce pociťuji

nevděk. Jediné co mě tu drží je to, že jsem ještě nikdy neodešel od

rozdělané práce. Styděl bych se sám před sebou!

A nyní mně, prosím, povězte, proč jste tu vy dva. Bůh mi buď

milostiv, ale já to dosud nepochopil. Proč jste přišli? Chcete mě potě-

šit v mé opuštěnosti?“

„To zrovna ne,“ řekl Biggles, jen těžce přemáhající vztek. „Jsme

také z těch moderních sobců a hledáme tu přítele. Jmenuje se Angus

Mackail! Znáte ho?“

„Kdo by ho neznal,“ ožil doktor. „To je výborný člověk. Trochu

škoda, že mu neslouží zdraví, ale jsem si jist, že to překoná.“

„Angus je těžce nemocen?“

„Tak se to nedá říct. Malárie se u něho projevila mimořádně sil-

nými horečkami. Moskyti jsou metla tropů a věda léčí malárii s ne-

smírnými potížemi.“

„Dostane se z toho?“

„Věřím, že to nejhorší má již za sebou. Jsem lékař a vy o tom asi

mnoho nevíte. Přesně stejné problémy řeší mí kolegové v Západní

Africe, Barmě a mnohde jinde. Brzdí to pokrok a poškozuje postup

civilizace.“

„Jak je Angusovi teď?“

„Přesně to nevím,“ odkašlal si Liebgarten. „Víte, on neměl chuť

pobýt si v naší nemocnici a já nikoho nenutím. Pokud však vím, pra-

coval včera na svém pozemku, takže je mu lépe. Má velmi slušnou

úrodu kukuřice. Sklízel. Chcete ho vidět? Promluvit s ním?“

„Ovšem. Stačí, když se dozvím kde je.“

„Je to odtud kus cesty. Přece byste mi tu nenechal jídlo, které

jsem pro vás dal připravit. A dnešní odpoledne je nesnesitelně vřelé.

Pošlu pro něj a až přijde, pohostíme ho. Jistě neodmítne.“

„Raději bych…“

„Ne! Nechci nic slyšet!“ přerušil Bigglese doktor. „Pan Mackail

u mne poseděl již několikrát a i já se na něho těším!“ Znovu tleskl a

vzápětí před ním stál sluha.

„Přejeme si zde uvítat pana Mackaila,“ přikázal doktor. „Pošlete

pro něj! Pánové by neradi dlouho čekali. Nepřipusťte to!“

Opět mluvil španělsky. Oběma hostům nebyl ten jazyk cizí. Vě-

děli, co říká, a nenašli v jeho rozkazu faleš. Zbývalo vysvětlení, že

drobný stevard jiné řeči nerozumí. Zrzek nenápadně mrkl, aby dal

Bigglesovi najevo, že rozuměl. Vyvíjelo se to jinak, než očekávali a

Ginger nabýval dojmu, že jejich podezírání bylo přemrštěné. Brzy

uvidí Anguse!

„Během necelé hodiny je váš přítel mezi námi,“ zazářil doktorův

kovový chrup. „My se však najíme dříve. Věřím, že neodmítnete.“

„Neradi bychom zneužili vašeho pohostinství,“ usmál se Big-

gles. „Přiznám se však, že můj kolega by rád něco snědl. Nenechám

ho v tom samotného.“

„Správně!“ zajásal Liebgarten. „Tak to má být! Takové návštěvy

mám nejraději. Pravdu, nic než pravdu…“ zarazil se. „Ale, snad mi

odpustíte dotěrnost. Vy cestujete bez zavazadel? Nepřehlédl jsem

se?“

„Díval jste se dobře. Nemáme je s sebou. Zdržíme se u vás je-

nom krátce.“

„Jak krátce, smím-li se ptát?“

„To právě přesně nevíme,“ řekl Biggles s rozpačitým úsměvem.

„Vyšli jsme se jen porozhlédnout a najednou nás uvítal krásný dům a

laskavý hostitel s ledovou limonádou a obědem.“

„Ale přece jen, drahý pane,“ vemlouval se doktor. „Tak nalehko

jako vy si vyjdu leda na vlastní zahradu!“

Biggles přimhouřil oči. Nepochyboval, že doktor touží po prav-

dě, ale on pochopil, že jeho laskavý zájem není nic jiného než vý-

slech. Úlisnost, omluvy a pak přímá otázka! Doktor to dělal chytře,

podle připraveného plánu. Byla to upřímnost číhajícího gestapáka!

„Chápu,“ řekl zamyšleně. „Překvapili jsme vás.“

„Tak to není!“ dotčeně se bránil hostitel. „Jen mě trošku zaráží

vaše lehkomyslnost. Nemáme tu hotel. Jsem poctěn vaší návštěvou,

rád vám poskytnu útulek i pohoštění, a zůstaňte u mne libovolně

dlouho, ale i když jsem šťasten, že jste přišli, udivili jste mne. Věřte,

návštěvy zde jsou nesmírně vzácné.“

„Jste laskav, když nás považujete za vzácnost,“ vzdychl Biggles.

„Pokud vás to však má uvádět do rozpaků, rychle zmizíme. Jen chci

vidět Mackaila.“

„Neodcházejte. Hrozně by mne to zklamalo. Nalijte si ještě.“

„Ne, děkuji vám. Povězte mi ale pane doktore, jak ještě dlouho

chcete pokračovat ve svém pozoruhodném pokusu?“

„V pokusu? Jak to myslíte?“

„Myslím na zúrodnění údolí.“

„Ach tak,“ rozesmál se doktor. „Ovšem. Vlastně to je skutečně

pokus. Neřekl jste to špatně. Potrvá tak dlouho, než se neujistím o

úspěchu, nebo naopak, než mě vývoj nepřesvědčí, že jde o omyl. V

poslední době jsem častěji zklamán. Přiznávám to.“

„Muselo to stát spoustu peněz,“ nadhodil Biggles.

„Není to tak strašné. Počáteční vklad nebyl malý, to souhlasím,

ale nic se nemá dělat polovičatě. Dnes mě peněžní náklady příliš

nezajímají. Jde mi jen o úspěch. K čemu jsou peníze? Slouží pouze k

rozběhu projektů, v tomto případě k šíření civilizace. Snažím se, aby

byla osada soběstačná a to penězi moc neovlivním. Mnohem víc jde

o lidi. Asi by pomohla moderní technika, aby se tolik nedřeli, ale v

tropech s ní nejsou zkušenosti. Jinde to je horší než tady a zdejší lidí

jsou omrzelí spíše tím, že postrádají výhody města. Chtěli by elektři-

nu, ventilátory, kluby a obchody. Postupem času zde bude všechno.

Potřebujeme jen lepší bydlení a dopravu a z osady se stane nádherné

městečko. Chci se toho dočkat. Jenže lidé sem přišli z dálky a vidí si

sotva na špičku nosu. Chtějí všechno hned! Nechápou! A přitom by

můj projekt mohl dát odpověď na řadu otázek, kterými si moderní

svět láme hlavu. Rovnost lidí, svoboda, mír…“ Zarazil se.

„Odpusťte, nechal jsem se unést,“ řekl pak a jeho hlas zazněl tak

teskně, až se zrzkovi sevřelo srdce. „Nemám to tady komu říci. Lidé

mi nerozumí. Kvete tu víc sobectví než orchidejí a nedokáži je inspi-

rovat.“

Ginger vzdychl, Liebgarten na něho vděčně pohlédl a obrátil se

k Bigglesovi.

„Ve skutečnosti bych zde potřeboval sebevědomého tvrdého

muže, jako jste vy,“ řekl tónem, v němž nebyla ani stopa po slzách.

„Někoho energického, cílevědomého a nápaditého, člověka, kterému

nepadne srdce do kalhot při prvních obtížích. Neodjíždějte odtud a

zamyslete se. Rád bych si s vámi o tom později pohovořil.“

Dříve než mohl Biggles odpovědět, objevil se ve dveřích sluha.

Přistoupil těsně k doktorovi, cosi mu tiše vysvětloval a z jeho

pohybů vyzařovala nervozita a strach. Biggles mu nerozuměl ani

slovo, ale když odstoupil, rozhodil doktor ruce, a se zmatkem ve tvá-

ři řekl:

„Nechápu to. Došlo k politováníhodné situaci. Pan Angus Mac-

kail není k nalezení!“

„Jak to myslíte?“ vyhrkl Biggles. „Není v osadě?“

„Zdá se. Od včerejšího večera ho prý nikdo neviděl. Já prostě

nechápu, co se s ním mohlo stát a nevěřím, že by odešel z osady, aniž

by mi to předem oznámil.“

„Tušíte snad, co ho mohlo k odchodu bez rozloučení přimět?“

zamračil se Biggles. „Proč by utíkal?“

„To nevím, ale jeho věci zmizely.“

„Jaké věci?“

„Hlavně ta kukuřice,“ řekl doktor. „Jeho dům je prý prázdný a já

vám přece říkal, že pan Mackail včera sklízel. To jste zapomněl?

Také si ode mne nedávno půjčil velmi pěknou sekeru. Je také pryč.

Drahý pane, je pro mne víc než trapné, že jsem vám slíbil víc, než

dokážu splnit. Omlouvám se.“

Biggles vytáhl cigaretu a poklepal jejím koncem o hřbet ruky.

„To je skutečně politováníhodná náhoda. Ten člověk přece nemůže

být daleko. Najdeme ho.“

„Upřímně v to doufám. Moc mi na tom záleží.“

„Nám ještě víc,“ zavrčel Biggles.

„Omluvte mne na chvíli,“ řekl doktor a vstal. „Začnu s tím hned

a vyšlu několik lidí, aby pana Mackaila hledali. Vrátím se brzy. Cho-

vejte se tu jako doma, prosím, a když budete něco chtít, stačí tlesk-

nout. Můj člověk to zařídí.“

„Jen běžte,“ přikývl Biggles. „Plahočili jsme se tak daleko a teď

se náš přítel znenadání ztratí. Je to velice podivné. Lituji, ale trvám

na rozhovoru s Mackailem. Jinak se nás budete zbavovat jen velmi

obtížně.“

„Přirozeně,“ řekl doktor a třikrát se uklonil, než vyšel ze dveří.

KAPITOLA PÁTÁ

SEKCE DVACET TŘI

Hned jak Liebgarten opustil místnost, obrátil Ginger oči k Big-

glesovi a bylo v nich vidět, jak je zmaten. „Tak co si myslíš?“ zeptal

se. „Mně se zdá, že ten člověk nás neklame. Přiznám se, že mne sko-

ro přesvědčil.“

„Ani se nedivím,“ odpověděl Biggles a oklepl popel z cigarety.

„Už oba víme jak je přesvědčivý. Linton mu věřil a chápu ho. Ten

chlap v sobě něco má. Sám bych uvěřil začátku příběhu rajského

údolí tak, jak nám ho předložil. V tom ti rozumím. Přes veškerou

nenávist, kterou k němu cítil Linton, jsem z některých jeho vět měl

už tehdy pocit, že doktora trochu lituje. Liebgarten si umí získat lidi!

Co však nechápu, jsou důvody, proč tak houževnatě pokračuje ještě

teď. Je tu totiž možnost, že lže! Celý projekt mohl vzniknout z důvo-

dů, o kterých doktor nemluví! Vězí mi to v hlavě, ale dokud mu pro-

lhanost neprokáži, nemohu ho označit za lháře. Mluví stále stejně, je

důsledný, ale já se nedokáži zbavit přesvědčení, že jeho osada má

ještě jiný smysl. Obraz, který nám předvádí má svůj rub! Chci ho

vidět z druhé strany. Ty sám na to také nezapomínej!“

„Ano. Co se to ale mohlo stát s chudákem Angusem?“

„Neber tu zprávu tak doslova. Je možné, že se s ním nestalo nic!

Podle mého je teď někde, kam se za ním nemůžeme dostat. Mohu se

mýlit, ale soudím, že náš zdánlivě pravdomluvný hostitel jen kalí

vodu!“

„Možná,“ připustil Ginger. „Pak by ale bylo moudřejší, kdyby-

chom se zvedli a našli Anguse sami.“

„Mohu se mýlit,“ opakoval Biggles. „Možná štěkám na ne-

správný strom. Jsme tu příliš krátce, víme toho málo. Předpokládám

však, že věci proběhly takto: dozorci jsme se nelíbili a on upaloval

přímo za doktorem. Ohlásil mu, že sháníme Anguse Mackaila. Mož-

ná jsem udělal chybu, když jsem ho tak halasně vyvolával. Kdyby se

to doktor dozvěděl až tady, měl by méně času. Čas však dostal, nele-

nil a vyslal za Angusem černocha. Nařídil mu, aby Anguse někam

uklidil, protože nestojí o to, aby nám vyprávěl o jeho čachrech. To,

co ti připadá jako srdečná pohostinnost, může být jen snaha získat

čas. Co nejvíc času! Černý strážce určitě odjel k Angusovu domku!“

„Ale jak ten černoch Anguse přemluví? Myslím – bez násilí?“

„Snadno. Něco mu vzkáže. Třeba ho nechá spolknout historku o

někom, kdo na něj čeká. Proč by o tom měl Angus pochybovat? Nic

neví. Nás však doktor neoklame. Tvrdím, že dosud neužil násilí jen

proto, že to nepotřeboval. Zakousne se, až nenajde jiné řešení. Zatím

pracuje v sametových rukavičkách a čím je samet měkčí, tím tvrdší

skrývá pěst. Dříve či později poznáme, že je ocelová! Mrzí mne, že

jsem mu poskytl časovou výhodu, ale není to pro nás velká ztráta.

Sám uvidíš, že až se vrátí, jeho otcovský vztah k nám se nezmění.

Budeme hrát stejnou hru. Uvítal bych, kdyby nás považoval za hlu-

páky. Má nás pod dohledem, což se mu líbí víc než mně. Na druhé

straně jsme dostali možnost prohlédnout si jeho ocelové zuby zblíz-

ka!“

„Takže vytvoříme šťastnou rodinku,“ ušklíbl se Ginger.

„Nepřeháněj! Budeme se jen snažit, aby se cítil šťastný,“ usmál

se Biggles. „Mne víc trápí osud našeho letadla. Podívejme se na to

doktorovýma očima. Nebude mít v duši klid, dokud si neodpoví na

otázky, co tu chceme, jak jsme se sem dostali, a kde je náš člun. Jeho

domorodci mu již určitě donesli, že na řece žádný člun není, ale my

tu jsme! Uprostřed jeho kouzelného ráje! Já na jeho místě bych vy-

slal zvědy, aby prozkoumali řeku po proudu i proti němu. On udělá

totéž! Můžeme jen doufat, že neobjeví letadlo, až se pro nás vrátí.

Musíme se vynasnažit, aby se zdrželo na řece co nejkratší čas!“

„Co teď Liebgarten dělá?“

„Podle všeho se dohaduje s tím černým hochem. Chce vědět, jak

to zařídil s Angusem, a vymýšlí co dál, aby se s námi nemohl setkat.

Je možné, že se stará i o další Brity v osadě, abychom se s nimi

nesetkali. Ale to asi přeceňuji jeho předvídavost. Sotva půjde tak

daleko.“

„Snad máš pravdu,“ řekl Ginger. „Stejně bychom tu neměli ne-

činně sedět!“

„Tak mi poraď, co udělat!“ zavrčel Biggles. „Má smysl běhat po

údolí? Je strašně rozlehlé a nezvládli bychom to, i kdyby tu byly pří-

rodní podmínky jako v Anglii! Nechytneme nic než úžeh a skončíme

v doktorových rukách! Nehodlám se dostat na stránky novin této

země jako podivín, který nešťastně zahynul někde v džungli. Ještě by

se o náš osud zajímali diplomaté a pan doktor by vyhrál. Nechci to!

Stačí mi vidět jeho úlisný pohled a železné zuby a je mi zle! Nikdy

nevím, zda se dívá na mne nebo někam jinam, a tuze rád bych se

dočkal chvíle, kdy se mi podívá pořádně do očí. Když tak plakal nad

chmurným osudem rajského projektu, měl jsem na jazyku otázku, co

bude s penězi, které vymámil z osadníků. Stejně by mi neřekl, že

dává přednost ledničce, klavíru a žrádlu pro velkou kočku! Ale on ty

peníze má a má s nimi ještě další záměry!“

„Ty si nemyslíš, že si je schovává jen pro sebe?“

„Ne!“ řekl Biggles. „Musel by polykat koňská vejce! Nevěřím,

že by ty peníze utratil za své sherry. Na světě je mnoho míst, kde by

za ně žil jako kníže. Proč tu zůstává? Proč riskuje, že se někdo z těch

vychrtlých zoufalců dostane ven? Je v tom něco divného a já nedám

pokoj, dokud tomu nepřijdu na kloub! Máme v rukou trumf. Pan

doktor neví nic o Lintonově úniku a o jeho zpovědi. O nás si myslí,

že jsme šaškové, co zabloudili z nějaké divné manéže! Mlč! Vrací

se! Buď velmi opatrný na to, co řekneš!“

Liebgarten vešel do místnosti a otíral si zpocené čelo velikým

šátkem. „Buďte rádi, že jste tady,“ prohlásil. „Venku je tak děsné

vedro, že mi je z něj nevolno. Ještě víc mě však trápí, že vám nic

nepovím o vašem příteli. Mám vážně obavy. Možná se, navzdory

svému zdravotnímu stavu, vydal na zhola beznadějnou pouť zpět do

Buenos Aires. Kdyby to však chtěl udělat, mohl přece odjet s vámi,

nebo ne? Nerozumím tomu. Rozhodně by s vámi proplul džunglí

bezpečněji. Mám teď obavu, že se sám odsoudil k smrti!“

„To ne!“ vykřikl Biggles, který pochopil, že se v doktorových

slovech skrývá léčka. „Proč by prchal? Cožpak měl důvod? Sám jste

říkal, že by vám svůj odchod oznámil! Vaši lidé se pletou. Jsem si

jist, že Angus není daleko. Smíme se tedy po něm podívat?“

„Vy mě vždy dokážete mile překvapit,“ vycenil doktor na Big-

glese kovový chrup. „Jenže já vám takové riziko nedovolím. Proč

myslíte, že ho najdete?“

„Netvrdím, že Mackaila najdu,“ řekl Biggles. „Chci však udělat

všechno pro jeho záchranu. Je to přece má samozřejmá povinnost k

příteli, který je v tísni. Chápete to?“

„Ovšem, jistě!“ hbitě souhlasil Liebgarten. „Kdo by nechápal?

Moc mne však mrzí, že vás nemohu doprovodit. Je mi líto, ale mám

spoustu neodkladných povinností, které musí být včas vyřízeny. S

radostí vám však poskytnu jako doprovod jednoho ze svých mužů.

Bude to ten nejlepší!“

„Jste laskav, ale není to nutné,“ pokusil se o obranu Biggles, ač-

koli dobře věděl, že neuspěje.

„To si nevezmu na svědomí,“ řekl doktor. „Bez průvodce do-

padnete špatně a já bych si to do smrti vyčítal. Někde se ztratíte.

Údolí je opravdu veliké a neznáte to zde. Nebo snad ano?“

Biggles splihl. Na tohle neznal obranu.

„Asi máte pravdu,“ řekl. „Je mi strašně moc líto, když vám naše

návštěva působí takové trápení. Přirozeně se přizpůsobíme vašemu

přání, pane doktore.“

„Jste laskav, ale už o tom ani slovo, drahý pane,“ zaprotestoval

Liebgarten. „Je pro mne potěšení udělat vám radost! Nyní, mne snad

omluvíte za špatný přístup k hostům. Jídlo je připraveno a já ho ne-

chávám chladnout! Pojďme!“

Ginger mrkl na Bigglese, ale ten nevnímal a následoval hostitele

do jídelny, kde pro ně byl prostřen nádherný starý dubový stůl. Tma-

vé dřevo zčernalé věkem se lesklo a uprostřed bíle prostřeného stolu

stála velká mísa plná svůdného tropického ovoce.

„Vidím, že ještě někoho čekáme,“ ozval se Biggles, když si sedl,

a všiml si, že je prostřeno pro čtyři.

„Je mi líto,“ řekl doktor. „Už to vidím. Dal jsem příkaz, aby

prostřeli i pro pana Mackaila. Doufal jsem, že s námi poobědvá.“

Gingera to už nespletlo. Ani ho nenapadlo čekat na Anguse, kte-

rý nepřijde, sáhl po velké míse a nalil si polévku. Drobný sluha

zmeškal zrzkův bleskový start a jen užasle přihlížel.

Dali se do jídla, které překonalo všechna jejich očekávání, neboť

pan doktor měl dobrý vkus a skvělého kuchaře. Biggles měl pocit, že

některými chody si Liebgarten získá Gingera natolik, až tu zůstane

sám a bez podpory. Naštěstí se zmýlil. Zrzek si zachoval zdravý ro-

zum, ať už mu chutnalo nebo ne. Odolal i vínu, které by patřilo na

stůl větších znalců, než byl on a Biggles.

Při jídle hovořili o stovce námětů a doktor opět prokázal svůj

důvtip a chytrost. Biggles mu čelil tím, že málo pil a ještě méně mlu-

vil. Ginger si sice z jeho přístupu chtěl vzít vzor, ale přijal hovory o

počasí, o nápadech některých politiků, i o vlivu atomové pumy a

rozmarů J. V. Stalina na celý svět, se zvláštním důrazem na poražené

nacistické Německo.

Biggles zrzkovi jeho zájmy nevyčítal a brzy dospěl k závěru, že

Liebgarten cítí k nacistům silné sympatie. Když to už bylo zcela jas-

né, všiml si vítězného Gingerova výrazu, a byl by před ním smekl.

Zrzek vymáčkl svou hranou naivitou z politicky střídmého Liebgar-

tena téměř všechny jeho názory!

Když na závěr pili kávu, Biggles si znovu vzpomněl na původní

záměr, podívat se na Angusovu usedlost. To už on i zrzek věděli, že

Mackailova pole leží v úseku 23. Páčili to z doktora dlouho a posléze

se dozvěděli i to, jak vzniklo číslování pozemků. Doktor sice trval na

tom, že čísla se pamatují lépe než lidské tváře a jména, byl to však

Ginger, který se naklonil k Bigglesovi, aby ho poučil, jak to chápe

on.

„Osadníci se často mění,“ zahučel mu do ucha. „Chovají se jako

blázni a občas si i umřou! Kdo si potom má pamatovat jména? Proto

si tihle pořádkumilovní chlapci zavedli čísla. Ušetří tím papír, tužky,

a hlavně pomalé mozky černochů!“

„Jsi chytrý,“ řekl Biggles.

Na několikrát opakovanou Bigglesovu žádost, se konečně dok-

tor zvedl, a když se vrátil, vedl s sebou černocha s velkým sombre-

rem na hlavě.

„Víte, drazí pánové, pouštím vás tam velice nerad,“ řekl smutně,

jakoby je vysílal na pohřeb. „Tohle je Pedro, jeden z mých osobních

strážců. Dokonale to tady zná a ví o všem, co se v osadě odehrává.

Držte se ho, on vás ochrání!“

„Vyznám se v lidech, doktore,“ řekl Ginger. „S tímhle chlapí-

kem se vážně nemáme čeho bát!“

„Provede vás celým úsekem,“ blahosklonně pokračoval Liebgar-

ten. „Byl bych velmi rád, kdybyste se tam nezdrželi dlouho. Nechci

vás strašit, ale jak zapadne slunce, vyrojí se moskyti. Je to peklo!“

Biggles mu poděkoval za varování. Nehodlal obcházet úsek ko-

lem dokola, protože si byl jist, že tam, kam je Pedro zavede, Anguse

zaručeně nenajdou. Jeho jistota a víra se nakonec osvědčila.

Chůze k úseku 23 trvala půlhodinku, oblast ležela necelé dvě

míle ze středu osady proti proudu řeky. Pedro kráčel trochu vpředu a

často se otáčel, patrně měl strach o bezpečí svých společníků. Pečli-

vý byl náramně. Každou chvilku se rozhlédl kolem, jakoby čekal

nájezd houfu indiánů nebo alespoň útok zdivočelých prasat.

Zubožení rolníci pracující na políčkách si jeho starost a péči ne-

připouštěli. Nezdravili, přestože několikrát přešel malý průvod jen

těsně kolem nich. Některý muž se nanejvýš zastavil a zamračeně

pohlédl na cizince. Většinou je však Pedro vedl dál od políček a Big-

gles, v touze najít Anguse odbočoval, přibližoval se k mužům a

zklamaně se vracel ke svému vůdci. Bídných domků zahlédli asi de-

set. Stály v pravidelných odstupech a převažovaly malé chaty obýva-

né patrně jediným mužem. Zahlédli i dvě či tři větší stavení, kde žila

celá rodina, kterou nešťastný vystěhovalec přivedl s sebou.

„V něčem takovém bydlí i pan Mackail?“ zeptal se Biggles.

„Ne,“ ušklíbl se Pedro. „Seňor Mackail má domek, co si postavil

sám. On je pyšný na svoji tvrdou práci. Jeho dům je malý, ale je lep-

ší.“

Gingera trochu zmátl výraz „tvrdá práce“ a „lepší“, ale když do-

razili k Angusovu domku, málem by přítele odprosil. Mackail tu sice

nebyl, ale jeho dílo připomínalo starou dobrou Anglii.

„Pochválil bych ho,“ ozval se Biggles.

„Bertie by řekl, že to je excelentní,“ kývl zrzek.

Angus si postavil pěkný srub z čistě opracovaných silných kme-

nů a nezapomněl ani na hezkou kombinaci tmavého a světlého dřeva.

Uvnitř by mohli pohodlně žít dva lidé a zvenku vyhlížel domek pev-

ně a úhledně. V celém úseku dvacet tři neviděli nic tak pěkného. Ne-

šlo však jen o dům, také přilehlé políčko vypadalo k světu. Šlo o

pouhé tři akry, ale Biggles si uměl představit, jak se tu v tropických

podmínkách Angus nadřel. Kukuřičné klasy někdo ulámal a ať Big-

gles počítal, jak počítal, úroda to nebyla nijak zázračná. Jestliže však

s kukuřicí někam utekl, nemohl být daleko, pokud neměl vozík a

tažné zvíře.

„Chudák Angus,“ řekl tiše Ginger. „Musel pěkně zhubnout, než

si tady zasloužil doktorovu závist.“

„Myslím, že ti unikla pravá příčina jeho snahy. Doktorovi ne!“

„Jaká příčina? Co tím myslíš?“

„Chtěl co nejvíc zrní. Nenapadá tě, proč to dělal?“ zašeptal Big-

gles. „Já to vím, hochu, a jsem si tím zcela jistý. Angus se chtěl po-

kusit jít za Lintonem. Plánoval útěk!“

„Nemohl si přece s sebou odnést celou úrodu?“

„Jistě. Zapomínáš však, že kukuřice tu může sloužit jako peníze.

Mohl si za ni od jiných koupit něco, co k útěku potřeboval. Mohl si ji

také zahrabat do tajné skrýše v zemi. Nejspíš bych hádal, že ji vymě-

nil s indiány za starou loďku!“

„Ty vážně myslíš, že zmizel?“

„Ne. Uvažoval o tom, ale nepovedlo se. Chtěl vzít nohy na ra-

mena, a oni ho předešli. Možná, že odpověď najdeme za chviličku.

Ta chybějící kukuřice nemusí nic znamenat. Do věci mohl zasáhnout

sám Liebgarten a všechno vypadá jinak.“

Pedro vešel otevřenými dveřmi do srubu. Uvnitř se mohl jen

letmo rozhlédnout, protože vzápětí byl zas venku. Posadil se na klá-

du před dveřmi a zapálil si doutník. Tvářil se jako člověk, který do-

končil těžkou práci a má už všeho dost.

Zvědavý Ginger vstoupil do srubu první. Biggles ho následoval

a zanedbal při tom dobrý mrav, když vnikl dovnitř se zapálenou ciga-

retou v ústech. Rozhlédl se zkoumavým pohledem po zařízení An-

gusova sídla, ale průzkum mu netrval dlouho. Viděl jen jednu větší

místnost, vybavenou velice skromně. V zadní části byl malý výkle-

nek se zadními dveřmi a hranicí palivového dřeva, opodál ležel na

dvou kládách slamník, z něhož vypadávalo seno. Uprostřed stál jed-

noduchý stůl a dvě židle, zjevně vyrobené pánem domu. U lůžka stál

na podlaze Angusův vojenský kufr a na něm umyvadlo s holícím

náčiním. Na hřebících zatlučených ve stěně viselo pár hadrů – An-

gusův šatník! Na jeden pomuchlaný kus oděvu se Ginger zadíval s

úžasem. Na ušmudlaném rukávu rozeznal známá písmena R.A.F. a

hned pod nimi zašlou skvrnu od oleje. Bylo po pochybách. Angus na

sebe kdysi, při pošťuchování se s mechanikem, zvrhl konev s maza-

cím olejem. Byla to tehdy veliká zábava!

„Podívej!“ ukázal na rukáv.

„Jinak nevidíš nic?“ zeptal se Biggles.

Zrzek pokrčil rameny. Jinak tu skutečně nenašel nic zajímavého.

Pár očazených cihel sušených na slunci obklopovalo ohniště,

přes které byly položeny dvě ocelové tyče nahrazující plotnu. Na

háku visela velká pánev, jednoduchá jako vše ostatní, ale pečlivě

vycíděná.

Konečně si Ginger všiml, že v okenním výklenku je opřeno pár

malých fotografií. Ve chvíli, kdy se Pedro věnoval víc svému dout-

níku, Biggles po jedné sáhl a zastrčil ji do kapsy. Obrázek ukazoval

Anguse Mackaila v podivuhodné společnosti. Pod křídlem letadla

vedle něj stáli Biggles, Algy, Ginger a Bertie! Všichni v uniformách!

Lupič fotografie se na zrzka ušklíbl. „Doufám, že tu doktor

Liebgarten neslídil,“ řekl. „Kdyby sem vážil cestu, měl by o nás jas-

no. Spíš si ale myslím, že tu ani nebyl. V tom horku je to na něj dale-

ko. Nebudeme se tu dál zdržovat. Pojď ven!“

Když vycházeli, Pedra ani nenapadlo se pohnout. Blýskl po nich

očima a spokojeně kouřil dál. Mlčel.

Biggles se u něj nezastavil a pomalým krokem pokračoval k

okraji džungle. Ginger ho následoval a oba se zastavili, až když byli

Pedrovi bezpečně z doslechu. Biggles rozpřáhl náruč, jakoby chtěl

džungli obejmout, ale to co řekl, nemělo se svěží zelení vůbec nic

společného. „Angus neutekl,“ řekl měkce. „Je tady!“

„Víš to jistě?“

„Naprosto.“

„Jak to?“

„Vzpomínáš si na Angusův talisman?“

„Jistě. Myslíš tu pomačkanou střelu z německého kulometu? Tu,

která proletěla snad celým jeho spitfirem a padla mu neškodně do

klína?“

„Přesně tu. Neudělal bez ní ani krok.“

„A co má být?“ žasl Ginger.

„Je tam uvnitř,“ řekl Biggles. „Leží na okně. Nevěřím, že by

Angus odešel bez těch fotografií a bez svého holení. Ale i kdyby to

udělal, jednu věc by tu nenechal nikdy! Několikrát mi tajemně sdělil,

že ten talisman mu často zachránil život!“

„To máš pravdu,“ kývl zrzek. „Mně také jednou řekl, že ta věc

má velké kouzlo. Smál jsem se mu a on se urazil.“

„Vážně?“

„Ano. Co tedy uděláme?“

„To ještě nevím,“ usmál se Biggles. „Rozhodně však tvůj dotaz

hned tak nepustím z hlavy.“

KAPITOLA ŠESTÁ

DALŠÍ ZVĚSTI K ZLOSTI

Biggles s rukama v kapsách a s výrazem znuděného profesora

přírodovědy, jehož zajímají pouze motýli, poletující kolem něj, obe-

zřetně pomrkával, zda jejich dozorce přece jen nenaslouchá, co si s

Gingerem povídají. Černý Pedro však seděl na své kládě zcela klidně

a v koutku úst žmoulal doutník. Z výrazu jeho tváře se dalo soudit, že

myslí nejspíš na večeři, která ho očekává po návratu do haciendy.

Gingerovi se honily hlavou docela jiné otázky.

„Tak co dál?“ špitl tiše a hodil hlavou ke strážci. „Neměli by-

chom se do něj trošku opřít?“

„Ať tě to ani nenapadne,“ sykl Biggles. „Vždyť jsme jim ještě

ani nevypověděli válku!“

„To jim Anguse necháme?“

„Bez něj se domů nevrátím za žádnou cenu. Hlavně kvůli němu,

ale také proto, že jsme si už ověřili, jak moc jim na něm záleží. Dou-

fám, že ti je jasné, že pobíháním kolem jeho domku se toho o něm

moc nedozvíme. Já ale teď spíš uvažuji o obranných akcích. Co udě-

láme s Algym a našim letadlem? Liebgarten není bláhový a jeho lidé

už určitě rejdí kolem řeky. Nedají si pokoj, dokud nezjistí, jak jsme

se sem dostali. Pokud zjistí, že naše loď má křídla, vynasnaží se ura-

zit nám je. Dost těžko by totiž předstírali, že letadlo ukradli zlodějští

domorodci či některý zvlášť technicky zdatný aligátor.“

„Myslíš, že na letadlo vezmou sekeru?“ vyhrkl Ginger.

„Uklidni se. Zatím o něm nic nevědí, takže si spíše sám dávej

pozor, abys zbytečně nehovořil o vrtuli a plovácích. Mám však nepří-

jemný pocit, že jsme udělali chybu, když jsme přistáli tak blízko

Liebgartenova chrupu.“

„Napravíme to?“

„Ovšem,“ kývl Biggles. „Proto se co nejdříve spojíme s Algym.

Uděláš to ty! Když se vydáš na břeh hned, stihneš to.“

„Co tomu řekne Pedro?“ zamrkal Ginger. „Nebude se mu líbit,

když zvednu kotvy.“

„Je mi ho líto. Zatím neví, co to je sedět na dvou židlích, a má to

s námi přespříliš snadné. Až se rozdělíme, alespoň poznáme, jaký

talent se v něm skrývá.“

„Jestli ale budu chtít zmizet, pokusí se mi v tom zabránit. To ho

mám praštit přes hlavu? Jak jsi to říkal s tím vypovězením války?“

„Nebuď brutální. Nemusí přece hned všechno vědět. Na chvíli

mu ušetříme zklamání z našeho nevděku. Vrátíme se k chatrči, já ho

zabavím a ty vlezeš dovnitř. Zadní dvířka nejsou zamčená. Ven se

dostaneš snadno, a jak zmizíš v té záplavě lián a zeleně, ať si tě hle-

dá. Ztrať se nenápadně, ale kdyby tě náhodou přece jen zahlédl, ne-

chovej se jako splašená slepice. Když za tebou vyrazí, křiknu na něj,

že toužím odejít na opačnou stranu.“

„Nebojíš se, že se z něj pak stane sršeň, co se nedá odehnat?

Vsadil bych se, že má revolver!“

„S jedním sršněm si nějak poradím. Může bzučet a mávat žiha-

dlem, ale pochybuji, že by mě pobodal. Zvládnu ho.“

„Co mu chceš namluvit?“

„Povím mu, že ses tu trochu nudil. Nebo z tebe udělám potrhlé-

ho přírodovědce. Prostě jsi to nevydržel a vydal ses zkoumat zdejší

květiny. Orchideje. Je jich tu víc než dost. Podívej se támhle! Jsou to

orchideje nebo ne?“

„Nevím. Vůbec tomu nerozumím.“

„Tím spíše by ses o nich měl něco dozvědět. Je to docela dobrý

důvod ke ztracení se v džungli. Rozhodně bys měl při návratu přinést

doktorovi něco zeleného, co má na konci kytku! Až si budu jistý, že

ses ztratil v divočině, vrátím se s Pedrem na haciendu. Pamatuj si

cestu, abys nakonec opravdu nezabloudil! Budu na tebe čekat.“

„Co mám říci Algymu?“

„Pravdu. Pověz mu, co se tu odehrálo. Pochopí to. Nijak nám

teď nemůže pomoci a bude lepší, když uklidí letoun. Neměl by se

moc motat poblíž údolí. Ať kouká přistát někde dále od údolí, ale ne

zas příliš daleko. Až budeme připraveni k odletu, dostane signál

ohněm nebo kouřem. Ať dává dobrý pozor. Nejspíš to bude zítra či

pozítří časně před svítáním.“

„Nemá dost benzínu na to, aby přelétával z místa na místo,“ při-

pomněl Ginger. „V nádržích je palivo pouze na zpáteční cestu na

pobřeží.“

„Na dva nebo tři krátké přelety benzín vystačí. Pokud se mu ne-

ozveme do tří dnů, měl by vědět, že se něco zadrhlo, že je zle. V tom

případě musí on nebo Bertie udělat všechno, aby nás našli. K tomu

už žádný signál nedostanou!“

„Jasně,“ řekl Ginger. „Jenže co udělám, když se můj výlet neče-

kaně protáhne? Všechno nemusí probíhat ráz na ráz a tady tě už ne-

najdu. Až se s Algym domluvím, mám se vrátit do doktorova do-

mu?“

„Ovšem. Budu tam. Chovej se tak, jakoby se nic divného nedě-

lo. Předvedeš se jim jako zanícený přírodovědec. Vyprávěj mu něco

veselého o bliznách a pestících. Jistě víš, že orchideje patří do čeledi

rostlin vstavačovitých, tak si o tom cestou připrav malou přednášku.“

Ginger zamrkal.

„Ty si zřejmě myslíš, že Liebgarten je trouba,“ řekl.

„Budeš předvádět zájem, ne znalosti,“ sykl Biggles. „Velikán-

ský zájem, který tě svedl z cesty, až jsi zabloudil. Liebgarten přece

nemůže změnit přístup k hostům z minuty na minutu. Rozhodně ne-

odloží masku skvělého hostitele jen proto, že jsi vášnivý a hloupý

začínající botanik. Změní chování až ve chvíli, kdy si bude jistý, proč

jsme sem přišli.“

„Tak dobře,“ vzdychl Ginger. „Jestli je to všechno, co ode mne

chceš, jdu na to.“

Vyrazil ke srubu. Biggles počkal, než zmizí uvnitř a posadil se

vedle Pedra. Otevřel pouzdro, nabídl mu cigaretu, a sám si jednu také

vzal.

„Omlouvám se, že vás tak dlouho zdržujeme,“ řekl zdvořile.

„Zkusíte mou značku cigaret?“

Pedro sáhl po cigaretě, aniž by se na ni podíval.

„Mám takový pocit, že farmaření přestalo našeho přítele bavit,“

prohodil Biggles jakoby mimochodem. „Nemáte tušení proč?“ dodal

a protáhl si nohy.

Černý muž neodpověděl. S očima upřenýma do větví nad sebou

sáhl pomalu na rukojeť své těžké mačety, vytáhl ji z pochvy, a pak se

prudce vztyčil a mávl zbraní do větví. Až teď rozeznal Biggles, že se

tam vyhřívala na slunci velká zelená ještěrka. Vlastně si jí všiml prá-

vě ve chvíli, kdy její tělo přeťala čepel mačety na dvě poloviny.

Pedro se sehnul, otřel velký nůž a zasunul ho zpět do pochvy. Jakoby

se nic nestalo, obrátil se k Bigglesovi.

„Mackail už nepřijde,“ řekl.

„Jak si tím můžete být tak jistý?“ zeptal se Biggles zčásti proto,

aby získal čas, ale také v naději, že se muž prořekne a prozradí něco

zajímavého. „Udělal tady už spoustu práce. Proč by své dílo opouš-

těl?“

Jenže Pedro se nedal nachytat. Nevzrušenýma a nevyzpytatel-

nýma očima zkoumal okolní džungli, jakoby hledal další oběť. Pak

se jeho zrak stočil k Bigglesovi.

„Občas se tu někdo zblázní,“ řekl a svraštil čelo. „Tohle slunce

dostane skoro každého.“

„Nechce se mi věřit,“ namítl Biggles, jemuž se hodilo, že se

černoch rozhovořil. „Pokud by byl můj přítel náchylný k úžehu, tak

by k tomu došlo už dávno. Strávil tu dost času, aby si na zdejší slun-

ce zvykl. Je tu krásně. Sám uvažuji o tom, zda bych neměl zůstat.“

Taková slova Pedro rozhodně nečekal. Upřel na svého společní-

ka nedůvěřivý pohled.

„Vám se tu líbí?“ pronesl užasle.

„Tak bych to zrovna neřekl,“ usmál se Biggles, „ale nedivte se,

že lidé trvale žijící ve velkých městech, obdivují přírodu. Je tu vol-

nost, zeleň a nádherný vzduch. Vůně, které ve městě nepoznáte, a

nádherní živočichové. Vždyť i pro vás tady musí být něco velmi pou-

tavého. Proč byste tu jinak žil a nevypadl odsud někam do té ohavné

městské civilizace.“

Pedro pootevřel úžasem ústa. Chvíli mlčel, nejspíše proto, aby

neřekl něco ukvapeného, ale stejně to nezvládl.

„Ano. Je tu líp než ve městech,“ ozval se konečně. „Člověk tu

má klid a hlavně mu tu nešéfují poldové. Tam šmírují za každým

rohem…“ Zarazil se, neboť si uvědomil, že jeho slovník zní v džun-

gli více než podivně.

Biggles již věděl, s kým má tu čest, ale nedal nic najevo. Nebylo

zase tak neobvyklé, když se člověk na šikmé ploše uchýlí do divoči-

ny, aby unikl ruce zákona. Navíc si také uvědomil, jak se Pedro se

„šmírováním poldů“ mýlí. Seděl přece vedle něj a jen ta městská

nároží tu chyběla.

„Vy zrovna nemilujete chlapy v uniformách, co?“ řekl.

Pedro si odplivl.

Poté zavládlo ticho. Trvalo dlouho a Biggles ochotně zásoboval

svého průvodce, či spíše strážce, cigaretami. Udržel ho tak v klidu

téměř hodinu. Nakonec Pedro přece jen vstal, podíval se na slunce,

chýlící se k západu, a pokrčil rameny.

„Mackail nepřijde,“ řekl rozhodně. „Jdeme domů a hned! Brzy

se objeví první moskyti. Nečekám na ně!“

Biggles kývl. Podařilo se mu odvést pozornost černého hocha od

Gingera mnohem důkladněji než zprvu očekával. Zrzek by měl být v

této chvíli už dávno na břehu. Zívl, protáhl se, a také vstal. „Máte

pravdu,“ řekl. „Vypadá to, že nepřijde. Raději se vrátíme do domu.“

Teprve nyní si Pedro uvědomil, že nikde nevidí Gingera. Vyhe-

kl, divoce se rozhlédl do všech světových stran, a prudce vyrazil ke

srubu. Vtrhl dovnitř, ale vzápětí byl venku.

„Kde je váš přítel?“ vyjekl tónem zcela odlišným od vět, které

dosud tak líně protahoval. „Kam zmizel?“

Biggles si klidně zapálil další cigaretu.

„Víte, že nevím?“ pronesl s úsměvem a rozhlédl se. „Ginger ješ-

tě nikdy tyhle končiny neviděl a zdejší květena ho oslnila. Ani ne-

pamatuji, kdy jsem ho viděl tak nadšeného. Před chvílí mi řekl, že se

projde, aby si natrhal pár kytek. Sám se divím, co na tom má. A vy

máte pravdu. Měl by už být zpátky.“

Přesně jak Biggles předpokládal, jeho klidná odpověď černého

strážce dokonale popletla. Vzhlédl k Bigglesovi, který zkoumal oko-

lí, jakoby u něj hledal pomoc, a ten okamžitě pochopil jeho problém.

Pedro byl naprosto zmaten, nevěděl, zda má zůstat stát, nebo někam

vyrazit. Představa, že bude muset svému veliteli ohlásit návrat jediné

ovečky místo dvou, mu zřejmě připadala úděsnější než trest samot-

ného Pánaboha. Nezamlouvalo se mu však ani to, že by měl dál pře-

šlapovat u chaty a čekat na první roje moskytů. Jedno nebo druhé si

ovšem musel vybrat.

Biggles mu ochotně podal pomocnou ruku. „Nedělejte si s ním

starosti,“ řekl vlídně. „Možná na nás čeká v doktorově domě, hraje si

s kytičkami, a popíjí chlazenou šťávu. Řekl mi, že až něco pěkného

najde, vydá se rovnou na haciendu. Nikam jinam by přece beze mne

ani jít nemohl.“

Pedro obrátil oči v sloup. „To je pravda,“ vydechl s jistou úle-

vou. „Jdeme!“

Při zpáteční cestě vypadal klidněji, nedalo se však tvrdit, že by

byl naplněn radostí a štěstím. Občas se zastavil a pátravě se rozhlížel,

nepřestával prostě hledat ztraceného hosta. Biggles kráčel za ním

pomalu a ohleduplně, jakoby měl respekt před jeho bolem. Nepobízel

ho, přál si, aby Ginger dostal co nejvíc času. Proto se také zastavoval

u každého výraznějšího květu, sám se rozhlížel po zrzkovi a nakuko-

val do džungle, kde neustále slyšel podezřelé zvuky.

V jedné chvíli dokonce Pedra vybídl, zda by se nemohl podívat

do houštiny, kde prý zaslechl kroky. Černoch se tam chtivě vrhl.

„Je tam?“ zavolal Biggles. „Hej! Gingere!“

„Nikdo tam není!“ zavrčel Pedro, když vylezl z houští.

„Dejte si ještě cigaretu,“ nastrčil mu pod nos poloprázdné pouz-

dro smutný Biggles. „Nakonec nám ten bídný chlap zamává z dokto-

rovy zahrady. Jako bych ho už viděl.“

To Pedro neslyšel rád, neboť stále doufal, že svého druhého svě-

řence najde dřív, než se sám setká s Liebgartenem. Jenomže cesta se

věčně natahovat nedala a otevřel se před nimi pohled na doktorův

trnitý plot. Sám ohleduplný hostitel je vyhlížel ze vstupní brány a

chudáku Pedrovi se podlomila kolena.

„Gingera nevidím,“ řekl teskně Biggles.

Pedro cosi nesrozumitelného zachrčel.

„Stalo se snad něco?“ křičel na ně již z dálky doktor. „Kdepak je

váš mladý přítel?“

„Nechtělo se mu čekat,“ křikl Biggles a zvedl ruku k veselému

pozdravu. „Miluje orchideje a tak si na ně vyrazil. Možná trochu

zabloudil, ale už určitě hledá cestu zpátky. Nelamte si s tím hlavu.

Najde ji!“

Doktor se zamračil a vrhl na černocha zlostný pohled. Byl to jen

kratičký záblesk vzteku, ale Bigglesovi neušel. Muž se vzápětí ovládl

a do tváře se mu vrátila vlídnost a zdvořilost.

„Doufám, že neuvízl někde v džungli,“ řekl starostlivě. „Kdyby

se náhodou střetl s domorodci a nezachoval se správně, mohl by

skončit s otráveným šípem v břiše. Jsou vážně nebezpeční! Snad se

nám vrátí před setměním.“

„Ne, ne,“ bránil zrzka Biggles. „Nemyslete si doktore, že je tak

pošetilý, aby si nedal pozor. Bude tu za chvíli. Raději na něj počkám

u zahrady, aby ho nenapadlo hledat mě jinde. Ale vy nečekejte! Byl

bych nerad, kdyby vás jeho rozmary zdržovaly.“

„Docela rád tu s vámi počkám,“ odmítl Liebgarten. „Stejně už

dneska nemám nic na práci.“

Biggles neprotestoval, i když mu to ve skutečnosti úplně jedno

nebylo. Doktorova přítomnost mu překazí důvěrný rozhovor s Ginge-

rem, ale nemohl proti tomu nic dělat. Netrpělivě čekal na novinky ze

setkání s Algym. Počká si.

Rozhovořil se s doktorem o farmaření v tvrdých podmínkách

tropické přírody, ale sotva si pověděli pár vět, objevil se na cestě od

řeky ježatý, uhnaný, ale rozjařený Ginger. Měl plnou náruč zeleně

proloženou různobarevnými květy.

„Podívejte, co jsem všechno našel!“ pokřikoval už z dálky. „Ne-

ní to nádhera?“

„Jsou vážně úžasné,“ křivě se usmál doktor. „Nezvykejte si však

pobíhat po džungli sám.“

„Pročpak?“

„Protože tady nejste v Londýně. Nejste tu ani na Piccadily Cir-

cus ani v botanické zahradě. Tady můžete přijít k nehodě velmi

snadno a telefonní budku nenajdete a sanitka nepřijede!“

„Nehodě?“ zajímalo zvídavého Gingera. „Jaké nehodě?“

„Žije zde hodně druhů neobyčejně záludných tvorů,“ varoval ho

s povýšeným úsměvem doktor. „Jde hlavně o smrtelně jedovaté ha-

dy, ale velice by vám mohly ublížit i některé druhy hmyzu. K milým

společníkům v džungli nepatří ani jaguár nebo hadi škrtiči.“

„Poslyšte, doktore,“ řekl Ginger. „Víte vy vůbec, jak to dnes

vypadá v Londýně? V ulicích je dnes tolik smrtelného nebezpečí, že

se často nedá přejít z chodníku na chodník. Když musíte přejít, srazí

vás auto, a sanitka přijede až k vaší mrtvole! Já se s vámi vsadím, že

auta tam pobijí za týden víc lidí, než ti vaši hadi a jedovaté příšerky z

džungle za celý rok!“

Liebgarten zalapal po dechu, neboť na takový způsob odporu

nebyl připraven.

„Jak myslíte. Vsázet se nebudu, ale rád si s vámi dám šálek ča-

je,“ usmál se smířlivě. Když se však potom obrátil k Pedrovi, výraz

jeho tváře se změnil.

„Vás už nebudu potřebovat!“ řekl tvrdě.

Černoch se poníženě uklonil a tiše zmizel. Jeho pán pokynul

hostům, aby ho následovali, prošel brankou, a uviděl, že tam na něj

čeká drobný muž, který je obsluhoval. Dával doktorovi nějaké zna-

mení.

„Omluvte mne na okamžik,“ požádal Bigglese doktor a vydal se

k němu. Vyměnili si několik kvapných vět a vzápětí byl hostitel

zpátky. Tvářil se zachmuřeně.

„Obávám se, že mám pro vás velmi špatnou zprávu,“ řekl smut-

ně a upřel zrak na Bigglese.

„Opravdu?“

„Je mi to moc líto. Moji muži mi právě oznámili zdrcující věc.

Už vím, proč jsme nenalezli pana Mackaila na jeho farmě. On se tam

už nevrátí… už nikdy!“

Biggles vytřeštil oči. Zpráva i tón doktorova hlasu byly více než

zlověstné. „Co se stalo?“

„Mackail je mrtev.“

„Mrtev?“

„Ano. Vydal se do džungle z důvodů, které už nikdy nepozná-

me. Je možné, že si chtěl nasekat palivové dřevo. Při práci ho uštkl

jedovatý had nebo stonožka. Jeho mrtvé tělo našli dřevorubci asi půl

hodiny cesty odtud. Vzhledem k podivné shodě náhod podlehl pan

Mackail tomu, před čím jsem vás varoval. Je to jen pár minut. Ne-

smírně mě to mrzí, neboť mám velmi nepěkný pocit, jako bych tu

tragickou nehodu přivolal. Nemám však právo utajovat před vámi

pravdu, ať je sebeotřesnější. Upřímnou soustrast, pánové.“

„Díky, doktore,“ řekl tiše Biggles. Stiskl rty, vylovil z pouzdra

cigaretu, a chvíli poklepával jejím koncem o hřbet ruky. „Nemělo by

skutečně smysl, tajit to před námi.“

„Zdá se mi, pane, že jste vážili dlouhou cestu zhola zbytečně.

Nebohému panu Mackailovi už nepomůžete.“

„Ano, už to tak vypadá,“ připustil Biggles.

„Jak tuším, zkrátí to vaší návštěvu u nás. Mrzí mne to.“

„Netrapte se,“ řekl pomalu Biggles. „Je docela možné, že ji to

naopak prodlouží!“

„Skutečně?“

„Víte, mám teď zvláštní pocit,“ řekl Biggles, aniž by zesílil hlas.

„Cítím v sobě tlak, jemuž nedokážu odolat. Touhu po pomstě, dokto-

re. Vymyká se mé kontrole a nezkrotím ji, dokud…“ odmlčel se.

„Dokud?“

„Dokud toho vražedného hada, který mi zabil přítele, neroztrhnu

na dvě půlky.“ dokončil Biggles.

„Ano, ovšem,“ kývl doktor. „To je docela přirozená reakce.“

„A ještě vám povím, doktore, že nebude-li to had, ale ještěrka

nebo stonožka, dopadne to s ní stejně!“

KAPITOLA SEDMÁ

DOLŮ PO ŘECE

Když se Ginger vydal za Algym, vůbec neočekával, že by mohl

mít cestou nějaké obzvláštní potíže. Věřil, že se protáhne ze srubu

tiše jako myška, a Pedro si nevšimne, až zmizí v džungli jako duch.

Překážky, které by se mu postavily do cesty, až bude uhánět k řece,

nebral vůbec v úvahu. Jediné dvě se jmenovaly Liebgarten a Pedro.

O doktorovi si myslel, že odpočívá v křesle v haciendě, a o Pedra se

staral Biggles.

Jeho přítel odvedl vskutku skvělou práci a Gingerovi stačilo

uběhnout prvních padesát yardů, aby si byl jist, že ho nikdo nesledu-

je. Pokračování bylo ještě snazší. Za kratičkou chvíli byl z džungle

venku, Angusův srub mu zmizel z dohledu a před sebou viděl rozleh-

lou pláň porostlou vysokou travou. Sem Angusovy kultivační snahy

nedospěly a Ginger se prodíral suchým porostem, aniž by mu kdokoli

kladl do cesty překážky.

„Tolik sena na stojato jsem ještě neviděl,“ zamumlal tiše a uhá-

něl dál. Asi po deseti minutách dorazil na břeh řeky. Trochu si odde-

chl, neboť už věřil, že stihne Algyho včas. Všechno se mu zdálo

snadné. Břeh byl zarostlý širokým pásem husté džungle a on si naiv-

ně představoval, že podobně jako v rodné Anglii, povede při řece

vyšlapaná pěšinka.

„Jsem tam co by dup,“ ušklíbl se a vyrazil směrem k letadlu.

Veselí mu nevydrželo dlouho. Urazil sotva čtvrt míle, když se

přímo před ním objevila mohutná stěna kaktusů, která jakoby vyrůs-

tala z bahnité řeky a přehrazovala mu cestu. Kaktusy stály tak těsně

vedle sebe, že mnohde vypadaly jako srostlé. Byly vysoké, trnité až

běda, a proniknout mezi nimi se nedalo. Sen o snadném postupu se

rozplynul a Ginger pochopil, že kaktusový živý plot chrání doktorův

dům a zahradu stejně dokonale jako ostnaté dráty a vražedná elek-

trická vedení, která obkličovala nacistické koncentrační tábory. Dům

neviděl, nad trnitým zátarasem však vyčnívaly vrcholy nejvyšších

stromů v zahradě.

Vyvedlo ho to z míry a kousl se do rtů. Rozhlédl se do stran a

viděl, že ostnatá bariéra nikde nekončí. Táhla se od řeky nejméně dvě

stě yardů přímou čárou a pak se obracela v pravém úhlu souběžně s

řekou. Liebgarten zaměstnal své lidi účelně. Dalo jim jistě hodně

práce, než vytvořili dokonalou ochranu jeho hnízdečka.

Prorazit kaktusovou zeď by sice bylo možné, ale cestovatel by

na to musel být připraven. S holýma rukama a v obyčejném oděvu by

Ginger dopadl špatně.

„Raději bych se serval s rotou dikobrazů,“ řekl tiše, když po-

chopil, že pokud netouží vytahovat si trny z těla po příštích dvanáct

měsíců, musí tu ježatou překážku obejít kolem dokola. A on ji

opravdu musí překonat, jestliže se chce dostat na kotviště letadla k

Algymu.

Ve chvíli když si uvědomil, že kaktusy by ho dovedly zpátky ke

bráně Liebgartenovy zahrady, stiskl si dlaněmi svou ryšavou, ustara-

nou hlavu. Pohled mu sklouzl k říčnímu břehu. Zbývala mu jediná

možnost, jak plot obejít. Půjde řekou!

„Zubatí aligátoři, čtvrt míle dlouhá anakonda a nějaké to hejno

masožravých piraň,“ zamumlal sám pro sebe. „Jak se s tak půvabnou

společností asi jedná? Raději se spolehnu na to, že nám pan učitel

vyprávěl v hodinách přírodopisu vyslovené hlouposti.“

Sestoupil k hladině strmým kluzkým svahem, a když šlápl no-

hou do vody a bota se zabořila do řídkého říčního bahna, zrzek zble-

dl. Zmocnilo se ho neblahé tušení, že jeho učitel byl přece jen na

řeku Paraná a její přítoky odborník.

Rozhlédl se. Měl z neznámé vody respekt, ale nyní si mohl vy-

brat ze dvou možností. Mohl postoupit do řeky dál, ponořit se, a pla-

vat, mohl však také postupovat vodou při břehu, kde očekával mělči-

nu. Vstup do hluboké vody zavrhl bez váhání, neboť usoudil, že není

tak dobrý plavec, jako obojživelníci, o piraňách nemluvě. Zcela

správně tušil, jak bídně by se cítil, kdyby měl usilovně plavat, a sou-

časně odstrkovat rukou rozevřené čelisti aligátorů. Blízkost břehu mu

naproti tomu nabízela větší jistotu, kdyby se i tam objevilo nějaké

zubaté překvapení.

Vykročil.

Okraj řeky byl mělký. Většinou se brodil vodou hlubokou sotva

pár palců, jenom jednou zapadl do jakési tůně, ale ani její hloubka

nepřesáhla tři stopy. Brodil se však pomalu, neboť víc než voda ho

brzdilo hluboké vazké bahno. Cítil, jak mu lne k botám a protivně to

čvachtalo. Při každém kroku se uvolňoval z dějícího bláta bahenní

plyn, který odporně páchl. Zvířené bahno se za ním táhlo jako zahuš-

těná kalná břečka, až ani nedokázal odhadnout, jak hluboko leží dno,

na které šlápne. Ulomil si proto dlouhý kus bambusu, který mu po-

sloužil jako odměrná tyč, a který ho uchránil od nebezpečí, že by

zapadl do náhodné hlubší tůně.

Doktorův plot mu nyní přicházel vhod. Souvislá řada přerost-

lých kaktusů vytvořila nad břehem řeky Polito clonu, která ho jednak

chránila před přímým sluncem, jednak ho ukrývala před zraky ná-

hodného pozorovatele. Nepěkná úloha rostlinného krytu spočívala v

tom, že kaktusy byly domovem a rájem hmyzu. Nesčetní létající tra-

piči jakoby čekali na příchod ryšavého muže, vrhali se na něj v hou-

fech, a mučili ho bodavými sosáky, kusadly či žihadly, nebo alespoň

chlupatými nožičkami. Většinu druhů z té boží havěti viděl zoufalý

pilot prvně v životě, a brzy došel k závěru, že nic tak odporného ani

nemohl jinde vidět.

„Nikde jinde na zeměkouli není žravější a zmlsanější hmyz s tak

divokou chutí k jídlu,“ zamumlal Ginger se sevřenými zuby, neboť

nehodlal spolknout už třetí hmyzí stíhačku.

Bylo to peklo. Nebylo možné je zahnat, vyhnout se jim, pobít je.

Pochopil to brzy a čelil náletům s přivřenýma očima a zaťatými zu-

by. Přestalo ho zajímat, co leží za živým plotem, na co by mohl nara-

zit pod kalnou hladinou. Soustředěně spěchal ke konci cesty, který

ovšem zdaleka nebyl v dohledu. Zoufale se brodil dál mokrý potem,

odporně páchnoucí vodou, a blátem.

Odhadl, že je v úrovni doktorova domu, který ležel nedaleko, asi

dvě stě yardů od řeky, a že tedy má před sebou ještě polovinu cesty.

Přimělo ho to k většímu spěchu a snažil se tolik, až téměř zapomněl

na hmyz, na bahno a na jeho zápach. A právě v té chvíli narazil na

další ošemetnou překážku. Objevila se před ním jakoby nic, bylo

obtížné ji překonat, ale mohlo ho napadnout, že na něco takového

narazí.

Kaktusový porost se rozestoupil, zjevily se dva břehy a Ginger

užasle hleděl na hladinu přítoku, který se vléval před ním do řeky a

přetínal mu cestu.

Vypadalo to jenom jako větší potok, ale brzy bylo jasné, že ne-

bude snadné vodu překonat. Hladina nebyla příliš široká, nebyla ani

zvlněná rychlými vlnami, avšak když Ginger bodl holí do mělké vo-

dy, měl pocit, že bahno je bezedné. Hůl vnikala hloub a hloub, až se

s trhnutím zarazil, aby za ní nepřepadl do vody. Divoce to zabublalo

a ohyzdný puch se vystupňoval k nesnesení.

Zarazil se a vzdychl. Obtížnější překážku si neuměl představit.

Bylo jasné, že pokud tam šlápne, zapadne do bahna celý. Možná mu

zůstane nad vodou hlava a k ní se pak sletí všechen hmyz. Otřásl se a

pocítil záchvěv paniky. Rozhlédl se. Šťavnatě zelený porost se tu

jakoby mávnutím zlověstného proutku zcela změnil. Najednou nevi-

děl jedinou zelenou rostlinu! Břehy této páchnoucí říčky byly mrtvé,

odumřelé, jakoby sežehnuté bleskem nebo otrávené snětí. Opodál

stojící a kdysi patrně mohutný kaktus vyhlížel jako hnědý vrásčitý

stařec se svěšenýma rukama. Listí ze stromů i keřů opadalo a vytvo-

řilo dole šedočerné chrastivé závěje. Kmeny stromů byly holé a vy-

schlé a větve při dotyku praskaly a drtily se na beztvaré štěpiny. Zr-

zek to nechápal. Jediné co ho napadlo, bylo to, že zde řádil nějaký

chemický přípravek, ničící zeleň.

Jenže nyní mu to bylo naprosto lhostejné. Potřeboval především

najít cestu odtud. Přesto se ještě jednou na potok zadíval a při bližším

pohledu na koryto zjistil, že nejde o přírodní útvar. Byl to zřejmě

umělý příkop, který si dal doktor vykopat k zavlažování své zahrady

a hlavně jeho ostnaté ochrany…

Gingerovi zajiskřilo v očích. Zkáza a zmar zeleně v nejbližším

okolí mu vnukla nápad. Bez váhání začal pronikat k místu, kde se

kanál zužoval natolik, že ho mohl přeskočit. Na zubožené a vyschlé

kmeny tentokrát stačila jeho hůl. S kletbami a skřípáním zubů mlátil

bambusem do zetlelých větví, odkopával je stranou a asi za deset

minut stál u vysněného místa. Upocený, obletovaný hmyzem, ale

vítězný!

Utřel si obličej kapesníkem, odrazil se a skočil na druhý břeh.

Čekalo ho opakování úkolu, který právě zvládl, musel se vrátit k ře-

ce.

V té chvíli si uvědomil, že překonal také kaktusový plot, a že

mu nic nebrání navštívit sídlo doktora Liebgartena a požádat ho o

chlazenou limonádu. Ušklíbl se a nápad okamžitě zavrhl, protože by

pak musel projít branou zahrady a setkání s doktorem neměl v plánu.

Rozmáchl se holí, aby si proklestil cestu ke břehu a v té chvíli uslyšel

lidský hlas. Bylo to tak nečekané, že strnul úžasem a paže s holí

utkvěla na okamžik ve vzduchu. Pomalu ji spouštěl a naslouchal, zda

se nezmýlil.

Ne, nespletl se. Nedaleko odtud někdo mluvil a Ginger podle

hlasu poznal, že je to doktor. Mluvil německy, ale tomu, co říká, zr-

zek neporozuměl. Vytřeštěně se tam zadíval, avšak ve výhledu mu

zabránil veliký shluk ibiškových keřů, jejichž tmavé, lesklé listy vy-

tvořily úctyhodný živý plot.

Ginger měl docela jiný úkol, než se zabývat tím, proč Liebgar-

ten opustil své sídlo a co tu dělá. Nezajímalo ho to a ohlédl se, kudy

nebezpečné místo obejde, aby mohl pokračovat v cestě. V té chvíli si

však uvědomil, do jak nemilé situace se dostal. Pokud on slyší dokto-

rův hlas, zaslechne doktor každý větší šramot, který způsobí on sám

při pronikání porostem.

„Jak bych mu vysvětlil, co tu hledám?“ prolétlo zrzkovi hlavou

a jak tam stál a zmateně hledal řešení nového otravného problému,

uslyšel druhý hlas. Byl to vysoký neznámý hlas a k dovršení všech

záhad i tento muž mluvil německy.

Gingerovi se v té chvíli vypařil jeho hlavní úkol z hlavy. Nová

záhada ho zaujala natolik, že dostal chuť obejít ibišky a podívat se na

besedující muže zblízka. Žasl nad novinkou a uvědomil si, jak blízko

může být klíč k záhadě, kde najít Anguse. Rozhodně se mu může

vyplatit, když se tady trochu zdrží.

Tiše se přikradl k tmavozelené stěně ibiškových keřů, nalezl

průzor mezi listy a uviděl v doktorově zahradě dlouhou nízkou bu-

dovu, končící právě u shluku keřů. Byl to dlouhý dům obrostlý ko-

lem dokola vysokou trávou. Zrzek se pohyboval obezřetně, ale když

vdechl horký vzduch, prosycený vůní květin, zašimralo ho to v nose

tak, že stěží potlačil kýchnutí. Víc neriskoval. Kdyby šel dál, jistě by

ho uviděli. V té chvíli se rozezvučel jakýsi stroj, patrně to bylo dy-

namo, umístěné nedaleko odtud. Uvědomil si, do jakého nebezpečí

se dostal, a zatoužil, aby se besedníci rychle rozešli, a on se mohl

vrátit k řece.

Zvuky, které zaslechl, však nesvědčily o časném ukončení jejich

schůzky. Zacinkaly sklenice, ozvalo se vrznutí židle, a když zrzek

porozuměl prvním útržkům hovoru, pochopil, že tam sedí ještě třetí

účastník. Odvážil se ještě blíž a netrpělivě naslouchal hlasům, které

by mu mohly ledacos objasnit. Potom se ozvala jasná věta, která ho

vzrušila. Vyslovil ji neznámý hlas, jako odpověď na otázku, kterou

nezaslechl.

„Řekl, že vám celé jednání trvá příliš dlouho, ale nemyslí si, že

byste je měl zabít, nebo odstranit jinak. Ještě je možná budeme po-

třebovat!“

Ginger se zamračil ve snaze najít v té zlověstné poznámce něco

positivního. Bylo jasné, že nejde o nic pěkného, když ti lidé mluví o

zabíjení. Netušil však oč jde. Rád by se na rozmlouvající podíval,

riziko však bylo příliš veliké. Když pokračovali, alespoň sledoval

jejich řeč co nejbedlivěji.

„Doufám, že Oberhauptmann chápe v jaké jsme situaci,“ ozval

se doktorův hlas a slovo Oberhauptmann Gingera zmátlo. Pokud

nebylo míněno jako nadsázka, znamenalo, že doktor nebyl hlavou

skupiny. Navíc šlo zjevně o vojenskou hodnost někoho, kdo byl dok-

torovi nadřízen.

„Samozřejmě, že tomu rozumí,“ odpověděl hlas. „Nepovažuje

sice za možné, že by mohli odejít, chce však s nimi ještě sám mluvit!

Domnívá se totiž, že se někdo z nich dostal do styku s někým mimo

tábor, a my nevíme, kdo to je. Chce ho najít, aby získal jistotu. Pak

se rozhodne. Nechce to však uspěchat.“

„Takže mám pokračovat tak, jak jsem začal?“ zeptal se doktor.

„Ano. Nebude už to trvat déle než dva dny. Udržujte je v klidu a

dejte jim, oč si řeknou. Hned jak se Oberhauptmann rozhodne, dá

vám vědět. Erich se vrátí nejpozději v noci a jeho zprávy vás asi

uklidní.“

„Myslím, že k tomu dříve či později muselo dojít,“ ozval se dal-

ší, hluboký hlas, který dosud nepromluvil.

Jsou tam čtyři! Užasle si uvědomil Ginger.

„Udělali jsme taková opatření, aby se to již neopakovalo,“ řekl

první hlas tvrdě.

„Zdržuje nás to a to mne mrzí,“ ozval se sklíčeně doktor.

„O žádném zdržení nechci slyšet!“ rezolutně prohlásil čtvrtý

hlas. „Budete prostě pokračovat!“

„Samozřejmě,“ řekl ten čtvrtý. „A to je všechno, co jsme vám

chtěli povědět. Nemůžeme tady už ztrácet čas.“

Znovu cinkly sklenice a ozval se rachot odsouvaných židlí.

Ohromený Ginger nevěřil svým uším. Přesně nerozuměl, o kom

si ti lidé povídali, pochopil však hrozby, obsažené v jejich větách.

Ještě víc žasl nad tím, kolik se jich tu sešlo. Stal se svědkem jakési

konference čtyř a slyšel o dalších dvou mužích v pozadí. Jedním z

nich byl záhadný Oberhauptmann, dalšího potom znal i jménem. Byl

to Erich, který se měl dostavit na haciendu v noci. Jakoby se naplňo-

vala Bigglesova věštba, že zde jde o něco mnohem závažnějšího, než

o bezohledné vydírání osadníků. Bylo to jasné. Přes nejasnosti ve

větách, které slyšel, Ginger už nepochyboval, že hlavním posláním

Rajského údolí není pěstování fazolí.

Konference mezitím skončila a účastníci se rozcházeli. Zrzkovi

blesklo hlavou, že než ti chlapíci zmizí, měl by se na ně podívat. By-

lo to sice nebezpečné, ale i letmý pohled na ně mu mohl později při-

nést neocenitelný prospěch. Když je pozná, může to rozhodnout o

úspěchu nebo selhání celé jejich výpravy nebo o záchraně jejich ži-

votů. Šlo jen o dvě či tři vteřiny a Ginger se rozhodl využít příleži-

tosti, která se nemusela nikdy opakovat.

Rychle a tiše přeběhl podél keřů k zadní části nízkého stavení,

které bylo rozlehlejší než zprvu myslel. Budova byla zastíněna vyso-

kými keři a trávou. Vyklonil se za rohem a rozhrnul rukou překážejí-

cí větve.

Před ním ležel nakrátko ostříhaný trávník, topící se v jasném

slunečním světle. Před vchodem do bungalovu stál na nožičkách z

rotangu lehký stolek, běžně užívaný v zahradách. Na desce stály

sklenice, sifonová láhev a několik dalších lahví, pravděpodobně od

piva. V kruhu kolem stolu bylo neladně nastaveno pět židlí. Mnohem

důležitější však byli muži, kteří se právě rozcházeli.

Nejblíže byl Liebgarten mířící ke svému domu, který bylo vidět

mezi stromy v povzdálí. Šel sám, ale švihal v chůzi paží, jakoby po-

kračoval v rozhovoru s někým, s kým si to nedokázal vysvětlit včas.

Další dva muži se vzdalovali od bungalovu rychleji a cestou ži-

vě rozmlouvali. Oba měli na sobě lehké bílé obleky a jeden z nich

měl kolem krku řemínek, na němž byl zavěšen jakýsi přístroj. Byl

však již příliš daleko, aby mohl zrzek rozeznat, co to je.

Čtvrtý muž pospíchal nejvíc a dostal se již k ozdobným keřům,

které ohraničovaly zahradu. Měl košili a kalhoty z bleděmodré látky,

připomínalo to overaly řidičů nebo dokonce železničních strojvůdců.

Ginger se ani nepohnul a pozoroval tři neznámé muže se staže-

ným obočím. Doktor ho nezajímal, soustředil se na ostatní, a snažil

se vrýt si do hlavy alespoň jak jsou vysocí, jaké mají postavy a způ-

sob jejich chůze. Když první, spěchající muž zmizel, pohlédl zrzek

na hodinky. Užasl. Zdržel se tady téměř půl hodiny!

Vyrazil zpátky, nemusel už mít obavu z prozrazení. Proběhl

troskami kaktusové hradby a línal se dolů do mrtvého kouta u řeky.

Nedbal na trny a na hmyz a ve chvíli stál na břehu. S překvapením si

všiml, jak stoupla vodní hladina v korytě a jak zřetelně se zhoršila

její čistota, která nestála za nic, ani když ji spatřil prvně. Voda byla

téměř žlutá, jakoby byla nakažena zimnicí, nebo prostoupena sirným

dýmem. Zdálo se mu, že vidí nad hladinou lehký náznak bílého opa-

ru. Nezastavil se, neměl čas aby to zkoumal, ale všiml si, že všechny

stromy a kaktusy, k jejichž kořenům jedovatá voda dosáhla, umíraly,

nebo již byly mrtvé.

Vběhl do vody a s odporem a sebezapřením se znovu brodil

bahnem, které zde bylo zbarveno dožluta. Snažil se dohnat ztracený

čas a také mít ten odporný úsek co nejrychleji za sebou. Dařilo se mu

to, při průzkumu si docela odpočinul. Uháněl tak kvapně, že ho za-

skočilo, když od protějšího břehu zaslechl podivné šplouchnutí. Po-

díval se tam a stačil zahlédnout tělo a ocas aligátora, který právě mi-

zel ve vodě. Potvora byla dlouhá asi šest stop a zrzek hned nepoznal,

kam má namířeno. Chvíli měl obavu, aby ho zvíře nepovažovalo za

rušitele veřejného pořádku, a nechystalo se dát se s ním do křížku,

ale pak zahlédl na hladině jeho hlavu. Mířila proti proudu a on usou-

dil, že příšera je po obědě. Trochu mu vyschlo v ústech, pochopil to

jako včasné varování, a nadále nespouštěl zrak z říční hladiny, zda

poblíž neuvidí další pár vykulených očí plovoucí nestvůry.

O kousek dál po proudu spatřil Ginger dřevěný přistávací můs-

tek. Zastavil se. Nikdo tam však nestál, nebyl u něj uvázán žádný

člun ani loďka, a zrzek spěchal nerušeně dál. Pochopil, že objevil

kotviště doktorovy lodi, která zásobuje jeho dům, a je jediným uzná-

vaným spojením osady se světem civilizace. Uvědomil si, že každá

loď musí přistát zde. Nezvaný host, měl malý výběr a bylo jisté, že

na přístaviště bylo z haciendy či ze zahrady, tuze dobře vidět. Zdejší

vládce si vybral nejen nejvhodnější místo k pobytu, ale i místo, od-

kud měl skvělý přehled o návštěvnících. Každý z nich musel skončit

přímo v jeho přátelském náručí.

Pokračoval po břehu a s nemalou úlevou uvítal konec kaktusové

hradby. Konečně mohl vybřednout z bláta a vystoupit na souš. Na

břehu zarostlém suchou trávou změnil krok v poklus. Bylo mu jasné,

že se příliš zdržel, aby dorazil na místo setkání s Algym včas. Snažil

se, těžce oddechoval, a jeho jedinou nadějí bylo, že Algy nebude s

odletem pospíchat.

Když zaslechl, jak naskočily motory letadla, byl ještě dobré půl

míle od místa schůzky a na stroj ani neviděl. Zrzek ještě přidal, ale

bylo to marné. Algy sice čekal déle, jenže nyní již motory burácely

naplno, a ve chvíli, když se před Gingerem rozevřel pohled na řeku,

uviděl, jak letoun roluje k volnému prostoru, tam, kde se před ním

prostírala široká volná hladina.

Ginger zoufale zařval, ale v burácení motorů se jeho křik ztratil,

jako zapištění myšky v řevu lva. Algyho se přítelova bída nedotkla,

nevěděl o ní. Zrzek pochopil a zastavil se. Nebýt rozhovoru podiv-

ných kumpánů, který vyslechl, měl by z výletu jen jeden užitek – na

vlastní oči viděl, že jejich stroj je v úplném pořádku!

Na chvíli se posadil na vyvrácený kmen, který dosud odolával

útoku žravých mravenců, a smutně se díval, jak amfibie stoupá nad

vrcholky stromů, a pomalu mizí za obzorem. Řev motorů tichl. Otřel

si z čela pot a s nechutí se zadíval na bláto, lpící mu na botách. Zul

se, vytřel trávou boty zevnitř, stáhl a vyklepal ponožky, a s hlubo-

kým steskem v srdci si je zas natáhl. Algy se nic nedozvěděl a Big-

gles se také nic nedozví…

„K čertu!“ řekl.

Když se pak otrávený a mrzutý blížil k doktorovu domu a uviděl

v bráně Bigglese a úctyhodného doktora, uvědomil si, že jim nenese

jedinou kytičku. Trhl sebou, zmizel v nejbližším houští, a dal se do

sbírání s takovou vášní, že měl ve chvíli takovou náruč svěžích pou-

pat, až by pařížská květinářka zbledla závistí.

Vesele zahalekal.

„Podívejte se, co jsem všechno našel!“

Zprávu o smrti Anguse Mackaila přijal se smutkem a překvapilo

ho Bigglesovo nezakryté vyhrožování. A s ještě větším úžasem po-

hlédl na svého velitele ve chvíli, když lovil z pouzdra další cigaretu a

řekl zcela změněným, měkkým hlasem:

„Poslyšte, doktore, určitě neodmítnete, když si zajdeme k tělu

našeho mrtvého přítele!“ hovořil Biggles tiše a pokorně. „Věřte,

chceme se s ním rozloučit a vzdát mu poslední poctu. Byl vážné

skvělý bojovník s nacisty a náš nejlepší kamarád.“

Doktor zamrkal a sepnul ruce v hlubokém zármutku.

„Rád bych vám to umožnil, pánové, rád. Bohužel to není mož-

né.“

„Není?“ užasl Biggles. „Proč?“

„Protože jeho tělo je již pohřbeno.“

„Můj Bože,“ sklopil oči Biggles. „Proč ten spěch?“

„Neznáte to tu,“ žalostně vzdychl Liebgarten. „Chápu vás, drahý

pane. Je to hrozné, ale ve zdejších podmínkách je nevyhnutelně nut-

né pohřbít tělo ihned. Ještě v den smrti! Tuze nerad to říkám, ale roz-

kladné procesy a horko… víte…“ zakoktal se. „Jistě to chápete!“

„Ano,“ vzdychl i Biggles. „To jsem si neuvědomil. Dojdeme se

tedy podívat na jeho hrob. Bude to bolet, ale uděláme to.“

„Na hrob? Proč?“

„Pochopte, měli jsme ho rádi. Položíme tam věnec.“

„To jsem už přece udělal sám,“ řekl dobrotivý doktor s chápa-

vým a smutným pohledem.

„Angus bude mít věnce dva. Být po mém, měl by jich na hrobě

celý tucet!“

„Prosím, jak si přejete!“ zazněl zlomený doktorův hlas.

„Kde je pohřben?“

„Na místě, kde našli jeho tělo, myslím,“ odpověděl Liebgarten.

„Zjistím to. Moji lidé to budou vědět.“

„Ale říkal jste, že jste tam položil věnec!“ vstoupil do hovoru

Ginger. „Jak to, že nevíte kam?“

„Poslal jsem ho po svých lidech,“ řekl nevrle doktor a obrátil se

k služebníkovi, aby vydal příkazy.

Biggles využil příležitosti a naklonil se ke Gingerovi. „Mluvil

jsi s Algym?“ zašeptal.

„Ne,“ vydechl zrzek. „Přišel jsem pozdě. Právě startoval.“

„Škoda.“

„Mám pro tebe spoustu novinek.“

„Pozor, vrací se. Drž jazyk za zuby!“

Doktor byl zpátky.

„Jak jsem vám řekl, Mackail je pohřben, a jeho hrob leží na

okraji džungle,“ řekl sklíčeným hlasem. „Velice mne to mrzí, ale

dnes je už na návštěvu pozdě. Nastal soumrak a ve vzduchu se rojí

miliony moskytů. Bude lépe odložit návštěvu hrobu na ráno, aby-

chom neskončili podobně jako on.“

Pokynul jim, aby vstoupili do domu, ale Biggles hned neposle-

chl a ukázal na ostnatý kaktusový plot, táhnoucí se od brány do obou

stran.

„Tohle vypadá, že se něčeho bojíte,“ řekl. „Copak by vám moh-

lo vlézt do domu?“

„Kdepak do domu,“ zasmál se Liebgarten. „Plot je tu proto, aby

nám nic neuteklo!“

„Vážně?“ povytáhl Biggles obočí. „Copak je to?“

Doktor ukázal na šelmu, jejíž oči se blýskaly v tmavém stínu na

trávníku za domem. „Myslím na tuhle potvůrku. Eliška je zvědavá

holka a v noci se ráda toulá. Chrání nás před škodnou a nebesa ať

ochraňují každou zabloudilou krysu před jejími zuby.“

Biggles zvedl obočí. „Skvělý nápad,“ řekl.

Doktor nevinně zamrkal a vedl je dovnitř.

KAPITOLA OSMÁ

GINGER NEPOZNÁVÁ SVÉ KALHOTY

Na příležitost promluvit si s Bigglesem čekal Ginger dlouho. Ať

se spolu hnuli kamkoli, vždycky byl někdo poblíž. Buď usměvavý

doktor, jehož už Angusova smrt přestala trápit, nebo někdo ze slu-

žebnictva. Jeden stál dokonce i u dveří koupelny.

Biggles přijal Liebgartenovu nabídku na přenocování bez řečí.

Jinou možnost jak strávit noc vlastně neměli, protože uchýlit se do

některého z opuštěných domků, zavánělo hazardem. Tušil, že by tam

před nimi mohlo nalézt hned několik zbloudilých jedovatých plazů,

zatímco v domě byl jen doktor.

Neměl to v domě špatně zařízeno a oba hosté by si u něj brzy

zvykli. Rychle se jeden po druhém opláchli a sotva se usadili do po-

hodlných křesel, stály před nimi šálky s čajem. Námětem hovoru byl

pochopitelně nešťastný Angusův osud. Doktor byl opět plný účasti a

smutku. Vyjadřoval se o Mackailovi s tak upřímnou sympatií, až to

Ginger nechápal. Věděl své a rozum mu zůstával stát nad dokonalou

doktorovou falší.

„K takovým neštěstím zde dochází bohužel často. Vždycky jsou

bolestná a hluboce dojímavá,“ hovořil Liebgarten. „Jedovatí hadi,

hmyz a jiní škůdci jsou stinnou stránkou této oblasti. Nikdo je nedo-

káže vyhubit. Nejsmutnější však je, že mnohý člověk si svůj konec

přivolá sám. Lidé nedbají na varování a nejsou opatrní. Je to někdy

až k pláči, věřte mi. Pořídil jsem všem osadníkům nové sítě ochraňu-

jící před moskyty a oni je nepoužívají. Chápete to?“

„Ne,“ hlesl Ginger a jako uhranutý hleděl na doktorův kovový

chrup. „Je to hrůza.“

„Ano,“ sténal doktor. „Nemohu se s tím smířit. Uvažuji dokonce

o trestech pro ty nedbalé…“

Ginger by mu rád naslouchal s opravdovým zájmem, jeho slova

mu připadala pravdivá, cítil však, že doktorův jazyk je až příliš hbitý,

a zuby příliš nabroušené. Pohlédl na Bigglese, ale ten měl ve tváři

kamenný výraz sfingy.

Doktorovo povídání nakonec dospělo k závěrům, které Ginger

vůbec nečekal. Po delším rozboru neukázněnosti osadníků se doktor

na vteřinu odmlčel a obrátil se k Bigglesovi.

„Víte, opravdu bych zde potřeboval několik lidí, jako jste vy,“

řekl tak naléhavě, že zdání poctivosti jeho přání bylo naprosto doko-

nalé.

„Jako já?“ podivil se Biggles. „Proč zrovna já?“

„Protože jsem poznal, že jste podnikavý, nápaditý a energický

muž,“ lichotil mu doktor, a pak uvedl v úžas i Gingera, jehož označil

za Bigglesova nepostradatelného partnera, který má téměř stejně do-

konalé vlastnosti jako on.

Ginger zalapal po dechu, avšak námluvy brzy skončily.

„Musíte ovšem vědět,“ navázal doktor, „že pokud se rozhodnete

připojit své síly k mému projektu, bude vás to něco stát. Vždy poža-

duji finanční příspěvek do naší společné pokladny. Bez něj by to

nebylo možné.“

„To je ale smůla,“ řekl posmutněle Biggles. „Měl jsem tušit, že

to nebude tak jednoduché. Jsem chudý muž. Co bych tu vůbec dělal?

Do okopávání brambor se mi nechce.“

Doktor odpověděl oklikou. Změnil téma hovoru tak rychle, až

Ginger pocítil malý záchvat nevolnosti, jako když v letadle přecházel

ze střemhlavého letu do prudkého stoupání.

„Jednou z největších slabin tohoto projektu je doprava, pánové.

Rychlý a výkonný dopravní systém by nám nesmírně prospěl a změ-

nil by od základu podmínky zdejšího života.“

„Nesporně,“ kývl Biggles. „Uvažujete o výstavbě slušné silnice,

nebo spíš o zdokonalení spojení po řece?“

„Kdepak. Nic takového,“ triumfoval Liebgarten. „Mám na mysli

leteckou dopravu! Je tu spousta míst vhodných k vybudování letiště.

To by byl nejlepší lék na naše bolesti.“

Biggles hned neodpověděl a Ginger ho sledoval se sevřenými

rty. Pochopil. Právě vstoupili na kluzkou půdu.

„Asi máte pravdu,“ ozval se konečně Biggles. „Letecké spojení

s civilizací by vás zbavilo řady nepříjemností. Neumím si však před-

stavit, jak bych vám tu dával dohromady Rajské aerolinie.“

„Krásný název,“ usmál se doktor. „Proč nemůžete?“

„Co já vím o létání?“ řekl smutně Biggles. „Nechápu, jak vás

napadlo, že bych měl o tom něco vědět.“

„Nemám pro to konkrétní důvod,“ usmál se doktor. „Ani nevím,

jak mě to napadlo. Muž na takovém místě by si však přišel na slušné

peníze a vy říkáte, že jste chudý.“

Biggles trhl hlavou a zasmál se. „Bude lepší, když si najdete

většího odborníka než jsem já, nebo vás to skutečně bude stát pěkné

peníze! Se mnou byste toho moc nenalétal.“

Ginger se zadíval na doktora a zeptal se sám sebe, zda ten roz-

hovor byl opravdu jen náhodný, nebo zda Liebgarten vyslovil svou

nabídku záměrně. Nepochybně za tím nějaký záměr byl, ale netroufl

si hádat jaký. V oddaných doktorových očích nenašel ani stopu zrady

či skrývaného tajemství.

Doktor pokrčil rameny, jakoby byla otázka létání uzavřena. Na-

hlas se pak zamyslel nad tím, kam je umístí, ve které místnosti budou

hosté spát, a Biggles mu znovu poděkoval za jeho velkorysou nabíd-

ku.

„Trápí mne jedna záhada,“ řekl doktor po chvíli mlčení. „Mys-

lím na to, co byste si počali, kdybychom se nesetkali. Co byste právě

teď dělali, kdybych tu nežil a nenabídl vám svůj dům?“

„Poradili bychom si jinak,“ prohlásil bezstarostně Biggles. „Už i

vaše chování mě utvrzuje v tom, že svět není jen zlý.“

„Ano, ale rozhodně byste nestrávili noc v pohodlí. O tom vás

mohu ujistit. Přišli jste sem jako na výlet. Nemáte s sebou nic, abso-

lutně nic! Výstroj, potraviny, toaletní potřeby, pyžama na noc! Vážně

jste čekali, že tu najdete hotel?“

„Očekával jsem něco jako hostinec, když už ne něco lepšího,“

odpověděl Biggles. „Myslel jsem, že najdu civilizovanou oblast. Žil

zde můj přítel Angus Mackail a já samozřejmě doufal, že nás vezme

k sobě. Nenapadlo mě, v jakých podmínkách žije a už vůbec jsem

netušil, že se nesetkáme. A ohledně výstroje? Vždycky cestuji naleh-

ko. Zavazadla jsou jen na obtíž. Otravují mne!“

„To se dá pochopit, ale je nezvyklé a nepohodlné cestovat stov-

ky mil jen tak beze všeho,“ trval na své nezvratné logice doktor.

„Vždyť nemáte ani zbraně. Co byste udělali, kdyby vás napadli indi-

áni?“

„Nenapadli nás.“

„Ano, ale mohlo se to stát, a může k tomu dojít zítra. Tady je

vážně nebezpečný kraj. Pochopte to!“

„Bude mi to líto. Pokud nás opravdu přepadnou, snad se nad

námi slitují. Budeme před nimi vážně vypadat jako dva hlupáci,“

usmál se Biggles.

„Drahý příteli!“ prohlásil téměř slavnostně Liebgarten. „Lidé,

kteří zahynuli po zásahu otráveným šípem, vypadali všelijak, jenom

ne jako hlupáci! Viděl jsem je!“

„Dobře, uznávám,“ pokrčil rameny Biggles. „Zatím to tak dale-

ko nedošlo. Řeším potíže obvykle až tehdy, když nastanou. Je to asi

dost lehkomyslný přístup.“

„Určitě! Tady přežije jen ten, kdo umí předvídat.“

„Ano,“ souhlasil Biggles. „Přesně to jsem chtěl říci.“

Měl už Liebgartena plné zuby. Rozuměl jeho snaze vypáčit z

nich jak sem dorazili, zda jsou piloty a jak jsou ozbrojeni, ale hovor

se vlekl už příliš dlouho, a Bigglese neotravovalo pouze nošení zava-

zadel, ale i jiné věci. Uzavřel rozhovor zoufalou prosbou o koupel,

bez které již nevydrží ani vteřinu.

„Vidíte,“ řekl doktor vyčítavě. „Ó vy lidé z města! Koupelna je

samozřejmě vaše!“

Snad ještě větší úleva to byla pro Gingera, který sice do řeči ne-

zasahoval, ale dobře chápal všechny nástrahy, a byl teď mokrý po-

tem.

Jeho nervy si při tom podivném výslechu přišly na své a při

cvakání doktorových zubů se mu vybavil odpolední aligátor na břehu

řeky Polito.

Pán domu tleskl dlaněmi a zjevil se sluha.

„Dovede vás do pokojů, kde navzdory vaší nechuti najdete noč-

ní oblečení,“ řekl doktor. „Osprchovat se můžete hned.“

Biggles poděkoval kývnutím a úsměvem. Řečí už měl vážně

dost.

Ginger poděkoval srdečněji, ale vzápětí ztratil náladu. Poznal, že

každý z nich bude bydlet v samostatném pokoji a on se třásl nedo-

čkavostí, aby vylíčil Bigglesovi své zážitky. Naštěstí velmi brzy

shledal, že jejich místnosti spolu sousedí. Osprchoval se, navlékl na

sebe modré hedvábné pyžamo, roztáhl síť proti moskytům připrave-

nou nad lůžkem, a vzal za kliku, aby navštívil Bigglese. Zaklepal.

„Pojď dál,“ ozval se Biggles.

„Fuj!“ začal Ginger. „Odporné horko.“

„Je to tak a bude stále tepleji. Začíná nám doutnat půda pod no-

hama! Pověz, co jsi zjistil.“

„Nejdřív mi řekni, co si myslíš o Angusovi,“ zajímal se zrzek.

„Vážně věříš, že je mrtev?“

„Nevím. Doktorovi nevěřím ani slovo, ale pro jeho tvrzení, ani

proti němu, nemám žádné důkazy. Ty musíme najít sami a bude to

hromsky těžké.“

„Takže o Angusově výletu na nebesa pochybuješ?“

„Všechno co víme, nám řekl Liebgarten. Je to sice profesionální

lhář, ale někdy třeba promluví i pravdu. Jeho slovo je spolehlivé asi

jako výstřel navlhlým nábojem a nachytat ho při lži, je jako polapit

úhoře v sudu s olejem!“

„Ale on nám ukáže Angusův hrob.“

Biggles pokrčil rameny. „A co uvidíme? Nic! Také bych ti mohl

ukázat pár hrobů. Nezapomeň na to, že když jsem chtěl vidět hrob

ihned, odkázal mě na zítřek.“

„Byla už vážně skoro tma. Vybral si tak dobrý důvod, že ani

nemusel lhát.“

„To jsi řekl hezky. Mohl nám přece také povědět naprostou pi-

tomost, které by nevěřilo ani malé děcko.“

„Tak jak je to?“

„Jsem si jist, že v době, kdy o hrobě mluvil, nám ho ukázat ne-

mohl. Zítra ráno nám hrob ukáže. Teď mám jen obavu, aby ho nena-

padlo, zavést nás ke dvěma hrobům. K našim!“

„To si myslíš, že poručí svým lidem, aby udělali falešný hrob, a

předvedli nám ho?“

„Co může být snadnější? Uvažuj sám! Liebgarten se nás snaží

přesvědčit o Angusově smrti. Kdyby jeho lidé tělo skutečně našli,

neváhal by ani vteřinu, a ukázal by nám ho. Vše by bylo jasné. Neu-

dělal to jen proto, že Anguse nemá! Když jsem chtěl vidět tělo, bles-

kově vymyslel důvod, proč to nejde.“

„To vysvětlení bylo přesvědčivé.“

„Je přece odborník na vysvětlování.“

„Ale v tropech je skutečně nutné pohřbívat rychle…“

„Ovšem, ovšem,“ zavrčel netrpělivě Biggles. „Tím spíše by nám

mrtvého Anguse předvedl hned! Poručil by svým lidem, aby tělo

přinesli. Hodina nebo dvě nejsou rozhodující. Víc mě zajímá, proč

mu na tom tolik záleží!“

„A proč tedy?“

„Chce nás ze svého zhoubného ráje dostat co nejrychleji pryč.

Překážíme mu tady. Ty si ovšem myslíš, že je z naší návštěvy radostí

celý bez sebe, co?“

„Vypadneme, když zjistíme, že je Angus mrtev?“

„Ne!“

„Proč ne?“

„Hlavně proto, že při našem příjezdu byl Angus určitě naživu!

Řekl to i doktor! Chtěl ho před námi schovat, nebo, ještě spíš, se ho

snažil odstranit provždy. Zabít ho! Jestliže je Angus dosud naživu,

stal se štvancem! Hledají ho, aby mu podřízli krk! My mu musíme

pomoci. A jestliže je mrtev, nedám pokoj, dokud neuvidím skunka,

který ho zabil, viset na konopné smyčce! A je tu ještě další vážný

důvod. Strádá tu spousta lidí a všichni potřebují, aby se jich někdo

ujal. Ostatně – přijeli jsme sem dnes! Nemám ve zvyku praštit s pra-

cí, kterou jsem sotva začal!“

„Rozumím,“ kývl zrzek. „Z toho hlediska nemá smysl, chodit se

dívat na nějakou čerstvou hromádku hlíny.“

„To zase přeháníš. Docela mě zajímá, co doktor vymyslel. Mís-

to, které určí jako Angusův hrob, může mít význam. Třebas to bude

první důkaz o tom, jaký je doktor lhář a podvodník. Tuze rád mu to

řeknu do tváře, ale teprve tehdy, až budu mít jistotu. Určitě ne dřív,

protože otevřené nepřátelství by nám znesnadnilo činnost. Přijel jsem

pro Anguse, a neodejdu, dokud ho nenajdu. Živého či mrtvého!

Ráno nám ukáží hrob a bude snadné odházet hlínu. Téměř jistě

ho kopali černoši, kteří sice poslechnou doktora na slovo, ale já o

černých hoších vím s jistotou, že neudělají víc, než je nezbytně nut-

né. Výsledek může být zajímavý! Vede mne k tomu podivná shoda

okolností, když Angus zahynul přesně toho dne, kdy jsme sem za

ním přijeli. Dost už o tom! Co jsi zjistil ty? Jaké máš novinky?“

„Určitě tě to zaujme,“ řekl Ginger a dal se do líčení událostí,

které prožil na výletě za Algym. Do podrobností a přímo s citem se

věnoval hlavně rozhovoru, který vyslechl, ukryt za ibiškovými keři.

Jeho paměť byla dobrá, takže se Biggles seznámil s průběhem hovo-

ru téměř slovo od slova. Zájem nepředstíral a poslouchal s napětím.

„Uvědomuješ si, co to znamená?“ vydechl, když Ginger skončil.

„Tak trochu,“ řekl zrzek. „Co?“

„Když zítra ráno opět zmeškáme schůzku, vyletí Algy nebo Ber-

tie za námi. Budou nás tu hledat!“

„To bychom neměli doktorovi dělat,“ vyjádřil znepokojení Gin-

ger. „Při přijímání dalších hostů, by se mu rozklepala kolena. Nepře-

je si, aby se mu osada proměnila v korzo.“

„Jen aby nezaklepal s námi,“ ušklíbl se Biggles.

„A co nám brání přivstat si? Počkám na letadlo a možná se ještě

stihnu nepozorovaně vrátit.“

„To není špatný nápad,“ připustil Biggles. „Musím si to však

pořádně promyslet. Algy by se měl dozvědět, že nejsme tak docela

pány vlastního času, a že se tu patrně zdržíme déle, než jsme předpo-

kládali. Můžeme před doktorem předstírat, že mu ten hrob věříme,

nenápadně vypadnout a dát se do slídění na vlastní pěst. Pokud uvěří,

že nás nezajímají jeho obchody a podvody, mohl by na to naletět.“

„Ještě mi pověz, co si myslíš o tom rozhovoru na zahradě,“ chtěl

vědět Ginger. „Napadlo tě něco?“

„Moc ne. Neznám drama, které hrají. Nedokážu uhodnout scé-

nář, ale potvrzuje se mé tušení. Jde o záhadnou hru a aspoň již víme,

že doktora neobsadili do hlavní role. V té vystupuje někdo jiný a

všechno řídí šéfrežisér! Stroj, který jsi slyšel, bylo zřejmě opravdu

dynamo, o které se stará nějaký osvětlovač. Elektřinu mají a tak mi

chybí už jen uvaděčky! Snad nás s nimi seznámí šéf, až si s námi

bude povídat. Docela se na to těším a hodlám se mu představit jako

ostrý divadelní kritik. Vrtá mi hlavou jen ten Erich…“ Biggles se

odmlčel.

„Erich,“ řekl pak. „V Německu je to běžné křestní jméno. Ani

bych se nedivil, kdyby… Ne, to není možné, jsem už přehnaně pode-

zíravý…“

„Erich přijde v noci,“ ušklíbl se Ginger.

„Časem ho poznáme,“ zavrčel Biggles. „Nejdůležitější z toho co

jsi zjistil, je počet těch lidí. Je jich hodně a vůbec nechápu, co tu

všichni dělají. Půl tuctu Němců! Vypadá to na nějaké dost veliké

darebáctví. Kdybys je dokázal popsat, zeptali bychom se na ně ve

Scotland Yardu, aby Raymond zařídil jejich identifikaci. To ale musí

počkat. Jdi se připravit a za čtvrt hodiny se sejdeme dole.“

Ginger to vzal přes koupelnu, dal si druhou krátkou sprchu, a

vrátil se do pokoje, aby se oblékl. Nechal pootevřené dveře, neboť

chtěl slyšet, kdy se na chodbě objeví Biggles. Právě končil s obléká-

ním, když se ho zmocnil nemilý pocit, že něco zapomněl nebo ztratil.

Kalhoty mu nějak neseděly, zdálo se mu, že to není jeho oblek. Ruka

mu sjela do zadní kapsy, kde měl mít pistoli. Zbraň byla pryč! Za-

klel.

Na vteřinu jakoby zkameněl, neboť si uvědomil význam ztráty,

a pak se vřítil do Bigglesova pokoje. Vrhl se na jeho kalhoty, přeho-

zené přes židli, hmátl do kapsy a vztekle zasyčel. Také Bigglesova

kapsa byla prázdná!

„Potvory!“ zavrčel.

„Co se děje?“ ozval se z koupelny Bigglesův hlas. „Našel jsi

blechu?“

„Sebrali nám zbraně.“

Biggles s mokrými vlasy vběhl do místnosti. Sáhl po kalhotách,

se sevřenými rty po nich přejel rukou, a začal si je oblékat.

„Měli jsme si vzít šaty do koupelny,“ řekl pomalu. „Takhle to

vypadá, že doktor vyhrál druhé kolo, a vede vysoko na body! Mám

pocit, jakoby vlídný doktor Liebgarten za sebou praštil dveřmi jako

nevychovaný spratek.“

„Nenapadlo mě to,“ zavrčel Ginger.

„Já to nečekal tak brzy. Vyhlásil nám válku podobně, jako to dě-

lali nacisté. První úder zasadil v noci a já konečně pochopil, proč

nám půjčil tak krásná pyžama. Dobrá, dostane to, co chce! Vydrž

chvilku, hned budu připraven.“

Pět minut poté sestupovali po schodech, aby se znovu zapojili

do víru nočního života domu v džungli. Oba měli již jedno noční

překvapení za sebou a ani je nenapadlo, že je očekává další. Zdola

slyšeli tichý rozhovor. Liebgarten nebyl sám.

„Vypadá to, že Erich už přišel,“ tiše zamručel Biggles a zmáčkl

kliku.

Vstoupili.

Doktor vyskočil z křesla a se zářivým leskem kovových zubů

spěchal hosty uvítat. Z očí mu svítilo štěstí z tak báječného setkání.

„Tak tady vás mám,“ hlaholil srdečně. „Nepochybně vás ne-

smírně potěší, když se u mne setkáte s jedním ze svých starých dob-

rých přátel. Právě mi říkal, jak často na vás vzpomíná. Znáte se prý

velmi dlouho a nic prý mu neudělá větší radost, než vás srdečně uví-

tat v mém domě. Hrozně se na vás těší.“

Druhý muž, který k nim dosud seděl zády, pomalu vstal a otočil

se. Byl vysoký, štíhlý a dobře oblečený. Tvářil se tak vlídně, jak mu

dovolovala jeho strohá tvář askety, a monokl, který měl asi zdůraz-

ňovat jeho šlechtický původ. V pravé ruce držel cigaretu vsazenou do

dlouhé špičky a levou se lehce opíral o hůl.

„Dobrý večer, Bigglesworthe,“ řekl s úsměvem. „Tak jsme se

zase potkali. Stále žasnu, jak je ten svět malý.“

Ginger se nadechl a srdce se mu rozbušilo rychleji. Měl pocit, že

vzduch v místnosti zhoustl. Tentokrát jim pan doktor skutečně ne-

lhal! Znali tohoto člověka dlouho a dobře.

Tak tohle je Erich, pomyslel si hořce zrzek. Hauptmann Erich

von Stalhein! Důstojník ze staré pruské školy, který svého času za-

stával vysoké postavení v německé rozvědce, a jehož pro vážné zra-

nění, nohy vyřadili z aktivní služby v armádě. Muž, kterého si po-

tom, pro jeho vychytralost a zákeřnost, vybralo gestapo, kde se stal

jakousi šedou eminencí! Měl bystrý a rafinovaně myslící mozek, a

gestapácké stvůry věděly, proč vybraly právě jeho! Von Stalheinovy

vlasy již prošedly, ale studený pohled jeho modrých očí se vůbec

nezměnil. Ginger pocítil lehké zachvění v žaludku. Jakoupak hru si

pro nás s doktorem vymyslel, napadlo ho.

Biggles vkročil do místnosti, jakoby se nic nedělo.

„Je to tak,“ řekl. „Svět je vážně malý a stále se zmenšuje. Mně

to tak alespoň připadá. Kdo by si pomyslel, že tu potkám zrovna

vás?“

„A kdo by si pomyslel, že tu potkám vás?“ čelil Stalhein otázce

otázkou.

„Často jsem si říkal, co asi děláte,“ usmál se Biggles.

„Já byl zase zvědav na váš osud. Vaše jméno se dost pravidelně

objevovalo v mých záznamech. Asi to nevíte, ale já sledoval vaši

práci s profesionálním zájmem, a věřte mi, také s velkým obdivem.

Vy jste pro mne živoucí důkaz stařičké pravdy, že kdo stále žije v

nebezpečí, žije déle!“

„Díky,“ řekl se smíchem Biggles. „Tu krásnou starou pravdu

bych nerad porušil.“

„Nevím, nevím,“ zamumlal smutně Stalhein. „Všechno musí

někdy skončit.“

„To je pravda,“ souhlasil Biggles. „Svěřím se vám. Až se vám to

jednou stane, zarmoutí mne to. Po dlouhou dobu jste pro mne byl

jasnou stálicí na temném nebi války. Velmi mne zamrzelo, když jste

se zamotal mezi chlapy s hákovým křížem. Co vás to napadlo táh-

nout s Hitlerem?“

„Jakýpak Hitler?“ trhl hlavou Stalhein. „Pro mne bylo vždy na

prvém místě Německo! Tak to bylo a tak to je!“

Biggles pohlédl svému starému soupeři přímo do očí.

„Tak proč nejste v Berlíně a nepomáháte své zemi na nohy?

Jsou tam trosky, bída a hlad. Vždyť i vy na tom máte podíl!“

„Odpověď je prostá. Nehodlám skončit život na šibenici. To

jsem přenechal zoufalcům, kteří neměli dost vtipu, aby čelili chmur-

nému osudu jinak. Patřím mezi ty vybíravé.“

„Jenom proto jste tady?“

„Také proto. Je to jeden z důvodů.“

Doktor Liebgarten se rozpomněl na povinnost hostitele a vmísil

se do hovoru. „Ale proč všichni stojíme? Posaďte se, pánové. Máme

si přece co říci. Máme toho všichni tolik na srdci.“

Sám šel příkladem.

Ginger se na něj podíval, posadil se proti němu, a pousmál se.

Uvědomil si totiž, že dnes již podruhé řekl doktor přesně to, co si

myslel. Nelhal, neklamal a nepředstíral! Zrzek měl pocit, že se stal

svědkem jeho vrcholného výkonu v pravdomluvnosti.

KAPITOLA DEVÁTÁ

JAK SE DÁ ZHASIT LAMPA

Ginger svraštil čelo a rozhlédl se. Místnost osvětlená jasným

světlem stojací lampy mu náhle připadala jako malá, soukromá her-

na, kde se bude hrát o životy. Byl jedním z hráčů a karty již byly

rozdány. Nasadil chladný, nevzrušený výraz, jaký si u hráče pokeru

představoval. Dramatický závěr byl na dohled a snažil se, velice se

snažil, aby na něm ostatní nepoznali, jak je rozrušen. Všechny výho-

dy byly na straně lotrů a zcela nepochybně si toho byl vědom i Big-

gles. Jasnozřivost, schopnost která Bigglesovi nikdy nechyběla, mu

již určitě napověděla, který z těch dvou je nebezpečnější. Byl to von

Stalhein, který dostal příležitost vyrovnat si s nimi řádku starých

účtů. Jeho příchod do rajské osady míru považoval Ginger za černou

magii. Šlo o vtipné kouzlo zlomyslného černokněžníka, který sáhl do

klobouku a s potěšeným úšklebkem vylovil místo bílého králíka su-

chého chlapíka s holí a monoklem. Bylo to pěkné nadělení.

Von Stalhein se také posadil a Ginger si všiml, že stejně jako

doktor drží ruku v kapse. Biggles se ke křeslu nehrnul. Chvíli okuko-

val zařízení, jakoby chtěl pochválit doktorův vkus, s nímž umístil

barevné závěsy při krajích oken a moskytiéry, visící přes okna místo

záclon. Pak se přiloudal ke stolu a přesunul volné křeslo tak, aby

bylo z dosahu světla stojací lampy. Svítidlo to bylo pěkné, z tepané-

ho kovu, a jako jediný zdroj světla, stálo trochu stranou. Zář žárovky

byla skutečně ostrá, až sklenky na stole, karafa z broušeného skla,

popelník, i stříbrné cigaretové pouzdro odrážely třpytivé blesky.

Spokojený Biggles si konečně sedl do stínu proti von Stalheinovi.

Ginger seděl od něho vlevo a díval se přes stolek na doktora.

Kdyby v té chvíli vstoupil dovnitř nezasvěcený návštěvník, těž-

ko by ho napadlo, že ti čtyři rozehráli osudovou partii. Uvolněně

seděli v pohodlných křeslech, dva z nich pokojně pokuřovali. Modrý

dým z jejich cigaret se líně vznášel v záři lampy a mizel v šeru nad

ní. Stíny sklenic, křesel i hlav mužů nehnutě tkvěly v koutech míst-

nosti.

Ticho trvalo dost dlouho a napjatý Ginger stále nedokázal uhod-

nout, kdo vynese první kartu. Byl si jistý jedinou věcí – on sám to

nebude!

Nakonec začal doktor.

„Myslím, že jste se provinil hrubou nezdvořilostí, pane,“ řekl s

pohledem upřeným do Bigglesovy tváře. „Nelíbí se mi to.“

„Opravdu?“ podivil se Biggles. „To je mi velmi líto. Čímpak

jsem se vás dotkl?“

„Klamal jste mne od první chvíle, kdy jste přišli!“

„To nesouhlasí,“ řekl Biggles. „Pokud se lépe rozpomenete, ni-

jak jsme se navzájem nepředstavovali, a hovořil jste hlavně vy. Až ve

mně vznikl pocit, že vás naše totožnost nezajímá. Pokud jste nás po-

važoval za někoho jiného, my vás neoklamali. Byla to pouze vaše

chyba! Snad jste nečekal, že vám předložím životopis? Je od vás

roztomilé, jak překrucujete fakta, ale já netajil účel návštěvy! Přišel

jsem najít starého přítele a spolubojovníka jménem Angus Mackail.

Vy na to zapomínáte, ale já ne! Hledám ho i teď!“

Von Stalhein vypustil z úst úhledný kroužek cigaretového dýmu.

„Jsem zvědavý chlap,“ řekl. „Jak jste se dozvěděli, že je tady?“

„A je snad důvod, proč bych to nemohl vědět?“ usmál se Big-

gles. „Je to tajemství?“

„Ne, ale trvalo dlouho než jste se tu ukázali.“

„Omyl. Přišel jsem ihned, jak jsem se dozvěděl o podmínkách,

ve kterých tu žije. Dokonce jsem si na to vzal dovolenou.“

„Kdyby se však sám rozhodl pro návrat, nic mu v něm nebráni-

lo,“ vmísil se do hovoru doktor.

„Bránilo! Vy to víte a já také. O tom je škoda slov!“

„Jak myslíte,“ řekl Stalhein. „Z vašich slov usuzuji, že vám o

Mackailovi někdo řekl.“

„Zcela správně.“

„Mohu se zeptat, kdo to byl?“

„Můžete. Jméno toho muže je Linton.“

„Co jsem vám říkal?“ zmrazil von Stalhein pohledem doktora a

jeho hlas zaskřípal špatně tajenou zlostí. „Upozornil jsem vás na něj

a varoval vás. Člověk jako on dokáže nemožné! Jenže vy jste jeho

zmizení bral na lehkou váhu!“

„Zajistil jsem obvyklá opatření,“ špitl Liebgarten.

„Copak znamenají ta opatření?“ zeptal se ostrým hlasem Big-

gles. „Patrně stáhnout z něj kůži, co? Tentokrát to nevyšlo, doktore.

Utekl vám, přišel ke mně a teď mě tu máte.“

„Přirozeně,“ zamumlal Stalhein.

„Objasnili jste mi to skvěle. V odchodu z osady by mu nebránilo

vůbec nic, kromě smyčky na krku!“

„Nesmysl,“ bránil se doktor. „Nebráním v odchodu nikomu!“

„Ovšem. Děláte ale všechno proto, aby se každý bál vytáhnout

paty z té vaší osady míru a laskavosti! Neustále lidem tvrdíte, jak

bezcitná, krutá a nelidská je džungle kolem, a sám k tomu úspěšně

přispíváte. Kdo opustí ráj, zahyne!“

„To není pravda!“

„Nedělejte ze mne blázna, a nežvaňte nic o hrubé nezdvořilosti,

doktore. Linton mi řekl o osadě všechno a o vás také. Musel, když

chtěl zachránit Mackaila. Dobře vím, co tu děláte. Von Stalhein mi

teď v objasnění vašeho úkolu trochu pomohl. Karty jsou na stole,

pánové! Jste na tahu!“

„Proč my?“ vyjekl zmatený Liebgarten, pokusil se o svůj milý,

kovový úsměv, ale dopadlo to žalostně. Jeho měkký hlas zdrsněl.

„Jaké záměry máte vy?“

„Už jsem vám to řekl stokrát,“ znechuceně odpověděl Biggles.

„Ani nemám chuť to opakovat. Přijel jsem pro Mackaila, abych ho

dovezl domů. Navíc jsem se rozhodl, vzít domů všechny osadníky,

kteří otročí pro jednoho podvodníka s medovým hlasem a železnými

zuby!“

„Ještě něco?“ zavrčel vydrážděný doktor.

„Dobře, že se ptáte,“ ušklíbl se Biggles. „Všichni ti lidé se vrátí

domů s penězi, které jste z nich drze a nestoudně vymámil k financo-

vání vašeho hnusného švindlu. Vydáte jim je!“

„Hnusný švindl?“ řekl s bolestí ve hlase von Stalhein. „Takové

slovní spojení by neměl džentlmen vůbec vyslovit.

„Volím slova podle společnosti, do které se dostanu. Tuším, že

jste mohl zaslechnout i peprnější výrazy.“

„Ale, ale,“ vzdychl Stalhein. „Někdo pokazil vaši morálku. My

Němci máme přísloví: ,Tvrdé slovo zraní až do krve’.“

„V Anglii se zase říká, že žluklému máslu pěkná slova na chuti

nepřidají!“

Von Stalhein se rozesmál a nasadil si do špičky další cigaretu.

„Připusťme, že obě strany mají svou pravdu, a zbývá už jen otázka

co dál,“ řekl pobaveně a zapálil si. „Také mě napadlo, kde máte pana

Laceye? Určitě nebude příliš daleko. Nebo snad ano?“

„Je přesně tam, kde má být,“ ušklíbl se Biggles. „Ani tu pro něj

nemáte křeslo.“

„Jak tu vaši partu znám, dříve či později nás navštíví,“ řekl

Stalhein a úsměv mu pomalu mizel ze tváře. „Nebylo by moudré,

poohlédnout se po vašem letadle? Je to podivné. Když jsem se ptal

doktora na váš letoun, díval se na mne, jako bych já sám spadl z ne-

bes. Tajemství vašeho příchodu ho nechalo chladným. Ale uznejte to.

Žije v zapadlé džungli příliš dlouho. Ani nemůže mít přehled o tom,

kam se ten přetechnizovaný svět řítí.“

„Letadla jsou dneska všude,“ připustil Biggles. „Já se však chci

vrátit k prapůvodní příčině naší návštěvy. Dozvím se už konečně

něco podstatného?“

„Proč ten spěch?“ ozval se Liebgarten.

„Vždycky pospíchám z místa, kde se to hemží slámky.“

„To je… to je příliš…“ vyhrkl doktor. „Co chcete?“

„Vy víte naprosto přesně, co chci! Je to člověk a jmenuje se An-

gus Mackail!“

„Vždyť jsem vám řekl, že je mrtev!“

„To jste skutečně řekl, ale já vám nevěřím ani cvaknutí vaším

železným chrupem.“

Liebgarten užasle zamrkal.

„To chcete tvrdit, že jsem lhář?“

„Jste lhář,“ řekl Biggles stroze. „Nic si nenamlouvejte. Říkám

vám to stručně a jasně!“

„Co víte o Mackailovi? Proč by nemohl být mrtev?“

„I to vám povím. Kdyby byl mrtev, bude to pro vás horší, než

kdyby sem vtrhlo tornádo! Bude to katastrofa mnohem horší pro vás

než pro mne, doktore!“

„Nesmysl. Proč?“

„Protože potom odejdu, ale dřív než to udělám, obrátím tu vaší

mírovou osadu na ruby, a pak se svět dozví, jací gangsteři odtud pr-

chali do džungle!“

„Přece si nemyslíte, že vám to dovolím,“ nadskočil v křesle dok-

tor a v jeho hlase nezbyla ani stopa po sametovém tónu. „Vy jste se

snad zbláznil!“

„Vy že mi v tom zabráníte?“

„Já!“

„Tím chcete říci, že pokud budu chtít odejít, použijete proti mně

třeba i násilí?“

„Když to bude nutné, ano!“

„Vyhrožujete mi?“

„Říkejte tomu, jak chcete. Máte prý zálibu ve faktech, takže bu-

de lepší, když se podíváte pravdě do tváře i teď!“

„Skvělé,“ protáhl Biggles. „V tom případě jsem oprávněn udělat

veškeré nevyhnutelně nutné kroky, abych zabránil tomu, čemu se

právnicky říká omezování osobní svobody a únos.“

„Můžete dělat kroky,“ usmál se doktor, který se náhle zcela

uklidnil. „Krátké nebo dlouhé, můžete třeba i kulhat. V tom vám

nebudeme bránit, pokud neopustíte údolí.“

„Slyšel jste to?“ obrátil se Biggles na Stalheina. „Souhlasíte s

tím?“

Von Stalhein pokrčil rameny. „Pokud opravdu hodláte postupo-

vat směrem, který jste neznačil, nemáme jinou volbu. Uvědomte si,

že zde žiji společně s Liebgartenem. Lituji, ale veřejný skandál si

skutečně nemůžeme dovolit.“

„Nemám, co bych k tomu dodal,“ řekl Biggles. „Snad jedině to,

že mi vyschlo v ústech. Co je tu k pití?“

„Poslužte si,“ pokynul doktor lehkým gestem ke stolu. „Je to mé

nejlepší sherry. Nejste tu téměř s ničím spokojen, snad oceníte, jeho

skvělou chuť.“

„Tentokrát vezmu váš posudek vážně,“ ušklíbl se Biggles, vzal

do pravé ruky karafu z těžkého, broušeného skla a levou sahal pro

skleničku. „Ta nádoba mi určitě poslouží!“

To k čemu došlo v následujících čtyřiceti vteřinách, proběhlo

tak nečekaně a rychle, že se Gingerovy reakce zpozdily vždy o pár

vteřin za vlastním děním. To, co se odehrávalo, mohl sledovat jen

sluchem, neboť současně s posledním pohybem Bigglesových rtů,

zavládla v místnosti hluboká tma. Zrzek jen slyšel, jak události ná-

sledují ráz na ráz.

Nejprve zhaslo světlo a pak se ozvala rána, jakoby se skácelo

křeslo. Vzápětí vycákla nějaká tekutina, někdo prudce vydechl, neda-

leko Gingera cosi zasvištělo vzduchem, ozval se tupý úder a tiché

vyjeknutí. Následoval podivný zvuk, jakoby se někdo s někým přeta-

hoval a vzápětí bylo slyšet, jak z desky stolu sjíždějí sklenice, padají

na podlahu a tříští se. Poslední spadl veliký popelník. Zadunělo to.

To již byl Ginger hluboko zapadlý v křesle a sesouval se na pod-

lahu, aby také něco neschytal. Čekal, kdy se ozve výstřel z pistole.

Náhle v koutě místnosti blikl plamének benzínového zapalova-

če, zhasl však tak rychle, že se zrzek nestačil rozhlédnout. Někdo

vstal z křesla, pak zapraskala podlaha a chvíli vládlo takové ticho, že

Ginger málem slyšel, jak se mu na hlavě ježí vlasy.

Nedělo se však nic. Ve tmě pistole mlčely a vteřiny se vlekly.

Potom znovu zapraskala podlaha a náhle se rozsvítila lampa. Stála na

svém místě, byla celá, a vedle ní se krčil von Stalhein s pistolí v ruce,

a divoce se rozhlížel.

„Odhoďte tu zbraň!“ třeskl do ticha Bigglesův hlas, ostrý jako

břitva.

Němec trhl tím směrem hlavou, stejně jako Ginger. Biggles kle-

čel u stěny, pistole v jeho pravé ruce mířila na Stalheinovu hlavu, a

jeho levá ruka ještě spočívala na zásuvce, kam právě zasunul kon-

covku přívodní šňůry k lampě.

„Pusťte pistoli z ruky, nebo vystřelím!“

Von Stalhein pokrčil rameny a odevzdaně roztáhl prsty. Zbraň s

bouchnutím dopadla na podlahu.

„Děkuji vám,“ kývl Biggles a natáhl levou ruku k zrzkovi, aby

mu něco podal. „Zvedni tu zbraň, Gingere, a tady je zapalovač. Vrať

ho našemu starému příteli. Musel jsem mu ho vzít, aby mojí snahu

nepokazil. Téměř se mu to povedlo!“

Ginger vyskočil na nohy, a jak se hnal po pistoli, málem zakopl

o Liebgartena. Doktor ležel tváří k zemi na koberci prosáklém vonící

tekutinou. Kousek od jeho hlavy se povalovaly střepy z rozbité kara-

fy.

Muž, který to všechno zavinil, vstal, a se zbraní namířenou na

von Stalheina pomalu přešel ke stolu.

„Pojďte a sedněte si,“ vyzval ho. „Teď konečně můžeme hovořit

na úrovni, která mi vyhovuje. Těžko snáším lidi, kteří se nejdřív

podbízejí a pak křičí a jsou zlí. Mrzí mne, že jsem tady nadělal tako-

vý nepořádek, ale vlastně jste mě k tomu donutili. Vy také! Přece

víte, že když mi někdo vyhrožuje, celý se roztřesu, a ani nevím, co

potom vyvádím.“

Von Stalhein se smutně podíval na přívodní šňůru, která opět

spojovala svítidlo se zásuvkou ve zdi.

„Moje chyba,“ posteskl si. „Všiml jsem si vašeho přešlapování,

než jste se posadil do stínu, a bylo mi to divné. Nemám tyhle hloupé

lampy rád a nenapadlo mě, jaké máte záměry. Příště si dám větší

pozor.“

Ginger si konečně uvědomil, k čemu došlo. Biggles energickým

kopnutím nohou vytrhl přívodní šňůru lampy ze zástrčky a téměř

současně udeřil doktora karafou do hlavy. V temnotě, kterou si tak

připravil, přiskočil k hroutícímu se Liebgartenovi, vyrval mu pistoli z

kapsy a ještě stačil shrábnout ze stolu zapalovač, po kterém už sahal

von Stalhein. Odnesly si to skleničky. Němce asi zdrželo, že dřív než

po zapalovači, sáhl po své zbrani. Včas si neuvědomil, že v naprosté

tmě by bylo nesmyslné vystřelit jako první. Hbitější Biggles pak od-

skočil stranou, a co nejtišeji se přikradl k zásuvce. Celou tu nekoneč-

nou drzost si vymyslel a připravil dříve, než se posadil. Důvtip, ale

hlavně rychlost s jakou to Biggles zvládl, uvedla zrzka v nadšení.

„Prosím,“ řekl a podal Stalheinovi zapalovač. Pak se shýbl k

převrženému křeslu a postavil ho na nohy. Ještě napůl omámen se

posadil.

„Nespouštěj doktora z očí,“ vyzval ho Biggles a ušklíbl se. „Je

mi líto, ale moc jsem mu neublížil. Brzy bude v pořádku.“

„Škoda,“ usmál se Ginger, potřásl pistolí a s příjemným pocitem

znovunabyté jistoty se uvelebil v křesle.

„S vámi si člověk užije, Bigglesworthe. Lusknete prstem a zdej-

ší veřejnost málem přijde o dobrodince,“ pronesl Stalhein napůl váž-

ně, napůl v žertu. „Udělal byste štěstí u filmu. Při vašich kejklích by

lidé v kině pukali smíchy.“

„Jsem rád, že se vám to líbilo,“ usmál se Biggles. „Děkovnou

kytici si však schovejte na příště. Nepřišel jsem pro bonboniéru. Chci

Anguse Mackaila. Kde je?“

„Nevím.“

„Proč ne?’

„Nezajímal jsem se o něj.“

„Žije?“

„Nevím.“

„Myslel jsem si, že budete vděčnější, a že ušetříme čas,“ řekl

klidně Biggles. Vstal, odvalil nohou doktora dál pod stůl a zatleskal.

„Doufám, že si uchováte zdravý rozum a nepokusíte se o nějakou

ztřeštěnost!“

Odstoupil stranou, aby měl Němce i dveře v jedné rovině, vsu-

nul pistoli do kapsy, a aniž by vytáhl ruku, obrátil se ke Gingerovi.

„Schovej tu bouchačku v kapse, ale nepouštěj ji z ruky, a sleduj na-

šeho neústupného přítele!“ řekl. „O dveře se postarám sám.“

Do místnosti vklouzl maličký sluha a užasle se zahleděl na své-

ho šéfa, válejícího se pod stolem. Konečně zvedl zrak k Bigglesovi a

v očích mu tkvěla otázka. Biggles na ni nedbal.

„Pošli sem Pedra!“ řekl. „Čekám! Velmi rád bych ho viděl.“

Muž se beze slova uklonil a zmizel.

Ve chvíli kdy za ním zapadly dveře, otevřel doktor oči, zaúpěl, a

zvedl ruku k bolavé hlavě. Pokoušel se pod stolem posadit, moc se

mu to nedařilo, a Biggles nezúčastněně sledoval jeho snažení. Lieb-

garten měl ve vlasech velkou krvavou podlitinu, ale vážněji zraněn

nebyl.

„Co se stalo?“ vzdychl. „Zemětřesení?“

„Něco takového,“ kývl Biggles.

Doktor se pracně postavil na nohy a těžce sklesl do křesla. Ze

zmateného výrazu jeho tváře se dalo vyčíst, že se ještě neprobral k

plnému vědomí.

„Co se stalo?“ opakoval.

„Přišel jste o své sherry. Nemáte si ho brát tolik najednou,“

ušklíbl se Biggles. „V klidu seďte a na nic se neptejte!“

Liebgarten se tázavě podíval na Stalheina, neboť dosud vůbec

nepochopil, co se stalo. Biggles povytáhl pistoli, a naděje v doktoro-

vých očích pohasla. Už pochopil, kdo je tu pánem.

Venku se ozvaly kroky.

„Dávej na ty hochy pozor,“ vyzval Biggles zrzka a obrátil tvář

ke dveřím. Otevřely se a na prahu se objevil Pedro.

„Krásnou noc, Pedro,“ uvítal ho Biggles. „Mám takovou zvlášt-

ní představu, že jsi večer kopal hrob. Nemýlím se?“

Černoch zamrkal a po kratičkém zaváhání přisvědčil.

„Ano, pane.“

„A copak jsi do něj uložil?“

Pedro opět zaváhal a zabloudil očima k doktorovi, jakoby čekal

na instrukce. Nepřišly.

„Je trochu unavený, tak ho nech v klidu,“ doporučil mu Biggles.

„A má sám pochybnosti, co jsi tam pohřbil. Tak ven s tím!“

„Ale šéf mi opravdu neřekl, abych tam něco dával,“ bránil se

Pedro a na čele mu naskočily vrásky, jak se snažil pochopit, oč tu

jde.

„Správně, Pedro. Přesně to jsem si myslel. Jediná potíž byla

právě s doktorem, který si na to nemohl vzpomenout. Mimochodem,

kde je teď pan Mackail?“

„Ale… to přece šéf ví,“ zakoktal černoch. „Je na místě, kam mi

ho poručil dovést.“

„Výtečně! Děkuji Pedro. Teď chvíli počkej venku!“

Pedro znovu užasle zamrkal a opustil pokoj.

„Tak kde je?“ obrátil se Biggles na Liebgartena.

„Jasně jsem vám řekl, že je mrtev,“ zasyčel doktor.

„Pokud se tady Mackail neobjeví do pěti minut, byla to poslední

z vašich lží,“ řekl Biggles. „Zapálím vám tenhle dům nad hlavou,

abyste konečně pochopil, jak vážně to myslím! Asi vás tu zamknu.

A jestli vám pomohou nebesa a přežijete, ještě rád odtáhnete do

jednoho z těch zavšivených baráčků!“

Sáhl do kapsy, vylovil zapalovač a škrtl. Vyšlehl plamen a Big-

gles přešel k okenním závěsům.

„To bych nedělal,“ ozval se von Stalhein. „Trápení a potíže by-

chom měli všichni, Bigglesworthe. Vy také!“

„Jsem na potíže zvyklý. Jak jsem řekl, čekám pět minut. Chci

však projevit dobrou vůli a trochu doktorovi pomohu.“

Obrátil se ke dveřím a zavolal: „Pedro!“

Černoch se objevil.

„Doktor si přeje, abys přivedl Mackaila,“ řekl Biggles.

Pedro se tázavě podíval na svého šéfa.

„Bude lepší, když poslechnete,“ pronesl klidným hlasem von

Stalhein. „Znám Biggleswortha. On nás nestraší. Skutečně udělá to,

co tak roztomile slibuje. Pokud nechcete, aby váš dům lehl popelem,

pošlete pro toho chlapa. Nemyslím, že jeden muž stojí za tolik trápe-

ní.“

„Tak toho Mackaila přiveďte“ vyjekl zmatený doktor na stejně

poplašeného Pedra. „A běžte rychle!“

„Ještě maličkost,“ zadržel černocha Biggles. „Ať vás nenapadne

zdržovat se cestou tím, že byste někomu vyprávěl, co se tu děje. To

byste tomu dal na frak!“

Pedro odevzdaně kývl a zmizel.

„A jsme zase sami a je nám pěkně, co doktore?“ řekl Biggles s

úsměvem a zastrčil zapalovač do kapsy. „Buďte rád, že váš přítel von

Stalhein ví, co se ode mne dá čekat. Zachránil vaše krásné sídlo před

ohněm. Tuze by mě mrzelo, kdyby shořel tak pěkný dům. Nějaký čas

bych si to vyčítal. No, snad máme nejhorší za sebou.“

„Ještě jsem ale nepochopil, jak se odtud hodláte dostat,“ řekl

von Stalhein, sledující Bigglese s nevzrušeným výrazem.

„To poznáte, až dozraje čas.“

„Bude to velmi tvrdý ořech,“ rozšafně kývl Němec. „I pro vás!

Musíte ještě urazit dlouhou cestu.“

„Vykročili jsme pravou nohou a říká se, že při dobrém začátku

má člověk půl cesty za sebou.“

„Také jsem ale slyšel, že první vyhrání peníze z kapsy vyhání,“

vzdychl Stalhein. „Druhá půlka cesty je ještě před vámi. Nezávidím

vám.“

„Pro mne je vždycky nejtěžší začít,“ usmál se Biggles. „Já jen

vzácně dokážu odstartovat bleskově.“

„Dnes se vám start vydařil,“ uznal Němec a pohlédl ke dveřím.

Ty se otevřely a do místnosti vstoupil Pedro, doprovázený jakýmsi

podivným strašidlem zahaleným do hadrů. Užaslý Ginger stiskl rty,

jak se snažil rozeznat v zažloutlé tváři vychrtlého muže podobu své-

ho dávného přítele Anguse Mackaila.

Strašák si však zrzka ani nevšiml.

„Bigglesi!“ vyhrkl a vykročil vpřed.

Zaznělo to podivně, bylo to spíš vzlyknutí, které samo o sobě

dosvědčovalo, v jak bídném stavu se příchozí nalézá, ale nebylo po-

chyb o tom, že ten hastroš promluvil Angusovým Masem!

„Haló, Angusi,“ řekl Biggles, jehož zrak těkal od Mackaila k

doktorovi a Stalheinovi. „Rád tě vidím, starouši!“ Trhl hlavou k čer-

nochovi.

„Díky, Pedro, je to v pořádku. Počkej venku!“

Jakmile černoch zmizel, otočil se Biggles k doktorovi s tak vra-

žedným výrazem v očích, až se Liebgarten přikrčil v křesle a zakryl

si hlavu pažemi.

„Vy hnusná kryso!“ zaskřípal Biggles zuby. „Jste stejná lidská

nestvůra, jako byla Belsenská bestie! Z vás dvou by byl skvělý pár!

Mám chuť si to s vámi vyřídit hned a jednou pro vždy! Vždyť vy

zacházíte s lidmi stejně jako nacisté!“

„Co tu děláš, Bigglesi?“ nadšeně křičel Angus. „Kde ses tu, pro

pána Boha, vzal?“

Biggles zaťal zuby a obrátil se k němu.

„Poslyš, starouši,“ přinutil se k úsměvu, „na vyprávění budeme

mít dost času později. Jsi v pořádku, abys vydržel cestu?“

„Když nebude obzvlášť dlouhá, tak ano.“

Biggles se otočil k doktorovi a von Stalheinovi.

„Seďte tiše a ani se nehněte!“ zavrčel. „Měli byste pochopit, že

nemám náladu, dohadovat se s vámi jinak, než klackem!“ dodal s

netajenou nenávistí ve hlase, a otočil se ke Gingerovi.

„Půjdeš k Algymu a dovedeš tam Anguse! Jdi klidně předními

dveřmi. Hned teď!“

„Co bude s tebou?“ zeptal se zrzek.

„Najdu si vás později.“

„Za jak dlouho?“

„Dočkáte se! Zlomte vaz!“

Ginger vzdychl a vstal. „Jdeme, Angusi!“ vyzval ho, ale cestou

ke dveřím ho ještě něco napadlo. Když bral za kliku, otočil se a přes

rameno se zeptal. „Co Emilka? Nebude dotěrná?“

„Myslím, že mi doktor lhal i o té kočkovité potvoře,“ odpověděl

Biggles. „Kdyby se chovala divoce, zastřel ji! Střílet umíš! Kdyby

vás někdo sledoval, poraď si s ním nějak slušněji, ale jen žádné

mazlení!“

„Chápu,“ kývl Ginger. „Brzy se uvidíme!“

Následován Angusem vyšel do chodby a za chvíli bylo slyšet,

jak klaply venkovní dveře.

„Udělejte si pohodlí, pánové,“ řekl mrazivě Biggles s pohledem

upřeným na doktora. „Získali jsme trochu času, a jak se při našem

příchodu vyjádřil náš zubatý doktor, máme toho všichni tolik na srd-

ci. Proč si tedy nepopovídat?“

KAPITOLA DESÁTÁ

EMILKA A INDIÁNI

Ginger a Angus se zastavili před dveřmi. V zahradě neviděli ani

živou duši a nad jejich hlavami se prostírala tropická obloha, na které

zářil namodralý měsíc a tisíce hvězd. Zahrada byla tichá a klidná,

ozývalo se jen sotva zřetelné šumění listí, a černé stíny větví stromů

a vějířů palem lehce klouzaly po zemi. Vál mírný a teplý vánek.

Zrzka opojné kouzlo tropické noci neočarovalo. Temné stíny mu

připomínaly spíše dračí hlavy a jasný svit měsíce mu šel silně na

nervy. Kdejaký obejda je mohl vidět, vzít si je na mušku a na to ne-

měl Ginger náladu. Stiskl pevněji pažbu pistole, postrčil Anguse a

sešel ze schodů. Protože toužil opustit co nejdřív tuhle nebezpečnou

oblast, zamířil přímo k bráně.

„Kam jdeme?“ zeptal se Angus.

„Bránou ven a dolů k řece,“ řekl zrzek a zastavil se.

„Na co čekáš?“

„Na tu černou příšeru, co slouží doktorovi jako hlídací pes.“

„Myslíš Emilku?“

„Jasně. Ty se s ní kamarádíš?“

„To zrovna ne, ale doktor si s tou potvorou rozuměl.“

„Nepotřebuji ji drbat za ušima,“ sykl Ginger. „Stačí mi, když

slušně pozdraví a stáhne ocas, až půjdu kolem. Pojďme!“

Rychle přeběhli přes otevřené prostranství, aniž by si jich někdo

všiml, a přiblížili se na několik yardů ke stínu hradby z kaktusů. Nic

kolem se nehýbalo a už se jim zdálo, že jejich naděje se naplnily. V

té chvíli se však z černého stínu vedle brány ozvalo hluboké zavrčení

zakončené hrozivým prsknutím.

Ginger strnul. Neviděl nic. Stín kaktusového plotu a stromů, ros-

toucích poblíž, byl černý a tajemný.

„Vidíš tam něco?“ vyhrkl.

„Nic než zatracenou tmu.“

„Myslím, že je tam Emilka.“

„Jiného mazlíčka doktor nemá.“

Zrzek hodlal vykročit, ale sotva natáhl nohu, zavrčelo to ze tmy

tak výhružně, že ji stáhl zpátky. Upřel vytřeštěné oči do tmy, ale

stejně neviděl nic.

„Co mám udělat?“ obrátil se k Angusovi. „Biggles mi poradil

zastřelit ji, ale jak mám střílet, když nic nevidím. Nemohla by ta po-

tvora vylézt?“ Předklonil se a plácl se do kolen, jako kdyby přivolá-

val psa. „Pojď malá, pojď k pánovi!“

„Chováš se jako blázen,“ řekl Angus.

Ze tmy zaznělo další, ještě hrozivější zavrčení a Ginger couvl.

„K čertu s tím zvířetem,“ zamumlal.

„Neměli bychom se přece jen pohnout a projít?“ navrhl Angus.

„Nemůžeme trčet na místě, než se objeví někdo s puškou.“

„Na nikoho nečekám,“ řekl zrzek. „Nestojím jen o to, aby mi ta

černá mrcha skočila za krk. Už to mám! Vím o jiné cestě k řece. Do-

jdeme na břeh i jinudy než touhle branou. Není to tam hezké, ale

projdu se tam raději, než abych tady šlápl na ocas…“

Další zvuk z temnoty zazněl tak zlověstně a útočně, že je přiměl

k okamžitému rozhodnutí.

„Vypadneme!“ řekl Ginger a s pistolí, připravenou k výstřelu,

zamířil podél plotu k bungalovu. Udělali asi deset kroků, když se ze

tmy plíživě vykradla velká kočka. Sledovala v povzdálí směr jejich

cesty a její nakrčený hřbet nevěstil nic dobrého.

„Tam je!“ ukázal Angus. „Střílej!“

„Nemám jistotu, že bych zasáhl,“ odmítl zrzek. „Vsázím sto

proti jedné, že bych ji v tom klamavém svědě jenom poranil a dohnal

k útoku. Jdeme dál k řece!“

Zrychlili krok a přes rameno se ohlíželi po dotěrné kočce, která

je z povzdálí sledovala. Krčila hřbet, občas mrskla ocasem, prskla a

zavrčela, snad aby dala najevo, jak hodlá naložit s nezvanými vetřel-

ci.

Ani Ginger se netajil zlým úmyslem. Několikrát natáhl paži s

pistolí, ale vždy ji zase spustil, protože si nebyl jistý úspěšným vý-

střelem. Šelma jakoby jeho záměr vytušila a zapadla do vysoké trá-

vy, ze které chvílemi blýskly jen její jiskřivé oči.

Ginger si uměl představit zábavnější a pohodlnější pochod, ale

konečně obešli dům, a uviděli přes zahradu živý plot, za kterým pro-

tékala řeka. Došli k němu a zrzek našel otvor, kterým sem odpoledne

vnikl.

„Jdi opatrně a drž se vpravo!“ vyzval Anguse a sám ještě chvíli

střežil okolí, aby je v poslední chvíli nezaskočil útok Emilky. Šelma

byla vytrvalá, avšak Ginger se jí patrně zdál být příliš velkým sous-

tem. Mávl jí na pozdrav a prosmýkl se za Angusem.

„Dávej si pozor, abys nešlápl do příkopu,“ varoval ho. „Je tam

hluboké řídké bahno a odporná voda.“

„Kam jsi mě to zavedl?“ vrčel Angus. „Jsem už samý trn a

páchne to tu jako v pekle!“

„Vypouštějí sem nějaké žluté chemické jedy,“ řekl Ginger.

„Pusť mě napřed, půjdu první.“

V následujících minutách dusil Angus kletby a šlapal za zrzkem.

Za chvíli stáli na břehu řeky, kde je uvítaly vířící mraky komárů.

„Nemáme to daleko,“ klidnil druha Ginger. Utřel si zpocenou

tvář rukávem košile, rozmačkal při tom pár okřídlených útočníků, a

vedl Anguse po břehu. Vyhlížel, kdy se před nimi objeví přístaviště,

a konečně se dočkal.

„Nebesa,“ zavrčel, když se spolu s můstkem vynořil z šera obrys

velikého tělesa. „Co je zas tohle?“

„Doktorova loď,“ sykl Angus. „V těch neckách nás přivezl.“

„Jasně,“ zamumlal zrzek. „Jsem hlupák, když jsem si neuvědo-

mil, že se von Stalhein musel do údolí nějak dostat. Nerad šlape pěš-

ky. Jak velká je posádka?“

„Obvykle tři muži. Bílý velitel a dva černoši.“

„Drží hlídky?“

„Je to možné, ale spíš tam nikdo nebude.“

„Nač tři muži na palubě?“ zavrtalo Gingerovi v hlavě. „To mají

tolik práce?“

„Pohon je parní, a pod kotlem se topí dřevem. Udržet tlak páry

je opravdu obtížně. Po proudu to je snadné, ale dostat se proti proudu

dá všem třem zabrat.“

„Co kdybychom přeřízli lana, nebo loď zapálili?“ řekl Ginger,

jehož se zmocnily ničitelské choutky.

„Proč?“

„Chci těm lotrům způsobit potíže. Zaslouží si to!“

„Tím bys nadělal největší potíže osadníkům. Nezapomínej, že je

to jediný prostředek, který sem vozí potraviny! Doktor a ta jeho ban-

da by přežili, ale ostatní by pomřeli hladem.“

„Běda,“ vzdychl Ginger. „Asi máš pravdu.“

„Ale u zádi bývá přivázán člun. Ten si můžeme půjčit!“

„A hrome!“ nadskočil Ginger. „To je skvělá zpráva. Budeme na

místě dřív a pohodlněji, než kdybychom se tam brodili po břehu.

Ještě bychom probudili aligátory! Jdu na to!“

Tiše se přikradl ke škuneru a vylezl na parníček. Na dřevěné pa-

lubě spal muž. Ginger ho neviděl, ale slyšel jeho chrápání. Pokud

měl hlídkovat, nebral službu moc vážně. Zrzka napadlo, že by se mu

mělo připomenout, jak se chovat na stráži, pochopitelně to neudělal,

a po špičkách přeběhl na záď. Člun tam byl. Houpal se na hladině a

zrzek se rozhlédl po laně, které ho poutalo k lodi. Našel ho, přeřízl co

nejblíž vázacímu kolíku, a přidržel volné lano v ruce, aby mu člun

neuplaval. O chvíli později plul spolu s Angusem na široké hladině

řeky.

Polito vypadala v měsíčním světle jako řeka černého inkoustu,

jehož proud je pomalu a tiše odnášel od přístaviště.

„Takhle to bude lepší,“ zašeptal a s bolestným vzdechem si se-

třel z obličeje pot, smíchaný s tělíčky rozdrcených moskytů. „Hrom

do toho. Nejsem v tropech poprvé, s moskyty jsem si už užil dost

trápení, ale takovou záplavu těch malých ďáblů jsem ještě nikdy ne-

viděl. Kde se jich tolik vzalo? Ráj? Jestliže je tohle ráj, tak mají

všichni andělé místo nosu bodavé sosáky!“

„Časem si zvykneš.“

„Těžko,“ zavrčel Ginger. „Snad si proboha nemyslíš, že se tu

zdržíme tak dlouho? Ty si koukej odvykat! Vždyť tobě komáři už

napíchali do kůže víc malárie, než má ten skunk Liebgarten v krvi

záludnosti, lží a podvodů.“

„Nějak bych to už bez moskytů vydržel,“ zašklebil se Angus.

„Bude mi jen trochu smutno bez jejich pískání. Raději odhadni, co

udělá doktor, až zjistí, že se mu ztratil člun?“

„Než to odhalí, měli bychom být pár desítek mil odtud. Algy se-

dí v letadle a ty mi neříkej, žes zapomněl, jak je taková věc rychlá a

jak těžko se chytá do lasa.“

„Co když Algyho nenajdeme?“

Ginger se ohlédl, a když zjistil, že přístaviště již zmizelo z do-

hledu, sáhl po veslech. Člun poskočil dopředu.

„Hloupost,“ řekl. „Víc mě trápí, jak se daří Bigglesovi. Musí se

nějak vytratit z domu, projít tím šeredným pralesem, a dostat se na

místo, kde bychom se měli sejít. Nedokáži odhadnout, jak dlouho mu

to může trvat. Doktor si nedá pokoj, ten jeho vychrtlý kamarád ho

bude ještě postrkovat, a na zahradě číhá Emilka.“

Angus ztichl a zrzek ještě chvíli vesloval. Pak zvedl vesla, polo-

žil je na dno, a nechal člun unášet proudem. Uvědomil si, že nemají

kam spěchat. Znovu zavládlo ticho, dokonce i moskyti se kamsi vy-

tratili.

„Jak jste zjistili, kde jsem?“ ozval se po chvíli Angus. „Vrtá mi

to hlavou od první chvíle.“

„Pan Linton,“ řekl Ginger. „Jistě ti to něco říká. Tvůj bývalý pří-

tel poučil Bigglese, že už máš zemědělství po krk.“

„Linton? Můj přítel Krtek?“ užasl Angus. „Tak on to přece jen

dokázal? To ale mám štěstí na kamarády! Chtěli jsme vypadnout

spolu, ale překazila mi to horečka.“

„Říkal jsi mu Krtek?“ smutně se usmál Ginger.

„Pořád se vrtal v hlíně. Je to skvělý… báječný chlap!“

„Byl, Angusi! Dostal se sice až do Londýna, ale dlouho ten útěk

nepřežil. Než zemřel, vyprávěl o všem Bigglesovi.“

„Je… mrtev?“

„Je mi to líto. Zemřel hned druhý den po příjezdu v londýnské

nemocnici pro tropické choroby. Malárie a naprosté vysílení. Biggles

tvrdí, že přežil cestu přes moře jen zázrakem, nebo spíš díky silné

vůli! Musel to být chlap ze železa! Jinak by nepřežil, nevysypal by to

ze sebe, a my bychom nevěděli nic.“

„Chudák starý Krtek,“ zabručel Angus a sklonil hlavu. „Strašně

mě to trápí, zrzku. Vždyť já mu už ani nemohu poděkovat a oplatit

mu, co pro mne udělal…“

Chvíli se sklesle a tiše díval na dno člunu a pak zvedl hlavu.

„Zatraceně!“ zachrčel. „Zavraždili ho! Lintona uštvala ta smeč-

ka honících psů doktora Liebgartena! Podříznu jim krky! Všem těm

bestiím! Až mi padnou do ruky, já jim… já je…“

„Jistě hochu, jenom klid,“ tišil ho Ginger. „Vím jak se cítíš a jak

tě to vzalo. Spolu s Bigglesem vyřídíme doktora jednou pro vždy!

Má to u nás schované a nejspíš to dostane v olověném balení! Buď

rád, že jsi přežil. Promiň, ale já teď spíš myslím na něco jiného.“

„Na co?“

„Jestli Biggles půjde stezkou v džungli, mohli bychom tam ně-

kde na něj počkat a doprovodit ho.“

„Jak daleko musíme po proudu, abychom se setkali s Algym?“

„Asi tak tři míle. Je tam dlouhý úsek, kde řeka teče rovně, a bře-

hy jsou ostře ohraničené. Málo bláta. Nemůžeme se splést. V letadle

najdeš i Bertieho,“ dodal Ginger, aby odvedl Anguse od vzpomínek

na Lintona.

„Bertie?“ vyjekl Angus. „Ten urozený popleta je s vámi?“

„To sis myslel, že ho necháme doma?“

„Nádhera! Už se třesu na to, až uslyším to jeho Jemináčku. Za

jak dlouho má ten zpropadený drak přiletět?“

„Čekají na úsvit. Za tmy by se špatně přistávalo.“

„To bude kolem šesté hodiny.“

„Asi tak.“

„Takže máme ještě spoustu času.“

„Právě na to myslím,“ řekl Ginger. „Nebavilo by mne čekat tak

dlouho na jednom místě. A pro Bigglese zase nebude velká zábava,

když bude sám šlapat po tmě džunglí. Mohli bychom přirazit ke bře-

hu, a jít mu kousek naproti. Když se ho nedočkáme, řekněme do pěti

hodin, vrátíme se, abychom nezmeškali schůzku s Algym. Myslím si

ale, že přijde včas.“

„Co když zůstane v domě?“

„Nevěřím tomu. K těm dvěma lotrům nepřilnul a bude se chtít

přesvědčit, jak náš letoun odstartoval. Přijde mezi nás už jen proto,

aby mohl pět minut pokřikovat na Algyho, že má nakřivo pravé kříd-

lo, a levá vrtule se mu točí nějak pomaleji než pravá. Pak mu ještě

vykreslí, jak riskantně přistál, a poví mu, že když přijdeme o letadlo,

můžeme se jít všichni utopit! Myslím, že si to nenechá ujít, a že se

sejdeme na břehu všichni.“

Náhle se zarazil a ukázal na břeh.

„Hej, Angusi, co je to tam za světýlka?“

„Světlušky.“

„Jak v tom pekle ti malí broučkové přežijí?“ podivil se zrzek a

namířil příď člunu ke břehu.

„Světlušky by nevadily. Čekají tam ale mraky moskytů.“

„Hrome,“ řekl zrzek. „To mění můj plán. Nechci se jim dostat

na dostřel. Co když si trochu zdřímneme? Vadilo by ti to?“

Angus neměl námitky a za chvíli se člun zastavil jen kousek od

břehu, na kterém by se měl objevit Biggles. Voda pod převislými

větvemi stromů se téměř nehýbala. Nepotřebovali kotvu a stačilo

občas hrábnout veslem, aby člun tkvěl na místě. Několik moskytů

sice dva velké živočichy v člunu objevilo, ale nebylo jich tolik, aby

se pobyt v něm stal nesnesitelným.

„Polož se na dno a vyspi se,“ vybídl zuboženého přítele zrzek.

„Ne! To je v pořádku,“ odmítl Angus. „Naučil jsem se přežívat

bez spaní.“

,Je to možné?“

„Věř mi. Ty si přetáhni ponožky přes nohavice, vyhrň si límec

co nejvýš, a na obličej si polož kapesník. Na chvíli tě to před komáry

ochrání.“

Ginger se položil na dno loďky, ale neusnul, nedokázal zastavit

běh myšlenek. Tiše ležel naznak, odpočíval, a naslouchal podivným

hlasům přicházejícím z džungle. Vydržel to dost dlouho a pak se

posadil.

„Nemá to smysl, nedokážu usnout,“ vzdychl. „Co vydává ten

zvláštní hluk, který se ozval právě teď? Zní to jako vřeštění opic, ale

pokud vím, opice chodí spát se soumrakem, jako slepice nebo slušní

lidé.“

„Ty skřeky?“ řekl tiše Angus. „To nejsou opice, hochu. To jsou

zdejší indiáni! Právě jsem chtěl do tebe strčit.“

„Indiáni?“ vyhrkl Ginger.

„Jójo.“

„A hrome. Kde jsou?“

„Trochu níže po proudu.“

„Na našem břehu?“

„Kde jinde.“

„Co tu teď v noci dělají?“

„Toulání u řeky je jejich koníček. Přímo vášeň. Teď vřískají

spokojeně. Myslím, že našli vhodné místo pro tábor.“

„To ale znamená, že se utáboří na břehu, kudy půjde Biggles na

místo, kde se máme sejít. Vběhne jim do kotlíku, právě když se jim

začne vařit voda!“

„Já vím. Právě uvažuji o tom, co udělat. Biggles není hloupý a

navíc je ještě čas. Přeplujeme mu pak naproti kolem tábora těch hně-

dých chlapců při druhém břehu. Člunu si nevšimnou, a i kdyby nás

objevili, mnoho se nestane, protože poplujeme daleko od nich. Jejich

šípy přes řeku nedoletí.“

„Všivý nocleh!“ vyhrkl Ginger a nastražil uši. „Tenhle přepych

si rád odpustím. Slyšíš je? Jsou jako zvířata. Chrochtají, kničí a vřeš-

tí.“

„Mají radost,“ pokrčil Angus rameny. „Mluví jazykem, kterému

by ses musel učit, ale porozumět se jim dá. Když jsem je viděl prvně,

napadlo mě, že tak nějak jsme vypadali před milionem let.“

„To myslíš na pračlověka nebo na opice?“

„Na to první. Indiáni z džungle jsou malí jako děti ze třetí třídy,

ale ještě špinavější. Chodí nazí, ale mně by se víc líbilo, kdyby měli

srst. K jejich chování by se to lépe hodilo! Jsou schopni sníst zdech-

linu, vyvrženou na břeh. Mrtvého hada, leklou rybu, cokoli. Když

dostanou příležitost snědí i člověka. To se nestává často, lidí tu je

málo a skoro žádný není ochoten zpestřit jejich jídelníček. Proto se

živí tím, co najdou. Brouky, mravenci, stonožkami, a samozřejmě

ovocem.“

„Příjemná rodinka,“ poznamenal Ginger. „Smiřuje mne s nimi

to, že jim chutná i banán.“

„Oni by z tebe také nebyli nadšení,“ řekl Angus. „Nezapomeň

na to, že jsou v džungli doma. To my jsme se vetřeli do jejich země.

Nezvali nás! Jejich jediné štěstí nakonec je, že nevylezou z džungle.

Civilizace by je už vyhubila. Ale jednat se s nimi dá a třeba právě

Liebgarten si je ochočil. Nalákal je různými dárky. Dává jim potra-

viny, látky a různé krámy, a má od nich pokoj. Je to laciné, protože si

rádi vezmou i zkažené maso nebo ztuchlou mouku. A abych neza-

pomněl, dojednal si s nimi velmi zvláštní věc. Má jejich slib, že mu

dovedou každého bělocha, na kterého narazí. Jde mu o ty, kteří by se

pokusili o útěk z tábora!“

Odmlčel se a Ginger těžce vzdychl. Jeho úcta k bělochům dosta-

la další trhlinu. Těm hnědým hochům nemohl nic vyčítat. Jako hyena

se choval bílý doktor!

Divoši mezitím zmlkli, zavládlo ticho a čas plynul. Neozvalo se

nic, co by věstilo Bigglesův příchod, jen na řece občas šplouchla

voda a z džungle zazněl skřek lovce nebo oběti. Zrzek se podíval na

hodinky. Půlnoc minula. Pak byla jedna hodina, přišly dvě, ale Big-

gles nepřicházel. Zdálo se, že i moskyti jsou již unaveni, a po dlouhé

chvíle nepřiletí nad loďku ani jeden.

„Nelíbí se mi to,“ zašeptal konečně Ginger. „Už by tu měl být.

Co ho mohlo tak zdržet?“

„Asi opravdu zůstal v domě.“

„Měl bych to ověřit,“ přemítal zrzek. „Mohli bychom se již vy-

dat za Algym, ale já bych raději podstoupil cestu zpátky. Mám o Bi-

gglese strach.“

„Rozhodni se sám! Ty jsi velitel.“

Jenže Gingerovi trvalo dlouho, než se rozhodl. Uvažoval snad

deset minut, než uhodil pěstí o dlaň druhé ruky a řekl:

„Poplujeme dál. Dostal jsem rozkaz najít letadlo a rozkazy se

musí plnit. Dělám možná chybu, ale pravděpodobnější je, že se Big-

gles vydal jinudy, a poblíž domu bychom ho nenašli. Třeba se rozho-

dl přeplavat řeku a jít po druhém břehu. Nevím. K mnohem větší

chybě by však došlo, kdyby nás tam nachytali doktorovi lidé, a vyvr-

tali nám dírky do hlav. Pokud je Biggles skutečně na cestě, je možné,

že ho sledují, a my bychom ho mohli minout a narazit právě na pro-

následovatele. Počkáme na něj do čtyř hodin, a když se neukáže,

přeplujeme k druhému břehu a pustíme se po proudu.“

„Jójo,“ řekl Angus.

Následovala další etapa čekání a nervozita obou mužů stoupala.

Přišla třetí hodina, po Bigglesovi ani stopy, a noc se zdála být neko-

nečná. Aby ukrátil čas, vyprávěl Angus příteli o některých zážitcích

z údolí, hlavně o průběhu posledních hodin, kdy, aniž by to tušil, byl

již Biggles na místě.

„Přišel Pedro a požádal mne, abych ho doprovodil k doktorovi,

který prý touží popovídat si se mnou.“

„Často jsi mu dělal důvěrníka?“ zajímal se Ginger.

„Nikdy, ale neměl jsem důvod Pedrovi nevěřit. Dokonce mě na-

padlo, že se zas jednou slušně najím.“

„Dočkal ses?“

„Ani nápad. Dovedl mě do domu, chytil za límec, a bez řečí mě

znenadání vstrčil do nepoužívané sklepní místnosti. Zamkl mne tam.

Kdyby tam alespoň visel kus špeku! Lezly tam však jen malé bílé

housenky a běhali pavouci. Být indián, pochutnal bych si. Trčel jsem

tam dlouho a nadával, jak mě Pedro doběhl. Tak mě překvapil, že

jsem se ani nezmohl na odpor.“

„Jak dlouho sis ty pavouky prohlížel?“

„Možná celý den,“ zašklebil se Angus. „Kdyby bylo víc světla,

mohl jsem jim alespoň počítat nožičky. Pak se vrátil Pedro, vzal mě

pod ramenem, a dovedl na světlo. Potom jsem uviděl Bigglese a má-

lem jsem padl na zadek. Byla to záhada, tajemství, šíleně pěkný

sen!“

„Mě sis ani nevšiml,“ zabručel Ginger.

„Kolik je hodin?“ skončil Angus s vyprávěním.

„Za deset minut čtyři a stále nejde. Něco se pokazilo. Nejvíc se

hrozím toho, že může skončit na rožni těch mravencožroutů. To by

byl osud, jaký si Biggles nezaslouží.“

„Neskončí,“ řekl Angus. „Indiáni se brzy pohnou. Je to toulavá

cháska, protože stále hledají potravu. Nevím zda se vydají proti

proudu nebo po vodě, ale určitě jsou už na nohou. Poslouchej!“ vzty-

čil prst. „Jdou a blíží se.“

Oba naslouchali. Znělo to trochu jinak než večer, zvuky spíše

připomínaly tiché ptačí švitoření.

„Tohle dělají, když jsou rozespalí?“ zašeptal zrzek. „Nevím,“

špitl Angus. „Spíš zas mají hlad a nechtějí vyplašit snídani.“

„Nechci na talíř,“ vydechl Ginger. „Uvidí nás tady!“

„Ne, pokud se nezačneme hýbat.“

„Raději bych se pohnul a hodně rychle. Biggles jde možná pří-

mo sem. Když se objeví teď, nemůžeme ho ani varovat. Nebylo by

lepší mezi ty hladovce vletět a dvakrát vystřelit?“

„Ne,“ zavrčel Angus. „Poslali bychom ho na onen svět. Biggles

má přece dobré uši a oči. Vyhne se jim sám. Kdyby však měl dojem,

že zápasíme o život, vrhl by se nám na pomoc, a doplatil by na to.

Vezmi na vědomí, že indiáni mají otrávené šípy! Tiše seď, nehýbej

se a drž zobák!“

Ginger cosi zasyčel, ale poslechl.

To co následovalo, dalo Angusovi za pravdu. Skupinu indiánů

zahlédli jen na pár vteřin, když se několik hlav mihlo houštím na

břehu. Byli velmi blízko, jinak by je v šeru ani nerozeznali, ale drob-

ní lovci jejich směrem nepohlédli. Tiché štěbetání se rychle ztrácelo

v džungli, až zcela utichlo.

„Uf,“ vydechl Ginger a tázavě pohlédl na zkušenějšího druha.

„Mohu odrazit?“

Angus kývl. Zrzek se opřel do vesla a člun vyklouzl na volnou

hladinu. Ve chvíli je proud unášel k místu setkání s amfibií. Dorazili

tam bez námahy a včas. Ginger přirazil, zvedl vesla a rozhlédl se po

břehu. Čas svítání se blížil rychle, ale on se z toho nijak netěšil.

„Hromská práce,“ řekl. „Biggles tu není.“

Angus mávl paží k východu, kde se na obzoru zjevil první ná-

znak růžové barvy. „Za chvíli bude světlo,“ oznámil. „Aspoň něco.“

„Díky Bohu,“ vzdychl Ginger, ale vzápětí naklonil hlavu jako

člověk, který napjatě naslouchá.

„Slyšíš něco?“ zeptal se.

„Ano,“ kývl Angus.

„Může to být letadlo?“

„Ne.“

„Tak co to je?“

„Řekl bych, že slyším doktorovu loď!“

„To znamená, že po nás pátrají?“

„Na ryby si nevyjeli,“ řekl Angus. „Blíží se velmi rychle.“

„Měl jsem tu loď zapálit,“ procedil Ginger mezi zuby. „Teď to

už půjde těžko. Za deset minut bude světlo a chci vidět, co udělá

chudák Algy, až loď uvidí.“

„Bude zajímavé i to, co udělají oni, až uvidí nás,“ ušklíbl se An-

gus.

„Když Algy nepřiletí do pěti minut, máme po legraci. Asi nám

nezbude nám než vylézt na břeh a zkusit jim zmizet.“

„To bych nedělal.“

„Proč?“

„Brzy by si nás našli. Ty je neslyšíš?“

„Koho?“

„Poslouchej přece.“

„Indiáni!“ zalkal zrzek. „Co je to napadlo se vracet?“

„Nevracejí se. Doprovázejí parník a běží po obou březích,“ řekl

Angus. „Moc nerad ti to říkám, ale vůbec netuším, jak by se dalo z

téhle pasti uniknout.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

BIGGLES LEZE NA PŮDU

Bigglesův odchod z doktorovy haciendy proběhl zcela jinak, než

předpokládal Ginger. Nemohl tušit, jak bude složitý, a jinak si svůj

odchod představoval také Biggles. Všechny předpoklady o tom, kdy

se přátelé sejdou u letadla, vzaly za své.

Zprvu tomu nic nenasvědčovalo.

Otřesený doktor dřepěl v křesle, mačkal si bouli na hlavě, skří-

pal zuby a uhlazenost jeho chování se zcela vytratila. Von Stalhein

seděl na místě uvolněně, ale tvář měl vážnou a kouřil cigaretu za

cigaretou. Biggles, sedící proti nim, sledoval jejich pohyby a pohrá-

val si s pistolí, opřenou o koleno. Uvažoval.

Přítomnost von Stalheina v Rajské osadě ho nesmírně překvapi-

la a přinutila k zásadní změně pohledu na všechno, co se zde dělo.

Nešlo jenom o to, že Němec byl jeho dlouholetý nepřítel. Mnohem

důležitější byla otázka, co zde hledá muž, jehož ani za mák nezajíma-

lo zemědělství, ani Jižní Amerika, ani peníze, vymámené z oklama-

ných osadníků.

Co tu, u čerta, von Stalhein hledá?

Zjevně patřil k nacistům, kteří unikli ze strachu před trestem z

Německa za oceán, a nepřijel sem sám.

Jenže to nebyla úplná odpověď. Biggles znal Stalheina jako člo-

věka, který si nikdy nedal pokoj, a nepřipustil si představu, že by

někde v klidu odpočíval. Vždyť sám prohlásil, že pro něj je vždy na

prvém místě zájem Německa! Dělo se tu něco nepěkného, asi zde

pokračoval nějaký program, začatý v nacistickém Německu! Jaký?

Mohl si být jist, že Stalhein mu to tajemství nevyzradí.

Zavzdychal by žalem.

„Doufám, že se vám sedí pohodlně,“ řekl jako dobrý hostitel a

mile se usmál. Potřeboval získat čas pro uprchlíky, aby unikli co nej-

dál od haciendy. V tom měl Biggles jasno. Angus nevypadal na to, že

by měl zálusk na lámání rekordů v běhu na dlouhé trati, a až Biggles

vytáhne paty, vyrazí za nimi tlupa pronásledovatelů s puškami.

Střelba se však zatím neozvala, venku vládlo ticho a klid, a Gin-

ger ani Angus se nevraceli. Neobjevil se také žádný strážce a Biggles

mohl předpokládat, že první etapa útěku proběhla hladce, bez prolé-

vání krve, bez potíží.

Ginger je chlapík, pochválil v duchu zrzka, a utkvěl pohledem

na von Stalheinovi.

„Jak dlouho tu ještě budeme trčet, Bigglesworthe?“ zeptal se

Stalhein mírným tónem. „Je to nuda, nezdá se vám?“

„Cítím s vámi,“ řekl Biggles a pozvedl hlaveň pistole. „Pokud

máte chuť si trošku zacvičit, nic proti tomu. Podívejte, jak hezky sedí

váš kolega. Až si odpočinu i já, povím vám to!“

Němec pokrčil rameny a doktor se zle zamračil. Seděli dál, čas

se vlekl a už i Bigglesovi se zdálo, že všeho moc škodí. Bylo to však

nutné zlo.

V devět hodin se ozvalo zaťukání na dveře. Vstoupil drobný

doktorův sluha a oznámil, že večeře je připravena.

„Ještě se nějakou chvíli zdržíme,“ odpověděl Biggles a spustil

pistoli tak, aby na ni muž ve dveřích neviděl. „Děkujeme vám. Při-

jdeme hned, jak budeme hotovi. Běžte si lehnout. Obsloužíme se

sami.“

Mužíček, zvyklý přijímat příkazy od svého pána, užasle zamr-

kal, ale když viděl, že Liebgarten nic nenamítá, uctivě se uklonil a

odešel bez dalších otázek.

Čas plynul. Uběhla desátá a pak už bylo jedenáct…

Von Stalhein zívl a natáhl se pro další cigaretu.

„Válka skončila, Bigglesworthe, ale vy jste to, tuším, ještě ne-

pochopil,“ řekl otráveně. „Proč nedáte pokoj a zasahujete do života

mírumilovných lidi, kteří vám ničím neublížili?“

„Každý dělá to, co umí,“ usmál se Biggles.

„To nepopírám,“ odpověděl Stalhein, „ale není hned nutné má-

vat mi pod nosem pistolí. Jsou slušnější a účinnější cesty.“

„Mluvíte jako kniha, ale takovéto posezení mi docela vyhovuje.

Dovolím si vám ve vší skromnosti připomenout, že se s vámi cítím

dobře jen se zbraní v ruce. Není to příliš společenské chování, ale já

už jsem takový barbar.“

„Mohu vám něco navrhnout?“

„Ovšem. Stejně mi nezbývá nic jiného, než vás vyslechnout. Ale

šetřte raději dechem. Váš návrh patrně s díky odmítnu ještě dřív, než

ho stačíte vyslovit.“

„Divím se vám. To je čirý předsudek.“

„Omyl! Ubližujete mi,“ pokrčil Biggles rameny. „Mám s vámi

již spoustu zkušeností.“

„Co chcete? Peníze?“

„Všichni je chtějí. Proč bych zrovna já měl být jiný?“

„Kolik tedy chcete za to, abyste stáhl své vojsko?“

„Nemám vojsko a nemám koho stahovat!“

„Však vy rozumíte,“ usmál se Stalhein. „Tak mi alespoň pověz-

te, co vlastně očekáváte od života? Co chcete?“

„To bych taky rád věděl,“ usmál se Biggles. „Věřte mi nebo ne,

sám to nevím! Možná vzrušení, dobrodružství.“

„Ještě jste si ho neužil dost?“

„Víc než dost, to je pravda. Ale vzrušení je jako droga. Čím víc

si na něj zvykáte, tím víc vás přitahuje, a postupem času se již bez

něj nemůžete obejít!“

„Ano,“ ušklíbl se Stalhein. „Je to tak. Potvrzují to i moje osobní

zkušenosti. Začalo to za války, kdy o vzrušení a napínavý zápas o

život nebyla nouze. Někteří muži si na to tak navykli, až se nebezpe-

čí stalo jejich zaměstnáním. Několik z nich znám a chápu je. Jde

však jen o hrstku lidí a já se k nim nepočítám.“

„Udivujete mne. Co tu tedy děláte?“

„Ujišťuji vás, že jsem neměl na vybranou.“

„Nezkoušejte to na mne!“ zavrčel Biggles. „Dospělý člověk si

rozhoduje o osudu sám! To co tvrdíte, by znamenalo, že vám chybí

odvaha, a že dáváte přednost pohodlnému životu přeci nebezpečím.

Jak vás znám, nikdy jste nevsázel na skálopevnou jistotu a volil jste

raději hazard! Vaše Německo se zhroutilo, ale vy nepatříte k těm,

kteří by žadonili o sociální jistoty a prosili o zajištěné stáří. Znám

takové lidi a nedivím se jim. Vdovám, sirotkům a řadě starých lidí

často nic jiného nezbývá. Já bych ale raději skočil z letadla bez padá-

ku, než abych se smolil s žádostí o podporu nebo o milodar. Jestliže

to však s tím klidem myslíte vážně, pak zcela právem sedíte vedle

doktora Liebgartena. To je člověk, který má rád klid, hlavně když je

za cizí peníze!“

„Co si to dovolujete?“

„Slyšel jste dobře! Váš doktor si moc rád hoví v křesle za cizí

peníze! Je to tak a nehodlám se vám omlouvat! Nejste hlupák, a pro-

to se divím, jak jste si mohl vybrat za společníka úlisného lotra, který

je schopen draho prodávat Eskymákům sníh a led a zdejším indiá-

nům horké slunce. Vy jste vážně zvolil pohodlí a klid, von Stalheine,

a máte ještě drzost nabízet mi ukradené peníze a ptát se, co si to do-

voluji! Vydíráte udřené chudáky a sám dřepíte v klidu, tlesknete, a

poručíte si chlazený nápoj. Nic mi raději neříkejte. Dělá se mi z vás

zle!“

„Nezapomínejte, že jste přijal pohostinství pod mou střechou a u

mého stolu!“ vyjekl Liebgarten.

„Skvělé,“ řekl Biggles. „A vy si zas uvědomte, kdo to všechno

zaplatil! Nechtěl byste mi to prozradit?“

„Na tom přece nezáleží! Uvítal jsem vás ve svém domě!“ opa-

koval tvrdohlavý doktor. „A rozbil jste mojí vzácnou karafu!“

„Proč rovnou nepovíte, že jste nám nabídl lůžka jen proto, abys-

te nás měl na očích? Vždyť vy jste na mne dokonce zkoušel všechny

ty žvásty o rajské zahradě, člověče! Jako bych sám venku neviděl,

jak ti rajští zoufalci žijí! Dělal jste ze mne hlupáka! Tupce, který nic

nechápe, a navíc je slepý! Co vás to napadlo, zkoušet na mně ty blá-

boly? Urazil jste mne!“

Doktor ztěžka, polkl a neodpověděl. Znovu se rozhostilo ticho.

Seděli tam již čtvrtou hodinu a blížila se půlnoc. Chvílemi někdo

změnil nepohodlnou polohu v křesle, nebo vyšlehl oheň, když si za-

paloval další cigaretu, ale Bigglesova pozornost neochabovala.

Konec jejich nepřátelského posezení nastal netušeně a rychle.

Biggles se právě zadíval na hodinky a s potěšením zjistil, že uběhla

další hodina jeho prázdnin, když se nenadále rozlétly dveře. Otočil

se. Na prahu stál světlovlasý běloch, kterého zde ještě neměl čest

poznat.

„K čertu, Liebgartene!“ vykřikl muž bez úvodu. „Jak dlouho tu

ještě hodláte svítit?“

Nedostal odpověď.

„Jste v pořádku?“ hlas se mu zlomil a blonďák strnul, neboť si

uvědomil, že tu něco nehraje. Patrně zahlédl pistoli. Situaci však od-

hadl rychle, neboť odskočil na chodbu a zmizel. Dveře nechal ote-

vřené. Za krátkou chvíli se ozval ze zahrady výkřik.

Biggles vstal.

„Škoda,“ řekl. „Líbilo se mi s vámi, ale teď to vypadá, že se mu-

síme rozloučit. Nezapomeňte, von Stalheine, co jsem vám radil. Měl

byste se vrátit do Německa a přiložit ruku k dílu. Vaši přátelé tam

nadělali příšerný nepořádek a vy jste jim v tom také pomáhal. Jak má

potom vaše vlast vypadat? Koukejte to napravit. Možná bych si pak s

vámi rád promluvil.“

Za řeči vycouval z místnosti, vyšel na chodbu a zavřel dveře. V

zámku vězel klíč. Zamkl, strčil ho do kapsy, a vyrazil k čelnímu vý-

chodu z domu. Světlovlasý návštěvník upaloval na zahradu tak zbrk-

le, že za sebou nechal všechny dveře dokořán. Bigglese ovál vlahý

teplý vzduch tropické noci. V zahradě, již ve značné vzdálenosti od

domu, se ozýval mužův ostrý poplašný pokřik.

Biggles se na chvilku zastavil na schodišti. Rozhlédl se. Vítal ho

měsíční svit, stíny a pohled na otevřenou branku v živém ostnatém

plotě. Bez dalšího váhání k němu zamířil, ale neudělal ani dvacet

kroků, když se od temného pozadí oddělil černý stín. Vlnivým kro-

kem se k němu přes trávník blížila velká kočka.

Kdyby tu byl Ginger s Angusem, mohli by mu o tom vyprávět.

Biggles na vteřinu ztuhl, na Emilku vůbec nemyslel, a zvíře se

mu připomnělo ve velice nevhodné chvíli. Nezaváhal. Neměl chuť

nechat se šelmou srazit na zem a dostat se do styku s jejími zuby a

drápy. Namířil pistoli, kterou stále držel ruce a z hlavně vyšlehl pla-

men. Zvíře padlo na trávu, ale ve vteřině bylo zas na nohou, z hrdla

se mu vydral bolestný skřek, a chňaplo zuby po své pravé tlapě, kde

cítilo bolest. Pak se šelma s divokým zavrčením přikrčila ke skoku a

Biggles vystřelil podruhé.

Nebohá Emilka se už neodrazila. Tělo se sesulo na bok a ostré

vrčení se proměnilo v žalostný nářek promísený s prskáním, který

pomalu slábl.

Biggles s úlevou vydechl, ale nehodlal čekat, zda se zvíře znovu

postaví na nohy. Vyrazil k brance. Podle křiku v hloubi zahrady po-

znal, že ze zadního cípu sem spěchají nejméně dva muži. Zatím se na

trávníku neobjevili, ale odhadoval, že sem běží podél kaktusového

plotu. Zastavil se a na vteřinu splynul se stínem nejbližšího keře.

Uvědomil si jak velký a přehledný je prostor za branou a změnil

plán.

Obrátil se k domu a v hlubokém stínu budovy ho celý oběhl. Od

jeho zadního rohu neměl daleko k živému plotu vroubícímu zahradu

na druhé straně. Po špičkách pak přebíhal od stromu ke stromu a ve

chvílích, kdy strnul v jejich stínu, pozorně naslouchal, co se děje na

opačné straně poblíž branky.

Bylo tam tak živo, že měl dojem, jakoby se mezi domem a

brankou hemžil dav lidí. Pobíhali a pokřikovali, určitě se jeden pletl

druhému a měli co dělat, aby zjistili, kdo je kdo. Rozeznal i hysteric-

ký doktorův hlas i suché a věcné poznámky von Stalheina. Pak si

všiml, jak od bungalovu, o němž věděl od Gingera, pádí k domu

čtveřice mužů. Ani oni nemlčeli. Biggles se ušklíbl. Jedině nebohá

Emilka a on sám byli zticha.

Bylo to zábavné, ale nedávalo to odpověď na otázku kudy ven!

A pak ho jako blesk osvítila vzpomínka na zrzkovo vyprávění o

otvoru v ostnaté ohradě, který by měl být někde těsně za nízkým

bungalovem. Vždyť je to také branka!

Nemohl váhat, před domem blikla první svítilna.

Tak tiše, jak to jen šlo, vyběhl k dalšímu stromu, ke druhému a

třetímu, připomínalo to přískoky. Ve stínu se zdržel vždy jen na

okamžik. Přesně nevěděl, kde bungalov leží, ale zahrada nebyla tak

obrovská, aby se brzy nedokázal zorientovat. Neutichající lidské hla-

sy ho potěšily. Vzdalovaly se. Pátrači prošli brankou a hledali svou

oběť venku. Popletl je!

Ve tmě mezi keři před Bigglesem náhle problesklo světlo a on

poznal, že má bungalov na dosah. Vládl zde klid a jen dvě okna tiše

zářila do tmy, jakoby ho vítala a udávala mu přesný směr. Zdálo se,

že vzrušení, pokřik a shon v okolí haciendy sem doléhá z mnohem

větší dálky, než tomu bylo ve skutečnosti. Právě ve chvíli, kdy se tam

ohlédl, zazářil na střeše doktorova domu silný reflektor a začal sys-

tematicky prozkoumávat místa, která Biggles před krátkou chvílí

opustil. Zdržovat se v těch místech by nyní bylo více než nemilé,

přestože se jeho pátrání soustřeďovalo převážně na okolí hlavní brá-

ny.

Když se přiblížil ke stavení, uviděl otevřené dveře. Zanechal je

tak poslední ze čtveřice mužů, kterou viděl přebíhat zahradu, a pro

nečekaného hosta to bylo dobré znamení. Mohl předpokládat, že

bungalov je opuštěný a prázdný. Zastavil se. Nabízela se mu příleži-

tost, jakou už sotva dostane. Za pár minut může uvnitř odhalit sku-

tečné důvody, proč se zde celá tlupa Němců zdržuje! A mohou to být

velmi důležité informace. Byl by hřích opouštět bez nich Liebgarte-

nův rajský tábor! Zkusí to, riziko se zdálo být zanedbatelné!

Dál už nerozvažoval a vstoupil. Zastavil se v malé obdélníkové

hale a rozhlédl se. Napětí mu poněkud zvýšilo tep, ale neviděl kolem

sebe nic, proč by se měl vzrušovat. Hala byla prázdná a doprava i

doleva z ní vybíhaly dvě chodby. Po délce a na konci každé z nich

byly dveře. Schodiště neviděl, ale o zadní stěnu byl opřen žebřík,

vedoucí ke čtvercovému poklopu ve stropě. Na půdě byl patrně od-

kládací prostor a snad i nádrž, zásobující bungalov vodou.

Přelétl skromné vybavení jediným pohledem, a protože neza-

znamenal jediný zvuk nebo pohyb, rozhodl se ihned pokračovat v

průzkumu. Otočil se doleva.

Otevřel první dveře a nahlédl dovnitř. Byla to komora, obývaná

nepořádným člověkem. Lůžko, stůl, židle a skříňka, láhev, ohavně

špinavá sklenice a pár, porůznu rozházených součástí oděvu. Nic

zajímavého. Další místnost byla zařízena jako jídelna, a bylo tu ale-

spoň čisto. Třetí pokoj byl větší a sloužil za ložnici třem lidem, kteří

si hleděli pořádku víc, než obyvatel té první.

Nespokojeně zavrčel, když za čtvrtými dveřmi objevil kuchyni.

Byla to největší místnost ze všech, které dosud viděl, ale kvůli sadě

hrnců, starému nevzhlednému sporáku a několika pytlům luštěnin či

snad cibule, by sem rozhodně nepřišel.

Poslední dveře vedly do malého skladu. Jedinou zajímavostí tu

bylo, že zde chyběla okna.

Tiše zavřel dveře a vrátil se do haly, aby si prohlédl druhé křídlo

domu.

První dveře vpravo byly pootevřené, svítilo se tam stejně jako v

hale, a když se Biggles rozhlédl, pocítil první zadostiučinění. Mírové

poslání rajské osady přátelství pukalo ve švech. Stál ve zbrojnici.

Byly tu stojany plné vojenských a loveckých pušek. Na dlouhé polici

ležely revolvery a pistole. Všechny se tam nevešly a další visely za

obloučky spouští na skobách zatlučených do zdi. Čtyři volná místa

ve stojanech dokazovala, že čtveřice mužů odtud nevyběhla za

uprchlíkem se síťkami na motýly. Nohy stolu pod oknem se málem

ohýbaly pod váhou munice všech ráží a dvou beden. Biggles ty bed-

ny znal, takže je ani neotevřel. V německých zbrojovkách je běžně

plnili útočnými ručními granáty!

Biggles stiskl rty a přešel k další místnosti.

Byla také zajímavá. Šlo o laboratoř a bohatě vybavenou lékař-

skou ordinaci. Lékařské a vědecké přístroje stály na dvou dlouhých

stolech a na policích kolem celé místnosti se mačkaly řady lahví a

krabic s chemikáliemi a léky. Uprostřed trčel velký operační stůl.

Doktor Liebgarten pojal svou ordinaci velkoryse!

Do další místnosti nahlédl jen letmo. Byla to dílna vybavená

soustruhem, pilou a malou frézkou. Pokrčil rameny. Zatím nenašel

nic, co by objasnilo, proč se tu Němci skrývají před světem.

Poslední dveře zavedly Bigglese do prostředí, které tu skutečně

nečekal. Byla to konstrukční kancelář, kde pracoval člověk, který i v

džungli používal rýsovací prkno. Vypadalo to jako šílenství, ale po-

tvrzoval to příložník, pravítka a křivítka, poházená po stole a modro-

tisky výkresů a plánů. Celý stoh nepoužitých papírů ležel v koutě.

Mezi výkresy stály na stole dva podivné modely. Biggles vzal do

ruky jeden i druhý, prohlédl si je, a vrátil na místo. Přešel ke kreslí-

címu prknu, posadil se do křesla a upřeně se zadíval na výkres.

Sklonil hlavu, na čele mu naskočily vrásky. Zahleděl se na vý-

kres znovu, podepřel si hlavu dlaní a uvažoval nad ním tak dlouho,

až se zdálo, že usnul…

Byť by to byla pravda, nevyspal by se.

Trvalo to sotva minutu a vyrušily ho hlasy. Obyvatelé domu se

vraceli a Biggles vyskočil. Serval nákres z prkna, a utíkal ke dveřím.

Složil vzdorující papír v běhu, a zastrčil ho do náprsní kapsy. Cítil,

že je zle, zájmem o dům a hlavně o podivné výkresy se příliš zdržel.

Proběhl chodbou jako vyplašený zajíc, ale ke vstupním dveřím době-

hl pozdě. Hlas prvního z vracejících se mužů zněl sotva dvacet yardů

od bungalovu.

Biggles opatrně vyhlédl štěrbinou mezi dveřmi a rámem a bylo

mu jasné, že je v pasti. Za prvním navrátilcem spěchali další, bylo

jich nejméně pět a všichni pohazovali puškami. Zmizet z domu, aniž

by si ho všimli, bylo vyloučeno.

Zaváhal, zda vyrazit ven, nebo zůstat, ale hned si to rozmyslel.

Mohl by zklamané lovce překvapit a zmizet ve tmě, než vystřelí, ale

bylo tam šest pušek a okna bungalovu osvětlovala až příliš jasně nej-

bližší okolí.

O místě úkrytu neuvažoval, nabízelo se samo. Několik kroků od

něj stál žebřík vedoucí na půdu. Biggles se k němu vrhl, vyšplhal po

něm, vyrazil poklop, a prosmýkl se nahoru. Víko vrátil zpátky tiše,

neboť už skřípaly závěsy vstupních dveří. Lovci se vrátili a jejich

hlasy naplnily dům.

Sedl si a zamyslel se. Neměl důvod k přehnanému vzrušení, ne-

boť ti dole nenajdou v pokojích nic, pro co by měli vyvolat poplach.

Po půlnoci se nikdo nepostaví za kreslící prkno! Buď půjdou spát,

nebo se sesednou, aby rozebrali noční události, které tak silně rozvl-

nily poklidnou hladinu jejich života.

Ovšemže nebyl v záviděníhodné situaci. Připadalo by mu trap-

né, kdyby byl polapen na cizí půdě, ale k tomu měli zdejší slídiči

ještě daleko. Naproti tomu cítil, že výkres, který odpočívá v jeho

kapse, má dalekosáhlý význam. Tušil, že ho jeho neskonalá drzost

dovedla během několika minut k odhalení věci, na kterou by běžný-

mi metodami nepřišel ani dlouhodobým pátráním.

Těšila ho představa, že je tady vlastně v naprostém bezpečí.

Vnikl do domu, aniž by si toho někdo všiml, a věřil, že nikoho ani

nenapadne, hledat ho tu. Nepochyboval, že po něm zběsile pátrají

tam, kde není. Zřejmě se jim zdálo být nesmyslné, že by se odvážil

přímo pod jejich střechu. Pod svícen, kde vládne ta největší tma!

Biggles měl jen dvě trápení. Jak odtud zmizet a jak stihnout schůzku

s Algym.

Měsíční světlo se na půdu dostávalo jen dvěma úzkými okénky

a vládlo tu šero. Moc toho neviděl a ani vidět nemohl. Půda byla

téměř prázdná. Rozeznal jen dva dlouhé kovové válce, stojící na ja-

kémsi podstavci uprostřed půdního prostoru. Podíval by se na ně

blíž, ale nechtěl se příliš hýbat, aby praskání podlahy a šramot neu-

pozornily na nezvaného hosta na půdě muže pod ním. Celá velká

společnost se sešla v pokoji přímo pod Bigglesem a muži se dali do

vzrušeného hovoru. Nastražil uši.

Hlavním mluvčím byl někdo, jehož hlas Biggles neznal, a o

němž brzy usoudil, že nepostrádá smysl pro humor.

„Škoda,“ slyšel Biggles ten hlas. „Honíte jednoho zajíčka, máte

jediný pekáč a ten je prázdný! Leda, že bychom na něj hodili tu koč-

ku! Už z ní někdo stáhl kožich?“

„Byla ještě živá…“ ozval se smutný doktorův hlas.

„K čertu s kočkou!“ okřikl doktora von Stalhein, ale jeho další

věty zněly více než pokorně. „Zmizel nám jako duch. Odpusťte, ale

chytat toho člověka je horší, než lapat netopýra za letu.“

„V některých zoologických zahradách mají tucty netopýrů. Jak

to asi udělali?“

Vida, pomyslil si Biggles, von Stalhein se stáhl do obrany. To

znamená, že slyším hlas velkého šéfa, který se vynořil z úkrytu.

„To nevím,“ řekl Stalhein.

„Chápu, v netopýrech se nevyznáte!“ pokračoval hlas. „Co tedy

uděláte, abyste sem dovedl toho chlapa? V něm se vyznáte! Tvrdil

jste to, ne? Uvědomujete si, co nastane, když nám zmizí, a vynoří se

za týden v Buenos Aires?“

„To se mu nemůže podařit, Herr Oberhauptmann,“ zasténal

doktor Liebgarten.

„Doufám, že máte pravdu. Vzápětí by tu byla policie nebo ar-

máda a museli bychom odpovídat na tisíc pitomých otázek,“ řekl

velitel a uchechtl se. „Každý z vás přece ví, jak všetečná čeládka

dnes chodí v uniformách!“

„Ten člověk ale neví o nic víc, než když sem přišel.“

„Možná! Jenomže má toho Mackaila. Ten by mohl o vás vyprá-

vět ledacos a novináři by jen natahovali uši! Vedle toho bych musel

přerušit práci na experimentu. Nelíbí se mi to!“

Biggles s napětím poslouchal, zda se nedozví, o jakém pokusu je

řeč, ale nedozvěděl se nic. Opět promluvil von Stalhein.

„Bigglesworth za novináři nepůjde. V nejhorším případě by byl

schopen oznámit věc policii. Vsadil bych však deset k jedné na to, že

se vynasnaží vyřešit celou záležitost sám. Je zatvrzelý individualista

a spoléhá jedině na pár svých přátel.“

„Když ho tak dobře znáte, milý Erichu, jak je možné, že vás tak

snadno přelstil? Já bych se zase vsadil, že on vás zná lépe než vy

jeho! Ujišťoval jste mě, že bez potíží vyřešíte každou nesnáz. Okla-

mal jste mě. Neudělal jste nic, ani jste nehnul prstem! Je to trapné!

To vás něčím omámil? Udeřil vás, až jste ztratil vědomí? Jak to by-

lo?“

„Bigglesworth vzal přes hlavu doktora,“ zavrčel Stalhein. „Mne

ne! On se pere jen výjimečně. Nepatří k supermanům, kteří vyrazí

soupeři zuby při prvním setkání. Volí jiné metody. Ostatně na to ani

nemá postavu. Spíš než box by mu vyhovovalo judo.“

„Tak mi vysvětlete, jak to dokázal. Přehodil si vás přes hlavu?

Vždyť on vás docela zesměšnil, drahý Erichu! Již za války se to

v záznamech mého úseku jen hemžilo samými Bigglesworthy! Skon-

čí to někdy? Vysvětlí mi to někdo?“

„Pokusím se,“ zabručel Stalhein. „Co nedokáže silou svalů, to

nahradí naprosto nečekanými nápady a pevnými nervy. Myslí mu to.

Třeba právě večer. Když mě uviděl, musel to pro něj být úděsný

otřes, ale on nehnul ani brvou! Byli jsme si s doktorem svou věcí

zcela jistí, ale on mě zase zaskočil! Idiotská šňůra k lampě, kterou

vykopl ze zásuvky. Napadlo by vás to? Ve tmě praštil doktora a vzal

mu pistoli. Ten nápad dostal asi právě ve vteřině, kdy mě v pokoji

poznal!“

„Donnerwetter! Nachytal vás na otřepaný trik! Vypnul světlo a

vy jste se tam krčil ve tmě jak vyplašený králík? Opravdu to tak by-

lo?“

„Nenapadlo nás to,“ ozval se doktorův hlas.

„Po celou dobu jsem si tu lampu hlídal,“ řekl Stalhein. „Sedl

jsem si k ní a byl připraven zachytit ji, kdyby padala. Šňůru jsem

neviděl. Ani mě nenapadlo, že tam je.“

„On ji viděl!“ vyštěkl oberhauptmann.

Chvíli bylo ticho.

„Hlídal jsem mu i ruce,“ ozval se pak Stalheinův chraptivý hlas.

„Teď už vím, že ji viděl, a také vím, že vyrval šňůru ze zásuvky no-

hou. Když to zhaslo, nedalo se moc dělat. Nechtěl jsem střílet, abych

náhodou nezasáhl Rodnitze.“

Biggles zamrkal. Rodnitz? Kdo je to? Slyšel to jméno prvně.

Protože však večer nebyl s nimi v pokoji nikdo jiný než Ginger a

doktor Liebgarten, znamenalo to, že falešný Liebgarten se ve skuteč-

nosti jmenuje Rodnitz.

„Nechci se omlouvat,“ pokračoval von Stalhein. „Vysvětluji

vám jenom, že ten člověk má patrně vrozené instinkty, podobně jako

některá divoká zvířata a ptáci. Má jakýsi záhadný šestý smysl. Pokud

vím, prožil neuvěřitelně nebezpečné příhody, a přežil je jen díky ně-

mu, a také…“

„Ale drahý Erichu,“ přerušil ho velitelův hlas. „Proč neuznáte,

že vás vypekl? K čemu ještě čáry a kouzla? Chcete mi namluvit ještě

něco?“

„Měl byste také vědět, že nepracuje sám. Po nějaký čas měl dva

společníky, nyní je jeho tým čtyřčlenný. Ani to se mi nezdá být zcela

normální. Znají se tak dobře, až se mi občas zdá, jakoby mezi nimi

vzniklo jakési telepatické spojení. Ti chlapi si snad čtou myšlenky na

dálku! Pracují zajímavým způsobem. Obvykle ve skupinách, které se

scházejí a zase rozdělují, a téměř vždy se objeví ve chvíli, kdy to

nečekáte. Tu metodu je asi naučil ďábel. Dává jim spoustu nečeka-

ných možností, tím spíše, že jsou všichni hrozně pohybliví. Několi-

krát jsem proti nim nasadil větší, dobře sehrané a výtečně organizo-

vané jednotky. Nikdy jsem neuspěl!“

„Proč?“

„Protože jsem nedokázal zbavit naše lidi vlastností, které patří k

základům lidské povahy, těch, které u Bigglesworthových mužů ne-

najdete. Sám nevím, jaký zázrakem je dokázal potlačit.“

„O čem to mluvíte?“

„O sobectví, hrabivosti a vzájemné žárlivosti, o stranictví a sle-

pému fanatismu. Také o lenosti. Nenašel jsem metodu, jak ty vlast-

nosti ovládnout, ani muže, kteří by je neměli.“

„Napřed magie, teď zase morálka,“ rezavě se zasmál velitelský

hlas. „To jste tomu dal, Erichu! Dobrý velitel se přece takovými pi-

tomostmi nezabývá! Najděte mi toho Biggleswortha a o ostatní se

postarám sám!“

Biggles se usmál. Nenapadlo by ho, že se dozví, jak na jeho cha-

rakter hledí muž, který má sto důvodů aby ho nenáviděl. Von Stalhe-

inova svérázná analýza ho docela pobavila, a musel přiznat, že i po-

těšila.

„Když tak dobře znáte jeho metody, von Stalheine,“ ozval se ji-

ný hlas, „sdělte nám laskavě, kde ho najdeme! Kampak ten váš zá-

zrak zalezl? Kde se schoval?“ Hlas dotěrného tazatele zněl nepříjem-

ně a cizí přízvuk v jeho výslovnosti prozrazoval, že němčina není

jeho mateřským jazykem.

„Kdopak je zas tohle?“ zabručel tiše Biggles. „Němec to není!“

„Mohu vás ujistit, plukovníku, že jsem nikdy správné neodhadl

kde právě je, co dělá a zamýšlí,“ odpověděl Stalhein. „Nejspíše je

přesně tam, kde bychom ho nikdy nehledali!“

„Tak už toho nechte, Erichu,“ řekl Oberhauptmann. „Zadržte

tok svých básnivých představ. Vždyť vy máte z toho člověka kom-

plex méněcennosti! Překvapuje mě to. Je přece z masa a kostí, které

se dají přelámat stejně snadno jako vaše!“

„Jak myslíte, Stitzene!“ Stalheinův hlas nabyl na ostrosti. „Chtěl

jsem jenom varovat! Stále ho podceňujete a naposled vám opakuji,

že naše kosti jsou ve větším nebezpečí než jeho! Je to muž schopný

zlomit nám vaz!“

Takže oberhauptmann se jmenuje Stitzen, uvědomil si Biggles.

Další jméno do sbírky! Nepochybně vysoce postavený nacista! Jaká

zvěrstva spadala pod jeho úřad za války…?

„Přikázal jsem vám nepoužívat moje jméno!“ vyrušil ho Stitze-

nův hlas, ostrý jako břitva. Biggles se rozpomínal. Jméno Stitzen mu

bylo povědomé, ale ne a ne si vzpomenout odkud ho zná, jakoby se

mu v hlavě rozestřel mlžný závoj.

„Ptali jste se mne na názor,“ odsekl Stalhein. „Jsem si jistý, že

přijeli pro Mackaila. Teď ho mají, ale když mě Bigglesworth poznal,

možná začne čenichat.“

„Řeči nikam nevedou,“ řekl úsečně Stitzen. „Plukovníku! Dejte

dohromady všechny své lidi a hledejte! Ihned. Upozorněte indiány,

ať pátrají na březích! Na obou březích! Silnější skupiny zaměřte na

dolní tok a tam také vyšlete parník! Kdyby ti slídilové dělali potíže,

zastřelte je!“

„Velmi rád,“ řekl hlas s cizím přízvukem.

„Měním rozkaz.“ vyštěkl Stitzen. „Zastřelte je, hned jak na ně

narazíte! To je nejlepší způsob jednání. Mrskněte sebou! Já jdu zpát-

ky do postele, ta odporná horečka mně dává co proto. A vy, Rodnitzi,

konečně vymyslete něco chytrého! Pokazil jste všechno, nač jste

sáhl!“

Dole zaskřípaly židle a zazněly kroky odcházejících mužů.

Biggles seděl dál, uvažoval, zda odešli všichni, a velmi brzy po-

znal, že opatrnost byla na místě. Venkovní dveře se zavřely, ale vzá-

pětí se zezdola ozval hlas.

„Uvedl jste mě do rozpaků, Erichu. Jestliže je váš anglicky přítel

skutečně tak neúnavný a vlezlý, jak ho líčíte, doufám, že se nevetřel

až sem!“

„Myslíte do tohoto domu?“ vyjekl Stalhein.

„Kam jinam?“ odpověděl Stitzen. „Když jsme se vrátili, všiml

jsem si, že se tu svítí, a nejsou zavřené dveře. Všichni uháněli ven

jako blázni! Příšerná představa, že by sem ten chlap vlezl! Neodva-

žuji si domyslet, co všechno mohl objevit!“

„Nevěřím tomu. Měl jiné starosti. Prchal a jak znám jeho meto-

dy, pospíchal na schůzku s ostatními. Zastavil se, až někde u řeky,“

uklidňoval von Stalhein společníka, ale patrně i sám sebe.

„Pro jistotu všechno pořádně prohledáme. Při poplachu pracoval

Johann ještě u kreslícího prkna a vypadl od něj jako švec!“

Hlasy zmlkly, a ozvaly se kroky. Začala prohlídka.

Biggles stiskl rty. Až dosud doufal, že Němci objeví zmizení

výkresu až ráno, ale naděje se rozplývala. Slyšel, jak oba muži pře-

cházejí z jedné místnosti do druhé, a čekal, zda si při prohlídce kres-

lírny všimnou, že prkno je prázdné. Netrvalo to nijak dlouho a ozval

se vzteklý Stitzenův výkřik. Obyvatel půdy se ušklíbl, neboť Němec

objevil zmizení dokladu, který spočíval v jeho kapse.

„Čtyři roky práce jsou v tahu!“ zaznělo chodbou. „K čertu! To

nám ještě chybělo. Až se to chudák Johann dozví, pukne vzteky.

Udělejte něco, Erichu! Musíte toho chlapa dostat za každou cenu! Ať

prohledají celé údolí, řeku i okolí! Nabízím pět tisíc dolarů tomu, kdo

Biggleswortha chytí! Šel bych za ním sám, ale ta hnusná horečka mi

vzala sílu…“

„Udělám všechno, co se dá!“ vyhrkl Stalhein a Biggles slyšel

jeho rázné kroky a Stitzena, jak se šourá chodbou. Dveře domu se

prudce zabouchly.

„Stitzen,“ vydechl tiše Biggles. Jméno velitele této nacistické

smečky určitě slyšel v průběhu války, ale nedokázal si vzpomenout

kde, kdy, a v jaké souvislosti. Pravé jméno doktora Liebgartena je

Rodnitz. To jméno mu nic neříkalo, ale odhadoval, že byl jedním z

nacistů, jejichž černá minulost souvisí s koncentráky. Jinou kapitolou

byl plukovník. Plukovník čeho? Jaké armády? Nebyl Němec a jeho

němčina Bigglesovi čímsi připomínala portugalštinu. Ten muž patrně

patřil sem, do Jižní Ameriky, ale jistě měl důvod, proč se uchýlil do

ústraní, z dohledu úřadů.

On sám by vsadil víc než pět tisíc, vypsaných na jeho hlavu, že

sebranka, kterou viděl a slyšel, byla bandou lotrů, vyvrhelů a psanců

po kterých pátrá policie. Našli zde útulek nacisté uprchlí z Evropy,

aby v ústraní dokončili jakýsi projekt, patřící asi k tajným zbraním,

jimiž chtěl Hitler ohromit a podrobit si svět. Byl to šílený a nesmysl-

ný nápad, ale Biggles se nedivil. Samotná myšlenka nacismu a snaha

jeho přívrženců ovládnout svět byla přece zvrhlá a šílená!

Tihle muži nebyli obyčejnými gangstery. Byli nebezpečnější než

běžné gangy, neboť cílem jejich snahy bylo další prolévání krve,

další velká válka. Porážka Německa je nepoučila a nezlomila, ne-

vzdali se touhy po moci, a další utrpení celého světa jim bylo lhos-

tejné. Každý z nich se choval jako slon samotář, zběsilé zvíře toužící

všechno rozdupat. Touha po pomstě je zaslepila tak, že nechápali

nesmyslnost a beznadějnost své snahy i v případě, že by došlo ke

konfliktu vítězných velmocí. Biggles zvedl hlavu a chod jeho myšle-

nek se přetrhl. Podíval se na hodinky a s potěšením zjistil, že setkání

s letounem může ještě stihnout. Zvědavost mu nedala, aby se znovu

nepodíval na výkres. Vylovil ho z kapsy, zalitoval, že s sebou nemá

baterku, a škrtl zapalovačem. Ve světle benzínového plamene se za-

hleděl na Johannovo dílo.

Nákres ho příliš nepřekvapil. Byla to raketová střela podobná

německým V-2, které dopadaly na Londýn v závěru války. Biggles

nemohl vědět, zda šlo o zcela nový typ zbraně, nebo o pokus o re-

konstrukci něčeho, co v Německu v té době chystali ke zkouškám.

Raketa byla větší než V-2, ale nedokázal posoudit, jaký může mít

dolet, a kolik unese trhavin. Bezesporu šlo o novou zbraň, kterou

neznal, a která by více než jeho překvapila odborníky, zabývající se

výzkumem raket hlavně v USA a v Rusku.

Začal se chystat k rychlému ústupu s příjemným pocitem, že mu

loupežný výpad do nepřátelského hnízda přinesl ovoce. To ostatní

veselé nebylo. Celá osada jistě bude na nohou, pronásledovatelé a

slídiči již obsadili klíčová místa kolem haciendy i na březích, a jeho

pokus o únik může snadno skončit nedůstojným pohřbem pilota Big-

gleswortha v kalných vlnách Polita. Nebo i jinde, protože by neměl

zapomínat na doktorovy drobné přátele s otrávenými šípy, na věčně

hladové pralesní indiány.

V pistoli mu zbývalo jen pět nábojů!

Pohnul se s krajní opatrností. Blížil se k poklopu tiše, pomalu

přenášel váhu těla z nohy na nohu, aby ho neprozradilo skřípání

prken. Když byl na místě, tiše zašátral rukama po poklopu, aby obje-

vil držadlo, kterým by ho zvedl. Nenašel nic!

Tiše zavrčel a pokusil se nadzvednout poklop nehty. Nepocho-

dil. Zavrčel podruhé a zkusil to ještě jednou.

Bylo to marné. Poklop se dal otevřít jedině zdola!

Uvědomil si, že je uvězněn na půdě, podobně jako se dostaly do

klece dvě děti z pohádky, které k Ježibabě nalákala její voňavá a

krásná chaloupka z perníku…

KAPITOLA DVANÁCTÁ

ALGY PŘISTÁVÁ

Se zaťatými pěstmi a vytřeštěnýma očima civěl Ginger na oblo-

hu. Výraz horečnaté netrpělivosti, se kterou očekával, kdy se ozve

hukot blížícího se letounu, by bylo lehčí nakreslit než popsat. Zrzek

moc dobře věděl, že na včasném příletu Algyho stroje závisí nejen

úspěch celé výpravy, ale i Angusův a jeho vlastní život!

Rozhodovaly minuty.

A náhle se ozval spásný zvuk motorů a chvíli potom se nízko

nad džunglí objevil Navigátor!

Ginger úlevně vydechl, otočil se – a měl po radosti.

Z ohybu řeky se vynořila vysoká příď a pak celý dýmající šku-

ner, mířící po proudu přímo ke člunu s udýchanou dvojicí.

„Kdyby jim tak vybuchl kotel!“ projevil skromné přání Angus a

jal se mávat na letadlo. Bylo ještě daleko a Algy mohl jen stěží zpo-

zorovat u břehu malý nafukovací člun.

Zrzek Angusovo přání nevnímal. Biggles vydal příkaz, aby se

doktorovi lidé nedozvěděli o letadle, ale hra na schovávanou právě

skončila. Tahle prohra však Gingera netrápila. Hlavou mu vířily

myšlenky na záchranu. Zdálo se mu, že si s Angusem mohou vybrat

mezi zastřelením nebo utopením, o které se přičiní posádka větší

lodi, nebo že skončí v žaludcích aligátorů či v indiánských hrncích.

Náramný výběr!

Největší odpor v něm vzbudila představa, že by se měli stát sou-

částí divošského oběda. Odstrčil člun od břehu a dal se do veslování.

Vzápětí si uvědomil, jak skvělý měl nápad, neboť pokud Algy přista-

ne, neudělá to jinde než tam, kde je řeka dostatečně široká.

„Algy je tupec!“ vyjekl, když pochopil, že v letadle si jejich

dinghy dosud nevšimli. „Udělej oheň! Kouřový signál!“ křikl na An-

guse.

„Tady? Ve člunu?“ ušklíbl se jeho společník. „Přestaň veslovat

a dej mi vesla. Nic jiného ke spálení tu není a taky počítej s tím, že

guma hoří!“

Gingerovi nezbylo, než ten prostičký argument uznat a náhle

měl v hlavě čisto. Strach a panika zmizely. Jejich člunu se mezitím

zmocnil proud, a zrzek odložil vesla. Postavil se, rozkročil jako

správný námořník, a začal mávat na blížící se stroj. Zdálo se, že Al-

gymu již vůbec nezáleží na tom, zda si na lodi všimnou letadla.

Chystal se přistát. Měl ovšem pravdu, neboť posádka plavidla by

musela být stižena slepotou, kdyby si létajícího zázraku už dávno

nevšimla.

Letoun nalétal k přistání velkým obloukem, na chvíli se mužům

ve člunu ztratil z dohledu, a když se pak vynořil, mihl se těsně nad

vrcholy stromů na břehu, a klesal k hladině.

„Přistává!“ vyhrkl Ginger. „Risknul to, ale nevím, zda si nás

všiml.“

„Doufám, že zahlédl také škuner,“ řekl Angus. „Našeho člunu si

určitě všiml, ale asi neví, kdo jsme!“

Kýl Navigátoru dosedl na vodu dost těžce, zakymácel se, ale

pak se vyrovnal, rychlost se mírnila, a pilot stáčel nos směrem ke

člunu. Motory burácely.

„Tady jsme!“ zaječel Ginger a stočil zrak na opačnou stranu, k

lodi. Myslel si, že jediné nebezpečí jim hrozí právě z ní. Velké plavi-

dlo bylo od nich ještě dost vzdáleno.

„Moc rychle jim to nejede,“ úlevně vydechl.

„Jójo,“ řekl Angus. „Máme štěstí, že topí dřevem. Kotel jim bo-

hužel nevybuchne, ale pohybují se rychlostí pohřebního průvodu.

Koukni! Aby to nakonec vážně nebyl pohřeb! Mají na palubě zbra-

ně.“

Po přídi parníčku pobíhali muži a pak si dva z nich klekli. Měli

v rukou pušky. Ginger se obdivuhodně rychle chopil vesel, bleskem

je zasunul do držáků a zabral. Člunek poskočil dopředu. „Co dělá ten

Algy?“ zeptal se, protože se při veslování nechtěl otáčet.

„Míří sem a zvládne to. Už nás poznal!“

Těsně vedle člunu to hvízdlo, vyšplouchla voda a pak sem dole-

hl zvuk výstřelu. Hned nato vystřelili z parníčku podruhé a potřetí a

téměř současně se na vzdálenějším břehu zarojil houf indiánů. Angus

si jich všiml.

„Pozor!“ zvolal, „Přijde otrávená sprcha!“

Od břehu se vznesl do vzduchu roj šípů, ale indiáni měli cíl pří-

liš daleko, takže většina střel nedolétla. Jen dvě nebo tři dopadly do

vody nedaleko člunu.

„Jsou skutečně otrávené?“ zajímal se Ginger.

„To si piš! Zabírej vesly střídavě, ať neplujeme rovně. Někteří z

těch malých ďáblů střílejí jako Robin Hood! A modli se, aby na bliž-

ší břeh doběhla druhá skupina indiánů co nejpozději.“

Ginger se nehádal. Ostře zabral pravým veslem a člun se stočil

doleva.

Vzápětí dopadly dva šípy na místo, kde by jejich dinghy plula,

nebýt zrzkova manévru. Pokračovala také střelba z paluby lodi, byla

stále přesnější, a pak zaslechli nedobrovolní lodníci hrozivé zasyčení.

Jedna z kulek zasáhla člun pod čárou ponoru a vzápětí se na dně ob-

jevila voda.

Angus zaklel. Sehnul se a oběma rukama hledal zrádný otvor.

Našel ho, stiskl okraje gumy k sobě, ale vzduch z dinghy unikal dál

vnějším otvorem, a vody uvnitř stejně přibývalo. Zvedl oči k blížící-

mu se letadlu.

„Ještě dvě stě yardů!“ vyjekl. „Umíš plavat, zrzku?“

Létající člun se k nim řítil proti proudu a za jeho kýlem se

vzdouvala bílá čára napěněné vody. Právě ve chvíli, když Angus

upřel na stroj prosebně zrak, někdo z kokpitu letounu vystřelil z pis-

tole, a v téže chvíli se víření vrtulí zpomalilo.

Ginger se mezitím pokusil odlehčit člun tím, že se přesunul na

nezasaženou stranu. Nepomáhalo to. Dinghy se proměnila v plovoucí

houbu, nasávající vodu, a zmítající se na hladině z jedné strany na

druhou. Letadlo však už bylo blízko a Algymu se podařilo stočit stroj

tak, že se dostal mezi dýmající parník a trosečníky na splaskávajícím

člunu. Ginger i Angus jakoby zapomněli na všechno ostatní a v

předklonu se snažili vyhrnovat rukama vodu přes okraj svého žalost-

ně pokrouceného plavidla.

„Na co tam vy dva čekáte?“ zazněl Algyho hlas. „Když sebou

rychle nemrsknete, udělají nám ti ostrostřelci z Navigátoru řešeto!“

„Pojeď!“ zaječel Ginger a narovnal se. „Sami se ani nehneme!

Musíš si nás vyzvednout sám!“

Sotva to dořekl, podklouzla mu noha a prudce dosedl do vody

na dno. Zbytky dinghy se divoce zakymácely a upadl i Angus. Le-

toun se pohupoval na hladině jen asi deset yardů od nich.

„Když roztočím motory, letadlo vás převálcuje,“ vykřikl Algy, v

jehož hlase zněl poplašný tón. „Dávejte aspoň pozor, aby mi ten váš

krám neudělal díru do trupu!“

Vrtule zavířily a letoun se rozhýbal. Zrzek sáhl po jednom z ve-

sel a pokusil se postrčit splasklou dinghy vpřed. Málem znovu upadl,

ale jejich člun připomínající spíše potápějící se ponorku, se skutečně

pohnul.

„Ještě!“ překřikoval Algy řev motorů. „Ještě jednou!“

Na boku Navigátoru se otevřela dvířka a z nich vykoukla vlídná

Bertieho tvář. Zrzek zabral podruhé a ještě jednou, dinghy se mu

propadala pod nohama.

„Nahoru!“ zařval na Anguse.

Angus poslechl. Natáhl ruce a Bertie mu pomohl do letadla.

Ginger odhodil veslo, aby ho následoval, ale neuvědomil si, že stojí

na velice vratké základně. Pokusil se o bujný poskok ke spásným

dvířkám, ale splasklá dinghy projevila nečekanou čilost. Ujela mu

pod nohou a zrzek se v pádu rukama zachytil prahu dvířek, ale zůstal

na nich viset s tělem ve vodě. V hloubi kabiny se někdo zachechtal.

Klečící Angus chytl Gingera za límec a ten s vypětím všech sil pře-

hmátl, zachytil se jeho nohou a vytáhl se do kabiny. Potom si dřepl

na pevnou podlahu a rozzlobeně pohlédl na své zachránce.

„Díky, Angusi,“ řekl konečně se zjevným přemáháním. Motory

se rozbíhaly, letoun se rozechvěl, a Ginger zaslechl, jak kolem stroje

hvízdají střely.

„Jemináčku, starouši,“ sklonil se k němu Bertie. „Tebe museli

protáhnout nějakým absolutně ohavným komínem a pak tě pokropili

blátem. Nenapadlo mě, že v džungli najdeš uzenáře a pec plnou sazí.

Já myslel, že tě spíš zajímají aligátoři.“

Ginger k němu nevrle vzhlédl a podíval se na vlastní ruce. Byly

skutečně velice špinavé. Po přestálém napětí mu bušilo srdce až v

krku. Zhluboka vydechl.

„Tak pověz, starouši, jsi v pořádku?“ dotíral Bertie.

„Trocha života ve mně zbyla,“ ušklíbl se Ginger.

„Byla to báječná a veselá podívaná,“ bavil se Bertie. „Srdečný

dík. Až zas budeš někdy pořádat regatu na nafukovacím člunu, tak

mě pozvi. Když bude starý Angus s tebou, kdo bude kormidelník?

Kdo z vás dvou byl lepší? Co ty myslíš Angusi? A vůbec, jak se máš

ty? Slouží ti zdravíčko?“

„Jójo,“ zasmál se Angus. „Mohlo by to být horší.“

„Kdybys raději prohlédl letadlo,“ řekl Ginger. „Bude po té ka-

nonádě nejmíň o libru olova těžší.“

„Ještě se podívám,“ kývl Bertie. „Zatím nic zvláštního. Dírka

sem, dírka tam.“

„Co je s Bigglesem?“ ozval se zpředu Algy. „Kde je?“

„Nemám tušení,“ vzdychl zrzek, vstal, a přešel k bočnímu oknu.

Už byli ve vzduchu a pod nimi uhánělo vzad nekonečné moře zeleně.

Otočil se k pilotní kabině a nahlédl dovnitř. „Kam letíme?“

„Zatím jen tak kroužím,“ řekl Algy. „Chci si trochu vydechnout.

Byl jsem tak blízko té střílející parolodi, že jsem málem spolkl vlast-

ní jazyk. Víš aspoň co dál? Co můžeme pro Bigglese udělat?“

„Měli jsme domluvenou schůzku, ale nepřišel,“ oznámil Ginger.

„Nevím, co ho zdrželo. Nejspíš se vydal podle té mizerné, prašivé

řeky. Asi se mu tam přihodilo něco, co nečekal. Nevím co. Mohl by

na to přijít Angus. Ví o okolí všechno. Za sebe řeknu jen tolik, že

musíme Bigglesovi pomoci, a pak co nejrychleji zmizet!“

„Jsi v pořádku, Angusi? Jak se cítíš? Pomůžeš nám?“

„Jójo,“ protáhl Angus. „Docela to ujde.“

„Tak se sem posaď!“ vybídl ho Algy. „Nezapomněl jsi, k čemu

jsou tyhle ciferníky? Budeš jen kroužit nad džunglí. Půjde to?“

„Beru to jako dárek, pánové,“ zazubil se Angus a hrnul se do

křesla, které Algy uvolnil. „Děláte mi jen radost!“

Algy vklouzl do kabiny k Bertiemu a Gingerovi.

„Povídej!“ vyzval ho. „Co všechno se stalo?“

Zrzek nezdržoval. Stručně a výstižně popsal příchod do ráje a

seznámení s peklem, v němž žijí osadníci. Zmínil se o doktorovi, o

von Stalheinovi a letmo i o Emilce a indiánech.

„Takže jsme našli Anguse a ztratili Bigglese,“ shrnul nakonec.

„Víte toho dost, abyste si mohli udělat vlastní názor na to, co pod-

niknout dál. Opustili jsme Bigglese v doktorově domě. Nevím co

dělal, ale nevěřím, že by jim padl do rukou. Měl pistoli a oni měli

strach. Předpokládám, že unikl z domu včas, aby stihl schůzku sjed-

nanou s námi. Cestou v té všivé a páchnoucí džungli u řeky ho však

mohlo potkat asi tak sto nejrůznějších nebezpečí. Patrně největším z

nich byla tlupa indiánů, kteří se potloukali po břehu. Měli jsme z

nich s Angusem pěkně nahnáno. Jak jsem vám už řekl, dají si lidské

maso k večeři stejně jako ke svačině.“

„Mlč,“ řekl Bertie. „Je to hnus. Excelentní ohavnost.“

„Mohl by nám označit své postavení kouřem,“ ozval se Algy.

„Mohl, ale pochybuji, že by to udělal. Kdybyste znali džungli,

jako jsem ji poznal já, nedovolili byste si to. Nalákali byste k sobě

indiány.“

„Tak musíme něco rozumného vymyslet sami,“ mínil Algy.

„Letící stroj je přece vidět z dálky. Biggles si ho všimne.“

„Absolutní pravda,“ zamumlal Bertie, který měl už zase v ruce

monokl, a urputně ho leštil.

„Jistě,“ řekl Ginger. „Jenže pokud nás uvidí, a sám nám nedá

signál, nepoznáme, kde je. A nezapomínej, že každá nádrž má své

dno. Nemůžeš tu poletovat celý den!“

„Je to po čertech těžké,“ dumal Algy. „Nevíš, zda se Biggles

chtěl vrátit domů, hned jak budeme mít Anguse?“

„To vážně nevím. Možná chtěl někoho z nás poslat s Angusem

do civilizovaných končin, ale sám odejít nechtěl. Nejdříve by rád

osvobodil ostatní britské osadníky. Tak nějak to řekl a mluvil i o

tom, že z doktora musí vyrazit zpátky peníze, které z těch lidí pod-

vodně vylákal. A také mu stále něco vrtalo hlavou. Cítil za tím pod-

vodem ještě něco jiného,“ Ginger se zamyslel. „Když na to tak mys-

lím a víte, že Bigglese znám, byl už napůl rozhodnut podívat se na

zoubek i doktorovým přítelíčkům. Mám pocit, že přímo čichal, co

dávají do kaše, kterou v džungli vaří.“

„To bude ono,“ řekl Algy. „Asi se tam někde ještě schovává! Co

uděláme?“

„Přistaneme a vytáhnu tomu drzému doktorovi nos, aby byl del-

ší, než banán,“ zajásal Bertie. „Jemináčku, už se na to těším! A ze-

ptám se ho, proč láká slušné lidí do morového povětří, proč je drží v

tom špinavém dolíku, a vůbec! Je to příšerná hanebnost! Je na čase,

aby mu někdo zakroutil nosem. Vtrhnu na něj! Já se na něj sesypu

jako roj sršňů, k čertu! Co na to povíte, starouškové?“

„Že to nebude lehké,“ ušklíbl se Ginger.

„A já ti zas říkám, aby sis absolutně nemyslel, že mě vystraší je-

den dareba s železnými kusadly.“

„Není sám. Je jich celá tlupa.“

„Nás není tlupa? Není sice tak velká jako ta jejich, ale často

jsme vařili v ještě větších hrncích! A jak dobře, jestli víš, co tím mys-

lím. Navrhuji přistát co nejblíž jeho domu a jít na zteč! Frontálním

útokem jim dáme co proto. Obrátíme jim domek vzhůru nohama!

Žádné žertíky a tvrdě do nich!“

„Tak teď zas poslouchej mne, ty osle,“ rozzlobil se Ginger. „To

údolí je past! Je to hrnec s džemem, ze kterého nevylezeš! A proti

nám nebudou stát začátečníci, ale nacističtí hrdlořezové a zkušení

řemeslní zabijáci! Ani v letadle nejsme v bezpečí! Dokázali by nás

sestřelit a nechci vidět, jak by ses hrabal z trosek mezi pavouky, sto-

nožkami nebo aligátory!“

„Dobře,“ ušklíbl se Bertie. „Máš možná pravdu. Jenže já nejsem

z těch, co vymýšlejí a organizují. My vůbec moc organizujeme! Já

bych prostě šel do toho. Dát jim do zubů a pryč! Co tedy uděláme?“

„To zatím nevíme,“ vložil se do hovoru Algy. „Zatím jen maří-

me čas a palivo!“

„Jasně,“ řekl Ginger. „Poslouchejte, co mne napadlo. Ti chlapi

nás hledají po proudu, dole na řece, kam jsme mířili. Príma. Navrhuji

proto obletět osadu velkým obloukem a přistát na druhé straně, asi

pět mil proti proudu! Tam přistaneme, nějaké vhodné místo už na-

jdeme, a dva z nás vyrazí na průzkum k osadě. Další dva pohlídají

letadlo. Co vy na to?“

„Zní to excelentně,“ souhlasil Bertie.

„Proč ne?“ řekl Algy. „Mám ale námitku. Co se stane, když nás

bude Biggles hledat na původním místě? Bude tam bloumat a ještě

přijde k úrazu. Rejdí tam všichni indiáni z okolí.“

„Nic nám nebrání, doletět se tam podívat,“ odpověděl zrzek.

„Náš Navigátor přece nemusí dřepět na místě.“

„Tečka. Jdeme na to,“ řekl Algy a zmizel v kokpitu, aby převzal

řízení letadla. Vzápětí se v kabině objevil zářící Angus, chytil Ber-

tieho za rameno, a zasypával ho líčením krásy znovuobjevených pi-

lotních zážitků. Ginger je nechal a sedl si vedle Algyho.

Následovaly změny směru letu. Algy stočil nos stroje k výcho-

du, pak letěli delší dobu severním směrem, a potom přišel zpětný

obrat k západu. Před Navigátorem se za chvíli zjevila řeka. Algy

ubral plyn a stroj klesal. Zrzek vytáhl dalekohled uložený pod sedač-

kou, přiložil ho k očím, a zaostřil. Daleko na severu rozeznal obrysy

Rajského údolí se zchátralými domky, rozesetými kolem vymýce-

ných polí. Otočil pak přístroj k řece a doporučil Algymu, aby stočil

letadlo k místu, kde řeka vytvořila jakousi širší zátoku. Zdálo se mu,

že zde přistanou bez překážek, řeka byla v pohybu. Horší bylo, že

neprozkoumaný břeh mohl být bahnitý.

Algy kývl a zamířil tam. Necítil se nejlíp. Znervózňovalo ho, že

veškerá odpovědnost leží na jeho bedrech. Obvykle o všem rozhodo-

val Biggles, nyní to břemeno nesl sám.

Klouzal s letadlem těsně nad zelenou střechou pralesa s očima

upřenýma na řeku. Na správné volbě mu tak záleželo, že sledoval

břeh dobré dvě míle. Obával se mělčin, vyčnělých kamenů a ovšem i

kmenů plovoucích na hladině. Kameny neviděl, zato plovoucího dře-

va viděl víc než dost, a odhalit nebezpečnou mělčinu bylo ze všeho

nejtěžší. Ginger zkoumal vodu s ním, dva páry očí viděly víc než

jeden. Minuli i několik ostrůvků, v jejichž blízkosti by si nikdy ne-

dovolil přistát.

Konečně našel, co hledal. Vybral si dlouhý, klidný úsek řeky,

kde se do Polita vléval malý přítok. Ubral ještě plyn a letoun klouzal

k hladině. Na Algyho zapůsobila odpovědnost tak silně, že přistával

jako zelenáč, s pobledlou a napětím staženou tváří.

„Kdo by věřil, jaká to bude úžasná legrace,“ řekl.

Neměl však důvod k obavám. Kýl létajícího člunu rozřízl kalnou

vodu, ta zasyčela a vystříkla do stran, a jak stroj zpomaloval, vodo-

trysky po jeho bocích klesaly a zpěněná brázda za ním se prodlužo-

vala. Potom se letoun zastavil a mírně se pohupoval na hladině neda-

leko soutoku.

Algy si přejel dlaní obličej.

„Díky Bohu,“ zamumlal.

Ginger kvapně slídil očima po březích, zda se na nich neskrývá

nebezpečí, ale mnoho neviděl. Stromy se zde natlačily až k řece a

vytvořily zeď, která se zdála být neprostupná. Řeka připomínala ka-

ňon s kalným dnem a tmavě zelenými stěnami, pomalovanými pruhy

světla, jak mezi větve pronikalo ostré tropické slunce. Dusné ovzduší

obsahovalo všechny vůně a pachy deštného pralesa, omamné i od-

porně čpící hnilobou.

„Nedá se tu dýchat, ale jinak je to O. K.,“ řekl.

„Kdo se chce vydat na průzkum?“ zeptal se Algy a přidal trochu

plyn, aby udržel letadlo na místě, neboť říční proud se kvůli nim ne-

zastavil.

„Mám na palubě svačinu?“ zeptal se Ginger.

„Něco máme, ale tvá svačina to není.“

„V tom případě to sním a pak bychom se s Bertiem vydali na

pouť do ráje. Tam nás nenakrmí. Ty bys tu měl zůstat, Algy, jsi veli-

tel a kapitán letadla. Angus si nutně potřebuje oddechnout a také

něco do žaludku. Vypadá výtečně, ale bude se mi líbit víc, když na-

jdete v lékárně chinin a nacpete ho do něj. Bertie, nezapomeň pisto-

li!“

„Je to rozumné,“ souhlasil Algy a přidal plyn u levého motoru.

Navigátor se poslušně pohnul ke břehu, či přesněji k malé zátoce,

kterou zde vytvořila přitékající říčka.

Letoun klouzal po hladině, ale náhle se příď prudce vychýlila

vzhůru a levé křídlo plesklo o hladinu. S posádkou na palubě to za-

cloumalo a zezadu se ozvalo Angusovo zaklení.

„Co se to k čertu stalo?“ vyjekl Ginger.

„Konečně matička země,“ řekl Algy hlasem, v němž se mísily

obavy se vztekem. „Udělal jsem pěknou pitomost. Měl jsem vědět,

že tyhle praštěné přítoky nanesou vždycky do ústí haldu bláta. Nara-

zil jsem na ten hliněný jazyk přídí. Sedíme!“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

ZDRCUJÍCÍ ZPRÁVA

Snad celou minutu si Algyho oči nenávistně měřily zrádnou ře-

ku a její bahnitý břeh. Věděl, že jeho chyba všem přidělá spoustu

starostí. Letadlo se ztichlými motory trčelo na místě, také řeka šumě-

la tiše, a muži uvnitř seděli bez hnutí.

První se k životu probral Ginger.

„Vstávat, pánové!“ řekl. „Zkusíme našeho draka rozhoupat.

Mohlo by se to povést.“

Bertie a Angus vyskočili, ale zamračený Algy se nehýbal.

„Jemináčku, jdeme na to hned,“ rozjařil se Bertie. „Vstávej, pi-

lote! To bude větší zábava než sázet letadla do hlíny jako brambory!“

Algy se konečně zvedl, avšak zdálo se, že záchranné operaci

moc nevěří. Mohli udělat jen to, že všichni budou společně přebíhat z

přídě na záď, a pokusí se přesunováním vlastní váhy rozhoupat celý

stroj. Čím rychleji se jim zdaří přeběhnout, tím větší bude naděje na

úspěch. Dali se do toho a velení se ujal Bertie, pro něhož to byla ná-

ramná legrace. Řadil ostatní vedle sebe, vydával startovní povely, a

dokonce se dal do zpěvu staré dětské písničky, kterou udával rytmus.

Přeběhli sem a tam asi desetkrát, ale stroj se ani nepohnul.

„Drž konečně zobák!“ okřikl Bertieho na výsost znechucený

Algy, když bylo jasné, že to skotačení nemá smysl. „Nikam to neve-

de!“

„Je tu málo místa a startujeme pomalu,“ kývl Ginger.

„Uznávám,“ vzdal se lord, „ale mám nápad! Je tu deštný prales,

nebo není? Je! Stačí počkat, až zaprší, voda stoupne a…“

„Máme to v suchu, co?“ přerušil ho Algy. „Až zaprší! Prozraď

nám, kdy to bude? Ještě pověz, že umíš přivolat déšť!“

„Ještě jsem to nezkoušel, starouši,“ řekl s úsměvem Bertie. „Ty

ano?“

„Ne!“ vyštěkl Algy.

„Tak vidíš. Nezlob se a nepopírej, že může pršet. Může!“

„Ano. Může taky sněžit, ale je to hromsky nepravděpodobné. Ty

prostě navrhuješ, abychom tu počkali na liják!“

„A proč ne?“

„Nechci čekat.“

„Ty nechceš, aby sprchlo? To je vážně podivné.“

„Ani ne,“ řekl už mnohem klidněji Algy. „Nespoléhej se na

déšť. Spíš potrvá sucho, hladina klesne a stroj zapadne do bahna až

po křídla. Zrzek ho tak pěkně natřel a byl by samé bláto.“

„To bych si také nepřál. Jsem s tebou, starouši,“ pronesl vřele

Bertie. „Absolutně a pro vždycky!“

„Nechte toho žvanění!“ zarazil je Angus. „Zkusme raději skákat.

Všichni najednou. Námořníci to dělají, když jim uvízne na mělčině

člun.“

„Zkusit to můžeme,“ řekl Algy.

Pod Angusovým velením společně hopsali od přídě k zádi a po-

tom zase zpátky, ale docílili pouze to, že se jim zrychlil dech a zvýšil

tep, a Bertiemu vypadl monokl. Navigátor seděl dál v blátě jako při-

kovaný.

„Víte co si myslím?“ ozval se lord, čistící nalezené sklíčko.

„Něco příšerně moudrého,“ hádal Algy.

„Ovšem! Neskáčeme dost vysoko!“

Algy k němu přikročil a chytil ho za košili u krku. „Jestlipak víš,

co by se stalo, kdybychom to udělali?“

„Ne. Co?“

„Prorazili bychom podlahu, propadli se do vody a lokli si.“

„Jemináčku to ne! Uznávám! Jsem hloupý osel. Ale neměl by

ses chovat jako nevychovanec. Proto, že nám chci pomoci z nouze,

mě nemusíš držet u krku. Není to zdvořilé.“

„Jestli chceš vážně pomoci, poradím ti, co máš udělat.“

„Tak pověz!“

„Až tě teď pustím, tak jdi, a rovnou skoč do řeky!“

„Neřekl jsem ti už, starouši, že tvému chování chybí jakýkoli

korektiv?“ prohlásil šlechtic a zatvářil se dotčeně. „Jsi stále nesluš-

nější!“

„Jsem tak slušný, jako ty jsi nechápavý,“ zavrčel Algy. „Nám

totiž opravdu pomůže, když jeden nebo dva z nás odtud vypadnou.

Hladina stále klesá, na břehu je to jasně vidět. Večer můžeme odejít

suchou nohou a s Navigátorem se rozloučit. Taky bude na suchu.

Musíme ho odlehčit a to znamená hodit něco těžkého přes palubu.

Nejlépe cestujícího. Když skočí do řeky dva, zaručuji úspěch. Letoun

se zvedne o pár palců a zase popluje.“

„Když to chceš, starouši, a myslíš, že to pomůže, nejsem proti.

Nic lehčího,“ pokrčil Bertie rameny. „Je tu dusno, špatný vzduch, a

já se jdu provětrat!“

Lord nezaváhal ani vteřinu, vytrhl se Algymu, otevřel dvířka, a

skočil do kalné vody. Zmizel pod hladinou, ale v mžiku se vynořil a

mohutnými tempy plaval ke břehu.

„Dávej pozor! Jsou tu krokodýli!“ křičel za ním Algy a vytáhl

pistoli.

Naštěstí se bál zbytečně. Bertie se dostal ke břehu bez potíží, a

až když se u něj postavil na nohy, viděli, jak zápasí s vazkým hlubo-

kým bahnem. Pracně zdolal poslední yardy a vyšplhal se na souš se

spodní částí kalhot pokrytou blátem. Jeho odění ztratilo půvab a šarm

hodný šlechtického domu, ale Bertie se hrdě napřímil a zamával na

tři užaslé tváře sledující ho z letounu.

„Vidíte mne nebo krokodýla?“ zavolal.

„Vidím lorda!“ odpověděl Angus.

„Osud je krutý a vy jste banda nevděčníků,“ křičel k nim Bertie.

„Jen se podívejte, jak vypadám!“

Mávl rukou a vrátil se k vodě, aby se zbavil bláta, které by ve

vedru rychle zasychalo.

Algy obrátil pozornost k letadlu. Bertieho hrdinské a okamžité

rozhodnutí se projevilo. Znovu zkusili hydroplán rozhoupat a zdálo

se, že to jde, stroj se skutečně lehce pohnul.

„Chce to ještě jednu oběť,“ přihlásil se Ginger. „Když vypadnu,

bude to doufám v pořádku.“

Odmlčel se, svlékl blůzu, a pohodil ji na podlahu. Nemařil čas.

Krátce se rozhlédl, skočil do vody, a plaval k Bertiemu. Podle jeho

vzoru se nerozhlížel, kde co plave a snažil se být co nejdřív venku z

řeky. Měl i štěstí. Dospěl k němu asi o tři yardy dál než jeho před-

chůdce a vylezl nahoru zmáčený, ale blátem neposkvrněný. Postavil

se vedle zamračeného lorda a pocítil zadostiučinění. Jeho oběť neby-

la marná. Stroj se uvolnil, volně se pohupoval na hladině a vzápětí se

ho zmocnil proud.

U otevřených dvířek stál jen zubící se Angus. Algy již přeběhl

do kokpitu, nahodil motory a velmi obezřetně manévroval, jen aby

nezopakoval chybu. Nelenil ani zrzek. Odlomil dlouhý kmínek od

usychajícího keře, přeběhl s ním ke břehu, a když ho ponořil do řeky,

málem přepadl za ním. Voda zde byla hluboká. Zamával a Algy po-

chopil.

Za krátkou chvíli seděli všichni v letadle bezpečně upoutaném u

břehu a jedli.

„Zasloužím dvě porce,“ prohlásil očištěný Bertie. „Nebýt mého

hrdinství, vyhlíželi byste, kdy začne pršet.“

„Kroť se!“ řekl zrzek. „Největší hlad má Angus.“

„Jemináčku, na to pozor,“ varoval Mackaila lord. „Ne aby ses

přejedl. Vyhladovělým lidem je pak excelentně mizerně!“

Poledne již minulo, když Bertie s Gingerem vyrazili na prů-

zkum, jenž rozmarný lord nazval „první křižáckou výpravou novo-

věku“. Postupovali pomaleji, než očekávali, neboť v tomto úseku

nenašli při řece ani náznak stezky, o pěšině ani nemluvě. Vynakládali

hodně námahy, aby se prodrali ničím nenarušenou džunglí. Snad by

našli pohodlnější cestu, ale nechtěli nyní ztratit z dohledu řeku. Tekla

vlevo od nich a byla jediným vodítkem, podle kterého se orientovali.

Žádný z nich nepochyboval, že ji nesmí spustit z očí. Během několi-

ka minut by se beznadějně ztratili v bludišti močálů, padlých kmenů,

sítí lián, a neprostupných houštin nízkých keřů, které jako zázrakem

bujely v temném přízemí pralesa.

Probíjeli se vpřed, ale brzy nedokázali posoudit, kolik toho mají

za sebou, a co je ještě čeká. Podle zrzka, který pozoroval terén z le-

tadla, nebyla vzdálenost od řeky k osadě delší než tři míle. Když se

však někdy zapletli do obzvlášť záludné pasti té ohavné zeleně, za-

pochyboval, zda tam vůbec dojdou. Rychlost dvou mil za hodinu

byla patrně nad jejich síly, a pokud by jí dosáhli, pak jen po krátkou

dobu. Vyčerpávající bylo hlavně brodění se bažinami, kde se zprvu

lekali vyskakujících žab, a pak obcházení padlých stromů. Byl to

úmorný a opakující se zápas se stále stejnými překážkami.

Zdálo se jim, že cesta neskončí a Ginger se co chvíli díval na

hodinky. Děsil se toho, že by tu uvízli do tmy, ale čas jakoby se za-

stavil.

„Ta křižácká výprava je nekonečná,“ řekl. „Dívám se na ciferník

už potřetí a je stále půl čtvrté.“

„Nezastavily se ti?“ zamrkal Bertie a vzápětí si sám odpověděl.

„Na mých je také půl čtvrté.“

„Tak to bude správně,“ vzdychl Ginger. „Mám pocit, že šlapeme

na místě a čas se zastavil.“

Bylo to skutečně jen zdání, neboť za krátkou chvíli se nad nimi

objevily trhliny v zeleném stropě a v nich modré nebe.

„Půl čtvrté a pět minut!“ zajásal zrzek.

Během dalších pěti minut měli nad sebou víc modré oblohy než

zeleně a změť divoké džungle měli za zády. Ginger hodlal vyjevit

své štěstí ještě hlasitěji, ale právě se nadechoval, když ho Bertie chy-

til za rameno a ukázal vpřed.

„Ticho!“ sykl a zastavil se.

„Co se děje?“

„Nevidíš? Někdo tam je.“

„Kde?“

„Na kraji lesa je muž. Viděl jsem, jak se pohybuje.“

„Musel nás už slyšet. Chodíš jako slon.“

Oba právě sahali po zbrani, když se ozvalo zahvízdnutí. Byly to

dva tóny, vyšší a nízký, a Ginger sebou trhl. Znal to hvízdnutí jako

typický signál, kterým se svolávala mládež v londýnském Soho. Byl

to zvuk, který by v džungli nečekal ani ve snu.

„To hvízdal na nás?“ vyhrkl.

„Jak to můžu vědět, starouši?“

Hvízdnutí zaznělo podruhé a pak uslyšeli hlas, jehož přízvuk

skutečně připomínal Soho a londýnské dareby.

„Hejá! Kdo je tam? Pojte sem a hejbněte kostrou.“

„Volá nás,“ hlesl Ginger a obrátil se k lordovi s ohromeným vý-

razem. „Zahlédl nás, nebo nás slyšel. Kdo je to?“

„Někdo, kdo nechodil do dobrých anglických škol,“ řekl Bertie.

„Ten přízvuk je příšerný. „Jemináčku, to je katastrofický jazyk! Ra-

ději bych slyšel vřeštění opic!“

„Ať je to kdokoli, narodil se v Soho,“ řekl zrzek a vykročil.

„Pojď. Vyřešíme to.“

Opatrně ušli asi dvacet kroků a uviděli muže. Nebylo pochyb o

tom, že na ně čeká. Do hněda opálený vychrtlý chlapík mával, a zval

je k sobě. Měl na sobě hadry, které v lepších časech koupil jako

módní flanelový oděv.

„Jeden z osadníků,“ zašeptal Ginger.

„Tak se hněte!“ vykřikl muž. „Čekám na vás hodinu!“

„Na nás?“ užasl zrzek.

„Byl tu váš kámoš. Ňákej Pigglesworth. Řek mi, že přijdete.“

„Bigglesworth?“

„Tak ňák. Znáte ho?“

„Jistěže,“ pronesl Bertie. „Je to náš dlouholetý přítel.“

„Fajn. Doufal jsem, že se přiženete tudy.“

„Doufal?“ Ginger nevěřil svým uším. „Jak vás mohlo napad-

nout, že sem přijdeme, když jsme se pro tuhle cestu rozhodli před pár

hodinami, a nikdo kromě nás o tom nevěděl?“

„Jo, to je možný. Sem ale vo moc víc cest nevede než tahle.“

„Smíme poznat vaše ctěné jméno?“ ozval se Bertie, který se do-

sud nesmířil s žalostnou úrovní vychování nového známého. „Dou-

fám, že to nebudete považovat za dotěrnost.“

„Spíš to nejni důležitý,“ ušklíbl se muž. „Jsem Tom Brigham a

vy už sebou hoďte, jesli ho ještě chcete vidět živýho!“

„Co jste to řekl?“ nadskočil Ginger, který nepochopil, o čem

Brigham mluví, ale jehož se zmocnilo zlé tušení. „O kom to, hrome,

mluvíte? Snad ne o Bigglesovi?“

„A o kom jiným?“

„Co se mu stalo?“ vyjekl Ginger. „To chcete říci, že umírá?“

„Nemám páru, co po něm skočilo, ale je to s nim moc zlý.“

Ginger strnul a zatmělo se mu před očima.

„Jak zlý?“ řekl a nepoznával vlastní hlas, který jakoby k němu

přicházel z dálky. „Kde je Biggles?“

„U Clarka, ale už to má možná za sebou. Když sem vás šel před

hodinou hledat, moc času mu prej nezbejvalo. Musel sem skočit k

sobě pro kvér, protože bez něj do džungle nikdá nevlezu.“

Zrzek se zhluboka nadechl a pak tvrdohlavě opakoval otázku:

„Co se mu stalo?“

„Už jsem vám řek, že nemám páru,“ řekl už trochu unaveně po-

sel špatné zprávy. „On se mě jen zeptal, jesli bych sem nezašel, že

asi přijdete.“

„Kdo se vás zeptal? Biggles?“

„Ne. Joe Clarke, přece. Toho nemůžete znát.“

„Joe Clarke?“ To jméno zrzkovi něco říkalo, ale nebyl schopen

si uvědomit, kde ho slyšel. „Vy sám jste tedy Bigglese neviděl?“

zeptal se s nadějí ve hlase.

„Ne.“

„Ale já se chci…“

„Nechte řečiček!“ přerušil ho Brigham. „Měl sem vás přivést a

vy tu pořád něco breptáte. Máme před sebou pěknej kus cesty, tak se

hněte! Musíme skrz údolí a nikdo nás nesmí vidět! To je vám snad

jasný, nebo ne?“

„Proč by nás neměl nikdo vidět?“ vložil se do věci Bertie.

„Protože vás tam všici hledaj! Vypsali odměnu pět tisíc dolarů

za vás za každýho, a to je tady docela slušnej obnos! Nemyslím, že

by po vás šel někdo z našinců, ale je tu všelijaká sebranka a prachy

dělaj divy!“

Ginger, který se jen pomalu vzpamatovával ze zdrcující zprávy

o Bigglesovi, náhle zvedl hlavu. Konečně se rozpomněl, kde slyšel

jméno Clarke.

„Vy myslíte Joe Clarka, co bydlí v té chatrči na druhém konci

údolí?“ vyhrkl.

„Jo. Jinýho Clarka tu nemáme.“

„A co ten s tím má společného?“

„Ten váš parťák je u něj,“ usouženě vzdychl Tom Brigham. „Jak

tak na vás oba koukám, jste mistři na hovory, a skutek utek!“

„On ho našel, nebo se k němu Biggles uchýlil?“ chtěl se zrzek

dozvědět něco víc o osudu svého velitele.

„Nevím!“ vykřikl Brigham. „Buď půjdete hned se mnou, nebo si

tu můžete vyprávět dál, ale beze mne.“ Byl tak rozzloben, že se jeho

jazyk proměnil téměř ve spisovnou angličtinu.

„Veďte nás, prosím,“ řekl Ginger.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

JEDOVATÁ TARANTULE

Biggles schoulený v temném půdním úkrytu se v duchu proklí-

nal. Neprozíravost, se kterou se tady sám zavřel a odřízl si cestu

zpátky, mohla mít pro něj osudné následky. Po špičkách obešel roz-

lehlé vězení, ale cestu ke svobodě nenašel. Záře měsíce sem sice pro-

bleskovala prosklennými vikýři, jenomže šlo o tak úzká okénka, že

by se jimi protáhla kočka, ale ne dospělý člověk.

Věděl, že si nesmí dovolit dobývat se ven hlučně, a bez hluku se

mohl dostat ven pouze cestou, kterou vnikl dovnitř. Vrátil se k po-

klopu. Víko vězelo v otvoru, kde ho držela jeho vlastní váha, a úzké

spáry neumožňovaly zajatci vypáčit desku nahoru. Zkusil to nehty,

ale hned první pokus ho poučil, že není jaguár. Poklop se ani nepo-

hnul.

Sáhl pro kapesní nůž, ale ani ten se neosvědčil. Víko sedělo jako

přibité. Pak už měl u sebe jen pistoli, nástroj k páčení více než ne-

vhodný.

Prohlédl si podlahová prkna, zkusil do jednoho zaříznout nůž,

ale stavitelé vybrali tak tvrdé dřevo, že mu byl nůž k ničemu. K úni-

ku odtud by mu to stejně nepomohlo.

S nožem v ruce se vrátil k poklopu.

Víko bylo z měkčího dřeva a zdálo se mu, že by v něm dokázal

vyřezat žlábek, který by mu umožnil poklop zvednout. Dlouho nevá-

hal a dal se do práce. Odřezával třísku za třískou, ale šlo to nesmírně

pomalu. Po delší době měl tak otlačené dlaně a prsty, že musel na

chvíli přestat. Podíval se na hodinky a s nepříjemným překvapením

zjistil, že téměř za hodinu práce, vyryl do dřeva žlábek, do něhož by

se nevešla ani tužka!

V duchu zaklel a odložil nůž. Nebylo dosud vyloučeno, že by

stihl setkání s Algym, ale čas prchal neúprosně. Nebyla to sice žádná

tragédie, ale zamrzelo ho to. Po krátké chvíli oddechu se znovu sklo-

nil nad poklop. Zaryl nožík do dřeva nečekaně hluboko, ale snad z

radosti nad úspěchem si nedal pozor. Zatlačil na nůž šikmo, ocelová

čepel se zlomila, přetočila se a zařízla se mu do prstu.

Sykl. Pochopil, že tudy cesta ven nevede. Nožík měl sice ještě

druhé ostří, ale Biggles se práce se dřevem vzdal. Vytáhl šátek, pře-

vázal krvácející ránu a posadil se. Vztekal se sám na sebe, protože

selhal jak při volbě úkrytu, tak jako řemeslník. Biggles se do zdánli-

vě bezvýchodné situace dostal už vícekrát, ale vždy mu pomohl

spásný nápad nebo náhoda. Teď však měl pocit, že past zaklapla a

pokud nezačne rozebírat střešní krytinu, skončí na té mizerné půdě

nadosmrti!

Když si uvědomil svou bídu, trpce se zašklebil. Bude to více než

žalostný konec statečného pilota!

V té chvíli zaslechl, jak se dole otvírají domovní dveře, a nastra-

žil uši. Zazněly kroky, někdo vstoupil. Biggles se ani nepohnul, vy-

čkával kam návštěvník zamíří a dočkal se.

„Jste to vy, Erichu?“ tlumeně zazněl Stitzenův hlas.

„Já.“

„Poslyšte. Na půdu se dostal pták, nebo nějaká podobná havěť.

Po celou dobu se tady snažím usnout, ale stále mě seshora ruší něja-

ký šramot. Něco tam je. Vylezte na půdu a vyžeňte to. Buďte ale

opatrný, mohl by to být i had.“

„Podívám se tam,“ řekl Stalhein.

Biggles sebou trhl. Dveře jeho vězení se otevřou. Pocítil příjem-

né vzrušení, ale také obavu, aby nevyměnil jedno vězení za druhé,

kde by byl pod dohledem. Dosud mu nepřišlo na mysl, že by někoho

v této noční hodině napadlo lézt na půdu. Pod ním to zaskřípalo, von

Stalhein už stoupal po žebříku.

Kdyby si Biggles ukroutil hlavu, neobjevil by na půdě místo,

kde se schovat. Na půdě nebylo nic, ani jedna odložená skříň, ani

jediná stará židle. Připadal si, jako nahý na náměstí. Zvedl zrak ke

dvěma ocelovým válcům stojícím uprostřed místnosti a zavrtěl hla-

vou. Za nimi by se neschovala ani vyhublá krysa.

Mohl se pokusit o jedinou věc. Složit se na podlahu, přimáčk-

nout se k ní, a to také Biggles udělal. Neměl už čas a tak se rozplácl

hned vedle poklopu s hlavou sotva yard od něho. Ležel tam pak bez

pohybu s nadějí, že si ho návštěvník nevšimne.

Víko se nadzvedlo a na půdu vnikl pruh světla z haly. Rozšířil se

a v otvoru se objevila hlava, potom ramena, a von Stalhein se neza-

stavil, dokud nebyl nahoře. S viditelnou námahou se postavil, zřejmě

se stále ozývalo staré poranění nohy. Držel v ruce baterku a světlo z

haly vykreslilo na okamžik groteskní stín jeho hubené postavy na

půdním stropě. Pak to cvaklo a světlo ze Stalheinovy svítilny zamíři-

lo nahoru. Hledal nejspíš ptáka, který pronikl na půdu, a stíny u pod-

lahy ještě více ztemněly.

Vždycky je možné zvažovat, proč se něco odehrálo právě tak a

ne jinak, a co by se stalo, kdyby dění ovlivnila nějaká jiná náhoda.

Takové dohady nikam nevedou. Stalhein prostě začal pátrání tak, že

zaměřil proud světla nahoru ke stropu, nikoli na podlahu a tak došlo

k tomu, že se o ležícím Bigglesovi dozvěděl, až když bylo pro něj

pozdě. Kdyby zaměřil svítilnu dolů, bylo by pozdě pro Bigglese.

Náhoda však stála na straně skrývajícího se muže a Bigglesovi

trochu pomohlo i to, že Stalheina asi trochu oslnil svit jeho vlastní

baterky. Sklonil oči a ustoupil o kousek stranou, čímž prodloužil

dobu, kdy mohl Biggles jednat. Ten ani potom neměl víc času než

necelé dvě vteřiny, ale využil jich dokonale. Vymrštil se z podlahy

tak rychle a tiše, že by mu mohla závidět i kočka, a vztyčil se za zády

von Stalheina.

Němec nepostřehl, co se za ním děje a stočil svítilnu doprava,

zřejmě se tím směrem hodlal otočit.

Biggles však na to nečekal. Rozpřáhl se a s veškerou silou udeřil

Stalheina do zad. Rozhodl se pro tohle primitivní řešení proto, že

bylo nejtišší ze všech, která přicházela v úvahu. Mužův pád na pod-

lahu si mohl Stitzen, který jistě dole poslouchal, jak jeho přítel loví

papoušky, alespoň na pár vteřin vysvětlit jeho nešikovností.

Výsledek útoku byl oslnivý. Stalhein jen vyhekl, svítilna mu vy-

létla z ruky, narazila na stěnu, zhasla, a sám napadený muž přepadl

vpřed, a zřítil se na podlahu asi tři yardy od místa útoku. Jeho hlava

dopadla na zem, až to zadunělo, a omráčený muž tiše ležel na podla-

ze.

Toho si však už Biggles nevšímal. V mžiku byl u otvoru, šplhal

dolů, a zavřel nad sebou poklop. Úlohy se vyměnily, Stalhein byl v

situaci, kterou Biggles tak důvěrně znal, a uprchlík jen čekal, kdy se

uvězněný ozve. Na vteřinu však zavládlo ticho. Biggles byl ještě na

žebříku, když se ozval někdo jiný.

„Co to Erichu děláte?“ zazněl Stitzenův hlas. „Upadl jste?“

Biggles vteřinu čekal, a když Stalhein neodpovídal, přiložil si

dlaň k ústům a pokusil se napodobit jeho hlas.

„Už je to v pořádku,“ zavolal. „Upadl jsem.“

„Nezranil jste se?“

„Ne,“ vyrazil ze sebe Biggles, který slyšel, jak se Stalhein naho-

ře převaluje po podlaze. Nebylo těžké si domyslet, že ho pád na prk-

na napůl omráčil, a že se mu zas vrací vědomí. Biggles sáhl na kliku

domovních dveří, když se ozval hlas, patřící skutečně Stalheinovi.

Zněl skřípavě a navýsost zuřivě:

„Pozor!“ zaznělo z půdy. „Vstaňte Paule a vezměte si pistoli!

Utíká nám!“

„Co to říkáte?“ vyjekl Stitzen a Biggles slyšel, jak se nemocný

muž hrabe z lůžka. „Kde je? Kdo je to?“

Biggles neměl nejmenší chuť před něj předstoupit a představit se

mu. Vyšel ven ze dveří, udělal pár kroků do šera, a potom mu bleskl

hlavou další šílený nápad. Stanul, vrátil se, a zůstal stát u zdi blízko

vchodu. Sotva si opřel záda, ozval se z domu Stalheinův hněvivý

pokřik: „Pusťte mne ven! Zavřel mne tady!“

„Kdo vás zavřel? Odpovíte nebo ne?“

„Nedá se to zevnitř otevřít!“ ječel Stalhein.

Biggles tiše poslouchal a nedokázal se ubránit úsměvu, když

slyšel zaskřípání dveří a tlumené Stitzenovy nadávky, jak se muž

pomalu šoural chodbou k žebříku.

„Tak kdo to byl?“

„Bigglesworth přece, u všech čertů,“ zavřískl téměř nepříčetný

Stalhein. Zavrzal žebřík. Stitzen šplhal nahoru a pak se ozvala rána,

jak poklop dopadl na tvrdá prkna půdy, a po chvilce stáli oba muži

na chodbě. Stalhein si oprašoval šaty a oba muži tiše proklínali svůj

bídný osud a celý svět.

„Ten chlap byl po celou dobu na půdě,“ žaloval Stalhein. „Sice

jsem ho neviděl, ale s jistotou vím, že to byl Bigglesworth. Na světě

není nikdo jiný, kdo by si tohle dovolil.“

„Říkal jste přece, že je pryč, že…“

„Řekl jsem, že nikdy nevím, co ho napadne!“ odsekl Stalhein.

„Kam zmizel?“

„Protože zjistil, co chtěl, uhání pryč. Už tu nemá co dělat.“

Biggles s pistolí v ruce vkročil zvenčí do otevřených dveří. „Za-

se špatně, von Stalheine,“ řekl. „Kdy se konečně poučíte z vlastních

chyb? Nekoukejte tak užasle. Sám jste prohlásil, že nevíte co udělám.

Dejte ruce nahoru! Myslím to vážně!“

Von Stalhein trhl hlavou k žebříku na půdu. „Po celou dobu jste

byl tam nahoře?“

„Kde jinde,“ ušklíbl se Biggles. „Věříte, že jsem se už dlouho

tak nepobavil, jako když jsem poslouchal váš rozbor mého chování a

nápadů?“

Pozoroval při řeči Stitzena. Tu tvář znal, byla mu povědomá, ale

stále nevěděl, kam ji zařadit. „Celý váš rozhovor stál za poslech,“

dodal.

„Moc pěkné. Budeme tu stát ještě dlouho?“ zavrčel Stalhein v

zoufalé snaze udržet si svou důstojnost. „Tak co?“

„Dobře, dobře,“ uznal Biggles. „Nemusíme stát zrovna tady.

Když se vám tu nelíbí, můžeme dovnitř. Chodbou doleva! Držte ty

ruce nad hlavou! Oba dva! Jděte! Až budu chtít, abyste zastavili,

povím vám to!“

Von Stalhein pokrčil rameny a vydal se na cestu. Stitzen, malý a

zavalitý muž s holou lebkou, kráčel za ním. Prošli chodbu až na ko-

nec.

„Zastavit stát!“ zavelel řízně Biggles. „Vpravo do dveří!“

„Víte co je uvnitř?“ podivil se Stalhein.

„Ovšem. Vím dokonce i co tam není. Vybral jsem pro vás tenhle

útulek proto, že nemá okna. Nemám zájem, abyste tropili nějaké ne-

plechy. Ještě mám v domě práci. Jděte dovnitř. Tak se pohněte, cho-

vejte se ukázněně, a ne aby vás napadlo střílet do dveří. Nadělali

byste si zbytečnou škodu!“

Von Stalhein si změřil Bigglese zkoumavým pohledem, jakoby

chtěl vyčíst co má za lubem, a pak vstoupil do skladu. Pohled Stitze-

nových očí byl jednoznačný. Byla v nich vražda. Biggles zavřel dve-

ře, otočil klíčem, a aniž by se obrátil, zamířil k domovním dveřím.

Opatrně vyhlédl ven. Zahrada se utápěla v namodralém světle měsí-

ce, nikdo nebyl v dohledu. Otočil se do chodby a pak to šlo ráz na

ráz.

Nejdříve vtrhl do kuchyně, kde našel prázdnou krabici od kakaa

s dobře těsnícím víkem. Strčil ji do kapsy, a co nejrychleji přeběhl ke

zbrojnici. Strhl z háku mauzerovu pistoli a pak si vybral několik pu-

šek. Opřel je o stůl, podle jejich ráže vybral střelivo a naplnil si

kapsy náboji. Navěsil si pušky přes ramena a vyběhl na chodbu.

Zbraně byly tak těžké, že se až nahrbil, ale nehodlal je nést příliš

daleko. Byl si jistý, že již samo jejich zmizení udělá Němcům těžkou

hlavu.

Obešel bungalov. Před ním se tyčila kaktusová hradba ježící se

ostny. Postupoval podle Gingerova návodu a v duchu mu vzdal dík,

neboť právě od něj přesně věděl, jak vypadá okolí domu. Prosmýkl

se otvorem, o který se přičinil zrzek, a těžkými kroky sestoupil k

vodě. Ucítil pach hnijících rostlin, promísený s podivným čpěním

nějaké chemikálie, a na vteřinu se zastavil, aby se jeho oči mohly

přizpůsobit šeru. Vstoupil do říše moskytů, kteří mu okamžitě dali

najevo, kdo je zde pánem.

„Hmyz!“ zamumlal a vyplivl komára, který si mu sedl na rty.

„Mně docela stačily ty dvě štěnice, co bzučely německy!“

Zbraně mu vadily při průchodu mezi kmeny a teď mu ztěžovaly

obranu proti mračnům létajících nepřátel. Plácl se dlaní přes tvář a

hlaveň jedné z pušek se mu bolestivě zaryla do krku.

„To není ráj, to je očistec,“ zasyčel.

Šel při břehu pomalu, krátkým krokem, a podrážky jeho bot se

zarývaly do změklé půdy. Moskyti nějak rozpoznali bezbrannost

nové oběti a nalétávali na ni v letkách, perutích a leteckých svazech.

Bezmocný Biggles tiše trpěl, mrkal a křečovitě stahoval tvář,

aby odehnal útočníky alespoň od očí.

Konečně uznal, že je dostatečně daleko a zastavil se. Shodil ná-

klad na zem a rozhlédl se. Hrozivá ostnatá hradba se táhla souběžně s

břehem asi pět yardů od vody. Uložil u ní pušky a střelivo, aby neby-

ly každému na očích, a vylovil z kapes výkres, který strhl z prkna, a

krabici od kakaa. Složil papír, vecpal ho do plechovky, a pečlivě

uzavřel víčkem. Vyhrabal v měkké půdě díru, uložil do ní plechový

poklad a zahrnul ho prstí. Opatrně, aby se nezranil o ostny, odlomil

od sousedního kaktusu několik uschlých kusů a pohodil je navrch.

Byl hotov. Narovnal se, aby se vrátil k vodě, a náhle pocítil, jak

se mu něco zezadu sneslo na levý loket. Byl to jen letmý dotek. Po-

hlédl tam. To něco bylo velké, černé a podivně měkké. Trhl paží a

ucítil lehké bodnutí. Ta podivná černá věc spadla na zem. Měsíční

světlo pronikalo mírně se pohybujícími větvemi a vytvářelo na zemi

změť beztvarých tmavších skvrn. Věc mezi nimi zmizela a Biggles

nepoznal, co to bylo.

Uvědomil si, že má nejvyšší čas vyrazit za přáteli, a že přece

nemůže řešit záhady nočního pralesa, a hledat něco, co se ho jen let-

mo dotklo. Vykročil, netrpělivě mávl paží, a v tom okamžiku v ní

pocítil tak nesnesitelnou bolest, že mu zkroutila celé tělo. Přitiskl

druhou ruku k ústům, aby zabránil výkřiku. Měl pocit, jakoby mu do

paže zajela silná rozžhavená jehla. Krutá bolest se ozvala v lokti a

pak pomalu stoupala k rameni…

Biggles vteřinu nebo dvě strnule stál a nebyl schopen myslet na

nic jiného než na bolest. Ta se trochu zmírnila a hlavně pomíjel pr-

votní šok a on pochopil, k čemu došlo. Zatočila se mu z toho hlava,

zvedl se mu žaludek, a měl pocit, že bude zvracet. Vlny nevolnosti

ustupovaly jen pomalu. Biggles už věděl, co ho kouslo. Byl to nejod-

pornější a určitě také nejjedovatější hmyz celé Jižní Ameriky – pa-

vouk tarantule!

Sebral všechny síly a vyrazil zpátky na místo, kde bude víc svět-

la. Věděl, že musí ránu co nejrychleji ošetřit a to by ve tmě nedoká-

zal. Takové místo najde jedině na zahradě! Musí zpátky kaktusovým

plotem, zpátky, zpátky!

Na nebezpečí, které mu tam hrozilo od lidí, vůbec nemyslel. Byl

napaden jiným nepřítelem a neubránil se útoku, jehož následkem

bývá obvykle smrt!

Uháněl temným kluzkým břehem, kde se příliš nevyznal, klopý-

tal a jednou i upadl, ale dokázal najít otvor v živém plotě, vyhnout se

trnům a zastavil se na místě zalitém měsíčním světlem. Kousek od

něho stál temný bungalov. Již cestou si strhl z ruky hodinky, vyvlékl

kožený pásek, vyhrnul rukáv košile a stáhl páskem paži nad rychle

opuchající ránou. Pak přišel na řadu kapesní nůž. Při otvírání jediné

zbývající čepele si musel pomoci zuby. Nahmatal pak oteklinu a je-

diným tahem ji prořízl. Tlumeně zaúpěl. Z rány vytryskla krev a bo-

lest se vystupňovala k nevydržení. Sklesl na zem do vysoké trávy a

tiše sténal.

Na krátkou chvíli ztratil představu o místě, kde se nachází, o ča-

se který prchá a vnímal jen bolest. Konečně se mu zas podařilo mys-

let. Vnucoval si představu, že s vytékající krví ustupuje i bolest. Me-

chanicky zastrčil nůž do kapsy, přitáhl zdravou rukou poranění k

ústům a pokusil se jed vysávat. Bylo to obtížné, bolestivé a ohavné,

ale zkoušel to znovu a znovu. Když plival krev kolem sebe, připadal

si jako zvíře, a znovu se mu zvedl žaludek.

Potom se zhroutil do trávy naznak. Celou levou paží tepala hor-

ká bolest, ale Biggles měl opět smysly pohromadě. Nejdřív si uvě-

domil, že se v trávě kolem mohou skrývat jedovatí hadi. S námahou

se postavil na nohy. Mozek mu opět pracoval a v tom okamžiku si

uvědomil, že potřebuje sehnat protijed. Přešlapoval na místě jako

opilý a pak si vzpomněl.

„Hypermangan,“ zachrčel a nevěřícně potřásl hlavou, když se

mu vybavil i název chemikálie – manganistan draselný. „Ještě to se

mnou není tak zlé…“

Oči mu padly na nedaleko stojící bungalov a téměř současně si

uvědomil, jakou spoustu chemikálií viděl při prohlídce doktorovy

laboratoře. Nezaváhal ani vteřinu. Věděl, že tam asi narazí na von

Stalheina i Stitzena, ale bylo mu to jedno. Sáhl pro pistoli a vykročil,

či spíše se začal potácet, směrem k domu. V laboratoři určitě hyper-

mangan najde. Náhle si byl jistý, že si tam lahve se zabroušeným

hrdlem a vytouženými fialovými krystalky všiml.

Dopotácel se do domu a opřel se o zárubeň. Hala byla prázdná.

Oba Němci dosud vězeli ve skladu a první zvuk, který Biggles usly-

šel, bylo kopnutí do stále zamčených dveří a vzteklý, unavený výkřik

jednoho z vězňů. Biggles na to nedbal, doklopýtal přímo k laboratoři,

vstoupil a zamířil k nádobám a lahvím. Hypermangan zde byl, ale

trvalo několik minut, než ho našel. Bigglesova kolena roztřesená

šokem zavinila, že při hledání shodil několik lahví na podlahu a z

tápající ruky mu vypadla i vytoužená láhev. Pádem na zem se rozbi-

la.

Poklekl, sebral z podlahy několik fialových krystalů, a vmáčkl je

do rány. Krvácela už málo. Nahmatal šátek, přitiskl ho k lokti a vra-

cel se ven. Víc se udělat nedalo.

Vnitřní napětí povolilo, ale vrátila se nevolnost. Biggles musel

ven, na vzduch.

Opět stál v měsíčním svitu, zápasil s blížící se mdlobou a v

mozku mu vířila jediná myšlenka. Schovat se! Blikla mu v hlavě

jako neonový nápis, zhasla, zakroužila a vrátila se. Schovat se! Big-

gles šel krokem náměsíčníka zpět k otvoru v živém plotě a jeho zrak

těkal po okolí, kde najde hluboký stín, v němž by se ukryl. Uviděl

temné místo, ale když se před ním zastavil, poznal mrtvé tělo Emil-

ky, kterou zabil on sám. Bez zájmu se otočil.

Opět stál před otvorem v plotě a žasl nad tím, že je tu sám. Proč

tu nikdo není? Cítil se nesmírně slabý a nemocný. Proč ho všichni

opustili? Proč tu je jen mrtvola černé kočky? Proč?

Zvedl hlavu a stromy kolem se náhle daly do pohybu. Sledoval

je očima. Tančily nějaký tanec. Valčík? Tango? Zatočil se s ním celý

svět a sesul se do trávy. Zkroutil se do klubíčka jako zraněné zvíře,

smysly ho opouštěly, a u vědomí ho udržovala jen myšlenka, že tady

nesmí zůstat, že tu jsou jedovatí hadi a von Stalhein. Trvalo to minu-

tu, možná i pět a pak varovná myšlenka zvítězila nad mdlobou.

Biggles vstal a vydal se na pouť. Sotva věděl co dělá, a docela

jistě netušil, kudy se ubírá. Prošel otvorem v plotě a vydal se pobřež-

ní pěšinou. Zcela instinktivně šel stále doleva, upadl do nějaké ohav-

né vody, vstal, přebrodil se přes jakýsi úzký potok, prodral se záhad-

ným houštím, a pak se před ním otevřela travnatá pláň. Bigglesovy

nohy mířily údolím k místu, kde do něj prvně vstoupily. Mozek je

nekontroloval. Cítil to jen jako děsivou noční můru s klopýtáním,

padáním, a narážením do překážek. Levá paže přitom jakoby hořela

plamenem. Prvním z Bigglesových dalších vjemů bylo to, že začíná

svítat.

Vůbec netušil, jak šel dlouho a kam dospěl. Čas a vzdálenosti

otupený mozek nevnímal. Jeho vědomí ochromoval jed a jeho srdce

svádělo urputný souboj se stejným nepřítelem. Až někde na okraji

jeho vědomí tkvěl pocit, že ruka mu vězí v ohni, a tvář že má zbro-

cenou chladným potem.

A pak se zastavil a užasle civěl kolem sebe. Kraj odněkud znal,

neuvědomoval si však odkud. Nevzpomněl si, že touto cestou šel s

Gingerem do doktorova domu. Nenapadlo ho, že tehdy spolu kráčeli

opačným směrem. Bigglesovy nohy urazily dalších sto yardů a pak

se zastavily podruhé. Byla tu špinavá chatrč. Znal ji. Měl by ji znát,

vždyť tam tehdy byl ten muž… muž… kdo to jenom byl? Jak se jme-

noval?

Urazil posledních pár kroků, a když padl na chatrné dveře, jmé-

no se mu vybavilo.

„Joe Clarke…“ zasípal.

Něco nad ním zavrzalo a pak uslyšel hlas, přicházející k němu z

neskutečné dálky:

„Co se to tu k čertu děje? Kdo to sem zas leze?“

„Joe Clarke,“ opakoval Biggles.

Někdo si k němu klekl.

„Je vám zle? Co se stalo?“

„Tarantule,“ vydechl Biggles.

„Hrome,“ řekl Clarke. „To je ale bída, člověče!“

Vzal z Bigglesových prstů pistoli, strčil ji do kapsy, uchopil

zhrouceného muže pod pažemi a dovlekl ho do stavení.

„Hej, děvče!“ vykřikl Joe. „Lily, pomoz mi!“

Biggles slyšel, jak zapadly dveře a jak k němu někdo přichází.

Byla to asi žena. Dva lidé ho zvedli a položili na lůžko u stěny. Vě-

děl, že tu ti lidé jsou, ale neviděl je, vládlo tu šero.

Joe přešel ke skříni stojící blízko krbového ohniště a vrátil se k

němu s jakousi lahví a pohárkem. Nalil do něj hnědou tekutinu a při-

ložil pohár k Bigglesovým rtům.

„Vypijte to!“ řekl. „Trochu to pomůže. Zpomaluje to účinky je-

du v krvi.“

Biggles poslechl a měl dojem, že vypil další dávku jedu. V hr-

dle, které bylo jedním z mála míst, kde ho dosud nic nebolelo, ucítil

oheň. Otřásl se, rozkašlal, a vrátil se mu trapný pocit, že bude zvra-

cet.

„Co to bylo?“

„Tequila! Je to zdejší zázračný nápoj,“ odpověděl Joe. „Je to

odporné pití, ale vážně pomáhá. Prý je mnohem lepší než whisky

nebo brandy. Pomáhá dokonce po uštknutí některých hadů, Stačí se

pořádně napít a je po starostech.“

Biggles vypil druhý pohár, lehl si na záda a oči se mu zavřely.

Těžce dýchal, zkusil pohnout levou paží, ale byla jako ze dřeva. Za-

bývala se jím paní Clarková, která mu rozstřihla rukáv košile a přilo-

žila na ránu něco horkého.

„Je to velmi ošklivé,“ řekla. „Kousla vás ta špinavá nestvůra.

Černý pavouk. Často ho tu slyším, jak bloudí noci. Někdy je jich víc,

a když běhají ve tmě kolem domku, zní to jako tikání hodin. Snaží se

mě vyděsit k smrti, ale nedostanou se dovnitř, a jdou zabíjet jinam.“

„Nemluv tolik, Lil, děsíš ho,“ napomenul ji Joe, naklonil se nad

nemocným a řekl: „Kde je váš přítel, co tu byl včera s vámi? Je živ?“

„Nevím,“ vydechl Biggles.

„Pokusil bych se ho najít a přivést sem.“

„Je asi někde u řeky…“

„Po proudu nebo proti němu?“

„Nevím… spíše dole. Hledejte letadlo.“ Biggles se zkusil posa-

dit, ale Joe mu to nedovolil. Pak se obrátil k ženě.

„Zůstaň u něj a snaž se do něj nalít hodně vody. Pokusím se na-

jít jeho přítele. Promluvím i s našimi, třeba by někdo mohl pomoci.“

Poslední větu již Biggles neslyšel. Upadl do mrákotného stavu

mezi spánkem a mdlobou. Ve snu prchal před šestinohými obludami

a pak padl do rukou doktora a von Stalheina, kteří mu přejížděli po

ruce žhavou žehličkou a divoce se při tom smáli…

KAPITOLA PATNÁCTÁ

STATEČNOST PANÍ CLARKOVÉ

Když Biggles opět otevřel oči, byl v domku sám. Chvíli nebyl

schopen se rozpomenout kde je a co se s ním dělo, paměť se mu však

rychle vrátila. Přičinila se o to hlavně bolest, která vytrvale tepala v

jeho levé paži. Celou ruku měl ovázanou, ale jinak měl v hlavě jasno

a pominuly i závratě a nevolnost.

Zavrzala podlaha a z přilehlé místnosti přišla paní Clarková.

Ihned si všimla, že se pacient probral.

„Cítíte se lépe?“ řekla.

„Ano, díky. Ruka mě stále hodně bolí a v hlavě mi trochu duní,

ale nepřipadám si na umření.“

„To je dobré znamení,“ kývla žena. „Měli jsme strach, ale teď

vypadáte mnohem lépe. Žasla jsem, jak jste si sám dokázal ránu ošet-

řit. Jste statečný člověk. Jed, který ještě máte v krvi, by vám už ne-

měl ublížit.“

„Kde máte manžela?“

„Hledá vašeho přítele a je pryč už dlouho. Nelíbí se mi to.“

„Kolik je hodin? Moje hodinky jsou v kapse.“

„Za chvíli budou čtyři. Nemyslete si, že budete něco podnikat, i

když jste už to nejhorší překonal. Dlouho jste blouznil a pak jste

usnul. O to se zasloužila tequila. Pomohla vám.“

Biggles jen těžko pochopil, že už jsou čtyři odpoledne. Strávil v

bezvědomí víc než dvanáct hodin! Co dělal v té době Ginger, a ti

druzí dva? Nepochyboval, že ho hledají, a trhl sebou, když si uvě-

domil, jaké nebezpečí jim hrozí. Pokud narazí na Stitzenovy muže,

kteří slídí džunglí, dojde k boji. Když Stitzen nabídl pět tisíc dolarů

za Bigglesovu kůži, určitě nepřipustí, aby mu unikli další lidé, kteří

odhalili tajemství osady. Pokusil se napřímit na lůžku, ale nešlo to.

Nedokázal překonat slabost.

„Nechte těch hloupostí!“ řekla jeho ošetřovatelka, přikročila k

lůžku a zahrozila mu prstem.

Biggles smutně vzdychl. Ještě netušil, že o tom co se v osadě

děje, se dozví velice brzy a proti své vůli.

Sotva od něj paní Clarková odstoupila, zadusaly před domkem

spěšné kroky, rozlétly se dveře, a dovnitř vtrhli dva urostlí černoši,

oblečení ve stejných bílých šatech, jaké nosil Pedro. Oba svírali v

ruce biče.

„Co tu chcete?“ vyjekla paní Clarková. „Vypadněte odtud!“

„A kdopak je tohle?“ zavrčel jeden z nich a hrubě ji odstrčil

stranou. „To je on! Toho právě hledáme!“

„Ať už jste venku!“ bránila Bigglese žena. „Ten člověk je vážně

nemocný!“

Muž si jí nevšímal. Uchopil Bigglese za límec košile a trhnutím

ho posadil. Bezvládná paže se pohnula. Biggles se neovládl a ostře

vykřikl. Krutě to zabolelo.

„Nechtě ho, vy surovče!“ vzplanula paní Clarková a obořila se

na něj se zjevným úmyslem vyškrábat mu oči.

Černý muž byl bohužel mnohem silnější a rychlejší než ona.

Mávl paží, chytil ji za ruce, a odhodil ji na protější stěnu. Tvrdě na ni

narazila a sesula se na podlahu. Muž se s úšklebkem obrátil k Biggle-

sovi.

„Jdeme!“ zavelel. „Na nohy! Vstát!“

Chudák Biggles se o to pokusil. Nohy pod ním poklesávaly, ja-

ko by je měl z měkké gumy. Cítil, že ho daleko nedonesou. Bolelo to

a každý krok byl utrpením.

Nezlomná paní Clarková vstala. Těžce oddychovala, ale výraz

její tváře svědčil o tom, že touží po krvi. Chystala se k novému útoku

a probodávala očima černocha, který drsně postrkoval Bigglese ke

dveřím. Ten přemohl bolest a zatápal rukou v kapse. Svou pistoli

však hledal marně, ne a ne si vzpomenout, kam zmizela. Jak o tom

přemýšlel, málem upadl, a zachytil se pravou rukou černocha, který

to nečekal. Snad to považoval za útok, nemotorně uskočil a oba

upadli.

Bolest přiměla Bigglese k dalšímu výkřiku, černoch hrubě za-

klel, a hrabal se na nohy. Paní Clarková vyjekla. Asi by se na něj

vrhla, jenže v té chvíli zakročil druhý černoch. Švihl po ženě bičem

tak rychle, že si sotva stačila zakrýt paží obličej. Bič zasvištěl, ovinul

se jí kolem předloktí, muž si ho silou přitáhl, a strhl tím ubohou paní

Clarkovou na zem. Padla na tvář.

Oba původní obyvatelé domku leželi na podlaze a nájezdníci na

sebe pohlédli s vítězným úšklebkem.

„Vy hnusné bestie!“ zazněl v té chvíli ode dveří ostrý a jasný

hlas.

Oba černoši tam pohlédli. V otevřených dveřích stál Joe Clarke.

Tvář měl bílou jako křída a oddychoval jako člověk, který právě do-

běhl k cíli. Jeho rychlý dech však spíše ovlivnilo vzrušení a vztek. V

očích, upřených na černocha, který švihl jeho ženu bičem, svítila

nenávist. V ruce svíral pistoli a Biggles pochopil, proč nenašel svou

zbraň.

„Vy zbabělé bestie!“ opakoval Clarke a nespustil z černocha oči.

Ten se ani nehnul, očarovaně hleděl na zbraň a patrně uvažoval jak

ven z bezvýchodné situace.

Pak zvedl zrak a uviděl v Clarkových očích něco, co ho přimělo

k akci. Jako lasice se vrhl ke dveřím, vedoucím do vedlejší místnosti,

avšak náhlý pohyb Clarka nezaskočil. Jeho ruka se pohnula a z pisto-

le vyšlehl plamen.

Černý muž se zastavil. Pomalu se obrátil a snad i viděl malý

modrý obláček stoupající od ústí hlavně ke stropu. Otevřel ústa, ja-

koby chtěl něco říci, ale náhle mu ochably svaly, a muž padl na pod-

lahu. Zadunělo to.

Joe na něj vytřeštěně hleděl, zato druhý černoch neváhal ani vte-

řinu. Vrhl se skokem ke dveřím. Joe se mu pokusil přehradit cestu,

ale muž překonal strach z namířené zbraně, a rozmachem paže odho-

dil Clarka stranou. Pistole vylétla z Clarkovy ruky a černoch se za-

stavil s vítězným výrazem ve tváři. Sáhl za pás, vytáhl dlouhý nůž, a

pomalu postupoval k odzbrojenému muži. Ruka s nožem se zvedala a

oči se upíraly na Clarka, neboť ženu ani nemocného Bigglese nebral

černoch vážně. Zmýlil se.

Paní Clarková s rozcuchanými vlasy se kočkovitým pohybem

vrhla po ležící pistoli. Zvedla ji z podlahy a k Bigglesově překvapení

si s ní věděla rady. Namířila na černocha a dvěma plíživými skoky se

ocitla za jeho zády, ústí hlavně snad jen stopu od nich. Muž nějak

vytušil nebezpečí, obrátil se, a v té chvíli třeskl výstřel. Černoch se

vymrštil a padl na podlahu, napřaženou paži s nožem nad hlavou.

Vypadalo to, jako když plavec skočí do mělké vody. Muž zavrčel

jako zraněné zvíře a ohnal se po noze paní Clarkové, naštěstí ji mi-

nul.

Žena natáhla ruku s pistolí, vystřelila podruhé, a opět a opět,

střílela tak dlouho, dokud spoušť necvakla naprázdno! To se už tělo,

ležící u jejích nohou, nehýbalo.

„Díky, Lil,“ řekl třesoucím se hlasem Joe a vzal ženu do náruče.

Vytrhla se mu, odhodila vyprázdněnou pistoli zem, zhroutila se na

židli, a zakryla si tvář dlaněmi. Celá se chvěla, jako listí osiky za

podzimních větrů, a pak se rozplakala.

„Ona nás zachránila,“ obrátil se Joe k Bigglesovi. „Děkuji Bohu,

že mi pomohl najít takovou manželku,“ řekl rozechvělým hlasem.

Klekl jí pak k nohám a tiše jí hladil vlasy.

„Jste šťastný člověk, Joe,“ řekl Biggles, který se musel dívat na

děsivý výjev se šťastným koncem pouze jako bezmocný svědek.

„Máte skvělou ženu a připadám si jako idiot, že jsem ji nedokázal

ochránit, a zakročit sám…“

„Také si to říkám,“ kývl Clarke.

Jenomže na rozjímání nebyl čas. Venku, přede dveřmi se ozvaly

další kroky. Blížil se další vetřelec.

„Tu pistoli!“ vyhrkl Biggles. „Rychle! Musím ji nabít!“

Joe Clarke zvedl zbraň, ale když ji podával Bigglesovi, zjevil se

v otevřených dveřích muž. Byl to Bertie!

Bertie Lissie s pistolí v ruce se zarazil na prahu, poznal Biggle-

se, uviděl sedící ženu, Clarka a dvě ležící mrtvá těla. „Jemináčku,“

lehce se uklonil a zastrčil pistoli do kapsy. „Odpusťte prosím, vážená

dámo, že vstupuji do vašeho domu bez pozvání. Jednu návštěvu jste

již měli, že ano?“

Ve dveřích se objevil Ginger a další, neznámý muž.

„Alespoň vy mlčte!“ vyzval je Biggles a otočil se k Bertiemu.

„Nazdar!“ pronesl káravým tónem. „Ty na svou zdvořilost jednou

strašně doplatíš.“

Bertie polkl. Ginger ho odstrčil a přelétl očima celou scénu.

Zrak mu ulpěl na stojícím Bigglesovi, sklouzl k mrtvým tělům a vrá-

til se tam, kde s prohlídkou začal.

„Jak se dozvěděli, že tě tu najdou?“

„Ti odporní lotři bili mou ženu!“ vzal si slovo Joe Clarke, dřív

než stačil Biggles odpovědět.

„Oni jsou schopní mlátit ženy?“ vyhrkl Bertie. „To je ale roš-

ťárna volající do nebe, jestli víte co tím myslím.“

„Co se tu stalo?“ domáhal se odpovědi Ginger. „Co je s tebou?

Slyšeli jsme, že umíráš.“

„Zadrž,“ řekl Biggles. „Díky paní Clarkové a Joemu už na tom

nejsem tak zle. Kousla mě tarantule a napumpovala do mě tolik jedu,

že bych to asi opravdu nepřežil. Byl čistý, neředěný a zbytky mám

ještě v sobě. Už je to ale lepší.“

„Brigham nás sem hnal, abychom tě ještě našli živého.“

„Kdo je Brigham?“

„Tenhle pán,“ ukázal Ginger na vyhublého muže. „Našel nás v

džungli a přivedl sem.“

Joe, který mezitím ošetřoval zhmožděnou paži své ženy, otočil

hlavu k Bigglesovi. „Myslel jsem, že bude lepší je najít. Nevěděl

jsem kde je hledat a nemohl jsem jít proti proudu řeky a současně po

proudu dolů. Tom Brigham se nabídl, že mi pomůže. Je to správný

chlap.“

„Díky,“ řekl Biggles. „Špatně si vzpomínám na to, co všechno

se odehrálo v noci, ale již jsem se rozpomněl.“

„Není divu,“ ušklíbl se Joe. „Teď se to ale bude zlepšovat. Váš

organismus je silný a nejhorší je za vámi. Za týden, za dva budete

jako rybička! Co však uděláme s těmi dvěma?“ ukázal na mrtvé. „To

nám doktor neodpustí.

„Jsou mrtví?“

„Mrtvější být nemohou,“ zavrčel Joe. „Jeden to dostal do srdce a

druhý do hlavy. Když jsem viděl, jak ta bestie švihá mou ženu bičem,

zuřivostí jsem ztratil hlavu. Nemám ale výčitky, zasloužili si smrt!“

„Co s nimi uděláme?“ zamyslel se Biggles.

„Musí pryč,“ ozval se Brigham, který si zachoval nejchladnější

hlavu ze všech. „Rychle a co nejdál odtud! Kdyby tu Durango našel

jen useknutý prst některého ze svých lidí, je zle!“

„Durango? Kdo je to?“ zajímal se Biggles.

„Plukovník José Durango? Jestliže jste o něm dosud neslyšeli,

brzy k tomu dojde! Je Mexičan. Já se o něm doslechl před léty, když

jsem pracoval v Mexico City. Pokoušel se tam o převrat, o revoluci,

ale pohořel. Nebyl to jeho první pokus a tehdy byl rád, že si zachránil

krk. Nějaké pletky s ním měl v té době muž, který si říká Liebgarten!

To byl také revolucionář a současně člen německého vyslanectví v

Mexiku. Viděl jsem ho tam na vlastní oči, jen nevím, jak se tehdy

jmenoval. On i Durango byli velkými přívrženci Adolfa Hitlera a

toužili po nacistickém Mexiku. Ani bych se nedivil, kdyby něco po-

dobného zkoušeli i zde!“

Ginger žasl nad tím, co všechno Brigham věděl. O šíření nacis-

mu v Mexiku v životě neslyšel, ale to ho nepřekvapovalo. Podivil se

však, že Brighamův jazyk zní náhle jako slušná angličtina.

„Ňák teda hejbnem kostrou,“ napodobil Brighamův žargon z

doby jejich setkání a ukázal na mrtvé. Brigham a Bertie se zasmáli.

„Ňák?“ vzhlédl Biggles k zrzkovi, ale pak mávl rukou. „Chápu,

Brighame,“ řekl. „Objasnil jste mi další záhadu. Toho Duranga jsem

slyšel mluvit, ale nepoznal bych ho. Neviděl jsem, jak vypadá. Kolik

je mužů, kterým velí?“

„Asi deset. Přišel s nimi z Mexika a dělají mu osobní stráž. On

sám je mulat a není hloupý. Myslí si sice, že mu patří svět, ale lidi na

špinavou práci si vybral dobře. Je to sebranka gaunerů. Každý z nich

má na svědomí nejméně jednu vraždu, a mají prsty v loupežích a

jiných špinavostech.“

„Klepneme je přes ty prsty!“ vyhrkl Bertie. „Tyhle už ne, ale

zbývá jich ještě osm. Dáme se do nich, jestli chápete, co tím mys-

lím!“

„Říkal jste, že to jsou vrazi?“ vzhlédla paní Clarková, jakoby se

jí ulevilo.

„Ano, paní,“ odpověděl Brigham. „Suroví, bezcitní zabijáci.“

„Nazývejte je, jak chcete,“ řekl Biggles, „ale to, k čemu zde do-

šlo, byl jasný případ sebeobrany. Není soud, který by se na to díval

jinak. Samozřejmě nečekám, že by se věcí zabývala porota. Teď by

však bylo správné, kdybychom ty dva slušně pohřbili. Je tu poblíž

takové místo?“

„Ano,“ kývl Joe Clarke. „Za velkým kaktusovým hájem.“

„Dobře. Mohli byste se o pohřbení postarat vy dva? Jen vy víte,

kde to je.“ Joe kývl a Biggles se obrátil k jeho ženě:

„Konečně vám mohu poděkovat, paní Clarková,“ řekl. „Byla

jste skvělá a statečná. Smekám před vámi a je mi líto, že jste trpěla

kvůli mně. Ti darebáci sem přišli za mnou.“

„Jsem už v pořádku,“ usmála se žena. „Copak jsem se mohla jen

tak dívat, jak vás ti dva suroví ďáblové mlátí?“

„Pojďme,“ řekl Joe a klepl Brighama do ramene. „Pohřbíme je,

než se setmí. Moc času nám nezbývá.“

„Mohl bys jim, Bertie, pomoci?“ vyzval Biggles Lissieho, když

viděl, jak dva vychrtlí muži zápasí s těžkými těly. „Gingere, ty budeš

hlídkovat, protože nemůžeme vyloučit další návštěvu. Postav se před

dveře a sleduj okolí!“

Sám Biggles se pak s hlubokým povzdechem položil na lůžko a

polohlasem osvětlil zrzkovi své zážitky ze včerejšího večera a noci.

Když domluvil, odvděčil se mu Ginger vyprávěním o indiánech a

přestřelce na řece. Právě když skončil, vrátili se hrobníci. Nad krajem

se tiše snášela tropická noc.

„Co dál?“ vyzvídal Bertie. „Algy pukne netrpělivostí. Čeká na

nás a určitě je z toho celý zpocený.“

„Však má kapesník,“ ušklíbl se Ginger. „Otře se.“

Paní Clarková mezitím zapálila čadivou olejovou lampu a za-

žehla dřevo připravené v krbu. Dala se do přípravy maté, proslulého

čaje zdejších domorodců, a také jediného nápoje, který mohla svým

hostům nabídnout.

Místnost osvětlilo mihotavé žluté světlo lampy. Lidé si sotva vi-

děli do tváří, a bylo to asi správné prostředí pro schůzku spiklenců. V

podobných podmínkách se patrně scházeli atentátníci a zakladatelé

tajných společností. Mrkající Ginger pocítil, že se stává svědkem

něčeho hromsky podvratného. Zmocnilo se ho příjemné vzrušení,

jakoby se chystala dějinná událost.

Zatím se však nic převratného nedělo. V ohništi praskalo hořící

dřevo a na stěnách z nepálených cihel se pohybovaly neostré stíny

hlav lidí sedících u stolu a srkajících horký nápoj. Myšlenka na spik-

nutí zrzka neopustila, ale když se rozhlédl, nebyl spokojen.

Z ohniště stoupal dým a zeď nad ním byla začazená, hrubé kusy

nábytku stály na udusané hlíně posypané pískem, a nádoby s maté,

které Gingerovi nechutnalo, byly sice čisté, ale staré, otlučené a ne-

vzhledné. Ani vzhled přítomných nebyl vzrušující.

Tvář Bigglese ležícího na lůžku svítila do šera nezdravou ble-

dostí. Joe a Brigham, vyzáblí, neupravení a zarostlí, seděli ve svých

hadrech u stolu se skleslými rameny, a rozcuchaná paní Clarková

střežila oheň a občas pohlédla ke dveřím očima, z nichž dosud nevy-

prchal strach. Snad jenom šlechtic Bertie vypadal jako spiklenec. V

jedné ruce měl cigaretu, v druhé pistoli, a když občas pohnul hlavou,

monokl v jeho oku se zlověstně zablýskl.

Ginger odložil šálek a vyšel ze dveří, aby obhlédl okolí. Na nebi

nad savanou svítil měsíc a jeho světlo ozařovalo několik sagueros,

mohutných kaktusů, tyčících se asi padesát yardů před ním. Kolem

něj prolétlo několik velkých můr, které přilákalo světlo. Vlétly do

místnosti, útočily na lampu, a některé z nich se spálenými křídly

končily v plamenech ohniště. Z džungle za jeho zády občas zazněl

vzdálený zvířecí skřek.

„Pojď dovnitř!“ ozval se Bigglesův hlas a zrzek vstoupil s před-

tuchou, že vzpoura je na spadnutí. Přivřel dveře, ale zůstal u nich, a

občas vyhlédl ven.

„Poslouchejte mne,“ řekl Biggles tiše. „Věc je jednoduchá. Jsme

v situaci, kdy buď ukončíme projekt Rajské údolí, nebo oni skončí s

námi! Případ se uzavírá! Liebgarten a lidé kolem něj pochopili, že

známe jejich tajemství a nemají už co skrývat. Pokud neuděláme

první tah my, udělají ho oni! Jestliže dosud nevědí, kde se jim ztratili

dva muži, zjistí to ještě této noci, a je jasné, co bude následovat. Zaú-

točí. Chceme-li se zachránit, nesmíme vyčkávat, až přijdou. Tento

domek nemůžeme hájit. Zničí nás zde snadno, mohou nás postupně

postřílet, nebo zapálí trávu a uškvaří nás. Musíme udeřit první a ne-

myslím to obrazně. Před zákonem bychom útok bez varování neob-

hájili, ale nemáme na vybranou. K útoku bychom mohli použít naše

letadlo, ale to nebudu riskovat, V případě poškození stroje bychom

byli odříznuti od světa a ztraceni! To nepřipustím! I kdyby nás odra-

zili, někteří z nás přežijí, a zaútočíme znovu! Chci, aby osadníci do-

stali zpátky peníze, které z nich Liebgarten vylákal! Doufám, že je v

jeho domě najdeme!“

„Šetřili jsme několik let a tady stačil týden a byli jsme na su-

chu!“ zavrčel Joe.

„Já zrovna tak,“ přidal se Brigham.

„Zadrž, starouši,“ ozval se Bertie. „Jak chceš věšet Liebgartena

za uši, když nemáme ani pořádnou šňůru? Ani kolíček na prádlo,

jestli víš, co tím myslím?“

„Nějaká puška by se snad našla,“ ušklíbl se Biggles. „Když se tu

ale rozhlížím, vidím málo mužů. Aby měl úder smysl, musí zaútočit

alespoň deset odhodlaných chlapů! Síla, která je vyděsí. Musíme

vtrhnout do Liebgartenovy haciendy, obsadit ji, a potom předložíme

ultimátum. Vrátí všem osadníkům peníze a potřebujeme i parníček

pro přepravu lidí odtud. Jestliže na to přistoupí, byl bych ochoten

vyklidit pozice a nechat jim tenhle ďábelský ráj, ať si tu třeba běhají

nahatí. Říkám to nerad, neboť Liebgarten je člověk, jehož bych nej-

raději viděl viset na konci provazu. Jeho pravé jméno je Rodnitz a je

to zákeřný, zbabělý vrah. Ale dál – když ultimátum odmítne, rozhod-

ne síla zbraní!“

„Ale my opravdu nemáme pušky,“ namítl Joe.

„Já je mám,“ usmál se Biggles. „Objevil jsem jejich zbrojnici a

vyprázdnil pár stojanů. Uložil jsem zbraně na břehu řeky. Pušky,

pistole i střelivo. Najdu to místo! Když přivedete dostatek mužů,

naše první cesta povede na břeh Polita. Tam se vyzbrojíme.“

„Jemine!“ vyjekl Bertie. „To je absolutně kouzelné řešení. To je

excelentní! Rozjedeme to!“

„Možná, ale nadšení vynech!“ řekl káravě Biggles a otočil se ke

Clarkovi. „Joe! Umíte odhadnout, kolik zdejších mužů se rozhodne

sáhnout po pušce? Kdo z nich chce domů?“

„Všichni chtějí domů. S těmi střelci to bude složitější.“

„Kterým z nich byste věřil? Kteří mluví anglicky?“

„Těch tu je asi deset,“ řekl Joe. „Vedle Angličanů je tu Kanaďan

Louis, Digger Saxby je Australan a Pete Vandall přišel z Jižní Afri-

ky. Se mnou a s Tornem dvanáct mužů!“

„To vypadá dobře,“ ušklíbl se Biggles. „Impérium dosud žije.

Když vystřelíme naráz, bude to docela hlučná salva.“

„Zapomněl jsi na ty dva Amerikány,“ ozval se Brigham. „Há-

dám, že by šli s námi rádi.“

„Proč ne, když se jim dá věřit,“ souhlasil Biggles. „Čtrnáct

mužů by mělo stačit. Rád bych ještě věděl, kdo z nich tady má ženu

nebo děti?“

„Ano,“ zamyslel se Joe. „Carsonova manželka zemřela nedávno,

a on se teď stará o kluka sám. Z těch ostatních je pět ženatých, já

jsem šestý. Neměl bych ale zapomenout na paní Harboardovou. Muž

jí zemřel a ona se tu ohání sama. Je to skvělá stará dáma a větší rváč

než ti chlapi!“

„Dejte ji do seznamu. Jak daleko bydlí ti lidé?“

„Ne dál než dvě míle.“

„Dobře,“ řekl Biggles. „Vy dva, Joe a Tome, teď poslouchejte,

co od vás potřebuji! Znáte okolí. Chci od vás, abyste všechny co nej-

rychleji obešli. Rozdělte si oblast na dvě části a ty lidi sem pošlete.

Všechny! Muže, ženy i děti! Nemusíte jim všechno říkat, zeptejte se

jen, zda chtějí domů. Každého, kdo bude souhlasit, vyzvete, aby se

sbalil, a co nejrychleji se dostavil sem. Mají na to čas, vyrazíme od-

tud až před úsvitem, ve čtyři ráno. Mimochodem, sloužil někdo z

těch mužů v armádě?“

„Skoro všichni,“ usmál se Joe. „Naše osudy byly podobné. Po

demobilizaci jsme neměli kam jít a skočili jsme na první špek!“

„Co když bude Liebgarten s odchodem souhlasit?“ ozval se od

dveří Ginger. „To necháme ty gangstery v klidu?“

„O tom jsem již mluvil. Pokud má kupní smlouvu na pozemek,

je zákon na jeho straně. Nemůžeme ho vyhnat. Počítám však s tím,

že po návratu předám o celé věci zprávu. O ráji by se měla dozvědět

úřední místa!“ uklidnil zrzka Biggles a obrátil se k čekajícím

mužům: „Zlomte vaz, pánové! Nikdo z té Durangovy sebranky by

vás neměl nachytat. Dávejte si pozor, černoši jsou ve tmě strašně

špatně vidět!“

Joe a Brigham proklouzli dveřmi.

„Co Algy a Angus?“ zeptal se Ginger.

„Nic mě nenapadá,“ řekl Biggles. „Myslím, že by bylo víc než

nebezpečné, vydat se za nimi v noci džunglí, a projít celou osadu, je

zhola nemožné. Jsou tam určitě stráže. Ti dva vydrží v letounu do

svítání a pak se snad vyjasní nejen obloha, ale i celý případ.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

PUŠKY PRO SPIKLENCE

První z uprchlíků přišel neuvěřitelně brzy, od odchodu dvojice

poslů uplynulo sotva dvacet minut. Muž byl sám a představil se jako

Ivor Jones. Pocházel z Cardiffu a sloužil u královských střelců. Ne-

měl zavazadlo, přišel jen s velkou mačetou, kterou vysekával džun-

gli. Když vstoupil, užasle pohlédl na tři neznámé muže, ale jeho ne-

důvěra se rychle rozptýlila.

Nečekali dlouho a shromaždovali se další osadníci a Biggles se

jich ani neptal na jména, protože by si je stejně nezapamatoval. Dva

muži přivedli manželky, jeden přišel se sedmiletým chlapcem. Pátá v

pořadí se objevila paní Harboardová se svými dvěma malými dětmi.

Otázky jen pršely, ale Biggles se vytáčel, neodpovídal.

„Až budeme všichni, dozvíte se to!“ říkal každému.

Nevelká místnost se začínala plnit, všude po podlaze ležely ran-

ce a balíky s věcmi, s nimiž se uprchlíci nemohli rozloučit. Některé

byly zabaleny ve starém prostěradle, stálo tu však i několik úhled-

ných kufrů. Kanaďan Louis vtrhl dovnitř jako tornádo a nadšeně vy-

křikoval, že je nejvyšší čas vyčistit to rajské hnízdo od všech supů.

Digger Saxby a dva Američané přišli spolu ze samotného okraje osa-

dy, všichni tři vysocí a hubení, a hořící touhou dát se do toho. Big-

gles na trojici utkvěl zrakem a měl pocit, že právě tito muži patří na

hrot útoku.

Po druhé hodině se vrátil Joe a oznámil, že dokončil obchůzku,

nikdo další již nepřijde. Za půl hodiny se objevil Brigham. Nesl na

ruce děcko, následován jeho matkou, která nesla druhé. Uložil dítě na

lůžko k Bigglesovi.

„Ode mne jsou tu všichni,“ řekl. „Dva moji muži jsou však mi-

mo hru a je jim to líto víc než mně. Mají těžké horečky.“

Byly tři hodiny a společnost byla úplná. Malý domek Joe a Lil

Clarkových praskal ve švech, několik mužů zůstalo před dveřmi a

Ginger dostal společnost. Ženy se sesedly k sobě na podlaze, muži

stáli. Byla to podivná, neuvěřitelná společnost zubožených lidí, v

nichž náhle svitla naděje na konec utrpení. Několik z nich bylo na

pokraji sil, ale i v jejich očích to svítilo, apatie a nechuť k životu

ustupovala. Dva muži a jedna z žen sem sotva došli.

Paní Clarková se prodírala ve vlastní kuchyni davem a nabízela

šálek s maté každému, kdo projevil zájem. Na chvíli se také věnovala

Bigglesovi. Odkudsi vytáhla delší kus modré látky, který měl po-

sloužit jako páska na jeho bolavou ruku. Když ji zavěšovala, pacient

se pokusil rukou pohnout.

„Děkuji,“ řekl Biggles. „Jste zázrak, paní Clarková. Věříte, že ta

paže mě začíná poslouchat?“

„To by byl opravdu zázrak,“ ozval se Joe. „Než se jed tarantule

dostane z těla, trvá to týdny! Dva z našich lidí po jejím útoku zemřeli

a jeden přežil. Ještě dva měsíce potom nebyl docela v pořádku. Máte

zřejmě odolnost drvoštěpa!“ Do čtvrté hodiny chybělo patnáct minut,

když Biggles, sedící na kraji lůžka, požádal o pozornost. V tichu,

které zavládlo, se k němu obrátily oči všech přítomných. Bigglesova

řeč nebyla dlouhá. Začal krátkým popisem svého londýnského setká-

ní s Lintonem, pokračoval tím, jak se rozhodli najít přítele Anguse

Mackaila a stručně vylíčil i zážitky v osadě.

„Podmínky v nichž žijete, jsou hrozné,“ pokračoval. „Uznal

jsem, že by bylo nepěkné nechat v tomto pekle lidi, kteří zde žít ne-

chtějí a sami odejít nemohou. Přirozeně nikoho k odchodu nevyzý-

vám ani nenutím, ale nabízím vám možnost. Nuže, je mezi vámi ně-

kdo, kdo tu chce zůstat?“

Nikdo nepromluvil, nikdo se nepohnul.

„To znamená, že všichni chcete odejít?“

Zazněl sborový souhlas.

„Copak bych se sem v noci plahočila?“ vykřikla nemocná žena.

„Dobře!“ zvedl Biggles ruku. „Musíme si ještě něco ujasnit. Ně-

kteří z vás budou mít s přesunem trápení a bude to pro ně těžká

zkouška. Bude to namáhavé a nebezpečné. Kdo z vás není připraven

na takové riziko, nechť to poví hned! Je ještě čas.“

Nikdo neřekl ani slovo.

„Až sem je to jasné,“ pokračoval Biggles. „Dál. Je mezi vámi

muž, který není připraven bojovat za své osvobození, když to bude

znamenat válku mezi námi a Liebgartenovými muži?“

Ozval se hlas Australana Diggera:

„Dám se do nich třeba hned a rozpráším je jako prašivé psy.

První to dostane Liebgarten! Povězte mi ale, s čím budu bojovat. Kde

jsou zbraně?“

„O zbraně nemějte starost. Máme pušky i pistole. Patřily k vý-

zbroji doktorovy bandy. Vzali jsme je a víme, kde je najít. Měli byste

také vědět, že Liebgarten není hlavou našich odpůrců. Skutečným

šéfem těch lotrů je jistý Stitzen. Malý, zavalitý, holohlavý. Nevím

kdo to je a jak se sem dostal, ale ostatní i s doktorem před ním chodí

v předklonu!“

„Mohl bych vám povědět, kdo je to,“ ozval se hlas od dveří a

Biggles tím směrem pohlédl. Uviděl kostnatou postavu jednoho z

Američanů.

„Rád bych se to dozvěděl,“ řekl Biggles. „Pane…“

„Jsem Cyrus Walder a nikdy jsem neměl opouštět svůj krásný

Texas,“ ušklíbl se chlapík. „Tenhle Stitzen byl rakouský lékař, které-

ho náckové vyslali do Japonska. Vyžádala si ho jejich vláda, jako

velkého znalce tropických chorob. Bylo to ještě před útokem na Pearl

Harbour.“

„Jak to můžete vědět?“ užasl Biggles.

„Za války jsem sloužil u spojovací jednotky. Procházela mi ru-

kama spousta informací a byly mezi nimi i zprávy o Stitzenovi. Popis

sedí a vím dokonce i to, že koncem války záhadně zmizel.“

„Proč vám tak uvízl v paměti?“

„Mám ji ještě dobrou,“ řekl Američan. „Na Stitzena se však bu-

du pamatovat, i když mě postihne skleróza! Je to lidská bestie! Pro-

slavil se pokusy na lidech, na zajatcích! Používal je jako morčata

nebo myši a ti zatracení Japončíci ho zásobovali dobře. Po válce ho

hledali, ale marně. Jsou tu dámy, takže nepovím, co bych s ním udě-

lal!“

„Chápu,“ řekl pomalu Biggles. „Domníváte se, že ten lidumil

pokračuje v podobných pokusech i tady?“

„Nemám důkazy, ale léčebné výsledky doktora Liebgartena byly

takové, že bych dal na to krk! Kdybych věděl, že tu je s ním také

Stitzen, měl bych jasno už dřív. Nenapadlo mě to. Vy možná ani ne-

víte, že ošetření a léky tu jsou zadarmo, a že rozumní lidé za dokto-

rem raději nešli. Tomu odpornému skunkovi každý druhý pacient

zemřel. On zabil víc lidí, než jich vyléčil! Můj ty Bože! Najdu si ho!

Najdu si oba dva!“

„Tak daleko ještě nejsme, i když uznávám, že to bude záslužná

práce,“ prohlásil Biggles. „Nejprve se musíme postarat o ženy, děti a

nemocné, které potřebujeme dostat na bezpečné místo. Jakmile zahá-

jíme útok, změní se údolí v peklo. Když neuspějeme, živí se odtud

nedostaneme. Věřím, že máme dost sil, abychom to zvládli!“

„Chci být vpředu!“ zvolal Texasan.

„Ještě chvilku!“ zarazil ho Biggles. „Většina z vás jsou vojáci a

víte tedy, co vás čeká. Je jich čtrnáct a jádrem jsou Durangovi zabi-

jáci. Nebudou spolu, někteří z nich mě hledají a neočekávají náš

úder. To je naše hlavní, ale také jediná výhoda. Povězte mi, zda je

rozumné nechat ženy a děti zde?“

„V údolí není nikde zcela bezpečno,“ zavrtěl hlavou Joe.

„Dobře. Zůstanou zde, nebudou se ukazovat, neupozorní na sebe

ohněm ani kouřem, a střežit je budou dva muži, kteří dostanou jedi-

nou pistoli. Je to málo, ale musí si poradit. Můj plán je jednoduchý.

Vyrazíme nejkratší cestou k řece, kde vyhledáme své zbraně. Pokud

na nás někdo cestou narazí, musíme ho zneškodnit bez hluku. Celý

přesun proběhne tiše, mohlo by se nám podařit, že bychom je zastihli

ještě při spánku. Povedu skupinu, ale potřebuji někoho z vás, kdo zná

údolí do podrobností.“

„Půjdu já,“ nabídl se Joe. „Znám tu každý kámen.“

„Proč ne?“ řekl Biggles. „Jdeme! Nechci slyšet jediné slovo!“

Během minuty opustili muži domek a utvořili zástup, ukázalo

se, že nezapomněli na vojenský výcvik. Joe se přitočil k Bigglesovi a

zadíval se na jeho ruku s takovou starostí, až se pilot musel usmát.

„Nechtěl byste mi tu ruku nést?“ zeptal se.

„To ne, ale pouštíte se do hazardu. Půjdeme ohavným terénem,

kde člověk zakopne i za světla. Za těmi velkými sagueros mám uvá-

zanou mulu. Přivedu ji.“

„Špatný nápad to není,“ připustil Biggles a za chvíli seděl na

zvířecím hřbetě. Mula se chovala pokorně. Jezdec požádal Gingera,

který měl pistoli, aby se držel v čele zástupu, Bertie dostal pokyn

zůstat poslední. Zástup se pohnul.

Pochod otevřenou plání zalitou měsíčním světlem byl zážitkem,

na který se nezapomíná. Po všech stranách ležela plochá a pustá ze-

mě, opuštěný svět, jak zašeptal Joe. Svět písku, červené hlíny, kaktu-

sů, hadů a malarických horeček. Veliké kaktusy připomínaly obrov-

ská znetvořená těla, která v nejasném světle vztahovala paže k nebe-

sům.

Zástup se dvakrát zastavil. Poprvé tehdy, když se v dálce ozval

dusot kopyt, a rozeznali dva jezdce klusající poblíž doktorovy haci-

endy. Byl to planý poplach, stejně jako ten druhý, kdy zrzek zahlédl

tři Durangovy muže mířící k řece. Vždy uviděli nepřítele včas, zasta-

vili se a počkali. Na říční břeh se dostali poblíž místa, kde živý plot

Liebgartenovy zahrady končil. Ginger si na ten kout vzpomněl. Roz-

hlédl se a uviděl obrys můstku, u něhož by měl kotvit parníček. Ne-

byl tam.

„Loď je někde na řece,“ zašeptal. „Asi hledají letadlo a může je

to zavést pěkně daleko.“

„V pořádku,“ řekl Biggles. „Jdeme pro pušky. Tudy!“

Vydali se po břehu a hledání zbraní se protáhlo. Bylo nepříjem-

né a nebezpečné, vždyť právě tady se Biggles setkal s tarantulí. Ač-

koli neznal pavoučí zvyky, nezastavilo ho to. Černá příšerka se však

toulala jinde a k druhému střetu nedošlo. Konečně objevili první

pušku a muži netajili nadšení. Každý z nich měl zbraň a chvíli trvalo,

než si rozdělili střelivo. Biggles kývl na Gingera a Bertieho a ukázal

jim, kde zahrabal plechovku s výkresem.

„Pamatujte si místo,“ řekl tiše. „Zatím tam poklad necháme, ale

kdyby se mi něco stalo, nezapomeňte výkres vyzvednout. Raymond

bude v Londýně skákat radostí, až ho dostane!“

Všichni se pak stáhli k opuštěnému přistávacímu můstku, který

se stal jejich dočasnou základnou. Zbraně byly většinou v pořádku,

ale některé bylo nutno vyčistit od písku a hlíny. Cvakaly závěry a

někteří muži se rychle seznamovali se zbraní, jakou měli v ruce po-

prvé v životě. Dva z nich si museli vyměnit střelivo.

„Nejprve musíme zjistit, jak střeží hlavní vchod,“ řekl Biggles

shromážděným mužům. „Chce to čistou a tichou práci. Hlásí se ně-

kdo?“

„Udělám to já,“ ozval se muž, jehož jméno Biggles neznal.

„Sloužil jsem u commandos.“

„Dobrá, je to na vás,“ kývl Biggles. „Napadlo mne, že by tu

mohl být někdo od commandos. Běžte! Gingere, ty znáš tu díru v

plotě. Vezmi Joea a prozkoumejte okolí bungalovu. Zjistěte kolik je

tam lidí. Opatrně, nechci žádný poplach!“

Zrzek a Joe zmizeli ve tmě.

Po krátké chvíli se jako první vrátil osamělý průzkumník. Ohlá-

sil, že bránu hlídají dva černoši, a chovají se jako na zápraží před

barem. Procházejí se spolu, hlučně se baví, a zdá se, že považují stráž

za maření času.

„Dobrá zpráva,“ kývl Biggles. „Dojděte pro ně. Vyberte si tři

muže a udělejte to tiše. Žádné střílení, pokud nepůjde o život.“

Muž si vybral Diggera a oba Američany, kteří se zdáli být v nej-

lepší kondici. Vzápětí se stíny čtyř mužů rozplynuly ve tmě a nastalo

další čekání, tentokrát delší.

Pak se objevil Joe se zprávou, že bungalov je opuštěn a dveře

jsou zamčeny.

„Uvnitř se nesvítí a je tam naprosté ticho,“ hlásil. „Podle mého

názoru tam nikdo nespí, všichni se přesunuli do domu. Ginger si to

také myslí. Vydal se tam. Svítí se v místnosti, kde vás přijal doktor, a

on by chtěl vyslechnout, co si povídají.“

„Děkuji, Joe,“ přijal zprávu Biggles. „Máme je tedy pohroma-

dě.“

O několik minut později se vrátil přepadový oddíl. Jeden muž

však chyběl a jiný přebýval. Velitel trojice a Američané před sebou

postrkovali černocha s rukama svázanýma za zady a s ústy převáza-

nými šátkem.

„Digger tam zůstal,“ hlásil muž od commandos. „Hlídá druhého

špinavce. Měl tu drzost, že se vzepřel a museli jsme ho uzemnit. Než

bychom ho sem nesli, schovali jsme ho do kouta a svázali. Digger si

mu sedl na záda, aby nenadělal škodu.“

„Aspoň si oddechne,“ usmál se Biggles. „Je to dobré, pánové.

Můžeme vyrazit. Jeden za druhým směrem k bráně!“

Zástup se nehlučně pohnul. Když první muž dospěl k bráně, za-

hlédl ve stínu opodál mávajícího Diggera, stále sedícího na bezvlád-

ném muži. Shromáždili se pak za shlukem keřů a Joe přiběhl k Big-

glesovi, aby mu ukázal Gingera, který se krčil pod jediným osvětle-

ným oknem.

„Pánové,“ řekl tiše Biggles. „Máme dvě možnosti jak to skončit.

Můžeme tam rovnou vtrhnout a vyčistit dům. Skoro jistě bychom

uspěli, ale neobešlo by se to bez střelby a mrtvých. Takové řešení

nechci. Navíc by se nedalo utajit a nemám chuť za nějaký čas vysvět-

lovat vyšetřovatelům, co se tu semlelo. Celý svět si myslí, že je po

válce! Myslíme si, že máme právo všechny ty lotry postřílet, ale

nejsem si jist, zda soudce, který zde najde šest mrtvol, nebude mít

jiný názor,“ na chvíli se odmlčel.

„Je tu ještě druhá možnost,“ řekl pak. „Prostě a jednoduše tam

vejdu a pokusím se s nimi vyjednávat. Vím, čeho chceme dosáhnout

a povím jim to. Budu jim vyhrožovat a vy dobře víte čím. Jste tu a

máte zbraně!“

„Nesmysl,“ zasyčel Cyrus. „Jdu tam já, a jak uvidím Stizena,

střílím! Jsou tam ti černoši a tohle je jediný bezpečný způsob, jak je

vyřídit!“

„Ne!“ zarazil ho Biggles. „Nejsou uvnitř! Většina z černých nás

hledá v džungli a sám Stitzen neočekává, že dostane návštěvu. Jdu

tam! Kdybyste zaslechli melu, vtrhněte dovnitř, a totéž platí, kdy-

bych se do deseti minut nevrátil. Nestřílejte však, pokud to nebude

zcela nutné!“

Obrátil se k Bertiemu: „Lituji, starouši, ale ty dostaneš jinou

práci. Chci tu mít letadlo. Dokážeš najít Algyho?“

„Absolutní maličkost,“ ušklíbl se Bertie. „Bude to nuda, ale

když říkáš, že to je potřeba…“

„Je to nutné. Pověz mu, aby kroužil u přistávacího můstku nízko

nad řekou. Ať nepřistává dřív, než mu dáme znamení. Pokud bychom

mu signál nedali, znamená to, že je zle! V tom případě poletí přímo

do Buenos Aires, vyhledá britský konzulát a řekne jim, co se tu dě-

je.“

„Chápu, starý náčelníku,“ uklonil se Bertie. „Jdu na to.“

Zmizel v šeru a Biggles oslovil Gingera. „Přebíráš velení. Víš,

co máš dělat. Rozestav muže u oken a dveří! Ať nikdo zevnitř nevy-

klouzne! Znovu je upozorni, ať zbytečně nestřílejí. Budu za pár mi-

nut zpátky. Kdybych ale neuspěl do deseti minut, vtrhněte dovnitř! A

koukejte často stříhat trávu na mém hrobě!“

„Nevidím u tebe pistoli,“ řekl zrzek.

„Nemyslím, že ji budu potřebovat, ale pro jistotu ji mám v téhle

kapse.“

Klepl zrzka do ramene a vydal se ke schodišti.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

BIGGLES DÁVÁ ROZHŘEŠENÍ

Biggles vyšel po schodech a vzal za kliku. Bylo odemčeno. Nic

mu nebránilo vstoupit do haly.

V křeslech si hověli dva černoši a zdálo se, že podřimují. Když

uslyšeli zavrzání dveří, s trhnutím zvedli hlavy, a užasle se zahleděli

na Bigglese. Jeho vstup je tak ochromil, že se chvilku ani nepohnuli

a jediným příznakem života se staly jejich vyvalené oči. Na pár vte-

řin se zastavilo i jejich myšlení.

Konečně pohotovější z nich pohnul paží.

„Nehýbejte se!“ poručil Biggles. „Seďte! Je to pohodlné!“

Jeho sebevědomé chování je zmrazilo natolik, že odvážnější z

nich stáhl paži, olízl si rty a opět strnul. Bylo až podivné, že k pode-

pření autority nepotřeboval Biggles ani namířenou hlaveň pistole. K

vystrašení obou mužů stačilo, že tu byl.

„Chcete zůstat naživu?“ zeptal se jich.

Mlčeli.

„Tak mluvte! Chci slyšet jasné slovo. Pospíchám.“

Statečnější pootevřel ústa, ale zase je zavřel. Obrátil vyděšené

oči ke společníkovi, který se bořil hlouběji a hlouběji do křesla. Muž

by možná rád zahájil zdvořilý rozhovor, ale když znovu pohlédl na

Bigglese, vydralo se mu z hrdla jen nesouvislé zakoktání.

„Dobře,“ kývl shovívavě Biggles. „Tak poslouchejte vy. Všichni

muži z osady obklíčili dům. Mají pušky a velkou chuť střílet. Vás

nemají rádi. Já však nemám velké střílení rád a rozmluvil jsem jim

to. Vy teď vstanete, zvednete ruce nad hlavu a vyjdete ven. Spoutají

vás, ale jinak se vám toho moc nestane. Je to jasné?“

Černoši k němu zvedli nechápavé tupé obličeje.

„Když mi nevěříte, podívejte se sami!“ vyzval je Biggles. „Po-

kud nemluvím pravdu, a nikoho venku nenajdete, můžete se přece

vrátit. Budu v domě!“ Otočil se k nim zády a šel ke dveřím doktoro-

vy místnosti. Koutkem oka viděl, jak se černoši zvedají, vyděšeně si

něco šeptají a pomalu kráčí k východu z haly.

Vzal za kliku, tiše ji stiskl a nahlédl do pracovny. Ti uvnitř si ti-

chého pohybu dveří nevšimli, a když Biggles zaslechl, o čem hovoří,

přelétl mu po tváři lehký úsměv.

Odhad Joe Clarka a Gingera byl přesný. Uvnitř byli všichni.

Některé již znal, ale byli tu i tři muži, které viděl poprvé. Až ho pře-

kvapilo, jaká spousta lidí se zde sešla, napočítal jich osm. Stitzen stál

rozkročen s rukama za zády a tvářil se docela spokojeně. Liebgarten

seděl u stolku a právě se natahoval pro sklenici svého milovaného

sherry, zatímco bezvadně oblečený von Stalhein přikládal k ústům

cigaretu. Mezi nimi seděl muž, jehož ještě Biggles neviděl. Byl to

malý chlapík kypící zdravím. Měl tmavší pleť, nahoru zakroucený

černý knír a vypadal jako náfuka k pohledání. Navlékl se do bílé uni-

formy a na jeho prsou se lesklo několik medailí. Biggles nepochybo-

val, že má před sebou mexického vzbouřence plukovníka Duranga.

Další dva muži nebyli ničím zvláštní, jeden z nich byl blonďák.

Sedmým přítomným byl doktorův sluha, který stál v odstupu od

ostatních, a čekal na příkazy. Poslední muž, černý Pedro, stál v poza-

dí. Nikdo ze čtyř posledně zmíněných nezasahoval do důležitého

hovoru, který se zřejmě chýlil k závěru.

„Především musíme polapit toho vlezlého Anglána, Biggleswor-

tha, a zakroutit mu krk,“ prohlásil energicky Stitzen.

„Maříte čas,“ namítl Stalhein. „Má letadlo. Po tom co se stalo,

nebude tak bláhový, aby tu zůstal. Je stovky mil odtud!“

Biggles neodolal. Pomalu vkročil do místnosti.

„Myslíte to vážně, von Stalheine?“ řekl. „Tolik jsem doufal, že

vám napravím hlavu, ale s vámi je to skutečně těžké.“

Domluvil a v místnosti zavládlo ticho. Napjaté a tísnivé ticho,

jako když již hoří zápalná šňůra, a všichni očekávají výbuch. Oči

všech se upřely na vetřelce, ale nikdo nepromluvil.

Biggles pokročil dopředu, jakoby očekával, že se na něj zaměří

všechny reflektory osvětlující dramatickou scénu. Zastavil se a ještě

chvíli trvalo, než se vzpamatoval první z diváků.

„Jak jste se sem dostal?“ řekl přiškrceným hlasem Stitzen.

„Dveřmi,“ usmál se Biggles. „Podle některých příznaků jsem

usoudil, že mne rádi uvidíte, a okna máte zavřená.“

„Nebude snadné odtud odejít!“ zachrčel Stitzen.

„Váš dohad je stejně unáhlený, jako závěry pana von Stalheina,“

zavrtěl hlavou Biggles. „Buďte si jistý, že jsem se zajistil, dříve než

jsem vstoupil. Mýlíte se ostatně i v tom, že vás hodlám opustit.“

„Měl jste nehodu, Bigglesworthe?“ zeptal se Stalhein a ukázal

na Bigglesovu zavěšenou paži.

„Měl. Seznámil jsem se zblízka s jedním z jedovatých obyvatel

vašeho ráje. Nic veselého. Málokde na světě je tolik jedovatých po-

tvor, jako tady. Tu mojí jsem sotva zahlédl.“

„Dejte pozor, aby vás něco nekouslo zas. Mohlo by to být jed-

nou provždy.“

„Žádný strach,“ řekl Biggles. „Tuze se snažím, mít ty jedovaté

potvory na očích. Jsou strašně zákeřné!“

„Co od nás očekáváte?“ ozval se udivený Stitzen. „To jste si

sem přišel popovídat?“

„Chci se jen od vás něco dozvědět, není-li vám to proti mysli,“

usmál se Biggles. „Začnu hned, protože nemám moc času.“

„To skutečně nemáte,“ procedil mezi zuby Liebgarten. „Tento-

krát odtud nevyváznete!“

„Nevystihl jste situaci přesně,“ zavrtěl hlavou Biggles. „Rád

bych vám ji objasnil. Tento dům je obklíčen! Každý muž z osady

dostal pušku, revolver nebo pistoli. Vy jste si nevšimli stavu své

zbrojnice? Škoda, asi by vás to tak nepřekvapilo! Dva z vašich čer-

nochů jsou mrtví, několik dalších jsme zajali, a dalo mi práci jim

zachránit život. Osadníci by je roztrhali na kusy! Víc než na černé

muže však mají spadeno na vás, páni doktoři Liebgartene a Stitzene!

Pomoc zvenčí vám nepřijde a naši lidé jsou netrpěliví. Dali mi na

rozhovor s vámi lhůtu pouhých deset minut, považte! Ležíte jim tak

hluboko v žaludku, že mi dokonce drze slíbili, nosit na můj hrob kvě-

tiny! Oni vědí, že když sem vtrhnou, těžko to přežiji. Nezbylo mi,

než je za to pochválit. A ještě maličkost, Stitzene! Slyšel jsem, jak

silně toužíte zakroutit mi krk. Ta lhůta běží. Neměl byste se včas

omluvit?“

„Lhůta?“ vyjekl Stalhein. „Jaká lhůta?“

„Vy budete lépe rozumět slovu ultimátum,“ řekl Biggles. „To

pro vás nebude jen slovní hříčka. Ultimátu porozumí i nacista! Jde o

to, že jste sem vylákali nevinné lidi a připravili je o kus slušného

života! Zacházeli jste s nimi jako s otroky a vzali jste jim peníze a

svobodu. Teď požadují, abyste jim oboje vrátili! Vrátíte jim všechny

jejich peníze a půjčíte jim vaší loď, která je odveze. Vyklizení osady

potrvá několik dní a po tu dobu budete uzavřeni v bungalovu. Tento

dům se stane základnou, odkud bude evakuace řízena. To je všechno.

O ultimátu se s vámi nehodlám dohadovat. Odpovězte ano nebo ne.

Rychle, prosím, protože již uplynulo víc než pět minut.“

„Jak poznáme, že nepodvádíte?“ ozval se blonďák, který sem za

noci vtrhl a přinutil Bigglese k odchodu.

„Hloupá otázka,“ řekl Biggles. „Proč bych to dělal? Chcete-li,

jděte k oknu a podívejte se ven. Dejte si však pozor. Dům střeží bý-

valí vojáci a mají rozkaz střílet na každého, kdo by se pokusil o

útěk.“

„Ne!“ vykřikl Durango, jemuž trvalo déle, než vše pochopil.

„Ne! Žádné peníze nedáme! Potřebuji je!“

„Lidé, kterým patří, je potřebují víc,“ ušklíbl se Biggles.

„Já je ale musím mít!“ vyrazil ze sebe Mexičan a praštil do sto-

lu.

„Ukažte mi lidi, kteří nechtějí peníze!“ zavrčel Biggles. „Co se

takhle zeptat mexické vlády? Nejste jí něco dlužen?“

Durango vztekle vyskočil a namířil prstem na Bigglese. „Mám

tomu rozumět tak, že mě chcete vydat Mexiku?“

„Ne. Ale buďte ujištěn, že se mexická vláda dozví, kde vás hle-

dat!“

Durango se rozběsnil. Vztekle kopl do křesla a se zuřivým výra-

zem se obrátil ke Stitzenovi. „Jak to můžete dovolit?“ ječel. „Já toho

chlapa zabiju!“

„Jděte na vzduch, ať je od vás pokoj! Mají pušky a provětrají

vám hlavu!“ řekl ostře Biggles a obrátil se k ostatním. „Zbývají vám

sotva tři minuty! Nemám se s vámi o čem dohadovat. Čekám, ale

času je už málo!“

Posadil se do křesla, které uvolnil Durango a zapálil si. Muži se

začali dohadovat, a jejich diskuze skončila velmi rychle. Před Big-

glese se postavil Stalhein.

„Pokud budeme souhlasit s vašimi podmínkami, dáte nám slovo,

že se informace o zdejších událostech nerozšíří?“

„Nedám,“ zavrtěl hlavou Biggles. „Zprávu předáme britským a

argentinským úřadům. Mohu vám slíbit jedinou věc. Nebudu naléhat

na okamžité řešení.“

„My ale nejsme v Argentině.“

„Myslíte? Je to možné. Nemám právo rozhodovat, zda toto

území patří Argentině nebo jinému státu. Je mi to také docela jedno.

Co jsem však řekl, to platí, a bude na úřadech, aby rozhodly, v jakém

vězení skončíte. Proč si ale myslíte, že v Argentině mají horší vězení

než v Paraguayi?“

Von Stalhein polkl a vrátil se k ostatním. Biggles nevzrušeně

naslouchal výměně názorů, ale nejvíc času věnoval svým hodinkám.

Utíkalo to. Blonďák pootevřel dveře, vyhlédl do haly, a zděšeně od-

skočil. „Nelže!“ řekl hořce. „Jsou tam ozbrojení lidé.“

Potom již padlo jen pár slov a von Stalhein stál před Bigglesem

podruhé. „Všechno je v pořádku, Bigglesworthe,“ řekl. „Opět jste

vyhrál!“

„Moudré rozhodnutí.“

„Kolik peněz chcete?“

„Tolik, kolik jste jim vzali. Ani míň ani víc. Zjistím to.“

Biggles vstal a vyšel do haly. Za křesly se kryli tři muži v ro-

zedraných hadrech. Prošel před hlavněmi pušek a zastavil se před

domem. Zavolal Gingera, který se vzápětí objevil.

„Je to v pořádku,“ řekl s úsměvem. „Zabalili to! Pošli dovnitř

další muže, ale každé okno ať hlídá jeden člověk. Může se ledacos

stát.“

„Skvělá práce,“ zazubil se zrzek. „Loď se vrátila a máme ji. By-

lo na ní pět chlápků a vzdali se jako ovečky. Nepadl jediný výstřel!“

„Škoda, že u sebe nemám pár medailí,“ usmál se Biggles. „Dal

bych ti hned dvě. Takhle máš jen pochvalu.“

Vrátil se do domu. Doprovázela ho jednotka bojovníků. Všichni

vyhlíželi jako velice zanedbaní vandráci, ale všem se vrátilo vojen-

ské chování. Návyky z mládí se nezapomínají.

„Otevřete pokladnu, Herr Rodnitz? přikázal Biggles. „Pro začá-

tek si vyberu vklad Anguse Mackaila.“

Doktor sáhl do kapsy, s opovržlivým gestem hodil klíče na stůl a

zavrčel: „Posluhovat vám nebudu!“

„Řekl jsem, abyste to otevřel!“ zvýšil Biggles hlas.

Liebgarten zaváhal, ale strach zvítězil. Vzal klíče ze stolu a se

srdceryvným povzdechem odemkl trezor.

„Položte peníze na stůl!“

Doktor vytáhl dlouhou zásuvku plnou svazků bankovek různých

měn stažených gumovými páskami. Biggles kývl na Gingera.

„Odpočítej šest set čtyřicet liber!“ vyzval ho. „Dáš je osobně

Angusovi.“

„To ze mne ještě bude pošťák?“ usmál se zrzek.

„Hej! Joe!“ zavolal Biggles.

Clarke předstoupil.

„Dej mu jeho peníze! Kolik to je?“ zeptal se Biggles.

„Pět set dvacet liber!“

Ginger peníze odpočítal a Joe si je s úsměvem zastrčil do kapsy.

„Další!“

Venku svítalo, okna se rozjasňovala, a jeden muž po druhém

přistupoval ke Gingerovi, a odcházel od stolu s plnou náprsní taškou.

Zásuvka s penězi se povážlivě prázdnila. Stitzen seděl v křesle s hla-

vou v dlaních, Stalhein kouřil jednu cigaretu za druhou a Durango

nervózně přecházel po místnosti. Chvílemi se divoce zadíval na ně-

kterého ze svých společníků a zamumlal pár slov o zbabělcích.

Když dostal své peníze poslední z přítomných, svítilo již na za-

hradu slunce. Biggles vrátil zásuvku do trezoru, zamkl ho a zastrčil

klíč do kapsy. „Ještě jsme neskončili,“ řekl. „Druhé dějství proběhne

ještě dnes!“

Durango zasténal.

V následující chvíli mohlo vzniknout zdání, že si Biggles vše

naplánoval s úžasnou přesností. Nad domem se ozval hluk leteckých

motorů.

„Vezmi si je na starost!“ vyzval Biggles zrzka. „Jdu přivítat Al-

gyho a chci s ním hned promluvit.“

Vyšel na zahradu, právě když se nahoře objevil pomalu a nízko

letící amfibie. Zamával na něj zdravou paží a vydal se k můstku, aby

bylo Algymu jasné, že po přistání nevzniknou žádné potíže. U při-

stávacího můstku kotvil parníček a Biggles vstoupil na palubu, kde

hlídkoval jeden z osadníků.

Létající člun dosedl na hladinu a v krátké chvíli se pohupoval v

sousedství lodi. Algy se v kokpitu postavil.

„Jak to šlo?“

„Máme to pod poklicí,“ zasmál si Biggles. „Pojďte nahoru. Je

zde muž, který stroj ohlídá. Nazdar Angusi! Vytvořili jsme si malou

mezinárodní armádu. Naše hlavní síly před nedávnem zajaly tlupu

podvodníků a válečných zločinců.“

Algy, Bertie a Angus vystoupili na palubu.

„Co dál?“ zeptal se Algy.

„Budeš mít spoustu práce. Soustředíme všechny osadníky v do-

mě a zahájíme evakuaci.“

„Leteckou?“ zděšeně vyhrkl Algy.

„Ne, to bys nestihl. Chci však, abys odletěl do Buenos Aires s

nemocnými, s ženami a dětmi. Ostatní sveze dolů tenhle parníček.

Představuji si, že až se vláda o zdejším ráji dozví, osadníkům trochu

pomůže. Až tam přistaneš s prvním nákladem, dojdeš na britský kon-

zulát a předáš list, který jdu napsat. Potom se sem hned vrátíš.“

„Jasně,“ řekl Algy.

„Pojďte do domu. Posadíme se na to a dořešíme věci v křesle.

Mně se to nestává, ale teď mě bolí nohy.“

Když se o pět hodin později vrátil Navigátor z velkého města,

Algy užasle hleděl na dav lidí, kteří se shromáždili na doktorově za-

hradě. Připomínalo to velkoryse pojatý piknik vandráků a Algy měl

dojem, že tu nechybí nikdo z údolí. Moc se nemýlil.

Jestliže byl překvapen Algy, ještě větší překvapení připravil Bi-

gglesovi. Z letadla vystoupilo šest osob. Když se představovali, zato-

čila se Bigglesovi hlava. Nejprve mu podal ruku sir Gyles Sayers z

britského vyslanectví, jehož následoval asistent. Vláda Argentiny

byla zastoupena přímo impozantně. Nejvýznačnější osobou byl mi-

nistr vnitřních záležitostí, doprovázený dvěma vysokými policejními

úředníky, a dalším mužem byl lékař, vedoucí nejvyššího státního

zdravotního orgánu.

„Dostal jsem váš dopis,“ řekl sir Gyles Bigglesovi. „Povídejte.

Co se to zde odehrálo?“

„Půjdeme do domu. To vedro by mě mohlo zabít.“

Když vstoupili do Liebgartenova honosného doupěte, posadili

se, a znovu zazněla historka nešťastného Lintona. Pak Biggles velmi

stručně popsal, co se sběhlo v rajské osadě přátelství. Hovořil o vydí-

rání, o nemocech, úmrtích a o zoufalství osadníků.

„Uvědomuji si, že jsem nepostupoval přesně podle předpisů, ale

zákon jsme neporušili,“ řekl kajícně Biggles. „Pokud jsme tady sku-

tečně na argentinském území, měl bych se omluvit. Přistáli jsme zde

neoprávněně a totéž platí i našem pobytu. Jenomže my neměli jinou

možnost, jak najít a zachránit přítele Mackaila. O všem jsem rozho-

doval já a moji přátelé se řídili mými příkazy. Mohu jen doufat, že vy

a hlavně argentinské úřady to pochopí a ospravedlní.“

„Moc pěkně jste to pověděl,“ usmál se sir Gyles. „Celou věc

jsme dlouho probírali s argentinskými kolegy a ti žasli, stejně jako já.

Nevěděli nic o osadě ani o vás. Tenhle kus země si také nikdo nikdy

nekoupil a nikdo neměl tušení, že se tu usadili tak nebezpeční zločin-

ci jako jsou Stitzen a Durango. Nechápu, jak to dokázali. O vašem

hříchu jsme nemluvili, ale ti dva budou zatčeni a vyšetřováni. Kde

jsou teď?“

„Zamkli jsme je do bungalovu,“ odpověděl Biggles. „Měli jsme

zatím málo času, ale některé doklady jsem stačil prohlédnout. Máme

ještě jeden pozoruhodný úlovek. Pracuje zde německý inženýr Jo-

hann Kraft a jeho blonďatý asistent. Pan Kraft je odborník. V Ně-

mecku si ho vážili jako konstruktéra raket. Podílel se na V-2 a zde

dokončoval práce na další z tajných zbraní, raketě V-17. Konec vál-

ky jeho práci přerušil, ale našel si útulek zde. Sice pochybuji, že by

sám dílo dokončil, ale měl zde kreslírnu i menší laboratoř. Kdo ví, co

by se z toho vyklubalo. Na půdě jsem objevil hotový model zbraně.

Dodám už jen to, že z laboratoře vytékaly do řeky podivné chemiká-

lie. Ničí rostlinstvo. Kaktusy rostoucí poblíž jsou mrtvé. Netuším,

zda jde o vývoj nějaké pohonné látky pro rakety, nebo o něco zcela

jiného. Plán, který jsem vzal z Kraftovy kreslírny, vám předám ještě

dnes.“

„Takže je to ještě vážnější věc, než jsem předpokládal,“ řekl sir

Gyles a vážně pokýval hlavou. „Vy jste přišel zachránit přítele a na-

razil na spoustu velice podezřelých záhad. Neuškodí, když si s vězni

hned promluvíme.“

Obrátil se k zástupcům vlády. „Souhlasíte s tím?“

„Ovšem!“ důstojně prohlásil ministr.

„Nebude vám vadit, když se nezúčastním?“ řekl Biggles. „Mám

přímo strašlivý hlad a ani se nepamatuji, kdy jsem naposledy spal.

Stejně jsou na tom moji přátelé. Zde jsou klíče.“

Vzácní hosté neměli námitek a vydali se přes zahradu sami.

Biggles zhluboka vydechl a zamířil ke kuchyni. Voněla z ní pe-

čeně a uvnitř našel hodujícího Anguse s Gingerem. Přidal se k nim,

snědl nevelký kus hovězího a pak to na něj padlo. Cítil, jak se mu

klíží oči. Mávl na veselé společníky, vrátil se do pokoje, klesl do

křesla a zavřel oči. Okamžitě usnul.

Z krátkého spánku probudil Bigglese zvuk výstřelů. Zazněly od-

někud zvenčí. Zauvažoval, zda se tam nemá jít podívat, ale pak si

uvědomil, jaká spousta lidí je venku, napadlo ho, že se tam někdo po

jihoamericku baví, a že by jeho příchod byl nemístný. Zívl, sáhl po

cigaretě, a když dokouřil, usnul znovu.

Ani tentokrát nespal dlouho. Dveře se rozletěly a do pokoje se

vřítil sir Gyles, následovaný Argentinci. Biggles se vymrštil ze křes-

la, jakoby ho někdo bodl. Vzápětí uslyšel překvapující novinky. Stit-

zen byl mrtev. Oběsil se na šňůře pyžama. Aby to nebylo málo, zalo-

žil v laboratoři oheň, patrně proto, aby zakryl stopy svých vlastních

pokusů. Bylo mu zřejmě zcela lhostejné, že tím odsuzuje k ohavné

smrti své společníky, zamčené v jiných pokojích.

Plameny šlehající z jednoho křídla bungalovu spatřil jeden ze

strážců, ale to co následovalo, mělo svou děsivou logiku. Ve zmatku,

který zavládl a v kouři, naplňujícím celou budovu, se podařilo zbýva-

jícím vězňům utéci. Muže, který je chtěl vyvést, srazil Durango k

zemi a další zachránci vyvlekli omráčeného do bezpečí až v poslední

chvíli.

Potom se střílelo.

Durango byl zasažen a smrtelně zraněn. Liebgarten a Stalhein se

chtěli zmocnit lodi, ale zahnal je již první výstřel do vzduchu. V zou-

falství se pokusili přeplavat řeku. Pro doktora Liebgartena – Rodnit-

ze to byl poslední z jeho pokusů! Tentokrát se stal obětí sám. Před

zraky několika mužů na břehu na něj zaútočil velký aligátor. Proběh-

lo to rychle a nevelká červená skvrna se na řece rozptýlila ještě rych-

leji.

Na Stalheina vystřelili strážci dvakrát a nezasáhli ho. Němec

dokázal, jak zdatný je plavec, a ani špatně pohyblivá noha mu neza-

bránila doplavat na druhý břeh. Zmizel v džungli a pátrání po něm již

bylo zahájeno. Zbývající muže znovu polapili.

Bigglese ty zprávy příliš nevzrušily. Cynicky prohlásil, že Lieb-

gartenův konec byl svým způsobem stylový. „Přírodní smrt,“ řekl.

„Když si na hrůzy džungle stěžovali osadníci, prý je těšil podobnými

řečmi. A ti ostatní? Příliš se mě to nedotýká. Je možná docela dobré,

že bungalov shořel. Když zmizí model rakety, světu to neublíží. Já

bych naházel do ohně všechny tajné zbraně!“

„Dobrá, dobrá,“ řekl sir Gyles. „Je tu výkres, je tu ten Kraft.

Chci vám však povědět něco jiného. Moji kolegové a já jsme se nad

věcí zamysleli. Potřebujeme se dostat rychle zpátky. Hodláme o

zdejších událostech informovat vládu a vyžádat pro osadníky pomoc.

Chceme zajistit evakuaci a potraviny. Zjistili jsme, že někteří z osad-

níků by byli ochotni zde zůstat, pokud by vláda uvolnila na osídlová-

ní nějaké peníze. Sám přidám něco peněz z našich fondů a nepochy-

buji, že pomohou i jiná vyslanectví. Potřebujeme prostě ihned odletět

do Buenos Aires, abychom uvedli věci do pohybu.“

„Vám jde o letadlo,“ usmál se Biggles. „Nechcete přímo do

Londýna?“

Sir Gyles Sayers lehce pokrčil rameny a usmál se.

„Ale ovšem. Nemůžete mne víc poctít. Máte vskutku na mysli

trasu Rajské údolí – Buenos Aires – Londýn? Něco podobného mám

v plánu i já. Slíbil jsem přece Angusovi, že ho dovezu domů! Kdy

chcete odstartovat?“

„Pokud možno hned!“

Biggles vstal.

„Nemáme na co čekat, pánové,“ vykřikl. „Prázdniny končí.

Hezky se rozlučte s přáteli a vynechte jen Anguse a Joea s jeho skvě-

lou ženou. Ti poletí s námi v první třídě! Zdržel bych se déle, ale je

tu na můj vkus příliš mnoho pavouků. Balíme!“

„Absolutně balíme, starouši,“ nadskočil radostí Bertie. „Příště

ale vyberu rajské prázdniny já! Vezmu vás někam, kde jdou pavouci

po mouchách a ne po pilotech.“

„Počkejte přece chvíli,“ vykřikl nešťastný Ginger. „Chci si vzít s

sebou pár orchidejí. Slíbil jsem to jedné slečně v Londýně a díky

Bigglesovi se už v kytkách trochu vyznám…“