W. E. Johns

BIGGLES A ZÁHADA ULOUPENÉHO

ZLATA

RIOPRESS

PRAHA

1997

Jako dopravní prostředek letadlo cestuje daleko a

rychle, a když se mu to hodí, nezná žádné hranice.

Při pozorném sledování se ukázalo, že přinejmenším

jedno letadlo, které na obloze nemělo co dělat, si létalo

kam chtělo, kdy chtělo, a operovalo z jednoho kontinentu

na druhý. Když se je ale Biggles se svou leteckou

posádkou snažil lokalizovat, musel do vzduchu nad

Austrálii, Afriku i Evropu. Letadla se totiž také dají

sledovat – pokud rozumíte jejich stopám. Biggles

vycházel z toho, že letadla potřebují k tomu, aby se

udržela ve vzduchu, palivo. A pravidelné zásobování

palivem zase nutně vyžaduje nějakou leteckou základnu.

V tomto příběhu je zosobněním praktického dopadu

aktivit Mezinárodní policejní komise Marcel Brissac,

francouzský letecký přidělenec pod velením kapitána

Joudriera z pařížské Sureté, který z moci svého úřadu byl

schopen vynechat formality, když stopa dosáhla až k

francouzské severní Africe a hlavnímu městu Francie.

V tomto příběhu se také objevuje další zatvrzelý

nepřítel, totiž Erich von Stalhein, bezohledný Prušák s

ledovýma očima, se kterým se Biggles už jednou utkal,

což bylo ostatně nevyhnutelné, protože ten Němec byl, jak

se tak říká, Bigglesův protějšek na druhé straně plotu.

Pocházel ze staré vojenské rodiny a během války odešel z

Wilhelmstrasse, aby se stal jedním z nejlepších

Hitlerových zpravodajských důstojníků. Nyní, i když bez

oficiálního zaměstnání, byl stále ještě tím, s kým se musí

počítat, protože v jeho srdci ještě doutnaly válečné

požáry – dá se říci, že k Bigglesově velké lítosti, protože

navzdory jeho neumdlévající nenávisti vůči všemu

3

britskému, ten člověk měl v sobě až obdivuhodnou

nezlomnost a sebekázeň.

Takže mezinárodní scéna s mnoha herci a rolemi

rozehrála problém, který teď musí Biggles vyřešit.

4

BIGGLES MÁ NĚCO NA SRDCI

Přes domovské letiště Speciální letecké policie vanul

studený východní vítr, přinášející s sebou potrhané

závoje roztahané mlhoviny, která cedila svůj obsah v

podobě pošmourného mrholení na lesknoucí se betonové

startovací dráhy.

Z okna kanceláře leteckých operací pozoroval bez

zvláštního zájmu konstábl Hebblethwaite, známý jako

Ginger, rozmazanou siluetu Konstelace startující na

Kontinent. Algy Lacey seděl schoulený v židli u kamen a

listoval si posledním vydáním časopisu Let. Bertie Lissie

s nohama na rohu stolu slyšitelně zíval, jak si tak už

vlastně mechanicky krouživými pohyby čistil skla svých

brýlí. Biggles seděl u svého stolu opíraje se o hřbet levé

ruky, zatímco se pravou probíral hromadou novinových

výstřižků. Z hlavy motorového válce, který sloužil jako

popelník, se linul vzhůru ke stropu tenký sloupek kouře.

Už tak dlouho mlčel, že Gingerově zvědavosti došla

trpělivost. „O čem přemýšlíš?“

Biggles zvedl cigaretu z popelníku, oklepal popel a

vzhlédl. „O přírodovědě,“ odpověděl stručně.

Gingerův výraz se pomalu měnil až v nedůvěru. „Co

jsi to říkal?“

„Říkal jsem,“ odpovídal znovu trpělivě Biggles, „že

přemýšlím o přírodovědě – totiž v jejím rámci.“

„O ptácích, zvířatech, motýlcích a takových

věcech,“ zamumlal Bertie.

„Přesně tak, ale většinou spíš o zvířatech,“

odpověděl mu Biggles.

5

„A co je s nimi?“ chtěl vědět Bertie. „Já už jsem z

tohohle odporného počasí celý zdřevěnělý. Chci tím jen

říct, aby ses nenechal těma bestiema deprimovat. Já vím,

co to je. Když jsem byl malej kluk, tak jsem míval takový

sen, že mě honí tygr. Byl jsem úplně sám a beze zbraně,

neměl jsem se kam vrtnout, nikde nebyl ani jeden

zatracený strom, na který by se dalo vlézt a ta příšerná

bestie samý zuby a chlupy se pořád víc a víc přibližovala,

až jsem už cítil její horký dech na –“

„Dobrá, dobrá,“ netrpělivě ho přerušil Biggles. „O

co se to tady pokoušíš? Chceš si snad přivolat nervový

záchvat nebo co? Hádám, že tě ten tygr nikdy

nedohonil?“

„Nedohonil. Vždycky jsem se stihnul včas vzbudit.“

Biggles si hlasitě povzdechl. „Jaká škoda!“

Bertie vypadal, že se ho to dotklo. „Ta poznámka se

mi vůbec nelíbí,“ protestoval. „Co tím chceš říct –

škoda?“

„No, kdyby se ti býval byl zakousnul do krku, tak jsi

nám místo téhle nudy mohl vyprávět jaké to je, když se

člověk stane tygří snídaní.“

Teď se do toho vložil Algy. „Jestli se tady vy dva

snažíte mě rozveselit, tak to se vám tedy vůbec nedaří,“

pronesl chladně. „A k čemu vůbec jsou tyhle nesmysly o

zvířatech?“

„Opravdu chcete, abych vám to řekl?“ ptal se

Biggles.

„Jen do toho,“ pobízel ho Ginger. „Začíná to tady

mít atmosféru jako v přeplněné márnici!“

„Tak dobrá,“ souhlasil Biggles. „Tak tedy, ti z vás,

co vědí něco o přírodovědě, si možná všimli, že jak

civilizace postupuje přes velké otevřené prostory, ta

6

nejnebezpečnější zvířata před ní ustupují. To znamená, že

ta zvířata, která se odmítají chovat spořádaně, se musí

buď podrobit a nechat zajmout, nebo se musí uchýlit na

nějaké nepřístupné místo, kde budou relativně v bezpečí

před pronásledovateli. Pokud by si tam žila spokojeně

dál, nikdo by je neobtěžoval. Jenomže ona spokojená

nejsou. Chtějí totiž obojí. Dříve nebo později začnou

napadat domácí zvířata, která zaujala jejich místo na

půdě, kterou byla ona donucena, díky své nepříjemné

povaze, vyklidit.“

„U Joviše, to je dobré,“ vykřikl obdivně Bertie. „Ty

mluvíš jako kniha!“

Biggles nehnul brvou. „Představte si tedy na chvíli,

že jsem opravdu kniha,“ souhlasil. „A nepřerušujte mě,

protože jinak zapomenu, kde jsem skončil.“

„Promiň, kamaráde,“ omluvně zabručel Bertie. „Já

to tak nemyslel, vždyť víš.“

Biggles tedy pokračoval. „Příkladu divokých zvířat

následovaly bytosti lidského rodu a tím nemyslím nutně

jenom domorodce. Z těch se už většina dala zkrotit, i

když je ještě pár takových, co se uchýlili do vzdálených

končin a teď, díky rychlým koním či velbloudům, hrají tu

veselou taškařici „udeř a běž“ se svými krajany těžce

pracujícími na planinách. Měli jsme to možnost vidět jak

v Iráku, tak na Severozápadní frontě.“

„Zaraz se na okamžik,“ požádal ho Algy. „Co tohle

má společného s námi?“

„K tomu se dostanu jestli mi ovšem poskytneš čas,“

odrazil ho Biggles. „Jde o tohle. Mám jisté podezření, že

stejnou taškařici provádí jistý typ člověka, údajně sice

civilizovaného, ale pod kůží ještě stále dravá bestie.

Odmítá pracovat jako ostatní jeho soukmenovci a snaží

7

se vydělávat si lehce na živobytí přepadáváním

soukromého majetku slušných občanů. Nebere ani

domácí zvířata, ani obilí. To je příliš neskladné. Jen zlato,

hotovost a drahé kameny, to je jeho kořist.“

„A je na tomhle všem vůbec něco nového?“ zvědavě

se vmísil opět Algy.

„Naneštěstí pro nás ano,“ odpověděl mu Biggles.

„Jelikož tihle dokonale oblékaní divoši brzy zjistili, že ve

městech je pro ně příliš horko, představuji si, že se

uchýlili na nějaká vzdálená místa, kde jsou v bezpečí

před pronásledovateli, ale přitom si odtamtud ještě

mohou dopomoci k majetku civilizovaných komunit.

Nepoužívají samozřejmě koně, ti by pro ně byli příliš

pomalí a vzdálenosti, které musí urazit, jsou příliš velké.

Můj typ je, že používají nejrychlejšího dopravního

prostředku, jaký byl dosud vynalezen, to je – letadla.“

„Vážně si myslíš, že se to fakticky děje?“ vložil se

do hovoru Ginger.

„Nemám o tom nejmenších pochyb,“ odvětil

Biggles. „Je to jediná odpověď na některé novinové

výstřižky, které tady mám před sebou. Koneckonců, proč

ne? Proč by měl nějaký zločinec zůstávat blízko místa

svého zločinu, když se může mezi slunce západem a

svítáním uklidit pět tisíc mil daleko?“

Nikdo neodpovídal.

„Naneštěstí pro něho má ten jeho plán jeden háček,“

pokračoval Biggles. „Pokud svůj letoun nepoužívá, může

jej zastrčit někam daleko do úkrytu, kde ho stěží někdo

zpozoruje. Jenomže – a tohle je ten důležitý bod – když

se vydává na loupežnou výpravu, musí jej zaparkovat

někde na zemi, blízko místa svojí akce. V tom je pro

něho nebezpečí. Když farmář zjistí, že mu na slepice do

8

kurníku chodí liška, tak nastraží past a liška, ať je jak

chce mazaná, do ní dřív nebo později strčí tlapu.“

„Vždycky taky ne,“ polemizoval Bertie. „U nás

doma je jeden starej lišák, kterému se to parádně daří už

léta.“

„To proto, že nejsi dost mazaný na to, abys ho lapil,“

usadil ho Biggles.

Ale Bertie se nedal. „Tenhle starej všivák už

dokonce i zná, jak se jmenujou lidi, co na něho nastražují

ty pastičky. Stál už Loveckou asociaci pěkných pár

penny kompenzace za tu drůbež, co zadávil, to vám tedy

řeknu!“

„No dobře, ale v tom případě je na tobě, abys ho

vystopoval až do jeho nory a vydoloval ho odtamtud,“

trval na svém Biggles.

Algy se opět přihlásil o slovo. Podíval se na

Bigglese a pak se podezíravě zeptal: „Odstartovala snad

nějaká konkrétní událost tuhle fascinující myšlenkovou

exkurzi?“

Biggles uhasil cigaretu. „V poslední době došlo k

několika případům, které ve mně vzbudily podezření, že

v tom lítá přinejmenším jeden velice mazaný a vysoko

mířící podvodník.“

„Pokud jsou ale náklady na létání takové jako jsou,

tak bych pochyboval, že by si sebemenší zločinecká letka

na sebe mohla vydělat,“ oponoval Algy.

„A já bych zase řekl, že se mýlíš,“ reagoval rychle

Biggles. „Já nemám na mysli kapesní zloděje nebo

vyrabování příruční pokladničky. Drobná kriminalita

pokvete stále, ale teď k nám přicházejí kriminální

případy skutečně obrovského kalibru – pokud už tady

vlastně nejsou. Jelikož Hitler ten evropský žebřiňák

9

pěkně rozkymácel, někteří chytráci si určitě z té

hospodářské situace nadělali obrovské bohatství – v

obchodování se zlatem, šmelením s tvrdými měnami,

pašováním válečných zásob do zakázaných zón a tak

dále. Při jedné takové příležitosti se ztratila někde ve

vzduchu celá letka Lancasterů, každý po čtyřiceti tisících

librách. Tihle bystří hoši, co to vymysleli, neuvažují v

rovině nějakých pár liber. Ti uvažují v milionech.

Jenomže časy se mění a takovéhle konkrétní podvody už

pomalu končí. Co tedy budou tihle chlapci dělat teď?

Zavřou krám? Změní se snad? Zruší organizace, které

vybudovat jim trvalo celá léta? Ani za nic! Snadno

vydělané peníze se brzy rozkutálejí a až k tomu dojde,

tak budou potřebovat další.“

„Vlády začínají být přísnější,“ připomenul Algy.

„Ale mazaní podvodníci budou vždycky o chlup

napřed. Konec konců co taková normální policie

zmůže?“

„To je tedy fakt pravda,“ bručel zamyšleně Bertie.

„Jedna věc je dělat policajta pěkně na své staré obchůzce

doma, ale něco absolutně jiného je mít na krku celý

sakramentský svět.“

„Třeba ale právě proto my budeme mít štěstí,“

uvažoval dál Biggles. „Jednou přijde den, kdy bude

potřeba mít mezinárodní meziplanetární policii s

velitelstvím na Měsíci, aby bylo možné pokrýt celý

zatracený

vesmír.

Ale

držme

se

současnosti.

Předpokládejme, že jsme podvodníci s balíkem peněz

pěkně v kase. Jaká je asi naděje, že nás někdo chytí?“

Ginger se zatvářil velmi zaujatě. „No tak pokračuj,

honem, co bys udělal ty?“

10

Biggles si vzal další cigaretu a zamyšleně

poklepával jeden konec. „Zaprvé bych si našel nějakou

opuštěnou přistávací plochu, kam bych se schoval. To by

nemělo být nijak obtížné, protože díky válce je jimi

každý kontinent doslova posetý. Pravděpodobně bych se

rozhodl dokonce pro několik takových míst, pěkně

daleko od sebe. S letadlem dlouhého doletu bych si mohl

polétávat z jednoho letiště na druhé, jak by se mi

zachtělo. Nemusel bych převážet žádné velké náklady

jako třeba stroje, takže bych měl spoustu paliva na dolet,

až třeba například na deset tisíc mil.“

„A co bys asi tak používal za palivo?“ ironicky se

ptal Algy.

„S naší spoustou peněz bych si s tímhle nedělal

starosti,“ prohlásil Biggles. „S dostatkem peněz bysme si

mohli koupit cokoli – třeba i celý tanker plný

stooktanového leteckého benzínu. Takhle vybavení a se

svými vlastními mechaniky, kdo by nás asi tak mohl

chytit? Mohli bysme být kdekoli na světě a přes noc

přelétávat z jednoho kontinentu na druhý. Taková

organizace, která by byla schopná se s námi vypořádat,

by pak stála miliony. Znamenalo by to udržovat hlídky

letecké policie a mít kontrolní stanice po celé zeměkouli.

A i kdyby třeba nás náhodou někdo zahlédl, co by mohla

policie dělat? Policie dokáže zastavit auto na silnici a

prohlédnout ho, ale nemůže zastavit letadlo ve vzduchu a

přikázat pilotovi, aby ukázal pilotní průkaz.“

„Ale dal by se sledovat,“ namítl Ginger.

„Ale jak daleko, to by záviselo na množství paliva

pronásledovaného letounu. A jako mazaný chlap bych se

postaral o to, aby můj stroj doletěl dál než cokoli, co má

k dispozici policie.“

11

„Ale policejní hlídka by mohla dát vysílačkou

zprávu další stanici, aby tě převzali ke sledování,“ trval

na svém Ginger.

„To ovšem předpokládá, že budu cestovat jenom za

plného denního světla a perfektní viditelnosti,“ oponoval

Biggles. „Jelikož vím, kde ty policejní hlídky jsou, tak

bych se jim samozřejmě vyhnul.“

„A co radar?“

„Policie bude potřebovat tisíce kontrolních stanic,

aby pokryla celou zeměkouli, a jelikož většina vlád je na

mizině, nikdo by se neodvážil hlasovat pro peníze na

takovéhle projekty.“

Algy zavrtěl hlavou. „Na to, abys zaplatil vybavení

pro takový obrovský podvod, jaký nám tady rýsuješ, bys

potřeboval opravdu strašně velký peníze.“

Biggles se usmál. „Já bych přece měl mít strašně

moc peněz, když se mi daří. Pokud se nemýlím, tak

některé z vládních převratů, které tihle podvodníci

nedávno vyvolali, měly spíš podobu válečných operací

než vyloupení banky nebo krádež aktovky. Proto jsem si

zcela jistý, že se do toho musí přibrat v úvahu letectví.

Zastaralý loupežník u cesty se přeškolil na loupežníka ve

vzduchu. Abych byl přesnější, představuju si, že se z

lovce v buši stal lovec v oblacích.“

„Co tím chceš konkrétně říct?“ ptal se Ginger.

Biggles převrátil výstřižky na stole a jeden z nich

vytáhl. „Myslím na tu záležitost před pár dny v Austrálii.

Stručně řečeno, šlo o tohle. Zjevně kdesi v zákoutí

Severního Teritoria existuje jakýsi malý zlatokopecký

důl, který už nějakou dobu funguje s docela slušným

úspěchem. Jmenuje se Barula Creek. Díky své těžbě měl

značnou publicitu v tisku, což mohlo způsobit následující

12

události. Jelikož je ten důl daleko, dopravuje se zlato

čtyřikrát do roka do asi tři sta mil vzdáleného Port

Darwinu. Později potom jede dál do Sydney. Ale s tím se

nemusíme trápit. Na tu cestu po souši se používají dva

jeepy. Je tam evidentně drsný terén s oblastmi pouště a

není tam žádná opravdová silnice. Posádku konvoje tvoří

dva řidiči – mechanici, náhradní řidič a dva strážní.

Všichni jsou ozbrojeni. To dělá dohromady pět mužů,

což se pokládalo za dostatečný počet, který by byl

schopen zvládnout jakékoli potíže. Poslední konvoj

opustil Barula Creek o něco víc než před čtrnácti dny a

vezl skoro půl tuny zlata. Jenže to nikam nedorazilo.

Když se ho vydala hledat záchranná výprava, našla

jenom jeden zničený a jeden poškozený jeep a pět

mrtvol. Vedoucí jeep by rozsekaný na kusy buď minou

nebo bombou. Zlato samozřejmě zmizelo. Tak přivedli

černé stopaře. Ti našli nějaké stopy, ale nic jiného.“

„Jestli tam ale byli stopy, tak ty přece někam

vedou?“ skočil mu do řeči Ginger.

„V tomhle případě nevedly. Vedly jenom kus dál do

pouště a pak prostě zmizely. Jak pravil jeden z reportérů,

jako by ti vrahové spadli z nebe. A to je možná mnohem

blíž pravdě, než sám tušil.“

„Kdyby tam bývalo přistálo letadlo, tak by tam

musely být stopy po kolech,“ namítal Algy.

„Ne nezbytně. Letadlo přece dokáže smazat své

stopy na prašné dráze proudem vzduchu od vrtule.“

„No a co kdybysme si tam vyrazili a rozhlédli se

kolem?“ navrhoval s nadějí v hlase Bertie. „Byla by to

prima záminka, abysme vypadli tady z toho příšerného

počasí, víte, co tím mám na mysli, ne?“

13

„Když tam nenašli nic ani domorodní stopaři, těžko

tam něco objevíme my,“ odpověděl suše Biggles. „Ale

člověk nikdy neví. Ti domorodí stopaři nebrali v úvahu

existenci letadel. Možná bych měl promluvit s

Raymondem. Ten by mohl kontaktovat naše velení v

Austrálii a zjistit, jak se na to budou tvářit tam. Tohle je

spíš mezinárodní než národní záležitost.“

„Jak si můžeš být tak jistý, že při tom přepadení

použili letadlo?“ ptal se pochybovačně Algy.

„Připadá mi to tak strašně nápadné. Jak by se jinak

asi dalo to zlato odvézt? Přece by ti zloděj i netahali půl

tuny zlata na svých vlastních zádech stovky mil přes

vyprahlou krajinu bez vody? Museli na to mít nějaké

vozidlo a každé vozidlo kromě letadla by zanechalo

stopy, které by mohli domorodci sledovat, i kdyby se je

snažili sebelíp zamaskovat. Já tvrdím, tady jde o moc

dobře promyšlenou loupež lidmi, kteří mají k dispozici

přinejmenším jedno velké letadlo a vědí, jak s ním

zacházet. Jakmile totiž byla ta loupež objevena, policie

kolem celé oblasti vytvořila síť. Jenomže když ji pevně

zatáhla, tak v ní nic nebylo.“ Biggles se pochmurně

usmál. „Do té doby už totiž ti ptáčkové nejenom že

uletěli, ale už pravděpodobně spokojeně seděli v hnízdě

někde tisíce mil daleko.“

„Ale letadlo přece musel někdo zpozorovat, ne?“

ptal se pochybovačně Ginger.

„Myslím, že ano. Jenže Austrálie je obrovská země,“

připomněl mu Biggles. „A navíc, pokud byli ti lupiči

opravdu tak mazaní, jak se ostatně zdá, tak by se

vyšplhali až ke stropu, kde by je nikdo nezaregistroval.

Nebo, protože neměli žádný důvod ke spěchu, mohli

14

klidně počkat, až přijde noc a pak teprve prásknout do

koní.“

„Na světě určitě není moc lidí, co jsou schopní

odvést takovouhle prácičku,“ poznamenal Algy.

Biggles pokrčil rameny. „Pro člověka, který se

účastnil během války operací Speciální letecké služby

nad nepřátelským územím, by to nebylo nic těžkého.

Když na to přijde, my sami jsme zvládli těžší akce, než

byla tahle. Ale z hlediska těch lupičů bych řekl, že to

byla fakticky čistě provedená práce.“

„Proč teda ale zabíjet ty stráže?“ zamručel Ginger.

„Podle mého názoru byli zavražděni jedině a pouze

proto, aby nemohli nikomu vyprávět, jak se to stalo. Čím

déle ti lupiči budou moci pracovat, aniž by někdo

podezíral, že je v tom nějaké letadlo, tím to pro ně bude

lehčí.“

„To musí být ale banda pěkných grázlů,“ zavrčel

Bertie.

„Moderní grázl dokáže být velký sympaťák – když

zrovna nepracuje,“ tiše pronesl Biggles.

„Člověk by ale myslel, že chlápek, co je schopný

organizovat leteckou operaci v takovém měřítku, si bude

moct vydělat slušně na živobytí bez toho, aby se musel

uchylovat ke zločinu,“ uvažoval Algy.

Biggles zavrtěl hlavou. „Problém je v tom, že

spousta chlapců nechce pohodlné zaměstnání. A dokonce

třeba ani nepotřebují peníze. Po čem opravdu touží, to je

vzrušení. Zpočátku je to jenom zábava, jenomže když se

objeví popravčí s provazem, tak je začne přecházet

humor. Takhle obvykle tyhle kratochvíle končí. A v

nejlepším případě bych moc nerad musel ztrávit deset let

života zíráním na stále stejný kousek nebe skrz mříže v

15

okně mojí cely. Když jednou člověk vybočí z normální

cesty, není jednoduché se zase znova zařadit. Stane se z

něho společenský odpadlík, který se potuluje kolem bez

kotvy, nevěří svým tak zvaným přátelům a není si nikdy

jistý, kdy mu na rameno dopadne těžká ruka zákona. To

je život, co? Náš starý přítel Erich von Stalhein je

klasický příklad. On má všechno, čeho je třeba, aby to v

jakémkoli zaměstnání dotáhl na vrchol. Ale je příliš

pozdě. On ví, že už se vykolejil, a upřímně nenávidí to

svoje bláznovství a proto nenávidí každého, kdo je stejně

tak dobrý jako on. Proto na sebe my dva pořád narážíme.

Nakonec buď zabije on mne, nebo já jeho, protože on

raději zemře, než by šel do vězení. Ten může docela

dobře být i za touhle australskou záležitostí. Je to přesně

jeho styl. Pokud je to takhle, tak ale také ví, že je jenom

otázkou času, kdy narazím na jeho stopu.“ Biggles típl

cigaretu.

„Došlo k nějakým podobným loupežím, jako je tahle

v Austrálii?“ byl zvědavý Algy.

„Přinejmenším k jedné. Zjišťoval jsem všechny

možnosti tady v těch výstřižcích. Před pár měsíci došlo k

takové podivné události v Bolívii. Přepadli tam

smaragdové doly, zjevně se stejným úspěchem, i když

ovšem neznám podrobnosti.“

Ginger nadzvedl obočí. „Bolívie! To je přece Jižní

Amerika! I kdyby přitom použil nějaké letadlo, nemohlo

by to být to samé, co použil na přepadení v Austrálii.“

„A proč ne?“ odvětil Biggles. „De facto jsme vlastně

teď teprve dorazili k jádru celé téhle diskuze. To je ten

problém, který jsem řešil, právě když jste mě vyrušili.

Vlastně neexistuje žádný konkrétní důvod se domnívat,

že loupež v Bolívii má nějakou spojitost s tou australskou

16

záležitostí. Ale jelikož tam zjevně použili letadlo, není

také důvod, proč by stejný gang nemohl udělat obě ty

loupeže. Pokud se prokáže tohle, tak potom třeba už bude

mít vláda představu, před čím stojí policie.“

„Hodláš s tím něco dělat?“ zeptal se stručně Ginger.

„Ne, ale proberu tuhle záležitost s Komodorem,

abysme byli schopní rychle zasáhnout, kdyby se cokoli

podobného druhu vynořilo někde blízko u nás. Jedna věc

je totiž jasná. Pokud budou tahle přepadení pokračovat,

někdo s tím bude muset něco udělat, protože loupeže

takového rozsahu mohou otřást ekonomikou celého státu.

Žádná vláda na světě si nemůže dovolit jen tak přijít o

půl tuny zlata.“

„Ale kamaráde, co se s tím dá vůbec dělat?“ vložil

se do toho Bertie.

„Velice málo, pokud se ovšem ohrožené země

nesejdou a neprokáží víc ducha pro spolupráci než do

současné doby.“

„Co

třeba

Mezinárodní

policejní

komise?“

připomněl Ginger.

Biggles pokrčil rameny. „To je kapitální nápad.

Teoreticky vypadá dobře. Ale jak daleko se dostane v

praxi? Asi tak daleko jako u dalších mezinárodních

organizací. Státy pořád ještě pracují samostatně, stejně

tak jako my. To je k ničemu. Aby se dosáhlo

opravdového účinku, měla by mít každá země svoji

leteckou policii a všechny by měly být v nepřetržitém

kontaktu, aby si mohly vyměňovat názory a informace.

Podívejte třeba na nás. Předpokládám, že my jsme také

součástí téhle komise, ale jak často jsme se setkali s

některým z jejích zahraničních členů?“

17

„Už jste někdy zkusili navrhnout něco jako plenární

schůzi?“ zeptal se Ginger.

„Několikrát a nic z toho nebylo.“

„No tak co tedy hodláte dělat?“

„Momentálně nic. Nemá cenu pročesávat atmosféru,

když ani nevíme, co vlastně hledáme.“

Ginger přešel blíž k oknu, protože odněkud z toho

pošmourného počasí bylo slyšet, jak si hledá cestu dolů

nějaké letadlo. „Doufám, že si to vychutná,“ zamumlal

cynicky. Po chvilce pokračoval. „Přistál v pořádku.

Vypadá jako Francouz – má vojenskou Moranu s

civilním značením.“

Nikdo mu nevěnoval zrovna pozornost. Ale když

potom Ginger prohlásil: „Ten pilot jde sem,“

Biggles projevil zájem. „Kdo je to?“ zeptal se.

„Zab mě, ale v životě jsem ho neviděl. Ano. Jde

rovnou sem. Seržant mu ukazuje cestu do kanceláře.“

Minutu poté se ozvalo zaklepání na dveře, ty se

otevřely a vpustily dovnitř rtuťovitého mladíka ve značně

obnošené letecké kombinéze. S úsměvem pohlédl z

jednoho na druhého. „Dobré jitro, pánové,“ pronesl

vesele.

„Dobré ráno,“ odpověděl mu Biggles. „Co pro vás

mohu udělat? Posaďte se. Cigaretu?“

18

FRANCOUZ PŘEDKLÁDÁ PROBLÉM

Cizinec přijal židli, kterou mu Ginger přistrčil

dopředu, a cigaretu. „Vaše počasí já nerad,“ řekl anglicky

škrtaje svým zapalovačem.

„My sami ho nemáme rádi,“ odvětil Biggles. „Ale

jelikož se nám to takhle servíruje, musíme ho brát jak

přijde. Promiňte mi jestli se vám budu zdát jako příliš

neomalený, ale přijel jste si popovídat zrovna o tomhle?“

„Ne, ne,“ zněla rychlá odpověď. „Ale povězte mi

jenom, jestli mluvím s kapitánem Bigglesworthem?“

„To mluvíte – pokud mluvíte ke mně,“ odvětil

Biggles.

„Prima. Teď konečně mluvíme trochu obchod,“ řekl

návštěvník se srdečným tónem v hlase.

„O jakém obchodě?“ zeptal se trochu překvapeně

Biggles.

„O policejním obchodě. Ach, vy mi prominete! Já

blázen. Já zapomněl. Vy mě neznáte. Já jsem Marcel

Brissac, Francouzská letecká policie.“

„Jenom vy?“ usmál se Biggles.

„Oui, monsieur. Jenom já. La, la! Tak to vy jste ten

slavný Bígl?“

Bertie si posunul brýle na nose. „Pomalu, pomalu,

starý brachu. Tady u nás znamená „bígl“ plemeno psa,

víte?“

Francouzský pilot se rozesmál. „Bon. Takže on je

taková stará pes. On mi ukáže nějaké triky, třeba?“

Bigglesův úsměv se rozšířil. „Třeba si můžeme

ukázat nějaké triky navzájem? Mimochodem, před

dlouhou dobou ve Francii jsem znal jednoho pilote de

19

chasse vašeho jména. Jmenoval se Charles Brissac a byl

z Escadrille Cigognes. Nebyl to náhodou nějaký váš

příbuzný?“

„Příbuzný? Tiens! Je to můj otec a moc vás

pozdravuje, monsieur,“ odpověděl Marcel.

„Copak pořád ještě lítá?“

„Ne. Před malou chvílí ano. Ale teď je

Administrateur de la Direction de la Navigation

Aerienne. Já jsem Capitaine de la Armée del Air, mě

vybrali pro speciální úkol, abych dopadl létající voleurs –

jak vy jim to říkáte, zloděje?“

„Už jste nějaké chytil?“

Marcel se ošil. „Ani jednoho. A to mě dělá smutným

a tak můj otec mi povídá, jeď do Anglie a udělej

korespondencí s Bigglesworthem. Tak tady já jsem.“

Biggles se rozhlédl kolem sebe. „Po tom, co jsem

právě říkal, je to trapné. Vypadá to totiž, že se snad přece

jenom konečně dočkáme nějaké té skutečné spolupráce.“

První dojmy nebývají nutně neomylné, ale jsou

velmi důležité a obvykle se jim dá věřit. Gingerovi se

Marcel Brissac zalíbil na první pohled. Byl tak evidentně

temperamentní a tak rád, že je na světě. Jeho vitalita se

projevovala v každém výmluvném gestu, které udělal – a

dělal jich spoustu. Když mluvil, tak v jeho černých očích

zářily jiskry nadšení a humoru. A byly chvíle, kdy se mu

slova přímo hrnula přes rty v jeho úzkostlivé snaze dát

myšlenkám výraz. Byly dokonce i okamžiky, kdy

Gingera jeho překypující nadšení, které se nesnažil nijak

skrývat, přímo rozesmávalo, protože bylo tak opravdově

upřímné. Jakýkoli letmý pocit se mu okamžitě odrazil ve

výrazu tváře.

20

Ginger odhadoval, že mu může být tak asi dvacet

pět. Byl štíhlý a měl jemné, jasně řezané rysy a

miniaturní černý knírek, kterým si zdobil horní ret. Jeho

celkový zjev byl upravený, ale nepůsobil fintivě. Byl

především přirozený, čistě a rozumně, protože neviděl

žádný důvod, aby byl nějaký jiný. Jedním slovem byl tak

typicky francouzský, jako byl Biggles britský. Později se

dozvěděli, že ve válce sloužil u Svobodného

francouzského letectva, což vysvětlovalo jeho znalost

angličtiny, která byla velmi dobrá, i když jeho výběr slov

byl občas spíše rozmarný.

Biggles se ho ptal: „Povězte mi, Marceli, stalo se

něco ve vašem oddělení? Totiž chci říct, jestli nedošlo k

nějakému zvláštnímu případu, na který chcete znát můj

názor?“

„Něco se-li stalo!“ vykřikl Marcel. „Něco se pořád

stane. Tihle zlodějové – jak jim to říkáte?“

„Podvodníci.“

„Jo, podvodníci. Tak tihle podvodníci, co lítají, jsou

moc zaměstnaný. Zastavit je mám, dostal jsem rozkaz.“

Bigglesovi se zalesklo v očích. „A jak pak to hodláte

udělat, co?“

Marcel bezradně rozhodil ruce. „Vy se ptáte mne? Já

jsem přišel sem ptát se vás!“

„Kdybych věděl, kde začít, tak bych tady neseděl,“

řekl důrazně Biggles.

„Třeba je můžeme najít spolu?“ navrhoval Marcel s

nadějí v hlase.

„Ano, můžeme se o to pokusit,“ souhlasil Biggles.

„Máte něco, čeho bychom se mohli chytit? My tady

nemáme vůbec nic.“

21

„Počkejte, něco vám ukážu,“ prohlásil Marcel vážně.

Z náprsní kapsy potom vytáhl zápisník. Vyjmul z něho

list papíru, rozložil jej a položil na stůl. „Třeba tohle něco

znamená, třeba ne. Já nevím. Už jste viděli tohle

letadlo?“ Poklepal energicky ukazováčkem na papír.

Ostatní se shromáždili kolem. Na papíře byl hrubý

náčrt jakéhosi letadla, přesněji řečeno jednoho Douglase

D.C.3, i když bylo vidět, že na něm jsou nějaké úpravy.

„Co to má být?“ vzhlédl k němu Biggles tázavě.

„To se ptám já vás, monsieur.“

Biggles si znovu prohlížel náčrtek. „Nevidím na tom

vůbec nic zvláštního. Tohle letadlo je, či spíš byl,

Douglas D.C.3, i když zřejmě upravený pro nějaké

zvláštní účely. Vypadá to, že mu přidělali trojitý

podvozek. To z něho dělá do jisté míry unikát. D.C.

čtyřka má sice také trojitý podvozek, ale to je

čtyřmotorák,

kdežto

tohle

je

dvoumotorák.

A

mimochodem, co je to vůbec za stroj?“

„Tohle náčrtek, který mi dal přítel Paul Legendre z

Air France,“ vysvětloval Marcel. „Je v tom něco divného.

To vám říkám. Můj přítel pracuje u afrického oddělení

mezi Gao ve francouzském Súdánu a Alžírem. Terén je

tam velmi špatný, samá všude poušť a celou cestu ta

nejstrašnější. Uprostředku jsou hory Ahagger, kam žádný

člověk nejde, kromě možná těch nejvíc divokých Arabů.

Jednou, ne před moc týdny, si tak letí můj přítel Paul

nahoru z Gao. A potkává věc, co se jí nejvíc bojí,

písečnou bouři. Nahoru to bere, aby se jí vyhnul. Ale ne!

Není to možné. Ale vysoko tolik to není tak nebezpečné

jako nízko, rozumíte? Najednou blízko kolem něho

potkává nějaké letadlo. Zírá na něho. Je tohle možné? ptá

se sám sebe. Ne, ne. To je jeho vlastní stín? Ne, ne. Není

22

tam žádné slunce, aby dělalo stín. Kromě toho letadlo letí

ve směru do střední Sahary, není úplně jako jeho, i když

také nosí znak F – Francie, jako on. Udělá si jeho

obrázek ve svém mozku. Pak to je pryč a on už to nikdy

nevidí. Tohle je příběh, co mi on vypráví v Paříží, v Aero

Club de France. A protože je to malíř, udělá toho letadla

obrázek, co je to, co vám právě ukazuji.“ Marcel

poklepal na nákres.

„Je Paul stále na stejné trase?“ zeptal se Biggles.

„Ano.“

„Viděl to letadlo znovu?“

„Ne. Dívá se vždy, ale není tam nic než písek a v

dálce pohoří Ahagger. Ale počkat! Když vypráví ten

příběh v Paříži, je tam v klubu mnoho pilotů. Jeden se

jmenuje Georges Pinsard. Také z Air France, ze sekce

Transatlantique, do New Yorku přes Azory. Ten se

podívá na ten obrázek. Velmi podivné, říká. Já jsem také

viděl tenhle stroj nad mořem asi čtyři hodiny od Paříže.

Panečku, křičí Georges. Já mám šok, když to vyskočí z

mraků a míjí tak blízko, že když neudělám prudká

obrátka, musíme se setkat tváře v tváře. Ale Paul, říká

Georges, ty jsi udělal chybu. Tenhle stroj není z Francie.

Když já ho vidím, tak nese písmena CS Portugalska. Ne,

ne, říká Paul. Já přísahám, že nosí písmeno F. Ale, říká

Georges, jak může nosit registrační písmeno F, když ve

francouzském letectvu není žádný stroj s takovým

typem? To je pravda. Já to vím.“ Marcel pohlédl na

Bigglese a bezradně pokrčil rameny. „Vidíte? Tady je

stroj, který nikdo nezná a patří do dvou zemí. Je v tom –

jak vy to říkáte – něco podezřelého?“

„Velmi podezřelého,“ zamumlal Biggles pomalu,

dívaje se na nákres. „Já konkrétně takový stroj vůbec

23

neznám a přitom je to moje zaměstnání vědět většinu

všeho, co se týká křídel. Když to letadlo uviděl Georges a

evidentně se s ním téměř srazil, byl, jak jste říkal, asi

čtyři hodiny od Paříže?“

„Ano.“

„Takže ten stroj směřoval do Evropy?“

„Do Evropy nebo Severní Afriky. Měl kurs trochu

na jih od východu.“

Biggles si vzal cigaretu a zamyšleně s ní poklepával.

„Velmi zajímavé, opravdu, velmi zajímavé.“ Vzhlédl k

Marcelovi a pak pokračoval: „Zmínil se některý z těch

pilotů, ať už Paul nebo Georges, o té záležitosti po

návratu řídícímu létání?“

„Ale samozřejmě,“ zněla důrazná odpověď. „Musejí

odevzdávat letové zprávy. Já jsem je s otcem procházel.

Děláme z toho velkou aféru, protože tak dochází k

nehodám.“

„Co na to řekl řídící důstojník?“

„Co asi tak může říkat, když ví nic? Já se ptám, jestli

má Air France takový stroj, nový třeba. On říká, ne. Já se

ptám u portugalského attaché v Paříži, jestli je u nich

nějaký takový stroj. On říká, Portugalsko nemá žádný

takový stroj.“

„Velké stroje jsou obvykle v kontaktu s letištěm

odletu nebo příletu, ale zdá se, že tohle byl nějaký

osamělý vlk bez kontaktu s kýmkoli jiným.“

„Nevysílal žádný signál,“ prohlásil Marcel. „Já jsem

prozkoumal všechny záznamy o řízení leteckém v těch

dnech, když to bylo viděno.“

„To ovšem neznamená, že to letadlo signály

nepřijímalo,“ vložil se do toho Algy. „Mohlo klidně

24

sbírat meteorologická hlášení a jeho vysílačka mohla

mlčet.“

„Mohlo být také v kontaktu se svojí základnou na

zemi ve speciálním vlnovém pásmu, když na to přijde,“

tvrdil Biggles. „A co když bylo třeba nad centrální

Afrikou míříc zjevně do centra Sahary – a v písečné

bouři s nulovou přistávací viditelností? Vypadá to spíš,

že pilot dobře věděl, kam letí. Musíme předpokládat, že s

někým kontakt udržoval, jinak by přece mířil pryč z té

sloty a ne dál do ní. Všechno tomu nasvědčuje. Máme

tady letadlo, které má francouzské a portugalské značení

kdykoli se mu to hodí, ale v žádné příslušné zemi ho

nikdo nezná. Takovým způsobem by se nechovalo žádné

letadlo na legitimní cestě. Takže bylo zjevně na nějaké

své soukromé cestě. A zdá se, že si také mění registrační

značení jak se mu zachce. Neslo to francouzské a

portugalské značení a pravděpodobně nosilo i jiná.

Nějaké značení musí mít pro případ, že ho někdo

zpozoruje. Úplná absence jakéhokoli značení, ať už

vojenského nebo civilního, by okamžitě vyvolala

pozornost jiného pilota. A všimněte si, že ta značení

odpovídala, když byla zjištěna, přesně jeho momentální

poloze. Když ten letoun byl nad francouzským územím,

nesl francouzské znaky, když byl mezi Azorami a

Evropou, protože Azory jsou portugalské, nesl označení

CS. Jsem si dobře vědom, že se vyskytlo pár menších

letadel, která se už nějakou dobu snaží občas

nepozorovaně

cestovat

za

nějakým

pochybným

obchodem, obzvláště v noci. Ale tohle je něco většího.

Tady máme před sebou velký stroj, který má evidentně

dolet tisíce mil. No ale nemohu říci, že by mě to nějak

zvlášť překvapovalo.“

25

„Musíme to letadlo chytit a zjistit jeho byznys,“

prohlásil Marcel.

„V tom jsem s vámi zajedno, ale jak navrhujete,

abychom začali?“ ptal se Biggles. „Takovýhle stroj může

sedět na zemi celé týdny. Začít jen tak bezcílně hlídkovat

ve vzduchu a doufat, že ho uvidíme, je jako hledat blechu

v kožichu. No nevadí, Marceli. Alespoň jste nám dal

nějaké vodítko, což je něco, co jsme neměli do té doby,

než jste přiletěl. Ještě důležitější je a to jsem moc rád, že

víme, že Francie je s námi ochotna prakticky

spolupracovat. Mezi námi, tohohle letce, který s námi

hraje ten oblíbený trik starých pirátů, tu záměnu vlajek

kdykoli se mu to hodí, toho bychom měli být schopni

společně dopadnout.“

„Rozhodně bysme měli být schopní vystopovat stroj

takové velikosti,“ přidal se Algy. „Podnik, který ho

prodal, ať už nový nebo použitý, by měl mít záznam o

prodeji.“

„To bych si také myslel,“ souhlasil Biggles. „Ale

nepřehlédněte ten fakt, že víc než jedna letecká

společnost už přestala podnikat, aniž by doložila počet

svých letadel. A kromě toho mnohem více letadel

zmizelo beze stopy, než si lidé obvykle uvědomují. Jedno

Avro Tudor pojmenované Star Tiger zmizelo v lednu

1949 a jeho sesterský letoun, Sytar Aerial, zmizel krátce

po tom. Vzpomínáte si na ten poprask kolem toho, který

pak vyústil v parlamentní vyšetřování? Já si tady na místě

dokáži vybavit nejméně devět letadel a mezi nimi

přinejmenším jedno D.C.3, která odstartovala a zmizela

beze stop. Vzpomínám si, že v jednom případě americká

expertní komise dospěla k názoru, že někdo na palubě si

hrál s protipožárním zařízením, uvolnil kysličník uhličitý

26

a udusil jak posádku, tak pasažéry. Ale to byla jenom

domněnka.“

„Čímž vlastně říkáš, že jeden či víc těhle strojů

nemuselo nakonec vůbec havarovat?“ ozval se Ginger.

„Když mi Marcel ukázal ten svůj náčrt D.C. trojky,

která má takové podivné chování, tak mě napadlo, že

přinejmenším jeden z těch chybějících strojů by mohl být

ještě

letuschopný,“

přiznal

Biggles.

„Je

to

nepravděpodobné, ale možné.“

„Jinými slovy,“ navrhoval Ginger, „někdo asi

šlohnul letadlo, že jo?“

„Jestli ano, nebylo by to poprvé, co se letadla

zmocnila neoprávněná osoba – a ještě ke všemu na

vlastním letišti. Když o tom přemýšlíte, co může být

jednodušší ukrást než letadlo, dokonce i velké cestovní,

někým, kdo umí létat?“

„No tak moment, kamaráde,“ protestoval Bertie. „To

zrovna nechápu.“

„No dobře. Představte si, že my čtyři jsme

podvodníci. Přijde k nám nějaký chlápek a povídá: dám

vám deset tisíc liber za Douglase, když mi ho doručíte na

moje soukromé letiště ve střední Africe. Rozhodneme se

přijmout. Fajn. Koupíme si letenky jako normální

cestující a v kapsách proneseme zbraně. Nikdo nesmí

vědět, že umíme pilotovat. Až budeme ve vzduchu,

Ginger praští navigátora u vysílačky po hlavě a převezme

signalizaci. Já udělám to samé s pilotem. Algy a Bertie si

pak vezmou na starost zbytek posádky. A co zmůžou

cestující? Nic. Budou příliš vyděšení, než aby se o cokoli

pokusili. Později se jich můžeme zbavit způsobem, který

se nám nejlépe hodí. Ginger vyšle tísňové SOS, že

letadlo hoří a sestoupíme dolů někde v oblasti Bay

27

Biscay nebo tak. Záchranné oddíly spěchají na místo

katastrofy. A co objeví? Nic. Proč? Protože se letadlo v

perfektním stavu sneslo na zem tisíc mil daleko a bylo

doručeno muži, který ho chtěl. My si rozdělíme těch

deset tisíc a vrátíme se podle potřeby domů, nebo

zůstaneme dál pracovat pro našeho zločinného

zaměstnavatele.“

Marcelovi oči téměř vylézaly z důlků: „Mon Dieu!“

vykřikl. „To je ale pro letectví dobře, že jste jeho policie

a ne podvodníci!“

„To, co dokážeme my, dokáží i jiní,“ prohlásil

Biggles s úsměvem. „Chci tím jen ukázat, že se to tak

mohlo stát.“

„A co kdybysme si dali dohromady fakta?“ navrhl

Algy. „Tohle tajemné letadlo, které nám přinesl Marcel –

co s tím budeme dělat?“

Biggles si zapálil další cigaretu. „Já to vidím tak, že

v daném okamžiku můžeme udělat jenom jednu jedinou

věc a to zkontrolovat všechny D.C. trojky, které zmizely

beze stopy. Současně bychom mohli zjistit jména lidi na

palubě, jak posádky, tak i pasažérů. To nám prozradí,

jestli se dané letadlo pouze testovalo, nebo jestli bylo na

pravidelné lince. Já rozhodně nehodlám lítat nahoru a

dolů Saharou nebo někde kolem dokola Atlantického

oceánu s nadějí na nějaké náhodné střetnutí s

Marcelovým tajemným drakem. A Sahara stejně není

naše území.“ Biggles se na okamžik zamyslel a pak se

podíval na svého francouzského kolegu. „Promluvím si o

tom se svým šéfem,“ řekl. „Mezitím byste se mohl

pokusit, Marceli, získat diskrétně nějaké informace o té

části Sahary, kde viděli toho Douglase. Francie má jak

vojenská, tak i civilní letadla, která létají v téhle části

28

světa. Navrhuji, abyste si udělal takovou okružní jízdu po

letištích a zjistil, jestli některý z vašich pilotů neviděl

nějaké místo, kde by mohl parkovat velký letoun, aniž by

se pod žhavým sluncem nespálil na popel.“

Marcel se zatvářil pochybovačně. „To horko je

neuvěřitelně obrovské.“

„To já vím,“ opáčil Biggles. „Ale konec konců

tenhle tajemný drak létající pod falešnými znaky někde

přistávat musí. Třeba zrovna, když ho viděli nad Saharou,

letěl do své skrýše. A když na to přijde, mohl letět

stejným směrem, když ho viděli nad Atlantikem. Měl

zhruba správný kurs. S jednou věcí si ale můžeme být

jisti,“

uzavřel

Biggles

debatu.

„Ten

pilot

si

neprobojovával cestu písečnou bouří směrem k

Ahagarskému pohoří jen tak pro zábavu.“

„To je pravda,“ souhlasil Marcel naprosto vážně. „Já

odletím do Afriky. Až se dozvím něco, co bych vám

mohl říci, zpět se vrátím.“

Biggles vstal. „Okay. Pokud jsme se dohodli na

tomhle, tak bychom mohli zajít do kantýny a podívat se,

co tam dokáží vykouzlit k obědu.“

29

Wellington Letecké policie vrčel do tváře matky přírody svou

výzvu,…

30

MODERNÍ DOBA, MODERNÍ METODY

Wellington Letecké policie vrčel do tváře matky

přírody svou výzvu, jak si jeho motory prokousávaly

cestu vzduchem pět tisíc stop nad skvrnami světla a stínu,

skály a písku, nad solnými a fialovými keři, které

vytvářejí většinu povrchu krajiny v místech, kde se Velká

písečná poušť v Austrálii otírá o rameno Severního

teritoria. Čas od času se mezi sluncem rozpraskanými

kopci, z nichž některé jsou jícny dávno vyhaslých sopek,

ukázaly stužky řek na širokých kamenných plošinách.

Ale byly to jenom řeky písku. Voda, která kdysi plnila

jejich koryta, už dávno odplynula a nikdo nevěděl kam,

kdy, proč nebo jak. Nad nimi uprostřed prázdné oblohy

neúnavné slunce mučilo prázdnou zemi.

Skoro čtyři stovky mil za ocasem letadla, jak tak

směřovalo na jih, na pobřeží Timorského moře, ležel

přístav Darwin, jeho poslední zastávka. Před ním bylo

monotónní panorama zřetelnější pouze nahodilými

shluky ponurých borovic, jež se vynořovaly na bez

útěšném horizontu, za nímž někde ležel kousek průrvy v

zemské kůře nazvaný Barula Creek.

Od té konverzace na Operačním velení letecké

policie uplynulo čtrnáct dní a výsledek byl, že po

následující poradě s komodorem Raymondem ve

Scotland Yardu, se podnikla tato výprava do Austrálie.

Biggles se netajil názorem, že neočekává něco tam, kde

zklamali slavní černí australští stopaři. Ale jak si

uvědomoval, doma nebylo nic moc na práci, takže

pokusit se o něco jinde nemůže škodit. Měl v rukávě

jednu nebo dvě karty, které v pravý čas vyloží.

31

Komodor byl v kontaktu s Policií Dominia a když

jim vysvětlil možný mezinárodní charakter těch loupeží,

pozvali jej, aby vedl vyšetřování na místě, pokud se mu

bude ovšem zdát, že to má cenu. Algy, jako druhý velitel

po Bigglesovi, zůstal doma připravený zasáhnout, kdyby

došlo k opakování té záležitosti, nebo měl letět za

Marcelem a pomáhat mu v případě, že francouzský pilot

narazí na slibnou stopu ještě před tím, než se vrátí

australská výprava. Vlastně se mu hodilo moci zůstat,

protože měl dohodnutou návštěvu svého zubaře.

„Určitě už jsme u cíle,“ poznamenal Biggles ke

Gingerovi, který seděl vedle, když zkontroloval čas.

„Měj oči otevřené. Jelikož tady krajina vypadá všude

stejně, mohli bychom minout náš důl, kdybychom se

jenom trochu odchýlili od kurzu. Je něco tam vepředu,

nebo jsou to jenom další roztroušená skaliska?“

„Já bych řekl, že ano,“ odvětil Ginger minutu na to,

jelikož se předmět, na který upozornil Biggles, rýsoval v

pravidelnějším tvaru a nakonec se ukázal jako hrozen

budov.

Nebylo potřeba nijak dlouho pátrat po přistávací

ploše, protože většina terénu kolem chatrčí, které

utvářely zlatý důl Barula Creek, byla plochá a stromů

prostá. Slovo „creek“ znamená v podstatě řečiště a to

bylo jméno tohoto místa asi proto, že tam kdysi byla

řeka, která pramenila někde daleko v horách a ztrácela se

v poušti nedaleko dolu. Budovy tady byly větší, než si

Ginger původně myslel a ukazovaly, že tady v tom

vzdáleném podniku pracuje značné množství lidí.

Biggles bez potíží přistál, roloval blíž k budovám,

potom vystoupil a spolu se svými muži se vydal dál

pěšky. V ústrety mu už přicházeli dva muži, oba vysoké

32

postavy, mohutní a opálení, oblečení do hornických

kalhot, rozhalenek a širokých klobouků. Přivítali letce

přátelsky, ale se zjevným údivem.

„Odkud jste?“ zeptal se jeden z nich.

„Z Anglie,“ odpověděl Biggles.

„To je pěkná dálka.“

„Dneska letadla létají pěkně daleko,“ poznamenal

Biggles s úsměvem. „Podle toho, co jsem slyšel, to

vypadá, že lupiči cestují také rychle a daleko.“

„Tak proto jste přiletěli?“

„Proto.“

„Pojďte do kanceláře a dejte si něco k pití.“

„Díky. Máte tady pěkně horko.“

Cestou jim Biggles představil sebe a svoje

společníky. Důlní zaměstnanci mu tu zdvořilost oplatili.

Jeden, jménem John Brand, byl manažerem a druhý,

George Symonds, byl jeho asistent. Vyšlo přitom najevo,

že o Bigglesově příletu nedostali žádnou zprávu předem.

Nicméně jim nabídli občerstvení a pak si všichni sedli na

verandu kanceláře, aby celou záležitost prodebatovali.

„Mám-li být upřímný, tak neočekávám, že toho moc

objevíme,“ přiznal Biggles.

„Moc by mě překvapilo, kdybyste našli vůbec něco,“

zněla stejně upřímná odpověď.

„Jediný důvod, proč jsem přiletěl já, je tohle,“

vysvětloval Biggles. „My nejsme normální policejní

vyšetřovatelé. My se specializujeme na zločin z hlediska

letectví a tady existuje jistá šance, že ta loupež byla

spáchána pomocí letadla, které odvezlo vaše zlato. O

tom, že jste měli ty nejzkušenější stopaře všude na zemi,

není nejmenších pochyb a v tom případě by bylo pustým

vychloubáním, kdybychom chtěli nějak naznačit, že my

33

najdeme něco, co oni opominuli. Ale oni nejsou zvyklí na

letadla. My ano. Existují určité profesní fígle, a my jsme

řádně vybaveni, abychom si s nimi poradili. Jestliže

dokážeme i třeba jenom to, že ta loupež byla spáchána

pomocí letadla, tak to stálo za to.“

Brand si nacpával palcem svou dýmku. „Aha. No,

my vám s tím pomůžeme, jak se dá. Člověk, který dokáže

chytit grázly, co postříleli moje lidi, bude mým

doživotním přítelem.“

„Jak daleko jsme od místa, kde došlo ktomu

přepadení?“

„Kolem sto mil. Říká se tomu okresu Sandy

bottoms. Jestli tam pojedete, neuvidíte vůbec nic.“

„Stejně bych to tam rád viděl,“ odpověděl Biggles.

„Nebude vám vadit, když mi to tam ukážete?“

„Jistě, že ne. Jak se tam chcete dostat?“

„Nejrychlejší by to bylo letadlem, jestli je tam někde

příhodné místo na přistání?“

„S tím nebudou žádné potíže,“ tvrdil Brand. „Je tam

místa pro celý svět.“

„Tak to je prima. A zatímco poletíme, můžete mi říci

všechno, co víte o té události,“ navrhoval Biggles.

Brand zabafal z dýmky. „Moc toho k povídání není.

Víme, jak to provedli. To stopaři brzo objevili. Jak víte,

používali jsme pro dopravu zlata ve tvaru ingotů dva

jeepy. Pro ně je tohle ideální terén. Náklad se rozdělil

mezi ně. Výpravy se zúčastnilo pět mužů, tři v prvním

jeepu a dva v tom druhém. Žádné potíže jsme

neočekávali. Nikdy jsme žádné neměli, ale přesto jsme

dodržovali bezpečnostní opatření. Jeepy jely po obvyklé

trase. U Sandy Bottoms je takový jakýsi pahorek porostlý

pár keři. Trasa vede kolem a právě tam najel vedoucí jeep

34

na minu. Nebo alespoň tak nějak to vypadalo. Já jsem byl

ve válce v severní Africe, takže vím, co taková mina

dokáže udělat. Ti tři chlapi v předním jeepu byli určitě na

místě mrtví. Pak dojel druhý jeep. Jak moji dva chlapi

vyskakovali, postříleli je střelci ukrytí ve křoví, asi deset

yardů odtamtud. Neměli šanci. Podle mých stopařů, kteří

se nikdy nepletou, tam byli tři střelci. Všichni měli boty s

drážkovanou mechovou gumou, takže všechny stopy

vypadaly stejně. Možná to bylo proto, aby zmátly

stopaře, ale ty černé kluky nikdo nepřeveze. Jeden střelec

byl vysoký a lehce kulhal na pravou nohu. Jeden byl

menší postavy a těžší váhy a ten třetí byl nějaký prcek.

Kolem jeepu bylo samozřejmě spousta stop, protože těm

chlapům chvíli trvalo, než to všechno zlato vyložili. Ale

nic jiného tam nebylo, dokonce ani ne jediná nábojnice.

Víme akorát, že kulky, které zabily naše hochy, vypálily

armádní třistatrojky.“

„Co se stalo s těmi stopami?“ zeptal se Biggles.

„Musely přece někam vést?“

„Zmizely v poušti nedaleko místa, kde došlo k

přepadení. Potom lupiči asi nastoupili do letadla a

odletěli pryč – podle všech těch stop, co nám nechali.“

„V tom máte možná pravdu,“ odpověděl Biggles.

„My to tam pak proletíme a uděláme pár vertikálních

fotografií celé oblasti.“

Brand vypadal překvapeně. „Co vám můžou ukázat

fotografie víc, než co byste viděli na zemi na vlastní

oči?“

„Je to zajímavé, ale fotoaparát dokáže zachytit to, co

nevidí oči,“ odpověděl Biggles. „Dokáže vidět skrz

písek, například. V Egyptě kamera odhalila zasypaná

města. U nás doma ukázala románská opevnění pod

35

farmářskou půdou, přestože na povrchu po nich není ani

známky.“

„A co si myslíte, že vaše kamera odhalí u Sandy

Bottoms?“ ptal se Brand skepticky.

„Stopy“.

„Jaké stopy?“

„No, ztvrdlé uježděné stopy kol, například.“

„Kdyby tam bývaly byly nějaké stopy, tak by je moji

hoši našli. Čerstvé stopy by byly na povrchu a ne pod

ním.“

„Ne nevyhnutelně,“ polemizoval Biggles. „Letadlo

dokáže vyvolat takový vír prachu, že když se usadí,

pokryje téměř všechno.“

Brand popotáhl z dýmky. „To mě nenapadlo.“

„V každém případě je jisté, že tam nějaké stopy

jsou,“ utvrzoval se Biggles.

„Proč jisté?“

„Protože odmítám uvěřit, že by tři muži, nebo třeba i

celý tucet dokázal unést bedny obsahující půl tuny

zlatých ingotů na zádech, ještě k tomu se zásobami vody,

kterou by potřebovali, aby se dostali ven z té zatracené

pouště, kterou jsem právě přeletěl. Pokud budete namítat,

že to je jakž takž možné, pak vám povím, že taková

výprava by trvala celé týdny, přičemž by ty chlapy

rozhodně někdo zpozoroval. Ne, Brande, tihle muži na

něčem odjeli. Pokud jeli, používali nějaké vozidlo a

všechna vozidla mají kola, včetně letadel. I kdyby třeba

použili nákladní koně nebo muly, pořád tam budou

stopy.“

„Hádám, že máte pravdu,“ souhlasil Brand.

„Je tu jenom jedna věc, která mě udivuje,“

pokračoval Biggles. „Tihle banditi nezaparkovali v poušti

36

jen tak náhodou, protože náhodou jel kolem náklad zlata.

Oni věděli přesně, kdy se má vypravit. Jak to jen mohli

vědět? Byla taková informace zveřejněna?“

„Ne, i když nemohu říct, že jsme si dávali nějaký

zvláštní pozor, aby to datum zůstalo tajné,“ odpověděl

Brand. „Ale taky jsme ho nikde neinzerovali, jestli víte,

co tím myslím.“

„No, ti lupiči nehádali,“ odpověděl mu Biggles.

„Předpokládám, že svým zaměstnancům věříte?“

„Absolutně. A stejně, je to pár měsíců, co byli

naposledy mimo důl. Mají dovolenou jednou do roka,

když se jedou do Melbourne podívat na pohárové finále.“

„Měl jste tady nedávno nějakou návštěvu?“

Brand chvíli přemýšlel. „Napadá mě jenom jeden.

Zastavil se tady nějaký chlápek, když jste se o tom teď

zmínil. Ale to byl novinář a psal nějaký článek o

neosídlených oblastech ve vnitrozemí.“

„Kdo to říkal?“

„On.“

„A vy jste mu to věřil?“

„Neměl jsem žádný důvod mu nevěřit.“

„Jak je to dlouho?“

„Nedlouho před tou loupeží. Ale na přesné datum si

nevzpomenu.“

„Jak sem ten chlápek přijel?“

„Stejně jako vy, letadlem.“

Biggles významně pohlédl na Gingera, potom se

obrátil zpět k Brandovi. „Byl sám?“

„Ano.“

„Představuji si, že vám prozradil, jak se jmenuje?“

„Jistěže ano. Bylo to Canton – Dick Canton.“

„V jakém typu letadla přiletěl?“

37

„To nemůžu říct. O letadlech nevím vůbec nic. Byl

to takový menší stroj – měl jenom dvě sedadla. Takový

nějaký hnědozelený. Vzpomínám si, že jeden z mých

hochů poznamenal, že je to americký výrobek.“

„Odkud tenhle chlápek přiletěl a kam letěl, když vás

opouštěl?“

Brand se zamračil. „V téhle části světa se neptáme

na osobní záležitosti. Necháme lidi, aby nám řekli tolik,

kolik chtějí, abysme věděli.“

„Možná by bylo docela dobré, kdybyste jim v

budoucnosti pár otázek přece jenom položili,“ suše

pronesl Biggles. „Beru to tak, že ten člověk byl Brit?“

„Mluvil jako Brit, co přiletěl rovnou z Anglie – víte,

takové ty přehnaně vyslovované členy a málo er.“

Biggles se usmál. „Jak dlouho tu byl?“

„Přiletěl ráno, poobědval s námi a odpoledne zase

odletěl.“

„Došlo k nějaké zmínce o zlatě?“

„Samozřejmě. Snad tím nechcete naznačit –“

„Ještě nenaznačuji vůbec nic,“ přerušil ho Biggles.

„Stejně jako ten váš návštěvník prostě jenom sbírám co

možná nejvíce fakt, dokud jsem tady. Jakým dojmem na

vás působil jeho zjev?“

„Městský typ, v modrém obleku a tak dále. Vysoký

asi pět stop šest palců, hranatý a hubený a hodně tmavý.

Odhadoval bych ho věkově tak na třicet pět. Měl černý

knírek. Vlasy si česal dozadu bez pěšinky, na to si

vzpomínám. Tvrdil, že to dělá proto, aby zakryl staré

zranění na hlavě, které utrpěl během války. Pořád si to

tam hladil.“

38

Biggles si zapálil cigaretu. „Připadá mi to velice

zajímavé,“ řekl po chvilce. „Kdypak by se vám hodilo

tam se mnou zaletět a mrknout se na Sandy Bottoms?“

„Kdy chcete letět?“

„Hodilo by se mi to hned teď. Slunce je prakticky

nad hlavou a to je ten nejlepší úhel pro fotografie, které

potřebuji.“

„Přistanete tam?“

„Ještě ne. Nechci, aby se moje stopy smísily s těmi

původními. Nejdřív uděláme fotografie a hned je

vyvoláme. Všechno zařízení máme s sebou.“

„Dobrá, tak pojďme,“ souhlasil Brand a zvedl se ze

židle.

Pár minut nato bylo letadlo znovu ve vzduchu míříc

na sever. Brand, sedící vedle Bigglese, ukazoval dolů na

stopy zanechané jeepy, tenké, slabé a vlnité linie, které

občas mizely v křovinách nebo na úsecích pokrytých

oblázky.

Po půlhodině, kroužíce ve výšce pět tisíc stop,

doletěli nad svůj cíl, jasně vyznačený pahorkem a

roztříštěným jeepem na jeho úpatí. Druhý jeep, jak říkal

Brand, odtáhli zpátky. Zbytek byla jenom písčitá pustina

s tu a tam roztroušenými keři lebedy, které se tady

přezdívá solný keř, a která zjevně poskytla vhodné

pojmenování celé oblasti.

„Je tady jedna věc, která se nehodí do vaší

koncepce,“ ozval se Brand.

„A co je to?“

„Kdyby tady dole na Bottoms parkovalo letadlo,

hoši v jeepu by ho uviděli, jakmile by se k němu

přiblížili.“

39

Biggles souhlasil. „Ale neviděli by ho, kdyby stálo

na opačném konci kopce,“ ukázal dolů. „Když na to

přijde, to letadlo mohlo být v okamžik přepadení ještě

míle daleko. Mohlo dorolovat na místo až potom.“

„Vy máte vždycky odpověď pohotově,“ přiznal

Brand.

Biggles se zazubil. „To je moje povolání,“ odvětil a

potom intercomem přikázal Gingerovi, aby zůstal ještě

na místě. Podle jeho příkazů provedl Ginger dva paralelní

přelety nad cílem a exponoval dvanáct fotografických

desek. Potom se vrátil k dolu. Tam Biggles nechal

Gingera a Bertieho, aby vyvolali fotografie a šel s

Brandem zpátky na verandu, aby pokračoval v debatě

dokud nebudou snímky hotové. Brand s typickou

australskou pohostinností trval na tom, že dokud tam

budou, musí být hosty u jeho stolu.

40

STOPA SE ZAČÍNÁ RÝSOVAT

Zanedlouho se objevil Bertie se svými prvními

fotografiemi. Byly ještě vlhké. „Kamaráde, myslím, že

přece jenom něco máme,“ ohlašoval spěšně, pokládaje

fotografie na stůl a pak podal Bigglesovi lupu. Ukázal na

jeden snímek. „Jestli tohle nejsou stopy po kolech, tak

sním svůj klobouk. Jsou sice slabé a tak, ale jsou tam.“

Biggles napjatě studoval fotografii. Potom pomalu

řekl: „Máš pravdu, tohle jsou naprosto jasně stopy po

kolech a ještě k tomu po nějakých velmi zajímavých

kolech.“ Pohlédl na Branda. „Existuje nějaká možnost, že

by v oblasti Sandy Bottoms někdo používal nějaké

vozidlo kromě vašich vlastních jeepů?“

„Ani ta nejmenší,“ prohlásil Brand. „Nedovedu si

představit, že by někdo v dnešní době někdy nějakým

vozidlem přejel Sandy Bottoms – samozřejmě kromě té

naší trasy a pokud já vím, tak mimo nás nikdo tu trasu

nepoužil.“

Biggles mu podal lupu. „Tak se podívejte. Uvidíte

tam stopy. Prošli to tam vaši stopaři?“

„Já myslím, že ano. Udělali odlitky všech míst

kolem dokola. Já jsem tam byl s nimi a tehdy tam tyhle

stopy nebyly, to bych přísahal, jinak by je přece museli

vidět. Ale moment. To jsou přeci nějaké divné stopy po

kolech, ne? Vypadá to, že pocházejí od něčeho na třech

kolech.“

„Já bych byl jen rád,“ odpověděl potichu Biggles.

„Jediná věc se třema kolama, kterou znám, je

trojkolka.“

41

„Většina velkých letadel má tři kola,“ Biggles

ukázal na snímek. „Tady jsou dvě přistávací kola a tady

ocasní kolo.“

„A vy si myslíte, že tohle udělalo jedno z nich?“

„Ne, nemyslím, i když i to je docela možné. Tyhle

tři linie jsou absolutně paralelní. To by šlo jedině, kdyby

letadlo provedlo absolutně dokonalé přistání a jelo

naprosto přímo, ale normálně by se ta čára uvnitř,

způsobená kolem na ocasu, trochu vlnila. Jakákoli

sebemenší překážka by tu prostřední stopu prostě

pokřivila. A viditelnost té prostřední čáry by také

kolísala, jak letadlo dosedá a než se jeho váha

rovnoměrně rozloží na všechna kola.“

Brand vypadal udiveně. „Jaká je tedy na to

odpověď?“

„Existuje ještě jeden typ přistávacího zařízení, které

má dvě hlavní kola a jedno malé uprostřed vepředu.

Technicky se tomu říká tříkolý podvozek a to je přesně

ono. To rovnoměrné rozložení všech těch linií, na které

se díváme, mě svádí k myšlence, že to bylo právě takové

zařízení. Ale tohle je něco, o čem si mohu popřemýšlet v

klidu o samotě. Nesmíme vás připravovat o moc času.

Poletíme zpátky. Já vím, kde přistaneme, abychom mohli

vyzkoušet pokus, který mám na mysli. Vyrazíme ihned

po obědě, jestli s tím souhlasíte? Kdybyste mohl s sebou

vzít jednoho z těch černých stopařů, byl bych moc rád.“

Biggles se usmál. „Třeba mu budeme moci něco

zajímavého ukázat.“

„On si těch stop hned všimne.“

„Kdyby bývaly byly viditelné, tak by je jistě uviděl,

když tam byl,“ řekl Biggles tiše. „Přistanu paralelně s

nimi hned tam, kde se vytrácejí. Ale pro nás tam

42

viditelné nebudou, chápete? Představuji si, že jsou pod

pískem, ne na něm. Doufám, že je budeme moci odkrýt.“

„Myslíte oprášit z nich ten uvolněný písek?“

„Ne oprášit, ale odfouknout. Však uvidíte.“

Jakmile dojedli, letadlo odletělo na místo přepadení.

Brand měl s sebou svého nejzkušenějšího stopaře,

rozježeného a seschlého domorodce jménem Joe. Biggles

přistával s úzkostlivou péčí až po třech zkouškách, než se

jeho podvozek dotkl země. Vzduch byl téměř nehybný,

což mu umožnilo, aby si vybral v klidu směr. Jakmile

stroj přistál, Biggles ho obrátil podél o devadesát stupňů,

takže teď jeho ocas směřoval přesně v odhadovaném

směru stop po kolech – odhadovaném proto, že tam

žádné nebyly vidět. Nechávajíce zapnuté motory, všichni

vystoupili. Biggles pak řekl Brandovi: „Vy jste viděl ty

fotografie. Souhlasíte s tím, že jsem teď asi tak na konci

těch stop?“

Brand přikývl.

„No tak kde jsou ty stopy?“

Brand si posunul klobouk z čela a poškrábal se ve

vlasech. „Žádné tu nejsou,“ pronesl udiveně.

„Zeptejte se Joea, jestli písek, na který se díváme, je

tvrdě sesedlý nebo jestli je čerstvý.“

Brand mu vyhověl. Joe si klekl, dotkl se písku prsty

a přičichl k němu. Potom si stoupl na všechny čtyři a

pobíhal kolem jako pes. Když se vrátil, prohlásil, že

písek za letadlem je čerstvý.

„Dobrá,“ rozhodl Biggles. „Uvidíme, jestli ho trochu

dokážeme přestěhovat. Bertie, vlez na palubu a udělej

nám drobet větru – ale ne moc.“

Bertie se vyšplhal dovnitř. Motory se rozeřvaly.

Písek se začal tu a tam hýbat, jako když teče pramínek

43

vody a dělal malé víry. Jak se hluk motorů zvyšoval, do

řídkého vzduchu se vznesl mrak prachu. Přitom se udála

podivná věc. Na zemi se pomalu objevovaly tři paralelní

linie běžící přes vyprahlou půdu a ztrácející se v dálce.

Biggles mával na Bertieho, aby vypnul motory. „Tak

to bysme měli,“ prohlásil s uspokojením. „Neznám žádné

pozemní vozidlo, které by dělalo takhle širokou stopu.

Mohlo ji udělat jedině letadlo a to velké. Změř to,

Gingere.“

Brand na to civěl jako člověk, který nemůže uvěřit

tomu, co vidí. „Já si myslel, že o stopování něco vím, ale

tohle je pro mě úplná novinka,“ mumlal si pro sebe. „Co

to tam hledá Joe?“

Černoch běhal vířícím pískem, aby chytil něco, co

vypadalo jako malý bílý motýl. Po chvíli padl na houští

lebedy. Joe jej velmi opatrně zvedl, přinesl zpátky a

ukázal, co drží v ruce. Byl to nepatrný kousek papírového

obalu, asi tak tři palce dlouhého a čtvrt palce širokého.

Bylo na něm cosi napsáno světlemodrým inkoustem.

Biggles jej vzal a když jej obrátil, uviděl, že to je ve

skutečnosti tenoučká papírová trubička na obou koncích

zalepená, i když teď uprostřed napříč roztržená.

„Co to, u čerta, je?“ ptal se Ginger ohromeně.

Biggles přečetl tiskací písmo nahlas. „Favor-Paris.

CureDent sterilisé. Hotel de Paris. M.C.“

Brand pohlédl na Bigglese. „Znamená to pro vás

něco?“

„Spoustu,“ odpověděl Biggles. „Jel bych sem až z

Anglie pro mnohem méně.“

„Ale co to teda je? Co vám ten útržek papíru může

asi tak říct?“

44

„Říká mi,“ usmál se Biggles, „že přinejmenším

alespoň jeden z téhle lotrů byl cizinec. Nedávno byl v

Monte Carlu a kromě toho má nepříjemný zvyk šťourat

se v zubech.“

Brand překvapeně zamrkal. „Děláte si legraci?“

Biggles zavrtěl hlavou. „Teď není čas na legrácky,

Brande. Tenhle útržek papíru obsahoval sterilizovaná

párátka vyrobená ve Francii. Ve Franciii, kde je šťourání

v zubech zcela běžným zvykem, jsou párátka buď na

stolech velkých hotelů, nebo jsou dodávána na

objednávku. Tenhleten exemplář pochází z hotelu

jménem Hotel de Paris, přičemž hotelů toho jména je ve

Francii několik. Ale nejpopulárnější Hotel de Paris je v

Monte Carlu a odtud tedy ta písmena M a C. Vaši lupiči,

Brande, nebyli žádní místní rančeři. Tolik jsme alespoň

dokázali. Copak to tam má teď Joe? Právě něco sebral ze

země. Vypadá to, že ten průvan, co jsme způsobili,

odkryl víc, než jen pouhé stopy po kolech.“

Joe, který slídil v místech, odkud byl odvátý čersvý

písek, se vrátil s knoflíkem v ruce. Nebylo na něm nic

pozoruhodného. Vypadal jako úplně obyčejný knoflík z

rukávu pánské bundy. Měl šedozelenou barvu.

„Děláš to moc dobře, Joe,“ pochválil Biggles

černocha. „Hledej dál a najdi ještě nějaké.“

Joe se snažil ze všech sil, zatímco ostatní přihlíželi.

Ale nic jiného už nenašel.

Ztrávili hodinu prohlídkou místa tragedie. Uprostřed

stop po kolech byla velká díra. Kolem ní ležely

rozházené trosky nešťastného jeepu. Ty otisky, o kterých

mluvil Brand, tam stále ještě byly, na podupané ploše,

kde zjevně lupiči nakládali zlato.

45

„Myslím, že je to vcelku jasné,“ povídá Biggles.

„Letadlo přistálo dál odtud a vyložilo střelce. Ti zaujali

pozice mezi keři. Když dokončili tu svoji špinavou práci,

letadlo přiletělo blíž a přistálo tam, kde jsme našli ty

stopy. Potom se s naloženým zlatem znovu zvedlo. Kam

letělo, to můžeme jen hádat. Mohlo to být kdekoli na

světě. Dříve nebo později si to bezpochyby namíří někam

do Evropy, kde je tradiční trh se zlatem a kde se nikdo na

nic neptá.“

„Tak co hodláte udělat teď?“ zeptal se Brand.

„Jelikož tady už nemáme nic na práci, tak vás

odvezeme domů a pak se vydáme zpátky do Anglie,“

odpověděl mu Biggles. „Doplníme pohonné hmoty v

Darwinu a možná tam také přespíme. Jsem s výsledkem

cesty vcelku spokojený. Jsem vám velice zavázán za

pomoc, Brande.“

A tak bylo rozhodnuto. Biggles odvezl důlního

inženýra a jeho černého stopaře zpátky na Barula Creek a

zastavil se tam jen co by si vypili šálek čaje. Potom se

znovu zvedli a zamířili k severu.

„Co jste si mysleli o těch stopách po kolech?“ zeptal

se Biggles Gingera, když se Wellington táhl nad

bezútěšnou pustinou.

„Nemám u sebe žádná čísla, ale řekl bych, že je

udělala Décé trojka vybavená trojitým podvozkem,“

odpověděl Ginger. „Můžu to prověřit, až se vrátíme

domů.“

„To si také myslím,“ souhlasil Biggles. „Což

znamená, že ty stopy mohl udělat ten stroj, o kterém nám

vyprávěl Marcel. Naneštěstí, jelikož se používá určitě

tisíce Décé trojek ať už tam nebo tam, identifikaci to

nepomůže. Trojkolým podvozkem mohlo být vybaveno

46

více strojů než jenom jeden. Pustíme se do toho hned po

návratu.“

„Taková mašinka by byla přesně tím pravým strojem

pro piráty,“ poznamenal Ginger. „Ale ta, co byla tady,

musela stoprocentně někde doplňovat palivo!“

„Můžeme se ptát po cestě domů,“ přitakal Biggles.

„Nezapomínejte ale, že s tak malým nákladem měla

velký dolet, zvlášť, když ji vybavili přídavnými

nádržemi. Zeptáme se v Darwinu, jestli mají o nějakém

takovém stroj i nějaké hlášení.“

„A co tenhle falešný novinář? Odkud přijel? Malé

letadlo jako dvousedadlové muselo doplňovat palivo

celou cestu, pokud ho nekoupil teprve v téhle zemi.“

„Toho si také prověříme,“ slíbil Biggles. „Jestliže je

pravý, bude jednoduché najít jméno novin, které ho

platí.“

Slunce už bylo dost dole, když Wellington doletěl do

Darwinu, kde se Biggles rozhodl doplnit pohonné hmoty

a ztrávit noc, aby dlouhou cestu domů začali druhý den

svěží. Právě vypnul motory, když ho Gingerův výkřik

přinutil zvednout hlavu. „Co se děje?“

Ginger ukazoval na malé letadlo stojící na betonové

ploše. „Tohle letadlo odpovídá Brandovu popisu mašiny

toho novináře,“ pronesl vzrušeně. „Je to Aeronca,

americké výroby. Koukněte na tu barvu. Řekl bych, že je

hnědozelená!“

„U čerta, máš pravdu! Začneme se tedy poptávat

tady!“ téměř vykřikl Biggles.

Všichni šli ke kanceláři letové kontroly, kde je uvítal

důstojník jménem West, kterého už znali, protože to

jemu Biggles ukazoval pověřovací listiny při první cestě.

„Měli jste štěstí?“ ptal se West, jakmile přišli blíž.

47

Biggles ukázal na Aeroncu. „Komu patří ta

mašinka?“

„Lenu Holmesovi.“

„Kdo je to?“

„Má tady takovou malou leteckou školu a něco jako

letecká samoobsluha. Tamhle jde, chce právě uklidit

Aeroncu.“

„Rád bych si s ním popovídal. Zavolal byste ho?“

„Samozřejmě.“ West zahvízdal a kývl hlavou.

Holmes zamířil k nim a West mu představil Bigglese.

„Bigglesworth

velí

v

Anglii

Letecké

policii,“

vysvětloval. „Chtěl by se tě zeptat na tu tvojí Aeroncu.“

„Tu jsem koupil,“ odpověděl podrážděně Holmes.

Biggles se usmál. „Já vás rozhodně nehodlám

obviňovat, že jste ji ukradl. Povězte mi něco jiného.

Nepronajal jste čirou náhodou tu svou mašinku asi tak

před měsícem nějakému malému snědému chlapíkovi?“

„Novináři?“

„Správně.“

„To jsem tedy pronajal,“ vrčel Holmes. „A hned tak

na to nezapomenu. Povídal, že si vyrazí jenom tak na

hodinku nebo dvě, ale byl pryč celej den! Už jsem si

myslel, že spadnul někam do buše a právě jsem se chystal

jít po něm pátrat, když se objevil. Říkal, že měl potíže s

motorem, ale povedlo se mu to spravit. Mě to připadalo

jako pěkná pohádka.“

„Jak se jmenoval?“

„Canton. Tak teda znělo to jméno na jeho pilotním

průkaze. To si buďte jistej, že jsem si ho pořádně prohlíd.

Jestli si dobře vzpomínám, byl vydanej v devětatřicátým.

Řek bych, že tomu chlapovi bylo asi tak pětatřicet.“.

„Byl to průkaz Královského leteckého klubu?“

48

„Jasně, že jo. Průkaz B. Když byl dost dobrej na to,

aby moh na něj lítat profesionálně v Anglii, tak pro mě

byl taky dobrej.“

„Odkud pocházel? Mám důvody, abych se vás ptal

právě na tohle.“

„Já nevím. Přijel na motorce a povídá, že si chce

jenom trochu zalítat kvůli praxi. Vypadalo to, že má

spoustu peněz.“

„Platil vám sám nebo vás požádal, abyste poslal účet

jeho novinám?“

„Zaplatil mi sám a hned v hotovosti.“

„A dělal na vás dojem, že si jen tak chce zalétat pro

radost, na svůj účet?“

„To jo.“

„V Barulla Creeku,“ povídal Biggles pomalu, „jim

naznačoval, že je na reportáži pro svoje noviny.“

Holmes s Westem vytřeštili oči. „Tak tam teda

letěl?!“ vybuchl Holmes.

Biggles přikývl.

„U sta hromů! To už se nedivím, že chtěl, aby měl

zaručeně plný nádrže!“

„Přesto je těžké si představit, jak se dostal do Barula

Creeku a zpátky,“ poznamenal tiše Biggles.

Holmes se tvářil nekompromisně. „To nemoh v

žádným případě. Když se vrátil, měl nádrže napůl plný.

Kdyby letěl do Barula Creeku, musel si někde načerpat

benzín a co já vím, tak ve vnitrozemí žádná pumpa není.“

„Existuje jenom jedna možnost, jak ho mohl dostat,“

řekl Biggles.

„Co tím myslíte?“

„Aeronca nebyla jediným letadlem ten den ve

vzduchu.“

49

West luskl prsty. „To je ono!“ vykřikl. „To je

zvláštní, že říkáte zrovna tohle, protože to mi vysvětluje

tu záhadu, co mě tak mátla. Hádám, že to druhý letadlo

byla nějaká Décé trojka!“

„Vy jste nějakou viděl?“ ostře se zaptal Biggles.

„To si buďte jistej, že jo,“ prohlásil West. „Jedna

Décé trojka tady jednou přeletěla bez zastavení. To je

moc neobvyklý, protože prakticky všechny mašiny, co

přilítají ze severu, tady přistanou, aby si doplnily palivo.

Jenže tahle letěla pořád dál. De facto si to přímo hnala

pryč. Byla pěkně vysoko, takže jsem si myslel, že pilot

ztratil směr a signalizoval jsem všem stanicím, aby ji

hledaly. Taky jsem se s ní pokoušel navázat kontakt, ale

pokud moje signály chytil, tak na ně neodpovídal. Podle

mýho tady nikde nepřistál. Aspoň nemám žádný hlášení

o nějakém přistání. Řek jsem si, dobrá, když je dole, tak

je dole. Nemůžeme prohledávat celej tenhle kontinent

pokaždý, když se nějakej chlap odchýlí od svýho kurzu.“

50

Lupiči přiletěli v Dece trojce.

51

„Nevyslal žádný signál?“

„Ani ň.“

„Ale kdyby se byl býval ztratil, tak by se zeptal na

svoji polohu.“

„To bych si myslel. Ale stejně se neozval, takže to

nebyla moje věc.“

„Nevšiml jste si náhodou, jestli tenhle pták měl

trojkolý podvozek?“

„Ne. Na to byl moc daleko.“

„Hm,“ zamyslel se Biggles. „Viděl jste ještě někdy

toho Cantona?“ West bez váhání odpověděl: „Ne. Když

nepřišel ke mně do kanceláře, tak jsem se ho snažil najít.

Měl se mi zapsat do knihy.“

„Takže nevíte, kam asi odjel?“

„Nemám ani zdání. On prostě zmizel. Mám v knize

pořád ještě prázdný místo.“ West se zamračil. „Myslíte,

že měl něco společného s tou loupeží zlata?“

„Mohl mít,“ odpověděl Biggles neutrálně. „Ale

nikomu o ničem nic neříkejte. Rád bych, abyste pro mě

udělal tohle: jakmile kdokoli z vás zase uslyší nebo uvidí

cokoli kolem tohohle Décé tři, nebo toho chlapa Cantona,

dejte mi, prosím vás, vědět. Stačí telegram do Scotland

Yardu a ten si mě tam už najde.“

Oba muži souhlasně přikývli.

„Mockrát vám děkuju, že jste mi tolik pomohli,“

řekl jim potom Biggles. „Zůstaneme tady přes noc, ráno

doplníme palivo a vyrazíme domů. Mezitím jazyk za

zuby. Nashle.“

Společně s ostatními odešel k východu z letiště.

„Celá tahle záležitost se začíná pěkně rýsovat,“

povídá po chvíli, jak šli dál. „Zdá se, že Marcel je také na

stopě, podle toho, co nám vyprávěl o té Décé trojce, která

52

nikomu nepatří. Já to vidím asi takhle. Lupiči přiletěli v

Décé trojce. Canton je jeden z nich. Přiletěli ze severu.

Udělali obvyklý sestup nad Darwinem, aby si ověřili

polohu, ale nepřistáli. Jelikož měli zjevně spoustu paliva,

přistáli někde dál, dost ve vnitrozemí. Když zaparkovali,

Canton vyndal motorku a odjel do Darwinu, aby si tam

najal Aeroncu. Přirozeně ze zjevných důvodů nemohl jet

až do Barula Creeku na motorce. Když si tedy najal

Aeroncu, letěl do zlatého dolu, kde se vydával za

novináře a získal potřebné informace. Potom letěl s

Aeroncou zpátky do Darwinu a cestou doplnil palivo z

jejich Douglase. Možná dostal palivo z Décéčka při obou

cestách. Rozhodně věděl, kde najít palivo, kdyby bylo

třeba, potom se vrátil k Douglasu na motorce. Letadlo se

pak přemístilo blíž místu plánovanému pro přepadení.

Všechno fungovalo podle plánu. Když zničili jeepy,

přivolali Douglase přesně tam, kde jsem dneska ráno

přistál s Wellingtonem. Naložili zlato a hajdy pryč.

Pravděpodobně se spoléhali, že jim motory pomůžou

zasypat jejich stopy pískem. Bezpochyby doufali, že si s

tím přepadením nikdo nebude spojovat nějaké letadlo.

Bylo to ostatně to poslední, co napadlo i Branda, jak jste

si možná všimli. Když na to tak myslím, tak to vlastně

bylo všechno strašně jednoduché. Sotva se to mohlo

nějak zvrtnout. Ale kam tihle vrahové utekli, to je tedy

záhada. V Austrálii asi nezůstali, to by se jim to zlato

těžko prodávalo, aniž by se jich lidé vyptávali. Určitě se

vydali směrem snadnějšího trhu – bezpochyby do

Evropy. No, kolem a kolem, když se tak dívám na ten náš

výlet, stálo to za to. Ráno vyrazíme co nejrychleji domů,

abychom se dozvěděli, co se tam stalo v tomhle případě

nového.“

53

VYŠETŘOVÁNÍ

Týden po příhodách, vylíčených v předchozí

kapitole, už byl zase Biggles doma, i když trochu

unavený po tolika hodinách ztrávených ve vzduchu,

protože, jak už mnoho lidí zjistilo, jenom velmi málo

dopravních prostředků je tak nudných jako letadlo, kde se

proti dlouhé chvíli nedá nic dělat. Jistě, dosahuje žádoucí

rychlosti, ale to naneštěstí není během cesty evidentní.

Žádný plaz se nepohybuje pomaleji než letadlo letící ve

velikých výškách. A jak Biggles k ostatním poznamenal

cestou, jelikož je svět tak veliký a letadlo tak malinké,

předtím než jejich výprava po stopách banditů přinese

nějaké ovoce, budou ještě unavenější.

Avšak na Velitelství leteckých operací byla spousta

práce. Aby ušetřil čas, Biggles telegrafoval Algymu z

Egypta, aby pomocí Ministerstva letectví prověřili pilota

jménem Canton. To se stalo a Algyho zpráva už na ně

čekala. Neobsahovala nic zvláštního, ale to, co

obsahovala, vycházelo do jisté míry jako potvrzení jejich

úvah. Canton se naučil létat před válkou. Během prvních

let války sloužil u R.A.F., ale ze zdravotních důvodů po

jedné havárii byl demobilizován. Později se úplně

uzdravil a kvalifikoval se na pilota třídy B, což mu

umožňovalo nechat se najmout jako profesionální pilot.

Tento průkaz mu byl v roce 1949 odebrán, protože byl

odsouzen civilním soudem za leteckou přepravu hodinek

bez celní deklarace. Řečeno jednoduše jazykem prostým

– za pašování. Ze stejného důvodu bylo jeho jméno

vymazáno ze seznamu členů Královského leteckého

54

klubu. Potom jaksi zmizel z leteckých kruhů. Jeho

současná adresa není známa.

„Pořád stejně stará historie,“ poznamenal Biggles,

když si četl hlášení. „Jednou podvodníkem –

podvodníkem navždy. Skončí tam, kde končí všichni.“

Důležitější však bylo, že se během Bigglesovi

nepřítomnosti ozval telefonicky Marcel, ale když se od

Algyho dozvěděl, že je v zahraničí, požádal, aby mu

ihned, jakmile se vrátí, dali vědět, protože pro něho něco

má. Kontaktovali ho tedy v Paříži a on jim oznámil, že

ihned přijede.

Mezitím poslal Biggles Algyho do Scotland Yardu s

tím knoflíkem, který našli na místě přepadení. Přikázal

mu, aby zašel za inspektorem Gaskinem z Kriminálního

oddělení a požádal ho o jeho názor. Výsledek byl opět

hubený, i když se něco takového dalo čekat. Knoflík byl

německé výroby. Byl z plastické hmoty a jaksi

neobvyklého typu, který vyrábí jedna firma v Hamburku.

Měl standardní rozměr i tvar, a pravděpodobně se utrhl

od

sportovní

bundy

ze

zeleného

materiálu.

Pravděpodobně se mimo Německo dá těžko nahradit.

„Což znamená,“ poznamenal Biggles, „že jeden z

těch gangsterů má stále chybějící knoflík na bundě, nebo

tam má nějaký jiný, nevhodný. Možná si ani nevšiml, že

mu knoflík chybí.“

„Domníváš se, že je to ten chlápek, co se šťourá v

zubech?“ ptal se Ginger.

„Je to možné. Ale v tom letadle do Austrálie museli

být nejméně čtyři a tak se to mohlo utrhnout z bundy

kterémukoli z nich.“

Další informace, vztahující se k tomu případu, prišla

jako výsledek šetření komodora Raymonda, se kterým se

55

Biggles po svém návratu telefonicky spojil. Žádný prodej

nebo pohyb jakéhokoli množství zlata, který by

následoval nabídku kradeného zlata na trhu, nebyl

zaznamenán. To fakticky potvrzovalo, že se lupiči své

kořisti ještě nezbavili, nebo se jí zbavili pomocí

překupníků na černém trhu a ti se s tím zatím ještě tají.

Právě se probíraly nejrůznější aspekty toho případu,

když dorazil Marcel Brissac. Přiletěl ve své Moraně a

vešel s takovou srdečnou vehemencí, že se dalo

předpokládat, že se chystá podělit se s nimi o nějakou

důležitou informaci. Avšak tak tomu nebylo – alespoň ne

na první pohled. Jeho zprávy byly negativní a šlo v jádru

o následující.

Marcel tvrdil, že měl hodně práce a jak se ukázalo,

byla to pravda, protože prolétal prakticky celou severní

Afriku a vyptával se na všech vojenských i civilních

letištích na neznámé letadlo D.C.3. Jelikož se nedobral

žádného pozitivního výsledku, přešel na jinou kolej

vyšetřování, na všechny možné přistávací plochy se

zásobou vody dostupné v oblasti Ahaggarského pohoří.

Ptal se na to francouzských pilotů, kteří mají značnou

zkušenost s létáním nad Saharou. Ti všichni se

jednomyslně shodli, že ve střední Sahaře žádné takové

místo neexistuje, kromě jejich vlastních roztroušených

doplňovacích stanic jako neblaze proslulé letiště Bidon

Cing, kde by sotva mohl nějakou delší dobu přežít běloch

a tím méně ještě udržovat letadlo. Řekli Marcelovi, že v

celé té obrovské oblasti je jediné bílé osídlení a to v

uměle

vytvořené

oáze,

kterou

obývají

členové

náboženského řádu říkající si Bílí proroci míru. „Aťje to

kdokoliv, musí být šílený, když žije v takové díře,“

pokrčil rameny Marcel.

56

„Lidé, kteří se věnují celý život náboženskému

rozjímání, si obvykle vybírají příjemnější místo a proč

také ne,“ poznamenal Biggles. „Ale proč by si vytvářeli

nějakou umělou oázu? Copak ve světě není dost

přírodních oáz?“

„Mais no! Oni tu oázu neudělali,“ vysvětloval

Marcel. „Attendez. Já vám povím, jak to tam přišlo. Před

léty, už dávno, byl jeden bohatý muž, moc bohatý, moc

jemný, který miloval pouště a stvoření, co v nich žijí.

Možná byl trochu šílený, protože nikdo nevěděl, proč to

tak je. Kdo to může říct? Jeho jméno je Monsieur

Bourdau. Stále chodí do velké pouště sedět a pozorovat.“

„Co pozorovat?“ ptal se zvědavě Biggles.

„Zvíře, které jméno má kozorožec. Ale tenhle muž

kozorožec prostě miluje.“ Marcel mluvil, jako když tomu

sám nemůže uvěřit.

Biggles vypadal nedůvěřivě.

„Proč by člověk miloval kozorožec je věc

nejednoduchá k pochopení,“ přiznal Marcel a znovu

pokrčil rameny. „Ale vždyť jinak člověk miluje různé

věci. Tenhle miluje kozorožec. Proč miloval kozorožec –

“

„To je jedno, proč má rád kozorožce,“ přerušil ho

Biggles. „Shodněme se prostě na tom, že je má rád. A

dál? Pokračujte.“

Marcel se znovu ujal slova. „Jak Monsieur Bourdau

stárne, stává se také smutný, protože vidí, že jeho

kozorožec se zmenšuje každý rok. Umírají, protože voda

vysychá. A on má ideu. Je bohatý. Kozorožec bude

zachráněný. Do údolí v horách on přivede inženýry se

stroji, které dolují hluboko do země pro vodu. Voda

stoupá do potrubí, plní koryta udělaná z kamene.

57

Kozorožec najde koryta a pije. Monsieur Bourdeau

pozoruje. Možná je šílený, ale je šťastný, protože je

kozorožec zachráněný. Kde je země mokrá, tam zasazuje

trávy a stromy. Tak je narozena oáza. Stává se větší.

Monsieur Bourdeau tam staví dům, veliký dům pro jeho

a jeho přítelově, aby bylo možné pozorovat kozorožec. Je

to takové úto – úto –“

„Útočiště.“

„Cest ca. To je ono. Monsieur Bourdeau je

spokojený. On žije v El Asile – to je jméno té oázy – až

umře.“

„Co potom?“

Marcel zvedl ruce v expresivním gestu. „To je

všechno. Kozorožec pije, ale nikdo už není na

pozorování. Potom jeden den přichází jeden mnich k

francouzské vládě a povídá, že někdo v poušti má hlídat,

že teče pořád voda, aby kozorožec mohl pít dál. Tak tam

on půjde a jeho přátelé udělají náboženský dům na

památku dobrého starého Bourdeau. A tak jde. Všichni

jsou šťastní.“

„Včetně kozorožce,“ zabručel sarkasticky Biggles.

„Povězte mi, Marceli, kde jste přišel k téhle fantastické

historce?“

„V kanceláři naší vlády v Alžíru. Ta historka je,

mimo pochybnost, pravdivá.“

To Bigglese zaujalo. „A tihle pozorovatelé

kozorožců, tihle Bílí prorokové, žijí stále jenom v té

poušti?“

„Ale ano.“

„Jak to víte?“

„Já jsem mluvil s pilotem Air France, kterýjeden den

viděl kouř, asi z jejich kuchyně.“

58

„Copak se tihle lidé nikdy nevracejí zpátky do

civilizace?“

„Jestli ano, nikdo je nevidí.“

„Z čeho žijí?“

„Koho by to zajímalo?“

„Je rozhodně, za to vám ručím. Dokonce i svatí muži

musí jíst. Brzy je přestane bavit dělit se o trávu s

kozorožcem. Pokud mne neklame paměť, tak Ahaggarské

pohoří je skoro tisíc mil daleko kterýmkoli směrem a to

je pěkně dlouhá procházka pokaždé, když si chcete

koupit bochník chleba.“

„To je pravda,“ souhlasil Marcel, kterého takové

hledisko ještě nenapadlo.

„Kolik těch svatých proroků tam je?“

„Nemyslím, že by byl známý jejich počet, ale třeba

několik.“

„Zdá se, že tohle pozorování kozorožců je

nakažlivé.“

Marcel vypadal zklamaně. „Vy tomu nevěříte?“

„Já nejsem schopen věřit tomu, že tihle chlapíci jsou

tam jenom proto, aby pozorovali, jak si nějaké zvíře hasí

žízeň. To by mohli vidět klidně v každé zoologické

zahradě. Nepochybně Monsieur Bourdau to myslel

upřímně. Jenomže takový pozorovatel kozorožců je něco,

co se vyskytne jednou za život. Přitom ale tady jich

máme zjevně celou partu, všechny spokojené se životem

v osamění uprostřed miliónu čtverečních mil písku,

jenom pro pouhé potěšení z toho, že si nějaké bláznivé

zvíře smočí fousy. Jsou to všechno Francouzové?“

„Vypadá to, že nikdo neví, kdo vlastně jsou.“

„Překvapuje mne, že se vaše správa to neobtěžovala

zjistit?“

59

„Oni si myslí, co si myslí kdokoli, jakou špatnost by

mohli dělat lidi na takovém místě?“

„To ale může být právě velice dobrým důvodem pro

to, že si to tam vybrali,“ pronesl pomalu Biggles.

„Mám tam zaletět a promluvit s nimi?“ navrhoval

Marcel. „Mohl bych se jich zeptat, jestli nad nimi někdy

přelétavá podivné letadlo?“

„Ne, to bych nedělal,“ odpověděl rychle Biggles.

„Myslíte, že bych rozzlobil kozorožec?“

„Mohl byste rozzlobit ty muže, co tam sedí a

pozorují je, jak pijí.“

Chvíli to Marcelovi nedocházelo. Potom mu pomalu

začalo svítat. „Vy myslíte, že tyto osoby mají v El Asile

ještě další džob?“

„Možná jsou jejich důvody perfektně nevinné, ale já

jsem ochoten riskovat malou sázku, že tam nejsou jenom

proto, aby pozorovali stádo kozorožců, jak strká nosy do

koryta. Povím vám, co uděláme, Marceli. Nejdříve leťte

do Paříže a diskrétně pátrejte, kdo to jsou tihle Bílí

prorokové. Zjistěte, jestli o nich někdo něco ví. Potom

leťte na El Asile, hodně vysoko, a vyfotografujte to tam.

Z toho získáme představu o tom, co tam tihle ochránci

přírody vlastně dělají. Leťte přímo nad nimi, aby

nezískali dojem, že se zajímáte o ně. Přineste nám sem

fotografie a společně si je potom prostudujeme. Třeba

nám nic neřeknou, ale někde musíme náš hon začít.“

„Bon. To je jednoduché,“ prohlásil Marcel a natáhl

se pro čapku. „Až to udělám, vrátím se zpátky sem.“

„Tak si to představuji,“ potvrdil Biggles.

Marcel jim vesele zamával a odešel.

Biggles se obrátil k ostatním: „Není důvodu,

abychom my ostatní nedělali nic, zatímco budeme čekat,

60

až se vrátí. Algy, jak by se ti líbilo pár dní ztrávených na

Riviéře? Můžeš si s sebou vzít Bertieho, aby ti dělal

společnost.“

„Co máme dělat?“

„Máte dělat to, že se ubytujete v Hotelu de Paris v

Monte Carlu a budete mít otevřené oči, abyste našli

nějakého chlápka v zelené sportovní bundě bez knoflíku

u rukávu. Můžete si vzít s sebou ten knoflík, co jsme

našli, aby vám osvěžil paměť. Hlídejte restauraci.

Pravděpodobně tam už jednou jedl a tak je možné, že si

to zopakuje. Je tady také ta šance, že se bude šťourat v

zubech. To sice není moc, čeho byste se mohli chytit, já

vím, ale měli bysme co nejvíc využít všech indicií, které

máme. Třeba uvidíte i toho chlápka jménem Canton,

který se pořád drbe v té jeho jizvě na hlavě. Podle lidí v

Austrálii je mu asi pětatřicet, štíhlý, černovlasý, s malým

černým knírkem. Je to pilot, takže jeden z vás by mohl

sledovat také nejbližší letiště, což je v Nice. Možná ho

použije. Bertie se v téhle věcech vyzná. Můžete letět na

jih Jestli chcete v jednom z Austerů, takže budete muset

přistát v Nice v každém případě.“

„Okay,“ souhlasil Algy. „Když nic jiného, tak se

alespoň pořádně vykoupeme. Pojď, Bertie.“

„Kdybyste se se mnou potřebovali kvůli čemukoli

spojit, tak jsem tady,“ řekl jim ještě Biggles a pak se

obrátil na seržanta Smythe, který stál ve dveřích a čekal,

až bude moci promluvit. „Ano, seržante? Co je?“

Když promluvil, měl Smythe ve tváři zmatený údiv.

„No, přišel jsem vám vlastně podat hlášení o dalších

náhradních součástkách, pane, ale nemohl jsem neslyšet

co tady říkáte o tom chlápkovi jménem Canton.“

„Co je sním?“

61

„Jakýsi člověk toho jména se tady včera potuloval.

Byl štíhlý, černovlasý, s takovým jako malým černým

knírkem.“

Biggles překvapeně zvolal: „Cože? Co chtěl? Vy jste

s ním určitě mluvil, když znáte jeho jméno!“

„Ptal jsem se ho, co si přeje. Povídal, že je reportér z

Daily Mailu a poslali ho, aby udělal reportáž o Letecké

policii, takže sháněl nějaké informace. Ukázal mi svůj

průkaz. Tak jsem se dozvěděl, jak se jmenuje.“

Biggles byl překvapením bez sebe. „Ať se

propadnu!“ vydechl potom. „Canton – a pořád si hraje na

reportéra od novin! Co jste mu řekl?“

„Řekl jsem mu, že máme rozkaz nemluvit s nikým

od tisku.“ Biggles se zatvářil ustaraně. „Jak dlouho tady

ten chlápek byl?“

„Já nevím, pane. Našel jsem ho, jak se tady prochází

a povídá si s některými hochy, totiž jak se snaží si s nimi

povídat. Řek jsem mu, ať jde pryč. Vypadá to, že se

sháněl osobně po vás, pane, ale řekli mu, že nikoho

nepřijímáte. On na to, jestli je to pravda, že jste se vrátil

právě z Austrálie?“

Biggles se rozhlédl po ostatních. „No věřili byste

něčemu takovému?“ Potom se obrátil zpátky k

seržantovi: „Co se s tím chlápkem dělo pak?“

„Odešel.“

„Jak? Jel na motorce, šel pěšky, odletěl…?“

„To jsem si nevšiml, pane. Nezdálo se mi to

důležité.“

„Hm.

Dobrá,

seržante.

O

těch

náhradních

součástkách si promluvíme později. Vyřiďte chlapcům,

ať s nikým cizím v žádném případě nemluví. Jestli

někoho cizího uvidíte, dejte mi ihned vědět.“

62

„Dobře, pane“. Seržant se otočil, aby odešel.

Biggles ho zavolal zpátky: „Ještě moment,“ řekl s

jistými obavami v hlase. „Tenhle chlápek se tady nějakou

dobu zdržoval?“

„Ano, pane. Já jsem ho přijet neviděl. Měl jsem

zrovna práci v hangáru.“

„Aha.“ Biggles mluvil pomalu, zamyšleně. „V

takovém případě by asi bylo dobré, kdybyste provedl

podrobnou kontrolu všech strojů, které stály venku.

Tenhle Canton mohl mít za lubem nějakou rošťárnu,

kromě toho, že se tady vyptával. Začněte s J-4578. Za

chvíli si ji vezme pan Lacey.“

„Dobrá, pane.“ Seržant odešel.

Biggles se obrátil opět k ostatním, kteří pořád ještě

stáli na místě. „Tohle je tak rychlý trik, že jsem ho vůbec

nečekal,“ přiznal se, a potom se pochmurně usmál.

„Mezitím, co jsme hledali nepřítele, byl tady přímo na

našem prahu a hraje si na kočku a myš. Pokud se

dozvěděl, že jsem odjel do Austrálie, tak už také ví proč.

No, budeme si muset dávat pozor na to, jak s tímhle

gangem jednáme. Jak jsem už řekl předtím, přinejmenším

jeden z nich má v hlavě mozek a dovede ho používat.“

„Opravdu si myslíš, že by se mohli pokusit

sabotovat naše stroje?“ zeptal se Algy.

„Já bych od nich čekal všechno možné,“ odpověděl

Biggles. „Vražda pro ně neznamená vůbec nic, viz ten

příklad s tím, jak postříleli doprovod zlata. Sabotáž pro

ně nebude vůbec nic, jen když se to hodí dojejich plánu.

A konec konců, to je ten nejjednodušší způsob, jak nás

vyřadit z činnosti. To mě napadlo ihned, jakmile mi

seržant řekl, že tady ten Canton byl. Ale vy byste měli

63

raději jít, jestli to chcete stihnout do Nice za denního

světla.“

Algy a Bertie si vzali svoje brašny připravené pro

případ nouze, které obsahovaly jak jejich potřeby, tak i

nářadí pro okamžité použití, a odešli. Biggles se usadil za

svým psacím stolem.

Po deseti minutách se otevřely dveře a objevil se

znovu Algy, celý pobledlý. „Pojď se na něco podívat,“

pozval ho stísněným hlasem.

Biggles ho beze slova sledoval k Austeru. Ginger se

k nim připojil.

„Co si myslíš, že je tohle?“ zeptal se Algy a

ukazoval prstem. „Právě jsme se chystali odstartovat,

když to Smythe objevil.“

Když se podíval směrem, kterým ukazoval Algy,

uviděl Ginger jakousi vydutinu vzadu na výfuku, jehož

čtyři roury vystupovaly pod kapotou motorů. Jak přišel

blíž, zjistil, že je na potrubí cosi přilepené černou lepící

páskou, takže při zběžném pohledu to unikalo pozornosti.

Biggles vyndal svůj kapesní nůž a rozevřel malou

čepel.

„Všichni ustupte stranou,“ nařídil stroze. Potom

pomalu a nekonečně opatrně nadzvedl konec izolace a

začal ji odmotávat. Objevila se kovová trubice. Velmi,

velmi opatrně, v hrobovém tichu, ji sejmul a pak s

hlubokým vzdechnutím ustoupil pár kroků. „Nevím sice

přesně co je tohle,“ povídá chraplavým hlasem, „ale

hádám, že to vypadá na jednu z těch malých

gelignitových

demoličních

bomb,

které

fasovaly

parajednotky Commandos ve válce. Teplo výfuku po

startu motorů by podle mého stačilo začít, co je třeba.

Ozval by se hlasitý výbuch, letadlo by se rozpadlo na

64

kusy a my bysme se nikdy nedověděli proč. Dám tohle

specialistům v Yardu, aby to prozkoumali.“ Obrátil se k

seržantu Smythovi. „Proveďte podrobnou kontrolu všech

dalších strojů. A buďte opatrní a dejte si na té práci

záležet!“ Pohlédl na ostatní. „Tak teď už víte, co myslím,

když říkám, abyste si dávali pozor, kam šlápnete?

Nepřítel už ví, že jsme to rozjeli. A on to také rozjel.

Dobrá, letadlo už teď asi bude v pořádku.“

„Doufám, starý brachu, že máš pravdu,“ odvětil

Bertie s neobvyklou vážností ve tváři.

65

MUŽ BEZ KNOFLÍKU

Algy stál na proslulé terase v Monte Carlu,

Knížectví monackém, v jižní Francii a pohlížel na

Středozemní moře s jistou dávkou melancholie. Už jsou

spolu s Bertiem na tomhle slavném Modrém pobřeží

celých pět dní a co se týče výsledku, tak mohli klidně

zůstat doma. Jediné, co získali, byla změna podnebí a to

byla evidentně změna k lepšímu, protože počasí mohlo

být pravdivě popsáno jedině jako naprosto perfektní.

Když kontaktovali Bigglese a oznámili mu své fiasko,

uslyšeli jenom lakonické „tak se toho držte“.

Samozřejmě, že si Algy už od samého začátku jejich

mise uvědomoval, že šance na úspěch je velmi slabá.

Věděl to stejně jako Biggles, když od něho dostával

podrobné pokyny na cestu. Najít nějakého muže, kterému

chybí jeden knoflík, se jevilo jako ztracená naděje už na

dálku a na místě se to jevilo jako plýtvání časem.

Vypadalo to, že ze šesti mužů jeden nosí sako či bundu,

kterou by bylo možné, byť jen vzdáleně, nazvat zelenou.

A zatím všichni měli, pokud se to dalo zjistit, svoje

knoflíky na místě.

Bertie odjel na letiště v Nice, aby se porozhlédl

kolem. Oba se přitom střídali, ale neměli o nic větší

štěstí, než v Monacu.

Byl horký den, takový ten den, co podporuje žízeň,

takže se Algy odebral, přestože byl krátce po obědě, do

baru Café de Paris, kde si mohl dát pěkně ve stínu

ledovou citronádu. Byl tam jenom jeden jediný host.

Nevěnoval mu žádnou pozornost, objednal si pití, vyndal

z pouzdra cigaretu, cvakl zapalovačem a zapálil si. Vtom

66

se u jeho lokte ozval hlas: „Merci, monsieur,“ a když se

obrátil, uviděl, že jeho společník u baru drží v ruce

nezapálenou cigaretu. Algy mu podržel zapalovač. Pořád

ještě si ho nijak nevšímal – totiž až do okamžiku, kdy se

mužova ruka s cigaretou vznesla ke rtům, což do jeho

zorného pole přivedlo i rukáv saka. Algyho oči přeběhly

obvyklou řadu knoflíků na rukávu. Jelikož se uplynulých

pět dní zaměřoval stále na knoflíky, bylo to téměř

automatické. Jeden knoflík, ten odspodu, chyběl. Ty dva,

které tam zůstaly, byly skoro stejné, ne-li identické s tím,

který měl našitý u kapsy. Jenom to sako nebylo ani tolik

zelené jako spíše šedé, což mohl být důvod, proč si jej

neprohlédl lépe už dříve, protože když se teď Algy

pořádně podíval, zjistil, že toho hosta už dvakrát či třikrát

předtím viděl a setkal se s ním většinou jak vycházel

nebo přicházel do kasina.

Popsat Algyho pocity, když vracel svůj zapalovač do

kapsy, není jednoduché. Dominujícím pocitem byl údiv,

který byl tak akutní, až vyvolal pocit neskutečnosti. Teď,

právě když se už vzdal veškerého pátrání po muži bez

knoflíku, ho tady najednou má před sebou, jak si popíjí

whisky se sodou. Je to vůbec možné, ptal se sám sebe, že

tenhle člověk se před chvílí vrátil z Austrálie, kde se

zúčastnil takového zločinu? Ne, to není možné. To by

bylo příliš fantastické. Ale proč vlastně ne? Někdo

rozhodně v té Austrálii byl a mohl to být tenhle muž

stejně tak dobře, jako kdokoli jiný. A konečně, jelikož

přijel do Monte Carla najít přesně to, co právě našel,

mohl by se pokusit do toho proniknout dál. Takové

myšlenky se honily Algymu v hlavě, jak se koutkem oka

ještě snažil dobře prohlédnout muže, který přišel o

knoflík.

67

Že není ani Němec, ani Francouz bylo evidentní z

akcentu, kterým mluvil. Sako a šedé flanelové kalhoty,

které měl na sobě, měly kontinentální střih. Algy se

rozhodl, že to může být Němec, Rakušan, nebo Čech.

Není jednoduché hádat v mezinárodním lázeňském

středisku jako Monte Carlo, kde na každém kroku můžete

vidět všechny možné národnosti z celého světa. Věk toho

muže odhadoval asi na čtyřicet. Co se týče toho dalšího,

tak byl vysoký, světlovlasý a v jistém smyslu působící

dojmem těžké elegance.

Algy se snažil vymyslet si nějakou rozumně znějící

záminku, aby s ním zahájil konverzaci, když však host

dopil a odkráčel pryč. Vydal se tedy za ním a přitom si

všiml, že lehce pokulhává. Je to snad další spojení s

Austrálii? Vzpomněl si totiž, že černí domorodí stopaři

prohlásili, že jeden z těch banditů při chůzi kulhá. A

všichni z nich, tvrdili stopaři, nosili obuv s mechovou

gumovou podrážkou. Tenhle pán měl polobotky z

jelenice, které vypadaly, že mají gumovou podrážku.

Přešel ulici a nastoupil do malého autobusu, který jezdí

mezi Place Casinem a pláží, něco málo přes míli daleko.

Posadil se vepředu. Algy také nastoupil do autobusu a

našel si sedadlo vzadu. Za pár minut se zaplněný autobus

rozjel k cíli.

Jakmile tam dojeli, host z baru vešel do malé

kanceláře, kde si koupil lístek, odevzdal jej ženě hlídající

kabinky a výměnou dostal plavky, ručník a klíč z desky,

na níž visely od kabin klíče v očíslovaných řadách. Algy

udělal totéž a byla mu vzápětí přidělena kabinka v jedné

řadě s kabinkou muže, kterého sledoval, takže měli

pořadová čísla dvacet a dvacet jedna. Vlastně pořád ještě

neměl jasno o tom, co hodlá udělat. Neměl žádný plán.

68

Doposud jeho záměrem bylo prostě jenom svého člověka

pozorovat.

Kabinky v Monte Carlu na pláži nejsou jako ty

chatrné dřevěné boudičky, které člověk tak často vídá v

Anglii. Tady jsou to stavby trvalého charakteru,

připomínající spíš řadové domky s jednou verandou

vždycky pro jeden pár kabin. Každá je zařízena jako

koupelna. To Algy objevil teprve když jeho člověk v

jedné kabince zmizel a on vstoupil do té svojí. Hlídal a za

chvíli toho muže ke svému uspokojení uviděl vyjít ven

připraveného si zaplavat. Díval se, jak zamyká svou

kabinku, kulhá pryč a věší klíč na desku, běží dolů k moři

a plave k dřevěnému voru, který byl zakotven asi dvě stě

metrů od břehu.

Algy rychle přemítal. Potom se rychle rozhodl. Vzal

si na sebe také plavky a odnesl svůj klíč na desku. Ale

místo, aby tam svůj klíč nechal, sundal klíč číslo dvacet.

Nebylo to spojeno s žádným rizikem, protože ta paní,

která se o klíče starala, právě věšela mokré ručníky. S

klíčem v ruce pak šel zpátky ke kabinám. Letmý pohled

na moře mu prozradil, že ten jeho muž stále ještě plave k

voru, který už téměř dostihl a na který se přirozeně díval.

Algy v mžiku odemkl dveře číslo dvacet, vešel dovnitř a

zavřel za sebou.

69

…za chvíli u chodníku zastavil malý, ale zjevně velmi rychlý

sportovní vůz…

70

To šedozelené sako viselo na věšáčku. Prohlédl

kapsy. Jenom náprsní kapsa slibovala obsahovat něco

zajímavého. Byly v ní dva dopisy. Jeden byl účet od

krejčího v Hamburgu a ten druhý byl účet z nějakého

hotelu v Berlíně. Obě obálky nesly stejnou adresu a ta

poskytla

Algymu

informaci,

kterou

potřeboval.

Poznamenal si ji. Zněla Herr Wilhelm Groot, Villa

Hirondelle, Eze, Alpes Maritimes, France.

Algy potom vrátil dopisy zpátky, utrhl jeden knoflík

pro srovnání a poté, co napjatě vyhlédl, vyklouzl ven a

zamknul dveře. Během pár minut umístil klíč zpátky na

své místo a vrátil se do své kabiny, kde porovnal utržený

knoflík s tím, co měl v kapse, a který byl hlavně

zodpovědný za jeho misi. Všechny pochyby se

rozplynuly. Oba byly naprosto stejné. Potud je tedy

všechno v pořádku. Našel člověka, kterého hledal, i když

zbývalo ještě dokázat, že to je skutečně ten pravý.

Protože Groot byl stále ještě na voru, Algy se rychle

vykoupal, potom se osvěžený oblékl, vrátil klíč od

kabiny, a šel čekat k východu.

Trvalo celou půlhodinu, než se ten člověk zase

vynořil. Autobus už tam čekal a on do něho nastoupil.

Algy také. Společně potom vystoupili u Café de Paris.

Groot se posadil u venkovního stolku a objednal si čaj.

Algy, v patřičně diskrétní vzdálenosti, si objednal totéž.

Podle toho, jak Groot vyhlížel do ulice, a jak se díval čas

od času na hodinky, Algy usoudil, že na někoho čeká. A

opravdu, za chvíli u chodníku zastavil malý, ale zjevně

velmi rychlý sportovní vůz modré barvy. Groot zvedl

ruku, pravděpodobně aby ukázal, kde je. Auto mělo

francouzskou státní poznávací značku a Algy si ji vryl do

paměti.

71

Řidič vystoupil aj ak si ho Algy prohlížel, zrychlil se

mu puls. Ten člověk byl asi pětatřicetiletý, štíhlý,

tmavovlasý a kudrnatý s černým malým knírkem! Na

sobě měl tmavomodrý oblek. Algyho napadlo, že by to

mohl být ten Canton, ten pseudonovinář. Popis na něho

padl přesně. Když se přidal ke Grootovi u stolu, sedl si a

sundal klobouk, popis padl ještě lépe, protože měl vlasy

sčesané přímo dozadu, bez pěšinky. Když si téměř

okamžitě začal rukou projíždět vlasy, Algy už si byl

téměř naprosto jistý, že našel, co hledá. Jestli to ale byla

náhoda, tak byla velmi pozoruhodná. Podle toho, jak se

ten muž choval, jak mluvil, to vypadalo, že se

tmavovlasý muž omlouvá za to, že přijel pozdě. Groot

objednal u číšníka a ten za okamžik přinesl čerstvý čaj a

nějaké sendviče.

Oba muži, s hlavami těsně u sebe, teď vedli nějakou

závažnou konverzaci. Algy by býval dal hodně za to, aby

mohl slyšet, o čem se to baví, ale pokusit se o to

samozřejmě nepřicházelo vůbec v úvahu. Když dojedli

sendviče, Groot opět pokynul na číšníka a o něco ho

požádal. Číšník se rozhlédl, přešel k druhému stolu a

vrátil se s malým papírovým balíčkem. Groot jej od něho

vzal, strhl papírový obal z krepového papíru a začal se

šťourat v zubech.

Na tom nebylo vůbec nic zvlášť pozoruhodného,

pokud to, co Algy odůvodněně předpokládal, bylo

správné. Naopak, dalo se to čekat. Jenomže když k tomu

skutečně došlo, Algy stěží věřil svým vlastním očím.

Bylo to jako když se zhmotňuje jakési proroctví. V

každém případě si byl teď už jistý, že u něho o žádnou

náhodu nejde. Zavolal také číšníka a požádal o párátka.

Číšník mu vyhověl a v okamžiku držel Algy v ruce

72

obdobnou papírovou trubičku, jejíž útržek našel v

australské poušti černý stopař Joe.

Rychle teď přemýšlel. Jelikož má teď sledovat dva

muže, doufal, že uvidí Bertieho, jak vstupuje do hotelu

naproti po návratu z Nice. Pokud se ti dva rozejdou, bude

se totiž muset rozhodnout, za kterým půjde. Canton –

pokud ten černovlasý je Canton – měl auto. Sledovat ho,

jak se tak věci měly, by bylo nemožné. Kdyby oba odjeli

tím autem, nedal by se sledovat žádný z nich. Ta

myšlenka ho rychle zvedla ze židle. Na městském

parkovišti, něco méně než padesát yardů daleko, stála

řada taxíků. Sledoval pořád své dva muže a přitom mířil

k první drožce v řadě, zamluvil si ji, posadil se dovnitř,

ale řidiči přikázal, aby zatím nikam nejezdil. „Čekám na

přítele,“ vysvětloval. Řidič, spokojený, že si vydělá

peníze bez práce, se znovu ponořil do svých večerních

novin, které četl.

Algy dál pozoroval ty dva a také hotel na druhé

straně Place Casino doufaje, že zahlédne Bertieho, který

se už měl předtím vrátit. Bertie se stále ještě nevracel,

když ti dva o pár minut později vstali a nasedli do toho

tmavomodrého sportovního vozu. Jak odrazil od

chodníku, přikázal Algy řidiči, aby ho sledoval. Vydal

takový příkaz s jistou dávkou znepokojení, protože se už

začínalo stmívat a bál se, že ztratí svůj cíl z dohledu.

Nebyl ale vůbec překvapen, když modrý sportovní

vůz zahnul na silnici Corniche vedoucí k západu, protože

to byl směr, kterým leží starobylá vesnice Eze posetá

moderními luxusními vilami. Za ní o něco dále potom

cesta pokračuje do Nice. Podle dopisů v jeho kapse tam

Groot buď žije nebo se tam jen ubytoval. Obě auta

pokračovala skutečně do Eze. Jenomže těsně před vesnicí

73

vedoucí vůz odbočil vpravo a vzhůru po vedlejší cestě,

která spojuje Prostřední Corniche s částí Grand Corniche,

pár set stop dál nahoře v kopci.

Algy přikázal svému řidiči, aby jel o kus dál zpátky,

protože na silnici nebyl žádný provoz a on nechtěl v těch

svých dvou mužích vyvolat sebemenší podezření, že jsou

sledováni. Asi tak po další míli uslyšel zahoukání

automobilové houkačky v okamžiku, kdy sledovaný vůz

zajel za roh. Přijeli k němu najednou, protože si

neuvědomili, že zastavuje. To ale byla jenom příprava na

to, aby automobil pokračoval dál po soukromém vjezdu,

u kterého stála budka. Jakýsi člověk právě otevíral těžká

železná vrata.

„Jeďte dál,“ přikázal Algy šoférovi.

Jak míjeli vchod, všiml si v nastávajícím šeru nápisu

na jednom ze sloupů, které nesly vrata, „Villa

Hirondelle“.

Algy nechal taxikáře jet ještě dál, potom ho zastavil

a řekl mu, aby jel zpátky do Eze. „Jeďte pomalu,“

přikazoval. Když míjeli soukromý vjezd, vrata byla

zavřená. Po autě nebylo ani památky, ale řadou černých

cypřišů prosvítaly obrysy jakéhosi většího domu.

Netrvalo mu dlouho se rozhodnout, co má dál dělat.

V Eze zaplatil taxíka a pak šel do čajovny u restaurace,

která zabírala velkou plochu hned u silnice. Našel si

místo u jednoho ze stolů venku a objednal si bock. K

dívce, která ho přišla obsloužit, řekl: „Dlouho jsem tady

už nebyl. Kdopak to teď bydlí ve Villa Hirondelle?“

Děvče odpovědělo bez sebemenších rozpaků:

„Monsieur le Count Heinrich Horndorf.“

„Nějaký Němec, co?“

74

Děvče pokrčilo rameny. „Možná. Ale říká se, že je z

Rakouska. My ho ve vesnici moc nevídáme, což je

škoda, protože je prý moc bohatý.“

„Copak vy ho neznáte?“

„Ale ne, pane. Jednou nebo dvakrát jsem ho viděla

jet kolem v automobilu. Je magnifique.“

„Takový člověk musí mít určitě spousty přátel?“

vyzvídal Algy.

„Bezpochyby,“ odpovědělo děvče. „Jezdí tam hodně

aut.“

„Jak dlouho v té vile hrabě bydlí?“

„Skoro dva roky. Ta vila byla hodně zničená za

války, ale teď ji v parádním stylu přestavěli.“

„Merci, mam’selle.“ Algy nevěděl, co by se ještě

zeptal. Nechtěl příliš naléhat. Děvče odešlo obsluhovat

dalšího zákazníka.

Algy o celé záležitosti chvíli přemítal. S návratem

do Monte Carla nijak nespěchal, i když se přirozeně chtěl

podělit o svoje novinky s Bertiem. Zpátky se dostat

nebude žádný problém, protože tudy jezdí spousta

autobusů. Kdyby to bylo ostatně nutné, může jít do

Monte Carla pěšky, protože to je jenom asi čtyři míle.

Rozhodl se tedy, že se na tu vilu ještě jednou podívá, a s

myšlenkou na ni se vydal zpátky na cestu.

Tahle výprava mu v rámci informací nic moc

nového nepřinesla. Když míjel vrata, uslyšel zavrčet psa.

Nemohl ho vidět, ale bylo jasné, že hrabě Horndorf

provedl jistá opatření, aby odradil případné narušitele

svého soukromí. Algy pokračoval kousek dál, asi tak

padesát yardů a pak si sedl u jednoho keře, aby chvíli

pozoroval. Byl tam asi tak půl hodiny. Všechno co se

stalo, byl jenom příjezd malého, ale silného vozu typu

75

větší uzavřené dodávky, který zajel k vratům, zatroubil

stejným dvojím signálem jako ten modrý sporťák

předtím, a pak mu bylo dovolenou vjet dovnitř. Algy byl

moc daleko, takže nemohl vidět podrobnosti, ale váhal jít

blíže. Dodávka se nevracela, tak po chvíli čekání vyrazil

zpátky na hlavní silnici a tam se mu poštěstilo po

krátkém čekání chytit autobus do Monte Carla.

Šel přímo do hotelu a těšil se, jak bude vyprávět

Bertiemu, co se všechno dozvěděl. Čekal, že ho najde v

restauraci nebo v baru, ale jelikož se mu to nepoštěstilo,

šel nahoru do jeho pokoje. Ale tam ho také nenašel.

Recepční v hale ho neviděl, nevidělho nikdo. Zklamaný

Algy se posadil ve vestibulu, aby počkal tam, protože

předpokládal, že ho Bertie bude také hledat.

Čas ubíhal. Algy se navečeřel. Pořád čekal. Bylo

deset, jedenáct, půlnoc. Po Bertiem pořád ani vidu ani

slechu. To byla pro Algyho záhada. Nebál se o Bertieho,

ale nedovedl si představit, co ten Bertie tak asi může

touhle dobou dělat. Nakonec, vjednu hodinu, už příliš

unavený, aby čekal ještě déle, šel do postele.

V sedm hodin už klepal na dveře Bertieho pokoje.

Oba měli sousední pokoje. Pořád žádná odpověď.

Zavolal pokojskou, aby mu otevřela svým náhradním

klíčem. Bertie tam nebyl.

Nebylo tam ani známky po tom, že by spal ve své

posteli. Sotva se z toho šoku vzpamatoval, když měl

další, to když zaregistroval, že tam nejsou ani Bertieho

věci. Nezůstala tam ani jediná věc z jeho vybavení.

Teď už přímo bezradný se Algy vydal do recepce,

jestli tam nemá nějaký vzkaz. Žádný vzkaz tam nebyl. Na

jeho další otázky otevřel recepční desky hotelové knihy.

„Váš přítel odcestoval, monsieur,“ pravil potom. „V noci

76

si zabalil věci a odhlásil se z hotelu. Účet je zaplacen a

pokoj je teď prázdný.“

Pořád ještě celý popletený, vyšel Algy ven na ulici.

Kráčel po schodech ven jako náměsíčný. Přešel ulici a

sesul se do jednoho z proutěných křesel proti kasinu, a

uvelebil se pohodlněji, aby uvážil možné odpovědi na

tohle neočekávané zauzlení situace.

77

DALŠÍ PROBLÉMY

Jaká akce by měla následovat teď, či má-li vůbec

nějaká akce následovat, to teď byly problémy, které měl

v hlavě Algy. Cítil, že by měl Bigglesovi dát vědět, co se

stalo, ale přitom váhal, jestli ho má zneklidňovat a možná

dokonce zbytečně přivolávat sem do Monte Carla. Pořád

ještě tady byla šance, že se Bertie nakonec objeví. Třeba

někde v poště leží od něho dopis? Jedna věc ale byla

jasná a sice, že by se Bertie takhle nezachoval bez velmi

dobrého důvodu. Bertie byl docela dobře schopný se

postarat sám o sebe. Nakonec se Algy ale rozhodl, že

nebude dělat nic ve spěchu. Počká a uvidí, jestli dostane

nějakou zprávu nebo dopis.

Dopis potom skutečně přišel odpolední poštou.

Poznal Bertieho rukopis, i když adresa na obálce byla

napsána ve velikém spěchu. Netrpělivě ji roztrhl a ven

vypadl úzký útržek papíru. Nic jiného tam nebylo.

Podíval se na ten útržek. Byl to lístek z úschovny

zavazadel na letišti v Nice. Nic na něm dál nebylo, kromě

naškrábaného čísla jedna, označujícího, že tam zůstalo už

jenom jedno zavazadlo. Algy obracel ten lístek sem a tam

doufaje, že najde nějaký vzkaz, ale marně.

Tenhle prostinký a přitom tajuplný dokument mu od

starostí neulevil. Spíše než aby ukojil jeho zvědavost,

měl za následek úplně opačný pocit. Ale teď alespoň

věděl, co má dělat. Odpověď na jeho problém leží na

letišti, tím si byl jist a proto tam honem vyrazil taxíkem.

Byl tam za pětačtyřicet minut. Nejdříve šel do

hangáru, kde měli zaparkovaný Auster, aby se ujistil, že s

ním nikdo neodletěl. Byl stále na stejném místě. Trochu

78

klidnější šel potom do úschovny zavazadel a předložil

lístek.

Žena za pultem se na něj zběžně podívala, sáhla na

polici vzadu za sebou a předložila velký červenozelený

kapesník svázaný v rozích do malého uzlíku. Algy ten

kapesník ihned poznal – patřil Bertiemu. Často si z něho

kvůli tomu dělal legraci. Vzal jej tedy, odnesl na nejbližší

lavičku a tam jej rozvázal. Jak rozhodil jednotlivé konce,

ukázalo se cosi, v čemž rozeznal Bertieho věci: zlaté

pouzdro na cigarety s jeho vlastním monogramem,

peněženku s jeho dokumenty a bankovkami, pár

osobních dopisů a – což bylo ze všeho nejpodivnější –

jeho pas. Algy na ty věci zíral v němém údivu. Dvakrát

prošel dokumenty, nejdříve rychle, potom pomaleji a

hledal nějaký vzkaz. Žádný tam nebyl. Nakonec shrnul

věci na hromádku a nastrkal do kapsy. Stále ještě neměl

nejmenší vodítko pro Bertieho zmizení. Ale bylo zřejmé,

že to, co Bertie udělal, udělal po uvážení. Bylo jasné, že

se něco důležitého stalo, něco tak naléhavého, že nebylo

možné, aby mu dal nějak vědět. Algy se rozhodl, že

přišel čas, aby Bigglesovi oznámil, jaký je stav událostí.

A začne hned tady na místě, uvažoval, protože měl

akorát tak dost času dostat se na místo za denního světla.

Jenomže se mu nechtělo nechávat své věci v hotelovém

pokoji a navíc, byla tady ten problém zaplacení jeho účtu.

Pročež se rozhodl vrátit do Monaca, všechno si hezky

vyjasnit a vyrazit časně ráno. Uvažoval sice o možnosti

poslat telegram Bigglesovi, ale potom tu myšlenku zamítl

z toho důvodu, že jde o příliš delikátní záležitost pro

telefonický

rozhovor

a

navíc

by

mohl

být

odposloucháván. Když se vrátil do hotelu, poptal se

79

znovu personálu, ale žádný vzkaz od Bertieho tam nebyl

– ani jej vlastně nečekal.

Po zbytek dne se jen tak potuloval po okolí,

přemítaje neustále o celé té záležitosti, ale nic nového ho

nenapadalo kromě jediného, totiž že Bertie narazil na

nějakou žhavou stopu a teď ji právě sleduje. Ale proč by

se zbavoval všech těch věcí, bez kterých se v cizině

neobejde – pasu a peněz? Je jasné, že pro to musel mít

Bertie nějaký pádný důvod, jenomže jaký, to se

vymykalo Algyho chápání. Napadlo ho, že třeba Bertie

narazil na stejnou stopu jako on, ale z jiného úhlu?

Jakkoli nepravděpodobné se to může na první pohled

zdát, je to pořád ještě šance. Pokud tomu tak skutečně je,

potom by to mohlo vést na stejné místo jako v jeho

případě, totiž do té vily Hirondelle v Eze. Jat okamžitým

vnuknutím se rozhodl, že se tam ještě jednou podívá.

Třeba se tam něco nového dozví. Nikde jinde se pátrat

stejně nedalo a stejně teď zrovna nemá nic jiného na

práci. Takový výlet do Ezy mu alespoň, v případě, že nic

nenajde, pomůže ukrátit dlouhou chvíli. Jakmile se tedy

setmělo, nastoupil Algy do autobusu a koupil si lístek do

té vesnice. Vystoupil v zatáčce a pomalu kráčel po silnici

směrem k vile s mlhavou představou, že to tam pěkně

podrobněji prozkoumá zblízka.

Netrvalo ale dlouho, aby přišel na to, že to není

zrovna praktický návrh. Brána byla samozřejmě zamčená

– i když ani vážně nepomýšlel na to, že by takhle

otevřeně drze vstoupil na soukromý pozemek. Přemýšlel

o nějakém utajenějším způsobu, ale hledal jej marně.

Stručně řečeno, průzkum trvající asi hodinu ukázal, že

celá parcela je obklopena značně vysokým drátěným

plotem s kovovými sloupky a hroty na konci obrácenými

80

ven, takže se přes ně prakticky nedalo nijak přelézt. Za

okamžik ale byl rád, že se mu to nepovedlo, protože ho

při návratu k vratům přivítali dva vrčící vlčáci – naštěstí

stále ještě na druhé straně plotu. Ze strachu, aby

nepřivolali hlídače z domku vedle vrat, rychle vycouval.

Viděl, že se nedá nic dělat, protože se nehodlal postavit

dvěma zdivočelým šelmám jen tak holýma rukama. V

této fázi se proti nim ani nedalo použít žádné smrtící

zbraně.

Takže chtě nechtě se Algy vzdal svého původního

plánu. Ale jelikož byla teplá měsíční noc, a on zrovna

neměl naspěch, nepospíchal honem pryč. Vzdálil se jen k

jednomu keři, blížeji u vrat než posledně a uvelebil se

tam, očekávaje vývoj příštích událostí – pokud k nějakým

vůbec dojde. Dlouho se také skutečně nic nedělo. Vrata

se neotevírala. Ale asi tak v půl jedenácté, právě když už

se chystal odejít domů, uviděl světla malého vozu

přijíždějícího vzhůru po silnici. Zastavil u vrat a v

měsíčním světle Algy uviděl to samé auto jako předtím,

malou, ale silnou skříňovou dodávku, nalakovanou

tmavomodře nebo černě – nebyl si tím docela jistý.

Nápadné bylo, že měla výjimečně široké pneumatiky na

automobil takových rozměrů. Byl to takový ten typ

pneumatik, co používají farmáři v těžkém terénu. To bylo

všechno, co viděl. Dodávka jako obvykle dvakrát

zahoukala, vrata se otevřela a vůz zajel dovnitř. Směrem

od domu se mezi kuželovitými cypřiši objevila světla. K

Algyho uším dolehl tlumený rozhovor spolu se spoustou

hluků jako škrábání a potom tlumenými údery, jako

kdyby se vykládala nějaká zavazadla. Pak ten hluk utichl,

světla zhasla a nastalo opět ticho. Algy vstal, šel dolů k

hlavní silnici, chytil autobus do města a pak šel spát.

81

Vstal brzo ráno, dal si trochu kávy, odhlásil se z

hotelu a objednal si taxi. Na letiště se dostal před

desátou, vzal si svůj vak a měl před sebou celý den na to,

aby se dostal domů.

Došlo však k něčemu, na co nebyl vůbec připravený.

Jak tak šel kolem jednoho konce hangáru, kde měl

zaparkovaný svůj stroj, uviděl Cantona, nebo toho muže,

o kterém věřil, že je Canton, jak si povídá s mechanikem.

Vypadalo to, že jsou dobří známí, což mu jen o to víc

potvrdilo jeho podezření, že se jedná skutečně o Cantona,

protože v hangáru má co dělat jenom ten, kdo má něco

společného s létáním. Oba stáli u Moskyta, ve stejném

oddělení jako Algyho Auster, který byl na konci

připravený k vytažení. Asi tohle bylo důvodem k tomu,

co se stalo potom.

Jakmile uviděl Cantona, Algy okamžitě ustoupil

stranou, ne proto, že by měl nějaký důvod se domnívat,

že ten člověk zná jeho spojení s Leteckou policií, ale

jednoduše proto, že dával přednost tomu být

nepozorován. Ze své vzdálenosti mohl přitom všechno

perfektně sledovat.

Rozhovor mezi oběma muži skončil a Canton už

kráčel pryč, když si najednou poprvé všiml Austera.

Prudce se zarazil, upřeně se díval a potom přistoupil blíž,

aby si mohl přečíst registraci. Algy si pomyslel, že

předtím si asi jeho letadla nevšiml, protože bylo jinak

zaparkované, a teď by si nejraději uštědřil pár kopanců za

své přehlédnutí, které může mít dalekosáhlé důsledky.

Vypadalo to, že Canton Austera poznává. Měli po tom

pokusu o sabotáž změnit registrační číslo.

Canton něco povídal mechanikovi. Co říkal, co

odpověděl mechanik, Algy nemohl slyšet. Potom Canton

82

strčil ruku do kapsy a vytáhl svazek bankovek, podal je

mechanikovi a podle toho, jak ten hned odešel, zřejmě

chtěl, aby mu něco koupil. Jakmile mechanik zmizel za

rohem, Canton šel rychle k Austeru a pozorně zkoumal

zadní část výfuku.

Algy věděl dobře proč, a pokud měl jakékoli

pochybnosti o totožnosti toho muže, tak teď se rozptýlily.

Canton poznal v letadle ten stroj, který se snažil

sabotovat na jeho domácím letišti, Velitelství letecké

policie. Teď byl zvědav, jak se ten stroj dostal až do jižní

Francie a proč jeho plán nevyšel. Proto měl takový zájem

o výfuk. Algy ho dál sledoval. Po rychlém rozhlédnutí

přešel Canton ke stolu s nářadím, vybral si pilu a kráčel

zpátky k Austeru.

Algy už na nic nečekal. Ať už mohly být následky

jakékoli, nebyl připraven na to, aby se jen tak díval, jak

někdo vyřazuje jeho stroj z provozu – což byl zjevně

Cantonův úmysl. Kromě toho chtěl Algy bez odkladu

odletět domů. Takže si začal pohvizdovat a vešel dovnitř.

Když ho Cantona uslyšel, ustoupil od letadla.

Algy mu pokynul a srdečně pozdravil: „Dobré

ráno.“

„Dobré ráno,“ pozdravil Cantona a rychle se

vzpamatoval z rozpaků. „Nevíte čirou náhodou, komu

patří tenhle stroj?“

„Jak bych to mohl vědět?“

„Jste tady na dovolené?“

„Přijel jsem za trochou sluníčka.“

V tom okamžiku se vrátil mechanik a podal

Cantonovi balíček cigaret, pro který ho zjevně Canton

poslal. Tím konverzace skončila. „No, budu muset jít,“

řekl Canton. „Tak nashledanou.“

83

Algy se díval, jak ten člověk odchází ke svému

modrému sportovnímu vozu a odjíždí. Rychle přemýšlel.

Že Canton jeho letadlo poznal, bylo jasné. Ale poznal v

něm člena Letecké policie? Myslel, že ne. V každém

případě si ho s letadlem nespojoval. Uvědomil si, jaké má

štěstí, že přijel v pravou chvíli, protože jinak by

pravděpodobně byl býval odstartoval s poškozeným

strojem. Z té představy se celý zpotil, protože jestli něco

dokáže pilota skutečně vystrašit, tak to je možnost

závady na konstrukci letadla. Už podruhé během pár dní

unikl o vlásek smrti.

Deset minut potom už byl ve vzduchu a mířil nad

údolím Rýna domů.

Když vstoupil do kanceláře, našel Bigglese a

Gingera, jak si dávají čaj.

„Hello!“ uvítal ho Biggles. „Takže ses rozhodl vrátit

domů? A kde je Bertie?“

„To bych taky rád věděl.“

Biggles se zadíval Algymu do tváře a pak se příkře

zeptal: „Co se stalo?“

Algy hodil vak se svými věcmi na židli a posadil se.

„To je dlouhá historie.“

„Tak dobrá, ven s ní. Dej si na čas. Nalej mu trochu

čaje, Gingere.“

Algy jim potom vyprávěl celý svůj příběh od

začátku až do konce, nic nevynechával a nic si

nepřikrašloval. Biggles ho poslouchal a ani jednou ho

nepřerušil. Nakonec řekl: „Výborně. Odvedl jsi kus dobré

práce. Teď už jsme na stopě, kterou má cenu sledovat.“

„Ale co Bertie?“

„Co by s ním mělo být? Nedovedu si představit, co

bychom měli momentálně dělat. A nevidím ani žádný

84

důvod k panice. Evidentně zachytil stopu a žene se po ní.

Však se vrátí.“

„Ale co by ho přimělo odložit všechny ty věci, co

měl u sebe v kapsách?“

„Zřejmě je nechtěl mít u sebe.“

„Ale proč ne?“

„Zjevně se chtěl zbavit všeho, co by mohlo prozradit

jeho totožnost.“

„Proč ale ke mně nezašel a nepromluvil si se mnou,

když si bral z hotelu svůj vak?“

„Nevíme přece, jestli si vyzvedl svoje věci v hotelu.

To mohl udělat někdo jiný. Jestli to udělal Bertie,

nemusel být sám, jinak by s tebou promluvil. Ale dost

otázek. Dopřej mi minutu, ať si o tom sám trochu

popřemýšlím.“

Biggles, s kouřící cigaretou v prstech, se asi deset

minut soustředěně zamýšlel. Potom pokračoval.

„Já si myslím, že se stalo asi tohle. Je to ale

samozřejmě jenom hypotéza. Na letišti v Nice Bertie

narazil na stejnou stopu jako ty, jenomže někde jinde. Ty

jsi viděl Cantona v Monte Carlu a on ho možná viděl v

Nice. Vždyť ty jsi ho viděl v Nice později také. Bertie se

tedy rozhodl, že toho chlápka bude sledovat. Neměl čas

na to, aby se s tebou nějak skontaktoval. Mně to připadá,

že si s tím chlápkem třeba pohovořil a pak s ním odjel,

přičem by samozřejmě nechtěl, aby z jeho dokumentů

vyšlo najevo, že patří k policii. A zjevně si nepřál ani,

aby poznali jeho skutečné jméno, jinak by si nebyl dal

svoje dokumenty do úschovny. Tím, jak ti poslal

potvrzenku, se mu povedlo dosáhnout dvou věcí.

Zachránil je, protože věděl, že mu je později vyzvedneš a

současně ti dal vědět, že je něčemu na stopě a že nemá

85

moc času. Pokud Canton bydlí ve Villa Hirondelle, a

vypadá to že ano, Bertie tam s ním mohl odjet. Kamkoli

jel, byl na stopě něčemu žhavému, to si můžeme být jisti,

protože v opačném případě by tě byl v klidu kontaktoval.

Myslím, že ho tam dole nemůžeme jen taknechat. Třeba

se tě bude snažit kontaktovat v hotelu Jakmile se

naskytne vhodná příležitost. A kromě toho mám pocit, že

bychom měli tu vilu Hirondelle sledovat.

Mezi ní a letištěm v Nice je nějaké spojení. V

každém případě je jasné, že Canton používá místní

letiště.“

„Tak jaký bude náš postup?“ ptal se Algy.

„Ty by ses měl raději vrátit.“ Biggles se záhadně

usmál. „Tentokrát si vezmi jiné letadlo, nebo se ti stane

něco nepříjemného. Nechceš přece odstartovat s jedním z

Cantonových triků na palubě? Najmeš si auto, až se tam

dostaneš. Musíš být mobilní, abys mohl hlídat jak tu vilu,

tak i letiště.“

„A co budeš dělat ty?“

„Já budu muset zůstat tady. Pořád ještě čekám na

zprávy od Marcela. Odletěl přece, aby vyfotografoval El

Asile, vzpomínáš si? Čekal jsem, že se vrátí už dřív.“

„Myslím, že právě přistává,“ přerušil je Ginger,

který stál u okna.

O pět minut později vtrhl do místnosti jako vichr

Marcel. Tentokrát jeho obvyklý úsměv chyběl. Jeho

chování bylo podivné, to přinejmenším, když se na

obrátil na Bigglese, jako kdyby ho z něčeho obviňoval.

„Tak co se děje?!“

Biggles se tvářil udiveně. „Čekám, že mi to povíš

ty?“

„Proč vy po mně střílíte?“

86

Biggles se údivem zaklonil do opěradla. „Tak

moment. O čem to mluvíte, Marceli? Proč bych měl na

vás střílet?“

„Na to se právě já ptám vás,“ odpověděl škrobeně

Marcel.

„Já jsem ve vzduchu nebyl od té doby, co jsme spolu

mluvili naposledy,“ pravil Biggles vážně. „Jenom se

uklidněte a povězte mi, co to má všechno znamenat.“

„Ten váš kamarád, Bertie. To je ten, co nosí v oku

sklo. Ten po mně střílí. To vy jste to přikázal? Je to

nějaký vtip?“

„Stalo se to za letu?“

„Ano.“

„A Bertie také letěl?“

„No samozřejmě.“

„V jakém letadle?“

„Hurikán.“

87

Za mnou je Hurikán. Pilot po mně střílí.

88

„Vážně? A kde se to stalo?“

„Nad Ahagger.“

„Nesmysl!“ přerušil je Algy. „Bertie je v jižní

Francii.“

„Já vám tady povídám –“

Biggles zvedl ruku, abyje uklidnil. „Tak moment,

pánové. Posaďte se, Marceli. A v klidu nám povězte, co

se stalo.“

Marcel vysvětloval. „Včera jsem letěl nad

Ahaggerem, abych vyfotografoval El Asile. Letím

vysoko, jak vy jste řekl, asi tři tisíce metrů. Jsem samotný

ve světě hor a písku. Horko je divoké. Je také strašidelné,

ale já letím dál. A vidím údolí. Jsou tam domy. Letím

nad nimi, dělám svoje fotografie. Dobře, povídám si sám

k sobě, už mohu domů z tohoto hrozného místa. Dám

tam plnou šťávu a potom přichází šok. Slyším zbraně.

Vidím kulky, které létají kolem. Někdo střílí na mne!

Mon Dieu! Já jsem šílený? Může to být možné? Udělalo

to horko, že jsem šílený? Dívám se. Voila! Za mnou je

Hurikán. Pilot po mně střílí. Já letím o svůj život, protože

nemám zbraň pro střílení zpátky na něho. Jsem blázen, že

svoje zbraně sundávám. Kulky letí okolo vlevo, vpravo.

Je to špatný střelec, ten člověk za mnou, protože jinak

jsem mrtvý muž. On mne nemůže zasáhnout. Potom

najednou on sedí vedle mne, moc blízko. Já se dívám. A

co já vidím, parbleu! Teď vidím, že já jsem opravdu

šílený, protože je to tenhle člověk, co vy nazýváte Bertie.

On na mne dělá obličeje, grimasy přímo hrozné. Také

dělají jeho ruce značky.“

„To je směšné,“ zavrčel Algy.

89

Marcel hodil důrazně na zem svoje desky. „Jsem já

slepý?!“ vykřikl potom horkokrevně. „Co říkám, je

pravda! Já dobře tenhle muž se sklem v jeho oko znám!

Jak tam může být nějaká chyba? Jaký další člověk nosí

sklo v oko, když řídí letadlo jako pilot?!“

„Dovolte mi, abych vám něco řekl,“ vložil se do

toho vážně Ginger. „Pokud Bertie v tom Hurikánu

skutečně letěl a chtěl vás sestřelit, tak byste tady teď

nebyl. Ten na co vystřelí, to zasáhne.“

„A já také,“ prohlásil Marcel. „Zítra svoje zbraně

dávám zpátky. Až na mne nějaká osoba vystřelí, střelím

zpátky.“

„Zachovejte všichni klid,“ ozval se důrazně Biggles.

Podíval se přitom na Algyho. „Bertie zmizel v úterý. Na

Marcela se střílelo včera. Jakkoli hloupě to vypadá, bylo

přinejmenším možné, aby Bertie odletěl včas do El Asile.

To musíme Marcelovi věřit. Řekněme, že ten pilot v

Hurikánu byl skutečně Bertie. Musel startovat z nějakého

místa pěkně při ruce. Kde jinde by to ale mohlo být, než

v El Asile? Jestli vyletěl odtamtud, tak lidé, kteří to tam

vedou, pravděpodobně dohlédli na to, aby neměl dost

benzinu na to, aby uletěl pryč. Dostal by dost benzínu

jedině na to, aby udělal práci, na kterou ho pošlou, což

bylo v daném případě sestřelit Marcelovu Moranu.“

Jakmile se Marcel toho, co ho tížilo zbavil, byl zase

úplně normální. „Dva stroje francouzský zmizely nad

Ahagger. To je to, co mi pověděli v Insalah. Myslí se, že

se ztratily v hory, ale teď já vidím, že třeba jsou

sestřeleny.“

„Vzhledem k tomu, co jste nám řekl, je to jedna z

možností,“ souhlasil Biggles. „Celá tahle záležitost se

začíná jaksi zauzlovat. Domnívám se ovšem, že se to

90

dalo předpokládat, protože teď už skáčeme přes tři

kontinenty.“ Pohlédl na Algyho. „Jestli je Bertie opravdu

v severní Africe – ačkoli ještě nejsem zcela připraven se

s tím smířit – nedává smysl snažit se ho hledat v jižní

Francii. Nicméně já si stále ještě myslím, že by bylo

dobré, kdybys zaletěl tam dolů a ještě jednou se na tu

vilu mrknul. Zdá se, že se tam něco děje. A ať už je

Bertie v této chvíli kdekoli, je šance, že se Bertie ukáže

zase v Monte Carlu, a v tom případě tě bude hledat.

Třeba je mezi tou severní Afrikou a jižní Francií nějaká

spojitost. Rozhodně by ses tam měl zítra ráno vrátit.“

Biggles se obrátil zpět k Marcelovi: „A co ty

fotografie, které jsi udělal v El Asile? Byly k něčemu a

pokud ano, přivezl jsi je s sebou?“

„Ale to je samozřejmé. Já jsem se zastavil pro jejich

vyvolání. Neukazují nic pro vzrušení.“ Marcel vytáhl

fotografie z aktovky a položil na stůl.

„Přinejmenším

jsou

to

nádherné

snímky,“

poznamenal Biggles, vzal si lupu a zatímco ostatní mu

nahlíželi přes rameno, pozorně studoval fotografie.

Ginger zjistil, že se dívá pravděpodobně na

seskupení těch nejsterilnějších hor na světě. Byl to obraz

absolutního osamění. Vzpomněl si, že dokonce i Arabové

narození v poušti, tomu místu říkají Země strachu. Moc

dobře teď chápal, proč. Jenom jediné místo poskytovalo

jistou úlevu od toho zmatku drobících se skal, které

nekonečná aktivita slunce a větru postupně redukovala až

na písek, jakési údolí, na jehož dně se vyskytovalo jisté

množství vegetace. Na jednom konci pak stála jakási

roztroušená stavení, která byla zřejmě hlavním stanem

těch Bílých proroků. Na jednom konci údolí byla

91

fotografie jaksi rozmazaná nebo zamlžená. Upozornil na

to Bigglese.

„To, na co se díváme, je prach,“ řekl Biggles. „Já

bych řekl, že to je právě prach, který zvířil Hurikán při

startu. Nenapadá mě vůbec nic jiného, co by to mohlo

způsobit. Vlastní stroj už není na fotografii, protože už

byl daleko mimo záběr, ale písek ještě neměl čas se

usadit. No, tyhle fotografie nám toho příliš neprozrazují,

ale potvrzují nám, co jsme chtěli vědět. I když třeba tihle

osamělí pozorovatelé kozorohů nepraktikují sami

letectví, vědí o někom, kdo to dělá. Cestu k nim do údolí

hlídá vyzbrojený Hurikán a toho zrovna na ochranu

kozoroha není potřeba. V El Asile se něco děje a musíme

zjistit, co to je. Nemusíme nějak zoufale spěchat. Možná

je Marcelovo objevení dost vyplašilo. Samozřejmě je to

především záležitost Francie, ale měli bychom raději

postupovat společně. Marceli, vy tady toho moc na práci

nemáte, takže já bych navrhoval, abyste odletěl zpátky do

severní Afriky a zůstal tam připravený pro případ, že se

rozhodneme, že něco s El Asile provedeme. Když tam

budete vyčkávat, třeba uvidíte to Décéčko trojku. Algy se

může vrátit zpátky do jižní Francie a pohlídat tam tu

vilu.“

„Proč nepožádat francouzskou policii, aby tam

udělala razii?“ navrhoval Algy.

Biggles zavrtěl hlavou. „My si nemůžeme dovolit jít

do toho s rizikem, že je spoušť natažená jenom z

poloviny. Potřebujeme ještě další informace, než

vyložíme naše karty. To je prozatím všechno. Já jdu teď

do Yardu, abych si o tom promluvil s komodorem,

protože je nejvyšší čas, aby se dozvěděl, jak se věci

mají.“

92

BERTIE BERE PRÁCI

Bigglesovo přibližné shrnutí situace týkající se

Bertieho zmizení nebylo daleko od pravdy. Fakticky se

totiž stalo následující.

Bertie si vzal na sebe hlídání letiště v Nice se stejně

málo nadšením jako Algy v Monte Carlu. Shodně s

Algym zjistil také, že jako zaměstnání je prohlížení

knoflíků za účelem objevení jednoho chybějícího jaksi

monotónní. Šance, že Cantona potká v Nice, se mu zdála

skutečně minimální s tím výsledkem, že když ho

skutečně uviděl, měl podobné pocity jako Algy, když

objevil svého člověka bez knoflíku.

Než k tomu ale došlo, mohl Bertie dělat stěží něco

jiného, než se potulovat kolem a sledovat přílety a odlety

letadel a příchody a odchody jejich pasažérů. Klábosil s

personálem letiště a pokud si snad ti lidé kladli otázku,

proč utrácí tolik času postáváním na letišti, tak mu to

nikdy neřekli. Nebyl ostatně jediným divákem, i když je

třeba přiznat, že většina z těch, pro které bylo letiště

dobrou zábavou, byli ještě kluci. De facto Bertie

pozoroval odlétající a přilétající letadla, protože neměl

nic jiného na práci a konec konců měl o ně také jistý

profesionální zájem. A právě při tomhle poprvé uviděl

Cantona, i když tehdy ještě netušil, že je to on.

Seděl na špalku v zastíněné části hangáru, kde měl

zaparkovaný svůj stroj, protože bylo příšerné vedro, když

tu najednou jeho pozornost upoutal jeden Moskyt,

natřený bleděmodře, který se právě chystal přistávat.

Zaregistroval, že má civilní francouzské poznávací znaky

a byl zvědav, co tady asi tak dělá. Byl to čistě technický

93

zájem, i tehdy, když už letadlo přistálo a rolovalo

směrem k němu, se zjevným úmyslem použít hangáru.

Zastavilo se okamžitě, jak byl vypnutý motor. Pilot

vylezl ven a Bertie popošel kupředu, aby lépe viděl,

přičemž jeho skutečný zájem bylo to letadlo a nikoli

pilot.

Rozhodně ne do té doby, než pilot promluvil a on se

na něho pořádně podíval.

„Moc pěkná mašina na pohled, co?“ řekl pilot,

zjevně potěšený Bertieho zájmem, zatímco si svlékal

přilbu s brýlemi a házel to do kabiny, kterou právě

opustil. „Vypadá hezčí modrá, než byla ta její vybledlá

válečná barva. Vy jste Brit, že ano?“ dodal jako

vysvětlení, proč použil právě tento jazyk.

„Brit? No to bych řek! Až moc.“ potvrdil mu to

Bertie, dívaje se přímo na něho.

Před sebou viděl hubeného, tmavovlasého muže asi

tak pětatřiceti let, s malým černým knírkem, elegantně

oblečeného – možná až příliš elegantně – v modrém

seržovém obleku. Na okamžik Bertie neviděl nic víc, než

tohle. Až do té doby, než ten člověk zvedl ruku a

prohrábl si vlasy, které byly sčesané bez pěšinky přímo

dozadu, Bertieho paměť začala fungovat. I tehdy mu však

jenom připomněla popis pilota Cantona, člověka, kterého

sice hledal, ale naprosto nečekal, že ho skutečně objeví.

Znovu se na toho člověka podíval a ten, evidentně

potěšený Bertieho trvalým zájmem prohlásil, že ta

barevná kombinace je jeho nápad.

Bertieho mozek se dostával do rytmu jenom velice

pomalu. Tou zdánlivou beznadějí svého poslání se

ukolébal do takového stavu otrávenosti, že už téměř

nevěřil v jeho úspěch. Teď si s menším šokem uvědomil,

94

že ho Biggles poslal do jižní Francie, aby měl oči

dokořán a hledal právě toho člověka, který tady teď stojí

před ním. Biggles mu přikázal, aby hlídal letiště v Nice.

To je to nejbližší vhodné místo pro přistání u Monte

Carla, takže existuje reálná šance, že jej Canton třeba

použije.

Bertie se sebral a projevil větší zájem o to, co se

právě děje. Potvrdil pilotova slova s profesionálním

nadšením a znalostí.

Jeho společník se náhle zeptal: „Nejste náhodou také

pilot?“

„Náhodou jo. Válčil jsem v těch starejch dobrejch

Spitech u R.A.F.,“ odpověděl srdečně Bertie.

„Já také,“ zněla odpověď.

„Docela dobrá legrace, co?“ zamručel Bertie. „Lítání

v míru musí bejt pěkně nudný po těch sokolech, co jsme

měli my, ne? Víte co tím chci říct?“

„Máte úplnou pravdu. Teď zrovna ale nejste

náhodou ve službě?“

„Ne. Strach by mi to nedovolil. Je to až moc krotký.

Zatraceně otravně krotký. Nic pro mě. Absolutně nic.“

„Zalítáte si někdy?“

Bertie se smutně usmál. „Jo, chlapče, to si nemůžu

dovolit.“

„To je smůla. Někdy vám musím půjčit knipl. Já

jsem tady hodně často. Mimochodem, jmenuji se

Canton.“

„Já se jmenuju Smith. Tommy Smith. Starý, dobrý,

typicky anglický jméno, co?“ Bertie skoro řekl Lissie, ale

jeho mozek teď fungoval naplno a hladce a napadlo ho,

že teď, když je si jistý totožností toho chlápka, by nebylo

moudré dávat mu své pravé jméno.

95

Canton se na něho zvídavě zadíval: „Tak Smith jo?

To je vážně typicky britské. A občas velice výhodné.“

Zdálo se, že Bertie tu narážku přeslechl. Pečlivě si

čistil brýle, přemýšleje co jiného by mohl říci.

Canton mu nakonec pomohl sám: „Jste tady dole

obchodně, nebo jen tak za zábavou?“

„No, ani to, ani ono, pokud víte, co tím myslím.“

„Tak co tedy vlastně děláte?“

„Nic, kamaráde, absolutně nic.“

„Co tím myslíte?“

„No, víte, jsem momentálně trochu nesolventní.

Provedl jsem totiž nájezd na kasino v naději, že si

namastím kapsu.“

„A ztratil i to, co jste měl?“

„Odpověď znáte,“ pronesl Bertie smutně. „De facto

se tady potloukám v naději, že potkám někoho, kdo mě

sveze domů.“

„Nepovídejte mi, že jste byl takový blázen a přiletěl

sem dolů bez zpátečního lístku?“

„Obávám se, že jo,“ povzdechl si Bertie. „Neletíte

náhodou taky do Anglie?“

„Ne. Rozhodně ne teď,“ odpověděl Canton, který

zřejmě, soudě podle tónu v jeho hlase, prováděl také

nějaké rychlé myšlenkové operace.

„Vy – ehm – totiž, nepůjčil byste mi čirou náhodou

pár drobňásků, abych se z toho nějak dostal?“ navrhoval

sugestivně Bertie.

„Jste na mizině?“

„Absolutně.“

„Nepomyslel jste čirou náhodou na to najít si

nějakou práci, co?“

„A jakou asi? Těžká práce pro mě není.“

96

Canton se usmál. „Ani pro mě. Myslel jsem na

lítání.“

„A co bych tak mohl dělat? Lítat s nějakou přiblblou

starou kraksnou sem a tam? Ne, to není pro mě. To není

moje parketa. Já mám rád vzrušení a pěkně po pořádných

dávkách.“

„Třeba bych vám mohl nabídnout i tohle,“ navrhl

Canton jako napůl žertem.

„Teď to teprve začíná znít zajímavě,“ prohlásil

Bertie.

„Už jste někdy letěl na Hurikánovi?“

„Hochu, mockrát, mockrát! Máte nějakého a chtěl

byste ho někam převézt?“

„Znám někoho, kdo ho má. Ale je v tom samozřejmě

jisté riziko, víte?“

„Jak byste mohl mít nějakou zábavu bez rizika?“

usmál se Bertie.

„A když jednou začnete, tak budete muset

pokračovat, ať se vám to líbí, nebo ne.“

„Proč bych měl chtít přestat?“

„Ta práce není jenom samé bonbónky. Může se

zvrtnout v něco úplně jiného, než čekáte.“

„No tak se na to mrknem. Aspoň se o tom brzy

přesvědčím.“

„Ale znamenalo by to začít okamžitě.“

„Tak to mám rád. Žádný chození kolem horké kaše.

Co se stalo tomu chlápkovi, co tu práci dělal předtím?“

„Měl nehodu,“ řekl Canton zachmuřeně.

„A co plat, jestli víte co mám na mysli? Nesnáším

tuhle otázku, kamaráde, ale občas musím taky jíst.“

Cantona zaváhal. „De facto poslední slovo při

tomhle náboru nemám já, ale člověk, pro kterého pracuju,

97

stejně jako budete pracovat vy. Ale proč tady jen tak

stojíme? Pojďme do buffetu a dáme si něco k pití.“

„No to je tedy od vás moc laskavý,“ souhlasil Bertie.

„Moje mandle už stůňou po nějaké koupeli, hlavně když

bude mokrá.“

Zamířili do buffetu. Cestou nikdo nepromluvil.

Vypadalo to, že Canton horečně přemýšlí. Potom

objednal pití. „Heleďte, Smithi,“ řekl potom, jako kdyby

se dopracoval ke konečnému rozhodnutí. „Počkejte tady

chvilku a já si promluvím se svým šéfem po telefonu.

Nebude to trvat víc jak pár minut.“

„Se mnou odtud nikdo nehne,“ prohlásil Biggles

srdečně.

Sledoval Cantona, jak odchází. Jeho mozek také

nezahálel. Jakmile ten člověk zmizel z dohledu,

vyprázdnil svoje kapsy do kapesníku, šel k úschovně

zavazadel a položil uzlík na pult. Žena v úschovně mu

dala potvrzení a on ji požádal o nějakou obálku. Dal do

ní potvrzenku a rychle nadepsal adresu Algyho a jeho

hotelu, dal ji ženě spolu s nějakými drobnými, co mu

zbyly v kapse, a požádal ji, aby obálku poslala. Ještě by

býval připsal malou poznámku, ale vypadalo to, že už na

to nemá dost času, protože Canton se mohl každým

okamžikem vrátit. A skutečně, sotva se Bertie vrátil k

baru, objevil se Canton.

„Okay,“ řekl Canton stručně. „Máte jet se mnou –

totiž jestli máte o ten kšeft ještě vážný zájem. Šéf si chce

s vámi promluvit. Chápu to tak, že máte svojí pilotní

licenci u sebe?“

„Ne, to teda nemám,“ odpověděl Bertie.

„Bude chtít vidět důkaz, že umíte lítat.“

„Ten mu brzo dám.“

98

„Jak?“

„Přece nebudu takový šílený blázen, abych vlezl do

letadla a snažil se s ním vzlítnout, když neumím

pilotovat?“

„To je pravda,“ souhlasil Canton.

„Strašně nerad se o tom zmiňuju,“ prohlásil zběžně

Bertie, „ale nemám u sebe vůbec žádný doklady.“

„Kde máte svůj pas?“

„Nějaký dlouhoprsťák mi ho vytáh z kapsy spolu se

všemi ostatními věcmi, když jsem se koupal na pláži.“

Canton se zamračil a na okamžik vypadal značně

znepokojeně. „To je nepříjemné,“ zamručel. „Vypadá to,

že jste v pěkné bryndě.“

Bertie upřímně přiznal, že je.

„No tak dobrá. Dopijte a pojedeme,“ řekl nakonec

Canton. „Mám venku auto.“

Když dopili, vedl Bertieho k modrému sportovnímu

vozu a pak vyrazili směrem k Nice. Tam ale nezastavili.

Canton zahnul na Prostřední Corniche, silnici vedoucí

směrem k Monacu. Než ale dorazil až do knížectví,

zahnul v Eze prudce vlevo a za okamžik dvakrát

zahoukal a zastavil před velkými vraty vedoucími na

soukromý příjezd lemovaný cypřiši. Mezitím co se

otevírala vrata, Bertie si přečetl nápis na sloupech, které

držely vrata: „Villa Hirondelle.“

Chvilku ho Canton nechal sedět samotného na

sedadle v autě před hlavními dveřmi. Potom se vrátil a

dvě nebo tři minuty nato už uváděl Bertieho před muže,

který byl zjevně, soudě podle jeho postoje a vybavení

místnosti, šéfem.

Ještě než ten muž promluvil, uvědomil si Bertie, že

to je vůdčí osobnost. Lidé, kteří mají moc a jsou si toho

99

vědomi, cosi vyzařují. A u tohoto člověka to plně platilo.

Podíval se na Bertieho pronikavým upřeným pohledem,

asi tak jako by se díval malý kluk na právě chyceného

brouka. Bertie viděl vysokého, mohutně stavěného, asi

tak šedesátiletého muže, který nosil svou váhu s jistou

dávkou důstojnosti. Měl hranatý obličej a jeho rysy byly

tak výrazné a ostře řezané, jako kdyby je někdo tesal do

dřeva. Pod očima začínající váčky a poklesávající svaly

brady prozrazovaly poživačný život, nebo v každém

případě nedostatek tělesného cvičení. Byl naprosto

dokonale oblečen v tmavém společenském obleku.

Hlavní dojem, který na Bertieho učinil, byl dojem

člověka, se kterým se musí počítat ve všech oblastech

života. Chyběl tu jakýkoli náznak jeho národnosti. Nikdo

nepronesl žádné jméno. Při představování ho Canton

jednoduše uvedl jako pana hraběte.

Pan hrabě, který stál uprostřed pokoje, pobídl

Bertieho mávnutím doutníkem, který kouřil, aby si sedl.

Sám však dále stál. Bertie věděl proč, protože je to

taková drobná, často používaná strategie. Stojící muž

shlíží dolů na sedícího člověka a přirozeně má tendenci v

dané situaci dominovat, i když jinak jsou si oba ve všem

rovni.

Pan hrabě zahájil konverzaci. „Dozvěděl jsem se, že

jste pilot, jste bez práce a hledáte nějaké zaměstnání?“

Mluvil hlasem, který odpovídal jeho proporcím, se

silným, i když nepříjemným přízvukem. Byl to hlas

vzdělaného muže.

Bertie přikývl.

„Nemáte u sebe žádné doklady?“

„Ne.“

„Žádné peníze?“

100

„Ne.“

„Kde bydlíte?“

„V Hotelu de Paris, v Monte Carlu.“

„Jak tam můžete bydlet bez peněz?“

„Neplatím svůj účet.“

„Máte tam své věci?“

„Něco, co mám, jsem přinesl s sebou. Nečekal jsem,

že tam zůstanu dlouho. Přijel jsem si to zkusit do kasina.

Byl jsem si jistý, že mi štěstí nějak ze všeho pomůže.“

„Měl jste někdy potíže s policií?“

Bertie zaváhal.

„No – doposavad’ ne,“ zakoktal. „Co tím chcete

říci?“

„No, víte, peníze, co jsem si s sebou přivez na hraní,

nebyly tak docela jenom moje.“

„Ach tak!“ Na okamžik přelétl panu hraběti přes rty

náznak úsměvu.

„Jste dobrý pilot?“

„Přežil jsem válku.“

„Dobrý navigátor?“

„No, obvykle najdu svůj cíl.“

„Rozumím tomu tak, že jste létal s Hurikánem?“

„Ano.“

„V boji?“

„Ano.“

„A byl byste připraven si to zopakovat?“

„Proti komu mám bojovat? Neslyšel jsem nic o

žádné válce?“

„Nebudete možná muset bojovat proti nikomu. Já

používám Hurikána pouze na ochranu svých zájmů, které

mám v jednom velice dalekém místě v Africe. Jste

ochoten tam odletět?“

101

„Jsem ochoten odletět kamkoli a udělat cokoli, jestli

za to bude stát můj výplatní pytlík.“

„Už jste někdy letěl s velkým letadlem?“

„Ano – pilotoval jsem všechny možné typy.“

„Dobrá. Já se ptám, protože až vás poznáme lépe,

vaše práce a rozsah vašich operací se může rozšířit.“

„To mi vyhovuje.“

„Co se týče peněz, tak nebudete mít žádný důvod ke

stížnostem,“ řekl hrabě tiše. „Tady máte něco pro

začátek.“ Otevřel zásuvku ve svém stole a vyndal svazek

francouzských bankovek. Všechny, jak si Bertie všiml,

byly zbrusu nové.

„Chápete, že jakmile jste přijal tyto penize, jste mým

zaměstnancem, že?“

„Přirozeně.“

„Já používám nerad hrozby, ale musím vás varovat,

že moje zájmy jsou velmi široké. Pokud byste pracoval

proti nim, okamžitě se to dozvím, a v tom případě to pro

vás bude velmi vážné.“

„To je docela fair,“ souhlasil Bertie.

„Jste připraven odletět ihned do Afriky? Jedno z

mých letadel tam ve velmi brzké době odletí.“

Bertie vypadal překvapeně. „No …jistě. Ale co moje

věci v hotelu?“

„S těmi si nemusíte dělat starosti. Já to zařídím.

Canton letí do Afriky, pojedete s ním. Shledáte, že je tam

podnebí dosti náročné, ale proto také platím tak dobře –

mezi jiným. Třeba tam ani dlouho nezůstanete. Já mám

pro pilota kromě hlídkování ještě jinou práci.“

„Já si ale myslím, že byste mi měl říct, co se ode mě

čeká, že budu dělat,“ na to Bertie.

102

„To je fair otázka. Mám důvod se domnívat, že se o

můj majetek v Africe zajímá také někdo další.“ Pátravý

pohled pana hraběte spočinul na Bertiem a mířil teď

přímo z očí do očí. „Dostal jsem hlášení, že se o mé

podnikání zajímá jeden člen francouzské policie. My

policii nemáme právě v lásce – ale to jste si

pravděpodobně domyslel. Vaše práce bude velice

jednoduchá. Stroj, se kterým budete létat na hlídku, je

vybaven palubními zbraněmi. Budete odrazovat nevítané

návštěvníky ve vzduchu tím nejefektivnějším způsobem,

jaký je možný. Nikdo neuvidí, co se tam ve vzduchu

bude dít.“

„Rozumím,“ řekl Bertie. Potom se usmál. „S tím by

neměly být vůbec žádné problémy!“

„Doufal jsem, že se na to budete dívat takhle,“

odpověděl mu pan hrabě vážně. „Velmi dobře.

Momentálně se tedy považujte za zaměstnaného na

zkoušku. Váš postup bude záviset na vaší ochotě a

výkonnosti. To je vše. Neopouštějte dům pro případ, že

bych vás potřeboval. Canton vám ukáže prostory, které

jsem určil jako ubytování svých pilotů. Myslím, že je

shledáte pohodlnými.“ Hrabě mávl rukou dávaje najevo,

že přijímací pohovor je u konce.

Venku za dveřmi se Canton podíval na Bertieho a

usmál se. „Jste okay,“ zašeptal. „Teď, když jste náš, tak

budete mít peněz jako želez.“

„Odvezete mě do Afriky odtud?“

„Z Nice.“

„V tom Moskytovi?“

„Ano. Ale nebojte se. Bez vybavení pro válku unese

spoustu paliva, aby se dostal až do Kapského města,

103

bude-li třeba. Pojďte, napijeme se spolu. Hrabě dělá

všechno pěkně velkoryse.“

Bertie byl zvědav, jestli to bylo moudré se takhle

definitivně zavázat a následoval svého nového kolegu do

haly, kde, jak se Canton vychloubal, bylo všechno

zařízeno tak luxusně.

104

ALGY NACHÁZÍ ODPOVĚDI

Algy se vrátil do jižní Francie skoro se stejně

vágním úkolem jako už předtím, kdy našel jednoho

člověka s chybějícím knoflíkem a teď měl zase hlídat

dům, ve kterém bydlí, či v každém případě dům, který

navštěvuje – vilu Hirondelle. Kromě toho choval

nepatrnou naději, že se třeba setká s Bertiem, protože

navzdory Marcelovu přesvědčení jenom těžko dokázal

věřit tomu, že by Bertieho dokázali tak rychle přepravit

na Saharu. A stejně, uvažoval dále, i kdyby ho tam už

odvezli, mohl se přece vrátit stejně tak rychle.

Algy tedy odletěl na letiště v Nice, kde nechal svůj

stroj, úplně nového Austera, kterého právě přidělili

Letecké policii. V Nice si najal auto, rychlého Renaulta,

kterého sám řídil a hned odjel do Eze, kde vystupoval

jako turista a najal si pokoj vhotelu Golf. Poté, co doplnil

vautě palivo, zaparkoval na rozlehlém náměstí Place a

jelikož den se pomalu nachyloval, něco pojedl a připravil

se na pozorování svého cíle – vily Hirondelle.

Potíže, kterým bude muset čelit, byly na bíledni, a

jak tak pomalu kráčel vzhůru po silnici, vyvolaly na jeho

čele vrásky. Necítil se zrovna na to, aby šplhal přes plot

na pozemek té vily, když tam pořád pobíhají vlčáci, i

kdyby se mu třeba podařilo najít způsob, jak tam

vniknout. Neviděl také možnost sledování těch vrat za

bílého dne, aniž by si ho všiml ten člověk z domku vedle

nich. Rozhodně ne v případě, že zůstane tak blízko, aby

to vůbec mělo nějakou cenu. Kdyby tam mohl hlídkovat

v noci, tak by se mohl odvážit přijít blíže, jenomže pak

by tma, jeho spojenec, bránila tomu, aby jasně viděl

105

například obličeje těch lidí, co používají vilu. Všichni

přijížděli a odjížděli, jak se ostatně dalo čekat vzhledem

k poloze parcely, automobily. Jak zjistil, místní

obchodníci doručující zásoby, se nedostali za vrata.

Prostě jenom zazvonili na zvonek a podali své

balíčky hlídači u vrat. Kdyby se vydával za nějakého

obchodníka, tak by toho asi moc nezjistil, a kromě toho o

tom dál ani vážně neuvažoval, protože sice uměl

francouzsky velmi dobře, ale prozradil by ho jeho

přízvuk. Trochu víc popřemýšlel o té černé dodávce. Co

to asi přivážela? Evidentně něco musela přivážet nebo

odvážet. Odkud byla? Kam a kdy odjížděla, když splnila

svůj vlastní úkol? To byl asi tak jediný konkrétní faktor,

kterého se mohl chytit a tak se rozhodl, že jej bude při

první příležitosti sledovat dál.

Příležitost se mu naskytla hned téže noci. Zaujal své

po stavení v křovisku, až kam se odvážil nejblížeu vrat,

atam seděl dlouho, aniž by kdokoli přicházel nebo

odcházel, až skoro do deseti hodin, kdy se vyhladovělý a

připálený od slunce vrátil do hotelu, aby něco pojedl.

Jelikož bylo už dávno po době, ve které se podávala

večeře, podařilo se mu dostat jedině trochu kávy a talíř

studené šunky, což mu s máslem a křupavými rohlíčky

docela vyhovovalo. Byla pěkná noc, teplá a tichá, takže

si nechal přinést jídlo na jeden z těch železných stolků

venku, na místo, odkud mohl sledovat silnici.

Neočekával ale vážně, že něco uvidí.

Samozřejmě je to právě v době jako byla tahle, že se

opravdu něco stane. Sotva dojedl svou večeři, když se ze

směru od vily přiřítilo vozidlo, které okamžitě poznal.

Byla to ta černá skříňová dodávka. Byl okamžitě na

nohách a vyrazil ke svému autu stojícímu opodál. Jak

106

vyšlo ale hned najevo, bylo to úplně zbytečné, protože

dodávka zajela pro benzín k pumpě. Algy seděl v autě s

nastartovaným motorem a čekal, až se dodávka odlepí,

vděčný za to, že se alespoň něco děje a on může něco

dělat. Kdyby byl býval věděl, co ho čeká, jeho

uspokojení by bylo poněkud mírnější.

Nepřekvapilo ho, když dodávka zamířila na silnici k

Nice. Domníval se, bez jakéhokoliv zvláštního důvodu,

že pojede na letiště. Ale nejela tam. Nechala letiště po

levé straně a pokračovala stále rovně. Algy hádal, že by

mohla jet do Antibes nebo třeba Cannes. Projela těmi

městy ale bez zastavení, stále jela velmi rychle, jako

kdyby měla před sebou ještě dlouhou cestu. Algy už si

začínal dělat starosti, kde asi to pronásledování skončí.

Avšak když už jednou začal, byl rozhodnutý sledovat tu

dodávku ať jede jakkoli daleko.

Jeho zvědavost stoupala, jak dodávka stále

pokračovala v cestě. Ve Frejus opustili moře, ale stále

ještě směřovali na západ. Algy poznával tu krajinu teď už

jenom z toho, co si pamatoval z map. Dodávka proletěla

vesnicemi, skrz Brignoles a jela zase dál směrem k Aix.

Dorazila tam a pořád ještě nezastavovala.

Algy si už začal dělat starosti o benzín. Naštěstí

vyjel s plnou nádrží, ale na takovouhle jízdu přece jenom

připravený nebyl. Usoudil, že dodávka jede do Marseilles

nebo na jeho veliké letiště kus cesty za městem v

Marignane. Byli už na silnici čtyři hodiny a začínal cítit

únavu, když najednou dodávka, místo aby zahnula na jih

směrem k Marseille, vytrvale držela kurs směrem na

západ. Algy to vzdal, hádat bylo zjevně dětinské. Podíval

se na hodinky a stále častěji se díval na ukazatel paliva. Z

pomyšlení, že by mu mohla dodávka ujet kvůli větší

107

zásobě benzínu, se mu dělalo až mdlo. Teď už rozeznával

okolní krajinu o něco lépe, vlastně její obecnou

charakteristiku, protože často využíval letiště v

Marignane. Řídil už jen mechanicky, když najednou ve

čtyři hodiny ráno mu dala dodávka signál, že se přece

jenom už blíží její cíl. O něco zmírnila způsob jízdy a za

chvilku odbočila na úzkou cestu vlevo. Nějakou chvíli

byla vegetace kolem velmi řídká, jen s málo stromy

kolem, s výjimkou dlouhých rovných řad cypřišů, které

tady jsou vysázené jako ochrana proti mistralu, horkému

větru, který v létě vane od jihu. Na obou stranách se teď

v měsíčním světle rozkládala míjející rovina, zcela

otevřená do daleka, jejíž monotónnost přerušovalyjen tu

a tam skupinky pasoucích se ovcí podivuhodně

přežívajících na nízké suché trávě.

Algy zhasl světla, která by mohla vzbudit podezření

řidiče dodávky, kdyby se ohlédl na silnici za sebou.

Nebyla totiž ani nijak zvlášť nutná. Brzy nato dodávka

také vypnula světla a přesto ji Algy mohl zřetelně vidět,

jako černou skvrnu ve světě samoty. Teď už věděl, kde

jsou, protože v Evropě je jenom takové jedno jediné

místo. Viděl jej totiž ze vzduchu. Dorazili na Plaine de la

Crau, obrovskou kamenitou pláň, asi osmdesát

čtverečních mil, plochých jako kriketové hřiště pokryté

jedině oblázky všech možných rozměrů. Uprostřed

neroste vůbec nic. Je to jenom taková kamenitá sterilní

divočina v tom pravém slova smyslu.

Cesta, která se už značnou chvíli stále zhoršovala, se

úplně rozplynula u jakýchsi trosek, kdysi zřejmě chalupy.

Zbylo z ní vlastně jenom pár polámaných, větrem

zubožených cypřišů a hromada šedivého kamení na troše

spálené trávy. Za ní už bylo jenom samé kamení, nic než

108

kamení. Teď Algy pochopil důvod těch neobvykle

širokých pneumatik na dodávce. Pokoušel se jet dál, ale

musel to vzdát, když jeho pneumatiky zapadly mezi

oblázky. Mohl sice pomaloučku postupovat kupředu

najedničku, ale jelikož se mu voda v chladiči už tak skoro

vařila, neodvážil se dalšího rizika. Navíc, na té dokořán

otevřené pláni stačilo, aby se řidič dodávky rozhlédl a

okamžitě by ho uviděl. Celý ztrnulý a utahaný zajel

autem mezi zbytky chalupy a cypřiše a uvažoval, co dál.

V jasném světle měsíce stále ještě rozeznával obrysy

dodávky asi tak půl míle vepředu. A jak ji tak sledoval,

uviděl najednou na okamžik za ní světlo. Byl to snad

nějaký signál? Jat zvědavostí se rozhodl, že to zjistí. Už

sice nemohl vidět dodávku, ale přesto rychle kráčel jejím

směrem. Velice nerad přemítal o tom, jak daleko asi tak

ještě může jet, ale nechtělo se mu přiznat v posledním

kole porážku, protože si byl téměřjistý, že tohle je

poslední kolo.

A měl pravdu. Kráčel takhle ani ne půl míle, když se

najednou vynořily proti obloze siluety nějaké budovy,

totiž více budov. Nejprve nebyl schopen rozeznat, co to

je. Vypadaly tak obrovitě. Když přišel blíž, zjistil proč.

Ty budovy byly kostry několika hangárů, pravděpodobně

postavených během války a teď už dávno zapomenutých.

V tom neshledával nic zvlášť překvapivého, protože jestli

někdy nějaký zemský povrch byl přirozeným letištěm,

tak to bylo tady – s výjimkou toho kamení, samozřejmě.

Když vzápětí narazil na betonovou dráhu, věděl, že se

jeho dohady povrzují. Vzpomněl si, jak jim říkal Biggles

o celém světě posetém opuštěnými přistávacími plochami

či polními letišti. Hleděl napjatě kupředu, když se blížil k

budovám, jejichž obrysy začínaly vystupovat ze tmy.

109

Zaregistroval, že jsou tam stále ještě pozůstatky

ubytovny nebo administrativní budovy. Nebylo tady nic,

za čím by se mohl schovat, takže jeho jedinou nadějí

bylo, že zrovna nepotká vracející se dodávku. Jak se

blížil, uviděl ji ale stát před bungalovem z vlnitého

plechu, který se zdál být v lepším stavu než budovy

kolem.

Spěchal dál a teď, když se blížil vyřešení toho

tajemství, z něho únava padala, jako když si svlékne

člověk šaty. Alespoň teď má konečně konkrétní důvod v

něco takového doufat, pomyslel si. Snažil se na těch

oblázcích dělat co nejméně hluku a postupoval směrem k

bungalovu, který, jak teď viděl, byl obydlený, protože

přesto, že byla okna zatemněna nějakou provizorní

černou textilií, jakýkoli pohyb vzduchu způsoboval, že se

závěsy hýbaly a odhalovaly štěrbiny světla. To mu

prozradilo, že jsou okna otevřena dokořán, což bylo

docela přirozené vzhledem k vedru předchozího dne.

Potom už zaslechl dokonce i tlumený rozhovor.

Poslouchal a usoudil, že se jedná o němčinu.

Právě když Algy dorazil až k budově, ozval se signál

houkačky auta a okamžitě ukončil probíhající konverzaci

poznámkou – „Prima. Tady je. Přesně na čas.“ Ten hlas

se Algymu zdál podivuhodně známý. Okamžik nato se

zatemnění trochu pohnulo, dost na to, aby stačil

nahlédnout do místnosti. Byli tam dva muži. Oba se

obraceli ke dveřím, jedním byl Groot a druhý byl

Bigglesův nepřítel na život a na smrt, Erich von Stalhein!

Náhle si Algy uvědomil, že se oba muži chystají

vyjít ven a tak rychle ustoupil do stínu budovy

vytvářeného měsícem nízko na obloze na druhé straně

střechy. Zalezl co nejtěsněji ke stěně z vlnitého plechu,

110

přetáhl si přes oči klobouk a vyhrnul límec, aby bylo co

nejméně vidět jeho obličej. Nervy se mu vzrušením nad

tím objevem v těle úplně třásly. Je ale pravda, že Biggles

poznamenal, aby ilustroval situaci, že von Stalhein je

přesně ten typ člověka schopného se namočit do

takového druhu kriminální aktivity, kterou předpokládal.

Jenomže v tom okamžiku to Algymu vůbec nepřipadalo

pravděpodobné. Přítomnost Groota ho na druhé straně

nepřekvapovala vůbec. Byl tady zjevně jenom jako

pouhý řidič.

Algy měl ale málo času, aby se zamýšlel nad

posledním vývojem událostí. Von Stalhein už byl venku,

zahajloval a pak vyštěkl nějaký rozkaz. Odněkud se

vynořili čtyři muži v kombinézách mechaniků,

pravděpodobně z jednoho z těch hangárů nebo okolních

budov a postavili se, jako když na něco čekají. Pak

zaslechlAlgy zvuk prozrazující, na co čekají a

vysvětlující ten signál. Přibližovalo se nějaké letadlo.

Nemohl ho sice vidět, ale podle síly hluku, který

nadělalo, poznal, že jen plachtí. Plaine de la Crau, nebo i

ty nízké porosty na mokřinách Carmargue hned vedle by

byly ideálním místem, kudy by se mohlo přiblížit letadlo

k pobřeží úplně nepozorovaně. Nikde na celém severním

pobřeží středozemního moře nebyla tak opuštěná a

vylidněná oblast jako tahle, uvažoval Algy.

Von Stalhein a Groot stáli venku před bungalovem a

mezitím co čekali, tlumeně o něčem rozmlouvali. Potom

von Stalhein vydal další rozkaz a kdesi cvakl vypínač. Na

zemi se objevil široký pruh světel, celkem asi pět v řadě,

a vyznačoval betonovou dráhu pro přistání. Téměř

bezhlučně se nad ní zjevily obrysy velikého letadla. Pilot

111

provedl perfektní přistání. Jenom přidal trochu plynu a

hned dojel až kbungalovu.

Algy na to zůstal koukat, ale ani ne tak kvůli

překvapení, protože měl už docela slušnou představu,

jaký typ letadla to bude. A nemýlil se. Byl to Douglas

D.C.3 – s trojkolým podvozkem. Tady, ani ne třicet

yardů od něho, teď stál ten tajemný Marcelův stroj,

spočíval na svých třech kolech s ocasem vztyčeným do

letové polohy. Přistávací světla byla vypnuta. Pilot a

jeden pasažér vystoupil a oba potom přešli k místu, kde

je očekávali druzí dva. Algy poznal jednoho z nich. Byl

to Canton. Toho druhého, menšího obtloustlého chlapíka,

Algy nikdy předtím neviděl. Zaregistroval, že když pak

všichni odcházeli po oblázcích pryč, dělali jenom

nepatrný hluk. Důvod asi bude v tom, dohadoval se, že

mají všichni ty boty s gumovou krepovou podrážkou.

Ten stroj byl pravděpodobně tentýž, který provedl nálet

na zlatý důl v Austrálii. Pokud ne, tak mu byl naprosto

dokonale podobný. Mezitím se k letadlu přiblížili

mechanici, zjevně pozemní personál.

„Všecko v pořádku?“ ptal se Canton zívaje, jako

kdyby byl unavený. Mluvil anglicky.

„Ano. Přivezl jsi to?“ zeptal se na oplátku von

Stalhein.

„Jistě.“

„Tak to rychle vyložte, aby s tím Groot mohl odjet

ještě před svítáním. Groot potom odletí s letadlem

zpátky.“

„To se mi hodí,“ zavrčel Canton. „Dneska už jsem

toho viděl až až.“

Pozemní personál vykládal tajuplný náklad. Nebylo

ho moc. Pět malých, ale zjevně těžkých pytlů, vytáhli z

112

kabiny Douglase a hodili je do dodávky. Obsah těch

pytlů mohl tvořit podle tlumeného zvuku, který během

manipulace vydávaly, stejně tak písek jako obilné zrní.

„Bylo by nám ušetřilo spoustu potíží, kdyby ten

starej přivezl všechno najednou místo po troškách, jen

aby se to hodilo té bandě rumunských zlatokopů,“

stěžoval si

Canton. „No ale předpokládám, že pro to měl dobrý

důvod.“

„Jak stárneš,“ odpověděl mu mrazivě von Stalhein,

„naučí tě možná zkušenost, že není moudré snášet

všechna vejce v jednom košíku. Je to bezpečné tam, kde

to je. Ať se stane cokoli, nikdo to tam nemůže objevit,

nebo se k tomu přiblížit i jenom na stovky mil. A kromě

toho jde o veliké částky peněz a naši rumunští přátelé

měli potíže už s tím, aby je dostali ze země i jen v

malých splátkách.“

„No dobře, dobře,“ odpověděl rychle Canton. „Můžu

přece promluvit, ne? Já musím lítat přes tu šílenou poušť,

ne ty. Pokaždé, když tam letím, tak si držím palce.“

„Za to jsi také placený,“ vyštěkl von Stalhein. „Brzo

poletíš na ještě delší výlet.“

„Znamená to snad, že starej pán už dokončil dohodu

o výměně s diamanty? Jestli ano, tak asi bude chtít,

abych jako obvykle přivezl informace z Alexander Bay?“

„Dostaneš svoje instrukce, jakmile přijde čas,“ téměř

odsekl von Stalhein.

„No dobře. Dej mi něčeho napít. Na druhé straně je

vzduch rozpálený jako plotna. Zeptej se Luise. Přiletěl se

mnou.“

„Já bych si dal taky, dokud hoši doplňují palivo,“

přidal se Groot.

113

Muži odešli do bungalovu, zacinkalo sklo. Ozval se

zvuk vytažené korkové zátky.

Algy dál poslouchal ve stínu, téměř bez dechu. Po

chvilce povrchní konverzace se zběžněGrootzeptal:

„Jaksi vede ten nový člověk?“

„Docela dobře,“ odpověděl Canton. „Moc toho

nenamluví a to, co obvykle řekne, jsou obvykle jen

žvásty. Ale hádám, že je to správný typ. Třeba může

působit na někoho jako hlupák, ale lítat, to tedy umí.

Když jsme letěli tam, tak jsem ho nechal pilotovat. Ten

zná svoje řemeslo.“

„Nový člověk?! Jaký nový člověk?“ Von Stalhein

ostře vykřikl. „Nic jsem o žádném novém člověku

neslyšel! Kde je?“

„Na druhé straně,“ odpověděl Canton. „Starý pán mi

přikázal, abych ho tam ihned dopravil, aby okamžitě

pokračoval s Hurikánem.“

Von Stalhein zřetelně artikuloval: „Já jsem výslovně

žádal hraběte, aby žádného pilota nepřijímal, dokud ho

nejdříve neuvidím já! On o létání vůbec nic neví!“

„A co se děje?“ ozval se znovu Canton. Potom se do

jeho hlasu vloudil nádech sarkasmu, když dodal: „Pořád

ještě ti straší v hlavě ten chlap, ten Bigglesworth?“

„Já Bigglesworthe znám, vy ne,“ ponuře odvětil von

Stalhein. „On znamená hrozbu a uděláš jenom dobře,

když si to zapamatuješ. Říkals přece, že byl v Austrálii.

Někdo se zase vyptával v Alžíru na pohoří Ahagger. Dej

si ta fakta dohromady a to se mi právě začíná nelíbit. Čím

dříve přesuneme hlavní stan za Železnou oponu, tím dřív

budu klidně spát. Jak se ten nový člověkjmenuje?“

„Smith,“ povídá Canton. Algy musel hodně

natahovat uši, aby zaslechl odpověď kvůli hluku, který

114

dělali mechanici doplňující Douglasu palivo mobilním

motorovým čerpadlem.

„Smith je moc vhodné jméno,“ cynicky poznamenal

von Stalhein. „Viděl jsi jeho pas?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Ztratil ho.“

Skeptický tón ve Stalheinově hlase nabýval vrchu.

„To se někdy také dobře hodí. Chceš mi snad říct, že

hrabě přijal nového člověka a neprověřil si ani jeho

totožnost?“

Canton se krátce zasmál. „Jakýkoli muž, který by se

nám mohl hodit, by se sám pravděpodobně hodně snažil

o svojí totožnost přijít. Zoufale jsme potřebovali dalšího

pilota, ne?“

„Chceš říct, že ty jsi ho potřeboval,“ vyštěkl von

Stalhein. „Bál ses, aby tě hrabě neposlal zpátky na

hlídkování do pouště s Hurikánem.“

„Jestli chceš, můžeš si to vysvětlovat i takhle,“

podrážděné odpověděl Canton. „Žádný normální člověk

by nevydržel sedět a péct se v té pekelné díře! Já už toho

mám dost.“

„Takže jsi sebral prvního pilota, na kterého jsi přišel,

co? Kde se to stalo?“

„Na letišti v Nice.“

„Co tam dělal?“

„Potuloval se tam. Byl úplně na dně. Zjistil jsem, že

je to pilot, když jsme spolu začali mluvit. Přišel o sázky v

kasinu v Monte Carlu. Dokonce se přiznal, že přišel o

peníze, které nebyly vůbec jeho. Možná byl na útěku, což

je jedno z nejlepších doporučení. Já jsem si ho moc dobře

vyzpovídal, neměj strach. Pak jsem brnknul hraběti a ten

115

mi přikázal, abych ho přivedl. To on ho zaměstnal, ne já.

To je všecko, no.“

„A je toho dost,“ pokračoval von Stalheim kysele.

„Potíž s tebou je, že moc mluvíš. Tohle náhodné vybírání

nových pomocníků je nebezpečné. Začínáme pohodlnět.

A věř mi, že to povede k potížím, uvidíš.“

„Nechápu, co tě tolik znervózňuje,“ odpověděl mu

už netrpělivě Canton. „Ten chlapík je stejně cvok. Podle

toho, jak mluví, takje to jenom takový tlučhuba.“

„To vůbec nic neznamená,“ tvrdošíjně trval na svém

von Stalhein. „Jeden z Bigglesworthových mužů říká

také jenom samé nesmysly, ještě jsem nikoho takového

nezažil. A ještě ke všemu pořád blbne se svým

monoklem. Vypadá jako kompletní idiot – ale není.“

„Tenhle chlápek Smith se vystavuje taky s

podobným monoklem,“ řekl Canton a do jeho hlasu se

začalo vkrádat poprvé za celou dobu skutečné podezření.

Následovalo krátké ticho, dusné ticho a pak von Stalhein

rozkázal: „Popiš mi ho.“

Canton mu dal docela přesný popis Bertieho, což

Algyho ani nepřekvapilo, protože už znal to Marcelovo

vyprávění. „Vlastně počkejte,“ pokračoval Canton, jako

když se na něco rozpomíná, „když ses o tom teď zmínil,

tak si vzpomínám, že jsem na letišti v Nice v hangáru

viděl policejního Austera. Měl jsem ho poznat hned.

Naposledy jsem ho viděl na letišti Gatwick. Překvapilo

mě, že ho vidím v Nice, protože jsem mu k výfuku

přilepil pěkný ohňostroj.“

„A to jsi mi o tom nic neřekl?!“ zaskřípal zuby von

Stalhein.

„Neviděl jsem žádnou souvislost s námi.“

116

„Ty jsi neviděl souvislost!“ Von Stalheinův hlas se

třásl zlostí. „Ty blázne! Ty pitomý idiote! Možná tě bude

zajímat, že jsi vybral Lissieho, jednoho z nejlepších

Bigglesworthových lidí! Tomu se nikdo na světě

nepodobá. A to, že byl na letišti ten Auster, to všechno

jenom potvrzuje. Já teď pojedu do Nice a trochu se tam

poptám. Lissie tě určitě sledoval z Anglie. A ty jsi prý ho

najal! Jen si nefandi, to on najal tebe!“

„Jak jsem to měl vědět?“ zamumlal trucovitě Canton

ve slabém pokusu najít nějakou výmluvu.

„A ty jsi toho člověka vzal až do vily?“

„Ano.“

„Takto ti pomáhej Pán Bůh,“ prostě uzavřel von

Stalhein. „Za tohle tě hrabě oddělá. Víš přece, jak

zachází s těmi, kdo ho zklamou!“

Do Cantonova hlasu se vetřela úzkost a panika.

„Počkej, Erichu, prosím tě,“ žadonil. „Já jsem se snažil

dělat jen to nejlepší, a ještě se přece nic nestalo.

Nerozčiluj hraběte. Nemá to žádný smysl. Já to všechno

můžu urovnat bez něho a on se o tom nic nedozví. Dej mi

šanci, Erichu. Groot mi jí dá, to vím. Lissie – jestli je to

ten Lissie – a já to nenechám žádné náhodě, je tam v

poušti v bezpečí. Dokud jsme tam nevystoupili, nespustil

jsem ho z očí, jak mi to hrabě přikázal. Neměl šanci si s

nikým promluvit ani slůvko. Pryč zmizet taky nemůže.

Znáš přece to pravidlo o benzínu pro lidi na zkoušku? Já

se tam hned teď vrátím a vyřídím ho.“

Následovala chvíle ticha, jako kdyby von Stalhein

promýšlel situaci. „A co povíš hraběti? Bude chtít vědět,

proč jsi jel zpátky ty místo Groota. Říkal přece, že Groot

má dopravit letadlo zpátky.“

117

„Groot může říct, že onemocněl a já se nabídl místo

něho. Uděláš to pro mě, Groote, viď? Že se ti do pouště

nechce?“

Groot souhlasil.

„Když se ho zbavíš, jak ale potom vysvětlíš jeho

zmizení?“ chtěl vědět von Stalhein.

„Řeknu prostě, že měl nehodu. A taky jednu mít

bude, to ti slibuju, jakmile se k němu dostanu na dosah.“

Cantonův hlas se třásl nenávistí.

„Jak se to jeví tobě, Luisi?“ von Stalhein zjevně

oslovil čtvrtého muže.

„To být možná ta nejlepší spůsob,“ zazněla lámaná

odpověď.

„No tak dobře,“ souhlasil posléze von Stalhein.

„Třeba máš recht. Kdyby se hrabě dozvěděl pravdu,

mohlo by se stát cokoli. Proveď to čistě, Cantone – a

udělej to ihned, jakmile se tam dostaneš.“

„Nech to na mě,“ odpověděl ostře Canton.

„Měl bys tedy raději vyrazit. Brzy začne svítat a

znáš dobře příkaz hraběte nikdy nepřelétat přes pobřeží

za denního světla. A ty, Groote, bys měl jet do vily, nebo

tam tu zásilku nedostaneme včas. Víš, jak hrabě nesnáší

čekání.“

„A co Luis?“ zeptal se Canton.

„Pojede s Grootem. Má nárok na chvíli volna tady u

nás.“

„Okay.“

V místnosti nastal pohyb.

118

NEZAPOMENUTELNÝ VÝLET

Stav Algyho mysli, jak tak naslouchal téhle osvícené

konverzaci, se dá jednodušeji představit než skutečně

popsat.

Jeho mozek letěl jako o závod, aby jí stačil. Teď už

věděl všechno, co chtěl vědět Biggles – a ještě víc. Ale

jak se jeho informace, horečně uvažoval, dají nějak

využít? Jak je dokáže předat Bigglesovi tak rychle, aby

mu ještě k něčemu byly? Rychlost je rozhodující. Pokud

pojede von Stalhein do Nice, tam se poptá na toho

Austera, nebude mu dlouho trvat a objeví, že ho tam

zaparkoval Algy, ne Bertie. Potom bude už definitivně

vědět, že mu je na stopě Biggles, a přirozeně všechno

řekne hraběti s tím výsledkem, že se ztratí vedoucí

články, pokud ne celá ta podvodnická banda, někam do

neznámého úkrytu.

Ale hlavním faktorem, který rozhodoval o situaci,

bylo smrtelné nebezpečí, ve kterém se ocitl Bertie. Jenom

takovou zběžnou zmínkou, dokonce možná neštastnou

shodou okolností, se von Stalhein dozvěděl, že je na El

Asile. Algy neměl nejmenších pochyb o tom, co hodlá

Canton udělat. Odletí do El Asile – což bylo bezpochyby

to místo v poušti, či „tam“, jak říkali, a jakmile se tam

dostane, bez prodlení Bertieho zastřelí, nebo zabije jiným

způsobem. Bertie, který nebude na nic takového

připravený, nebude mít žádnou šanci. A kdyby i nakrásně

unikl prvnímu útoku, nebude mít žádnou naději, že se mu

podaří prchnout, protože ta poušť bez kapky vody je ve

skutečnosti mnohem efektivnější překážkou, než by byla

třeba kamenná zeď nebo železné mříže.

119

Algy by rád měl čas na přemýšlení, ale zrovna v té

chvíli byl čas velmi nedostatkovým zbožím. Viděl, že ať

se rozhodne udělat cokoli, musí to udělat ihned, protože

ti chlapi tady se chystali vyrazit. Jakmile se Canton

ovšem octne ve vzduchu, nebude už možné ho jakýmkoli

způsobem zastavit. Bertie už by byl jako mrtvý muž. Dá

se tomu nějak zabránit a když ano, takjak?

Algy nejdříve uvažoval, že by uletěl v tom

Douglasu. Ale to by bylo, jak si brzo uvědomil, k

ničemu. To by těm lidem prozradilo, že je vystopoval a

nemělo by to žádnou cenu, protože by Canton odletěl do

El Asile v jiném stroji. Von Stalhein je třeba v rádiovém

spojení s El Asile a v tom případě by tam všechny lidi

varoval, aby se měli na pozoru. Myšlenka na vysílačku

dělala Algymu veliké starosti. Jeho dalším nápadem bylo,

aby počkal na Groota a Luise, až odjedou s dodávkou, a

pak postaví von Stalheina před ústí své automatické

pistole. Tenhle nápad ještě podporoval fakt, že se

mechanikové po doplnění paliva Douglase začali vracet

do svých ubikací, takže se s nimi nebude muset utkat.

Ale vzápětí si uvědomil, že to také kničemu nepovede.

Co kdyby letadlo odletělo ještě před tím, než odjede

dodávka? Algymu se z toho, jak rychle přemýšlel, začala

točit hlava. Nakonec viděl, že zabránit Cantonovi, aby

provedl svůj záměr, se dá jenom jediným způsobem. A

ten měl také své výhody. Pokud by vyšel, zanechal by

ostatní v naprosté nevědomosti, co se týče hrozícího

nebezpečí. A proto se pro tenhle plán také rozhodl.

Co nejvíce se přikrčil, vyběhl ke stroji a dostal se

tam právě v okamžiku, kdy se otevřely dveře bungalovu

a čtyři muži vyšli ven. Asi minutu tam jen tak stáli a

tlumeně o něčem debatovali. Potom Groot s Luisem

120

odešli k dodávce. Von Stalheim a Canton je pomalu

sledovali, zjevně proto, aby se s nimi rozloučili. To

poskytlo

Algymu

příležitost,

kterou

potřeboval.

Startování dodávky překrylo hluk jeho kroků na štěrku,

když se sunul podél letadla ke dveřím do kabiny,

nastoupil a lehl si do zadního prostoru prázdné kabiny,

kde předpokládal, že hrozí jenom nepatrné riziko jeho

objevení.

Potom už se mohl dohadovat o tom, co se děje

jenom podle zvuku. Slyšel, jak dodávka odjíždí, a brzy

na to se Canton vyškrábal do kabiny cockpitu. Ještě

zaslechl jeho slova na rozloučenou s von Stalheinem:

„Bez obav, já ho vyřídím.“ Potom se trup roztřásl

vibracemi, když se k životu probudil motor. Stroj se začal

pohybovat.

Algy si ulehčeně vydechl. Doposud to bylo dobré.

Teď to znamenalo, že nerozhodnost je věcí minulosti.

Teď se musel absolutně věnovat jenom svému

nastávajícímu dobrodružství. Jak to bude pokračovat,

bude záviset na Cantonově chování až se mu ukáže,

protože neměl nejmenší chuť nechat Cantona, aby ho

dopravil až do El Asile, kde by určitě sdílel s Bertiem

stejný osud. Prozatím mu vyhovovalo jen tak tiše sedět,

aby mělo letadlo čas se dostatečně vzdálit od letiště a

nabrat výšku. Navíc se potřeboval dát dohromady po tom

šoku, co zažil, aby byl na svůj další krok klidný a

rozhodný. Ta problematická část celé záležitosti měla

teprve přijít.

Nechal uplynout něco více než půlhodinu, potom

vstal a vyhlédl z okna. Na východě první vlna svítání už

kreslila na obloze mezi hvězdami bledě šedé pruhy. Dole

a vepředu se rozkládalo Středozemní moře, klidné,

121

bezbarvé a úplně pusté. Vzadu se jevilo pobřeží Francie

už jen jako slabý proužek barvy indiga. Hádal, že dosáhli

výšky asi osm tisíc stop a stroj stoupal stále výš a výš.

Ještě malou chvíli čekal a potom vyšel dopředu.

Otevřel dveře přepážky oddělující kabinu od proskleného

cockpitu pilota a uviděl Cantonovu hlavu a ramena, jak

seděl pěkně zabořený do svého sedadla, zíral kupředu a

jeho pravá ruka lehce spočívala na ovládacích přístrojích.

Jistý si tím, že takový člověk bude ozbrojený, rozhodl se

Algy, že nebude nic riskovat. Bylo by asi jednoduché

prostě toho chlapa praštit po hlavě zezadu a tak ho

jedním úderem vyřadit z činnosti. Ale přesto, že Algy

uvažoval o Cantonovi jako o potenciálním vrahovi, kdoví

jestli ne vrahovi současném, potřeboval ještě víc než

pouhou představu na to, aby dokázal tak zákeřně

napadnout kolegu pilota. Doufal, možná bláhově, že se

Canton vzdá, jakmile uvidí, jak se věci ve skutečnosti

mají.

Vytáhl svou automatickou pistoli, namířil Cantonovi

mezi lopatky a tvrdě řekl: „Tak Cantone, konec hry.

Zvedněte ruce a vypadněte ze sedačky!“

Algy měl v úmyslu, až ho Canton poslechne, vzít mu

jeho zbraň, kterou předpokládal, že má, a převzít řízení

letadla. Jenomže Canton ho neposlechl. Jeho tělo nejprve

ztuhlo šokem toho náhlého překvapení a potom se velice

pomalu ohlédl dozadu. Na okamžik se jejich zraky

setkaly. Pak se v Cantonových očích objevil záblesk

poznání a posléze oči potemněly. „Takže ten policejní

Auster byl váš?“ řekl klidně. „Měl jsem to vědět.“

„Možná.“

„No

ale

já

žádné

rozkazy

od

policajtů

neposlouchám,“ vyštěkl najednou Canton a než Algy

122

začal i jenom podezírat, co má v úmyslu, kopnul do

kormidla a srazil si berany řízení až k břichu.

Letadlo reagovalo způsobem, pro jaký bylo

postaveno. Motory se rozeřvaly, příď se prudce zvedla a

trup se otočil kolem své osy v téměř vertikální vývrtce

vzhůru. Vlastně skoro přepadlo dozadu přes ocas. Aby se

vůbec udržel na nohách, musel Algy pustit svou pistoli a

oběma rukama se zoufale držet opěradla pilota. Přesto ho

odstředivá síla odtrhla a smýkla jím stranou. Canton,

který se z pohodlnosti nepřipoutával, padl napůl na

sedadlo druhého pilota vedle sebe a napůl na zem. Tam

chvíli zůstal ležet, stejně jako Algy, pod vlivem

obrovského přetížení. Pak Canton, snažící se zachytit

čehokoli, aby se zvedl, popadl druhé berany, aniž by si

zjevně uvědomil, co to je. Motory hned nato s děsivým

řevem postavily letoun téměř kolmo na ocas.

„Blázne!“ zaječel Algy. „Oba nás zabijete!“

Jedinou odpovědí byl Cantonův hysterický smích.

Algymu se podařilo dostat se do sedadla pilota a

popadnout řízení, aby ustálil přístroje, protože stroj už se

dostal do mrtvého bodu. Cantonova ruka zajela do kapsy

a vynořila se s pistolí. Vtom se letadlo naklonilo a ve

zlomku vteřiny se řítilo se řvoucími motory jako bomba k

zemi. Algy ubral plyn a hodil sebou na Cantona a snažil

se mu přirazit ruku se zbraní k sedadlu. Cantona s ní

zakroutil a podařilo se mu ji uvolnit. Algy ho udeřil do

brady a když zbraň spouštěla, srazil ji stranou. Potom

popadl Cantona za ruku a ještě jednou udeřil. Canton

kopl Algyho do žaludku, ten zasténal bolestí, ale podařilo

se mu zakroutit pilotovi zápěstím až pustil pistoli na zem.

Typická přirozená stabilita stroje začala vyvádět

Douglase z neovladatelného střemhlavého pádu. Tlak byl

123

teď tak obrovský, že Algy očekával každým okamžikem

prolomení podlahy, kterou budou oba protlačeni ven.

Pohyb teď byl možný jenom jako absurdní akce

zpomaleného filmu. Canton se natahoval pomaloučku po

zbrani – asi tak jako se natahuje po hračce nějaké

mimino. Algy, očekávající, že stroj každou sekundu

narazí na hladinu moře, se dostal až nad Cantonovo tělo,

přimkl se k němu a oba se teď ze všech sil rvali, v

zuřivém objetí vstali a zase upadli přes sloupek řízení.

Stroj se znovu ocitl mimo kontrolu, zasténal jako raněné

zvíře a začal padat.

Canton se najednou s prudkým trhnutím uvolnil a

popadl vysílačku. Algy po něm skočil, vytrhl kabely a

srazil Cantona dovnitř kabiny. Jeho pistole byla někde na

podlaze. Rozhlížel se po ní, vědom si až příliš dobře

toho, že objeví-li ji Canton dříve, bude to jeho konec.

Protože ji nikde neviděl, vrhl se znovu za ním.

Boj začal zase uvnitř kabiny, zatímco letadlo se

převalovalo jako smrtelně zasažená velryba. Cantonovi

muselo být jasné, stejně jako Algymu, že v další minutě

přijde jejich konec. Ale Cantonovi to bylo evidentně

jedno. Vypadal, jako kdyby zešílel. Oba už vykazovali

známky únavy, když se od sebe odpoutali a zuřivě na

sebe hleděli. Potom Algy, který to chápal jako otázku

života nebo smrti, vyrazil kupředu. Následovala výměna

divokých úderů a znovu vzájemné sevření, ve kterém šel

k zemi první Canton a Algy ležel na něm. Algyho pěst se

pak několikrát zvedla a zběsile udeřila. Asi jeden yard

vedle uviděl svou pistoli, jak leží na podlaze. Nebyl čas

na nějaké ohledy, takže ji zvedl a prudce udeřil Cantona

ze strany do hlavy. Přerývavě popadal dech a nečekaje na

výsledek svého útoku se odpotácel k oknu a vyhlédl ven.

124

Letoun prudce klouzal k hladině moře, teď už viditelně

jiskřícímu a modrému v záři slunce ani ne sto stop pod

nimi.

Algy skočil do cockpitu. Sáhl dopředu, protože

nebyl čas na nějaké sedání a zatáhl sloupek zpět. Když

stroj zareagoval, přidal plyn. Pak se postavil a pár sekund

se jen tak třásl z toho šoku a vyčerpání, oči doširoka

otevřené, zatímco vrtule šroubovaly stroj do bezpečnější

výšky. Mrknutím oka se přesvědčil, že Canton leží

roztažený na podlaze, takže vešel dovnitř cockpitu, našel

Cantonův revolver a spolu se svou pistolí jej zastrčil do

kapsy. Pořád ještě, těžce dýchaje, usedl do pilotního

sedadla, zvedl letadlo na pět tisíc stop, namířil prozatím

směrem k jihu, a když se letadlo srovnalo žádaným

směrem, opustil řízení a vrátil se ke Cantonovi. Protože

už nebyl v náladě šetřit tak divokého lotra, použil svojí

tkaničku od bot a pevně mu svázal za zády palce obou

rukou. Potom nechal otevřené dveře do cockpitu, vrátil se

k řízení a rozhodoval se, co udělá dál.

Věděl jistě, že už je dost daleko na cestě přes

Středozemní moře, protože před ním a trochu západně

viděl temnou skvrnu, kterou mohl být jedině ostrov

Minorca. Má pokračovat dál do Alžíru, nebo se má vrátit

zpátky do Marseilles? To byl okamžitý problém. Jeho

dalším úvahám dominovaly dva faktory. Nejprve tady

byl Bertie. Jemu hrozící nebezpečí od Cantona pro tuto

chvíli odstranil, ale pořád tady ještě je von Stalhein, který

ví, že Bertie je v El Asile a počítá s ním. Ten Němec není

člověk, který ztrácí čas a pokud brzo nedostane od

Cantona nějakou zprávu, vezme věci do svých rukou.

Vdůsledkutoho, pokud Bertie zůstane v El Asile, bude

jeho osud ohrožen. A fakt, že si toho není vůbec vědom,

125

to nebezpečí jenom zvyšuje. Zadruhé Algy zoufale

potřeboval sdělit Bigglesovi, co zjistil. Aby ty informace

měly nějakou cenu, musí se je Biggles dozvědět dříve,

než si jeho nepřítel uvědomí, co se děje. Jestli se von

Stalhein vypraví vyzvídat do Nice jakje to s tím

policejním letadlem, nezabere mu dlouho, aby si všechno

dal dohromady. V tom případě hodně bude záležet na

tom, jestli je Plaine de la Crau, nebo ta jejich vila v

rádiovém spojení s El Asile. Algy to nevěděl, ale

vypadalo to pravděpodobně. Pro jednotlivé skupiny té

organizace je životně nutné být neustále ve styku. Pokud

Douglas nedoletí do El Asile, kde jej asi neustále

ukrývají, von Stalhein se o tom dozví, uvažoval Algy. V

takovém případě bude celý ten gang uveden v pohotovost

a úkol policie obklíčit je a zajmout bude mnohem,

mnohem těžší. Hrabě a jeho hlavní komplicové asi

utečou a někde se ukryjí. To by byla katastrofa, kdyby se

jim podařilo uniknout s celou tou kořistí, rozladěně

přemítal Algy. Situace byla samý problém. Nešlo jen o

policejní razii v jedné budově. Tady jsou přinejmenším

tři daleko od sebe vzdálená místa, která se musí

zvládnout. A třeba jsou ještě jiná, o kterých zatím nic

neví?

Rozhodl se, že prozatím bude pokračovat v kurzu na

El Asile, jednak pro Bertieho spásu a také proto, že tím,

jak všechno bude vypadat normálně, zabrání nepříteli,

aby začal mít podezření. Ale pak vyvstala ta potíž s

Cantonem. Musí se ho nějak zbavit. Kdyby doletěl až do

El Asile, tak by si možná vymyslel nějakou přijatelnou

historii, která by třeba prošla. De facto si nedovedl

představit žádný jiný způsob, jak tam dorazit a nevyvolat

žádný poplach. Ale Cantona s sebou evidentně mít

126

nemůže. Největší potíž je s časem. Algy potřeboval

udělat několik věcí najednou. O tom všem přemýšlel,

zatímco letěl dál směrem k africkému pobřeží.

Nakonec se rozhodl, že zpátky do Marseille, kde by

se pokusil kontaktovat Bigglese, by to trvalo moc dlouho

– pokud by chtěl dál pokračovat do El Asile. Musel by

všechno možné vysvětlovat na letišti a z toho plynula

nejrůznější zdržení. Přitom neměl vlastně žádný reálný

důvod pro návrat. Co může udělat v Marseille, může

udělat také na Maison Blanche, velikém francouzském

letišti v Alžíru. Někde bude muset ale přistát, aby se

zbavil svého nevítaného společníka. Dalším důležitým

bodem, který nepřehlížel, byl fakt, že tady někde v

severní Africe je také Marcel – nebo by měl být. Biggles

mu navrhl, aby se sem vrátil, ale jestli jeho radu přijal

nebo ne, to je jiná věc a Algy odpověď nezná. Bylo by

asi příliš očekávat jeho objevení v Maison Blanche, ale

pokud byl v Africe, tak se dalo čekat, že ho bude moci

lokalizovat na některém francouzském vojenském nebo

civilním letišti. Mohl také odletět zpátky na Insalah,

místo, odkud startoval, když chtěl udělat ty fotografie El

Asile.

Co potřebuje víc než cokoli jiného, přemítal Algy, je

kontakt, někdo, komu by mohl vyprávět všechno, co se

mu přihodilo, s rozumnou nadějí, že se dostane k

Bigglesovi, který pak podnikne na základě okolností

nutné kroky. Marcel byl pro to ideální člověk, pokud by

se dal nalézt. Byla to tato naděje, se kterou se Algy na

plný plyn rozletěl dál, do Alžíru.

S takhle plnou hlavou problémů mu vůbec nepřišlo

na mysl, že by mohly přijít potíže úplně z jiné strany. V

každém případě je vůbec neočekával a proto, když se

127

objevily, tak téměř zpanikařil. Po pravdě řečeno, zrovna

skoro spal. V letadle se usíná velmi snadno a navíc po

takové dlouhé jízdě automobilem, po souboji s Cantonem

a následujícím letu shledal Algy, že je velmi obtížné

zůstat vzhůru.

Právě se blížil k severnímu pobřeží Afriky, jasné

tmavomodré lince přesně vepředu, když ho k absolutní

bdělosti probral rachot kulometů poblíž. Náraz kulek do

jeho stroje způsobil, že až zasténal. Neztrácel čas

hledáním ostřelovače, jeho pravá ruka a noha

automaticky reagovaly, a teprve když jeho letadlo padalo

jako raněné zvíře, se začal ohlížet po útočníkovi.

Netrvalo dlouho a našel ho. Za ním, trochu vpravo,

letěla Morena. Kupodivu si ji ihned nespojil s Marcelem.

Myslel na své nepřátele, ne na přátele. Když viděl, co se

stalo, nemyslel už na nic než na to, jak uniknout. Ne že

by zrovna měl moc možností nějak se vyhnout střetnutí s

takovým velikým a těžkopádným letadlem. Jelikož nebyl

schopen odpovědět zbraněmi, udělal tu nejlepší věc.

Hodil Douglase do prudké zatáčky a tak zůstal, protože

jedině tak hrozilo nejmenší nebezpečí zásahu.

Jeho útočník se teď objevil na opačném konci kruhu,

ve stejném úhlu a zjevně se snažil dostat se mu pod ocas.

Algy teď měl poprvé šanci si ho pořádně prohlédnout. A

poprvé tedy uviděl, co se vlastně děje. Poznal letadlo a

ihned poté s pocitem neuvěřitelné situace a ironie, uviděl

i jeho pilota. Doufal, že někde najde Marcela. Místo toho

si ale Marcel našel jeho. To bylo něco, s čím nepočítal, i

když samozřejmě předpokládal, že Marcel hledá D.C.3.

A když ho našel, nemohlo se mu klást za vinu to, co

právě dělá. Jelikož se střílelo po něm, evidentně

128

realizoval svůj rozhodný úmysl znovu nainstalovat

palubní zbraně.

Algyho rty se rozevřely vzoufalém úsměvu.

Nejdříve Bertie střílí na Marcela, a teď Marcel zase střílí

na něho! Zdá se, že s jejich taktikou je něco v nepořádku.

Ve snaze, že ho pozná, začal Algy mávat. Ale Marcel se

možná nedíval. Kdyby se díval, dal by mu signál, že ho

poznává. Místo toho jenom zkrátil vzdálenost a poslal na

Algyho ocas spršku dalších kulek. Jak se na něho Algy

díval, viděl, že divoce gestikuluje a ukazuje nataženým

prstem dolů.

Tak takhle to je, pomyslel si Algy. Marcel mu

přikazuje přistát. To byl příkaz, který Algy moc rád

poslechl, takže vyklouzl z kruhu, ubral plyn a začal

dlouhý klouzavý sestup k zemi. Ve zpětném zrcátku viděl

Marcela, jak zaujímá pozici nad ním vzadu, jako dobře

vycvičený ovčácký pes, ženoucí svoje stádečko do

ohrady.

O čtvrt hodiny později, když se Algy dotkl země na

letišti Maison Blanche, mu stále ještě byla Morana za

ocasem. Okamžitě vypnul motory. Morana přistávala.

Marcel seskočil a běžel si pro svou oběť. Jak Algy

vystoupil z letadla, vrazil mu Marcel pistoli do žeber.

Potom ovšem poznal, koho právě zadržel.

Výraz jeho obličeje se vryl čitelně do Algyho mysli.

Rozevřel údivem oči dokořán. Otevřel ústa. Poklesla mu

brada. Udeřil se dlaní do čela a nesrozumitelně cosi

mumlal.

Algy ho vzal za paži. „Pojďte,“ řekl vřele. „Vy jste

přesně ten člověk, se kterým musím mluvit. Odkud jste

to, sakra, na mě vyskočil?“

129

Marcel polkl a našel opět svůj hlas. „Já mám odletět

do severní Afrika, abych našel to letadlo tajemství, říká

Biggles. Já se zastavím v le Bourget namontovati své

zbraně. Potom letím dál. Celou dobu myslím na toho

Douglase. Najdu jeho? Voila! Pak přede mnou. Vidím

ho. Bon! Teď, říkám já sobě, chytím svého člověka.

Chytím ho. Jste to vy.“ Marcel bezmocně pokrčil

rameny. „Já nechápu jak tohle je možné!“

„Pojďte do kantýny a tam vám to řeknu,“ slíbil

Algy. „Ale nejdříve musíme ještě udělat jinou věc. V

kabině mám toho muže, kterého jste doufal, že chytíte,

pilota toho tajemného letadla. Já ho nechci. Potřebuji

jenom, abyste sem zavolal své přátele, ať se o něho

postarají.“

„To bude uděláno,“ sliboval Marcel. „A potom co?“

„Musíme rychle zapracovat,“ odpověděl mu Algy.

„Já poletím dál do El Asile pro Bertieho, ale vy toho

můžete udělat spoustu.“

130

EL ASILE

O hodinu později Algy odstartoval a namířil si to na

jih, na El Asile.

Nastala chvíle horečné aktivity. Poté, co Marcel

předal Cantona policii, aby ho umístili v bezpečné vazbě

prozatím na základě čistě formálního obvinění,

informoval nad spěšnou snídaní, jak se věci skutečně

mají. Marcel slíbil, že všechno předá dále Bigglesovi a

sice jak nejrychleji to půjde. Algy narychlo napsal pár

poznámek na zadní stranu dopisní obálky, vesměs pár

hlavních bodů, které Marcel předá Bigglesovi, až se

spolu ti dva setkají.

Marcela uváděl ten Algyho nápad letět sám na El

Asile k zoufalství a tvrdil, že je to pokus o sebevraždu.

Algy mu trvalo hezkou chvíli, než ho přesvědčil, že je to

nutné. Nic jiného, tvrdil Algy, nemůže Bertieho

zachránit. Jenomže co se stane, až přistane v El Asile, to

musel upřímně přiznat, že neví. Jeho další krok bude

záviset plně na tom, co se stane, až tam bude. Také neměl

zdání, jak se spolu s Bertiem dostanou pryč z té oázy, i

když kdesi vzadu v jeho vědomí byla představa, že si

nějak opatří letadlo. To, že by se mohli vydat na cestu

pěšky, to bylo samozřejmě vyloučené a žádný jiný

dopravní prostředek nepřicházel v úvahu. Algy prohlásil,

že se prostě budou muset spolehnout na svůj důvtip.

Konec konců Biggles už v té době bude vědět, kde jsou a

bezpochyby podnikne takovou akci, kterou za daných

okolností uznázanejlepší. Shodli se na tom, že je tady ta

vila a polní letiště na Plaine de la Crau, se kterým se musí

počítat, i když tahle stránka celé té záležitosti bude věcí

131

především francouzské policie. Jenom doufal, že díky

všemu tomu vysvětlování nedojde ke zpoždění.

Marcel slíbil, že udělá co bude moci, aby to všechno

urychlil.

Pohoří Ahagger leží v hluboké Sahaře přesně na jih

od Alžíru. Je to vzdušnou čarou, jak letí letadlo, zhruba

dvanáct set mil. První část této trasy je nad obdělávaným

územím pokrytým vegetací. Ale jakmile se dosáhne

velkých dun známých jako El Erg, nezůstává vepředu už

nic jiného, než divočina – ta nejzhoubnější poušť na

světě. Za dvěma francouzskými vojenskými posádkami v

Insalahu a Fort Flatters, které leží východně a západně od

Algyho kurzu, přestává existovat jakýkoli civilizovaný

život. Vládne tu nerušeně smrt a zapomnění a vládly tak

už celá staletí.

Dívaje se kupředu, neviděl Algy nic jiného, než

zející oceán písku, který, jak se zdálo, se rozprostírá až

do nekonečna. Jako podívaná to bylo ohromujícím

způsobem inspirativní, ale přitom se na to on, ani žádný

jiný člověk, nemohl dívat bez pocitů úzkosti.

Uvědomoval si, že od této chvíle jeho život závisí jedině

na spolehlivosti motorů jeho letadla. Kdyby ho zklamaly,

jeho jedinou možností byla jistá smrt. Nejdříve pomalá

smrt žízní nebo rychlá smrt jeho vlastní pistolí. Vedro

bylo děsivé a spolu s palčivou září slunce, dělalo z létání,

kromě nočních hodin, zkoušku vytrvalosti. Teď dobře

chápal, proč měl Canton odpor k tomu, aby tenhle let

absolvoval příliš často.

Douglas burácel vzduchem a Algyho nervy byly

napjaté k prasknutí, aby zachytil sebemenší změnu ve

zvuku motorů. Po chvíli se scenérie začala trochu měnit.

Objevily se skály, občas zcela ojedinělé, občas ve formě

132

velkých seskupení rozpraskaných žhavými kladivy

slunce a pomalu redukovaných na písek třením větrem

hnaných písků. Vepředu zely jehlanovité, kostrbaté

obrysy, podobně počasím rozbrázděné a vypadající jako

ostré věže mrtvého města vytvářející strašidelně

vyhlížející horizont. Ještě kus dál Algy ke své úlevě

uviděl dvojí vrcholky hor Tahat a Illaman tyčící se

jedenáct tisíc stop nad hladinou pouště. Ulevilo se mu,

protože mu prozradily, že je na správném kurzu a že se

jeho let chýlí ke konci. Před ním se rozkládalo pohoří

Ahagger, obnažený svět ostrých skalních převisů,

zlověstných srázů a zamlžených tajemných kaňonů.

Podle té scenerie dorazil na samý konec Země.

Zjistil, že se diví tomu, kolik přemýšlení muselo

doprovázet zřízení základny v takovéhle krajině. Pravda,

voda tam je, protože bez ní by se o takovém projektu

nedalo vůbec ani uvažovat. Ale všechno ostatní, včetně

leteckého paliva, se musí dovážet. Takové depo se může

udržovat v chodu jedině díky pravidelnému leteckému

zásobování. Ale samozřejmě, uvažoval dále Algy, jestliže

má hrabě k dispozici stroje létající sem pravidelně z

Francie, takové nosiče obrovských nákladů jako je tenhle

Douglas, nebudou s tím žádné velké potíže. Zajímalo ho,

jaký druh lidí je ochotno, i za velikou finanční odměnu,

trávit čas v takovém děsivém prostředí. Odpověď měl

dostat brzo, a pak si uvědomil, že ji měl uhodnout,

protože byla evidentní. Pochyboval o tom, že si Biggles,

s těmi jeho názory na moderní kriminalitu a letectví,

vůbec dovede představit něco takového. Ale vzápětí si

uvědomil, že se spoustou peněz je asi možné všechno. El

Asile je toho příkladem. To zlato ukradené v Austrálii

133

znamená dostatek peněz, aby všechno fungovalo,

pomyslel si.

Najít cíl mu nedělalo žádné problémy, protože

Marcel mu dal perfektní orientační body. Skupina palem

a trochu řídké vegetace, to byly nápadné známky v údolí,

kde jinak nerostlo vůbec nic. Obrátil příď letadla tím

směrem. Sáhl na plynovou rukověť a konečně se změnilo

jednotvárné předení jeho motorů. Jak tak kroužil

sestupuje dolů, uviděl muže vybíhající ze stavení a

vzhlížející vzhůru k němu. Protože byli téměř všichni

oblečeni v bílém, pokládal je zprvu za Araby. Neměl

nejmenší tušení, kolik asi lidí v El Asile najde, ale bylo

jich rozhodně víc, než čekal.

Byl zvědav, jaké ho čeká uvítání. Vysunul

podvozek, přistál a roloval k místu, kde čekala skupinka

mužů. Teď teprve viděl, že to nejsou Arabové, jak si

původně myslel, ale běloši. Jak se k nim blížil, pátral

úzkostlivě po jejich tvářích přemítaje, že podle jejich

výrazu pozná, jestli se s nimi von Stalhein spojil

vysílačkou. Ale neviděl žádné známky nepřátelství. Také

se starostlivě rozhlížel po Bertiem, a když ho uviděl, jak

stojí ve skupině ostatních mužů, lehce se usmál.

Algy vypnul motory, sešplhal dolů a vykročil ke

skupince. Jediný obličej, na kterém viděl známky

překvapení, byl obličej Bertieho a jeho výraz byl tak

směšný, že dalo Algymu velikou práci, aby se

nerozesmál. Nicméně i ostatní se na něho dívali s jistou

dávkou zvědavosti, což ostatně čekal. Na tohle byl

připravený.

Kupředu vystoupil vysoký tmavovlasý muž se

zsinalou pokožkou a vyčnívajícími slovanskými lícními

kostmi. „Kdo jste?“ ptal se nejdříve francouzsky a potom

134

anglicky, pravděpodobně proto, aby ukázal, že je

schopen mluvit některým z těch dvou jazyků.

Algy odpověděl anglicky. „Jmenuju se Lacey. Letím

místo Groota, který měl pilotovat původně.“

„Co se stalo s Grootem?“

„Onemocněl – asi úpal, myslím. Canton má právě

jeden let za sebou, takže hrabě poslal mě.“

„Ještě jsem vás tu neviděl?“

„Hrabě zaměstnává spousty lidí, co jste nikdy

neviděl,“ odpověděl ležérně Algy. „Tohle je moje první

cesta sem a budu rád, když už si ji nebudu muset

zopakovat.“

„Měl jste nějaké potíže cestou?“

„Vůbec žádné. Groot mi dal kurz. Čekali jsme na

Cantona, až přiveze zásilku. Mám přivézt další.“

„Okay. Divné, že o tom nic Canton neříkal. Pochopil

jsem to tak, že jeho náklad byl na nějakou dobu

poslední?“

„Třeba si to hrabě rozmyslel, nebo Canton jen tak

hádal.“

„Jak dlouho tu zůstanete?“

„Měl bych letět zpátky ještě dneska v noci.“

„Proč takový spěch?“

„Takové mám rozkazy. Předpokládám, že už se brzo

chystá další akce.“

„Aha. V kuchyni najdete něco kjídlu, jestli chcete.“

„Chci se jedině trochu vyspat.“

„Udělejte si pohodlí. Jeden z hochů vás tu provede.

My vám to zatím naložíme.“ Mužův zrak utkvěl na

Algyho obličeji. „Co jste to dělal? Měl jste nehodu, nebo

co?“

135

Algy samozřejmě už vAlžíru odstranil, pokud to

vůbec šlo, stopy svého zápasu s Cantonem, ale zjevně

nějaké ještě zůstaly. Ponuře se usmál. „Ale pár hochů v

Marseille se včera na mě chtělo trochu vytáhnout.“

Vysoký muž kývl hlavou a otočil se. Ostatní

přihlížející, sbírka takových drsně vypadajících individuí,

jaké Algy ještě v životě neviděl, se začala rozcházet.

Bertie, který, jak to vypadalo, se už vzpamatoval ze

svého zjevně těžkého duševního šoku, přišel blíž. „Já

vám to tu ukážu,“ nabídl se nahlas a spolu pak kráčeli

směrem k jakési trámové konstrukci, ukryté ve stínu

palem.

Jakmile byli z doslechu ostatních, Bertie pokračoval:

„Předpokládám, že vám Marcel řekl, že jsem tady.“

„To řekl a moc se rozčiloval, když jsme mu

nevěřili.“

„Proč jsi sem přiletěl?“

„Dostat tě pryč.“

„Ale já jsem tady v klidu, kamaráde, jako ryba ve

vodě,“ protestoval Bertie.

„To si možná myslíš,“ odpověděl ponuře Algy.

„Von Stalhein je v tomhle gangu a už ví, že jsi tady.“

„No pane, to je tedy pěkná kaše! Mimochodem, jak

se ti podařilo sehnat toho drakouše?“

„Byl to jediný možný způsob, jak se sem dostat.

Musel jsem se o něho poprat s Cantonem. On

mimochodem už byl na cestě sem, aby tě oddělal.“

„Kde je teď?“

„V Alžíru, ve vězení. Ale o to nejsi v žádném větším

bezpečí. Musíš se mnou dneska večer odletět domů, jinak

se odtud vůbec nedostaneš. Von Stalhein nebude ztrácet

čas. Já odstartuji okamžitě, jak jen to bude možné. Budeš

136

se muset nějak dostat do mašiny, to nechám na tobě.

Žádný jiný způsob neexistuje. A teď mi dej napít, jsem

úplně vysušený.“

Bertie zmizel a za okamžik se vrátil se džbánem

limonády, sklenicí a trochou sušenek.

Sedli si do stínu palem a Algy vyprávěl, co se stalo,

včetně toho, jak vlezl na palubu Douglase a proč. Potom

se zeptal: „A jak ses dostal sem ty?“

Bertie mu to stručně pověděl.

„Zjistil jsi, co se tady děje?“ ptal se Algy. Skrz

stromy viděl, že pár lidí přikrývá Douglase plachtami

jako ochranu před prachem. „K čemu tohle?“ ukázal tam.

„Kamufláž, kamaráde, jenom kamufláž. Uvědomují

si, že pořád existuje možnost, že nad nimi někdo přeletí,

takže všechno co nejrychleji vždycky přikryjí. Je tady víc

lidí, než by sis myslel. De facto bych řekl, že je to tady

jako hlavní doupě všech kriminálníků. Moje práce je

sestřelit každého, kdo se ukáže moc zvědavý. Proto jsem

musel po tom chudákovi Marcelovi předvést takový

ohňostroj. Já věděl, kdo to je. Když to sledovalo tolik

lidí, tak to vůbec nebylo jednoduché najít si výmluvu, že

jsem ho netrefil, to ti povím. Ti chlapi tady mému

střeleckému umění moc nevěří. Napovídal jsem jim, že

mi chybí praxe.“

„Pověz mi ale,“ zajímal se Algy, „Jsou tady ty lidi

ve styku s Francií přes vysílačku?“

„Ano, ale moc často ji nepoužívají, protože mají

strach, že byje mohla zachytit a vystopovat francouzská

bezpečnostní služba, která, jak tvrdí, pořád poslouchá

éter. Za tímhle podnikem jsou velké mozky. Vysílačka je

jedině pro případ nouze,“ Bertie si zamyšleně čistil svůj

monokl. „Hlavní lidi tady samozřej mě nebydlí. To tedy

137

rozhodně ne. Je na ně tady zatraceně moc horko. Oni si

žijí tam, kde si můžou pěkně užívat luxus.“

„Jaké tady máte stroje?“

„Jednoho náhradního Douglase, jednoho Moskyta a

Hurikána. Jsou zaparkovaný v nullah na konci údolí. Je

tam i čerpací stanice.“

„Mám tam zajet doplnit palivo?“

„Ne, radši se o tom ani nezmiňuj. Měl bys mít na

palubě dost šťávy i na zpáteční cestu. Většina tankování

se odehrává na druhé straně, aby se tady ušetřily zásoby.

Mají ho tady dost slušnou dávku pro případ, že by byl

nějaký spěch. Já používám trochu do toho jejich

Hurikána. Celá banda je trochu nervózní, protože jim

jejich vyzvědači nahlásili, že se někdo vyptává na Bílé

proroky. To byl samozřejmě Marcel. Jenže to poslední,

co tady najdeš, kamaráde, je právě cokoli, co má něco

společného s náboženstvím. Je to všechno banda pěkných

hrdlořezů. Jejich šéf, ten, co s tebou mluvil, je Odenskij.

Buď je to Rus nebo Rumun. Ten má u sebe pořád

všechny klíče, včetně klíčů od benzínové stanice. Odtud

se nikdo nikdy nemůže dostat. Žádná naděje – alespoň ne

ta pozemská. Do Hurikána dávají paliva akorát tak na půl

hodinky letu. Neriskují, že by jim někdo mohl nějak

proklouznout pryč. To zatraceně ne. Myslím, že ten

chlápek, co tady přede mnou dělal tuhle práci, sestřelil

pár francouzských letadel, co tady tudy proletěla. Pak ho

to otrávilo a chtěl domů.“

„Co s ní mje?“

„Je mrtvý – co já vím.“

„Jak sis myslel, že se odtud dostaneš ty?“

138

„Já jsem o tom, kamaráde, ještě ani nepřemýšlel.

Když se naskytla šance se sem dostat, tak jsem ji vzal.

Nenapadlo mě, že si mě tady nechají navždycky.“

„No když už sis to tady všechno pořádně prohlédl,

tak čím dřív vypadneme, tím lépe,“ prohlásil Algy. „Já

mám pocit, že to odstartuje každou chvíli. A jestli to

neudělá von Stalhein, tak to udělá Biggles, až se od

Marcela všechno dozví. Nedokážu odhadnout, co přesně

Biggles udělá, ale bude mít víc volnosti pro

manévrování, když bude vědět, že jsme se dostali

bezpečně z téhle pasti. Kolik je tady celkem těch

falešných proroků?“

„Asi dvacet.“

„Pane na nebi! Co tady všechno dělají?“

„Většina z nich nedělá nic,“ odpověděl Bertie.

„Jeden nebo dva jsou skuteční mechanici a někteří z nich,

co vypadají opravdu jako proroci, nebo v každém případě

jako kněží, občas někam vyrážejí. Kněze nikdo

neobtěžuje. Z velké části jsou to kriminálníci na útěku.

Za svoje služby mají bezpečný úkryt. Když se policie

vzdá pátrání po nich, tak je odvážejí a dávají jim

všelijakou práci – samozřejmě v rámci gangu.“

„Což znamená, že si je hrabě nasadí, kam

potřebuje?“

„To je, myslím, účel. Stejně je to banda odporných

individuí. Jeden z nich ale není zrovna nejhorší. Nějaký

Emile nebo tak nějak, Francouz. Docela dost jsme si

spolu potlachali. Většinu informací jsem dostal od něho.

Má toho tady už po krk, je tady kdoví jak dlouho. Ten mi

navrhl, abysme spolu vzali roha.“

„Mohl by to být provokatér, aby tě vyzkoušel.“

139

„To si nemyslím, Algy. On se dostal do problémů v

Paříži, utekl a dal se k Cizinecké legii. Když se doslechl,

že jeho matka je nemocná, ve slabé chvilce dezertoval,

aby ji ještě viděl, než umře. Ale než se dostal domů,

zemřela. Zjistil, že už na něho čeká policie, takže ten osel

utekl znovu. Nějak se ho zmocnila tahle banda, tvrdí, že

nějakým podvodem, a poslali ho sem nepochybně s tím

úmyslem, že ho využijí, až přijde čas. Je tady z toho k

smrti deprimovaný, má to, čemu říkají Francouzi le

caffard, takovou nějakou neurózu způsobenou tím

vedrem a izolací. Tak chce zoufale domů, vzdát se a nést

následky. Ale nechme ho být. Co budeš teď dělat ty?“

„Já už dlouho čekám, že se konečně trochu vyspím,“

povzdechl si Algy.

„Pojď ke mně do pokoje a tam si zdřímneš,“ pozval

ho Bertie. „Dali mi tady takový koutek na spaní. Budu

zatím sledovat provoz.“

„Probuď mě, až se začne stmívat,“ požádal ho Algy.

„Buď se dostaneme pryč dneska v noci, nebo už nikdy.

Kdyby došlo ke konfrontaci, tak proti té bandě nemáme

nejmenší šanci.“

Vešel s Bertiem do jeho pokoje, jedné z několika

malých cel v té budově pod palmami. Hodil sebou na

postel a navzdory všem problémům a nebezpečí, které ho

obklopovalo, jeho veliká únava ho brzy uspala a

neprocitl, dokud ho nevzbudil Bertie.

„Kolik je hodin?“ ptal se a posadil se na posteli.

„Skoro šest,“ odpověděl Bertie. „Za pár minut bude

tma. Tady v tomhle zatraceném místě se setmí, než si

uvědomíš, kde jsi.“

„Je všechno v klidu?“

140

„Kdyby ne, tak bysme se to už dozvěděli, kamaráde.

Douglas je připravený.“

„A co ty plachty?“

„Stáhli je a naložili to, co máš odvézt.“

„Co to je, nevíš?“

„Hnojivo.“

„Cože?!“ Algy nedůvěřivě zíral na Bertieho.

„No, to říkají oni, kamaráde, a na těch pytlích je

napsáno hnojivo. Je tady nějaká dílna nebo co, tam jsem

se nesměl ani podívat.“

Algy pokrčil rameny. „Tak hnojivo tedy? To bych

fakt nikdy neuhodl.“

„To je teď jedno,“ odvětil Bertie. „To australské

zlato to stejně není. To bylo v ingotech. Pověz mi radši,

jak realizujeme náš útěk?“

„Vypadá to dost jednoduše,“ uvažoval Algy nahlas.

„Jakmile bude pořádná tma, tak se schováš v Douglasu.

Nejlepší způsob jak to udělat, si budeš muset najít sám.

Až odstartuji, budu předpokládat, že už jsi na palubě.

Vidíš v tom nějaký problém?“

„Vůbec ne, kamaráde, pokud se mezitím nic nestane,

co by třeba nějak zvrhlo ten náš rozjetý kočár. Při západu

slunce se většina té bandy schází v kantýně a všichni do

sebe lijí alkohol jako prasata. Kantýna se podle rozkazu

neotevírá dřív než v šest a to je taky dobré, protože už

tady nebude vůbec nikdo střízlivý.“

„Řekl jsem Marcelovi, jestli se dostaneme pryč, tak

poletíme směrem na Insalah. Odtamtud bysme už mohli

kontaktovat Alžír a dát mu vědět, co podnikáme.“

„To zní dobře,“ souhlasil Bertie. „Já bych se teď

radši měl přidat k nim. Jestli nás uvidí spolu moc dlouho

pohromadě, mohli by ti chlapi být moc zvědaví. Jakmile

141

se ale ta banda dá do pití a hraní, tak už neuvidí vůbec

nic. Do sedmi už budou v tomhle táboře jenom dva

střízliví.“

„Kdo?“

„Stráže – jsou dva, po jednom na každém konci

údolí.“

„Stráže! Propánakrále, na co drží v místě jako je

tohle, stráže?“

„Myslím, že to má co dělat s Tuaregy – víš, s těmi

starými dobrými Araby, co nosí modré závoje? To je prý

pěkně divoká čeládka! Emile mi vyprávěl, že tady s nimi

měli nedávno pěknou melu. Pár Tuaregů sem přijelo a

chtěli si doplnit vodu do těch jejich kožených měchů. Pár

zdejších chytráků si začalo zahrávat s jejich ženami a

muži proti tomu protestovali. A samozřejmě oprávněně.

Načež došlo k jedné potyčce a přitom zabili dva Araby.

Zbytek odjel. Od té doby Odenskij staví stráže pro

případ, že by se vrátili.“

„Vsadím se, že to von Stalhein neví, jinak by už byl

tady, aby našel viníka,“ řekl vážně Algy. „To je přesně ta

publicita, kterou nepotřebuje.“

„Přesně. Tak zatím.“ Bertie se s rukama v kapsách

pomalu vzdálil.

Algy čekal, až se údolí zaplnilo fialovými stíny, a

potom vyšel ven a ptal se po Odenském. Když konečně

přišel, Algy mu řekl, že se chystá odletět. „Je něco, co

bych pro vás příště mohl přivézt?“ ptal se.

Odenskij se zašklebil. „Jo. Příště přivezte pár beden

brandy. To nám pořád dochází.“

Algy se rozesmál. „Tomu se nedivím. Tohle je

žíznivý místečko.“

„Myslím, že uvidíte, že je všecko v pořádku.“

142

„Díky.“ Algy šel pomalu ke stroji. Koutkem oka

viděl, že ho Odenskij sleduje, ale pokud mohl soudit, ten

chlap nejevil nejmenší známky podezření, že by se dělo

něco nepatřičného. Po Bertiem nebylo ani památky, takže

doufal, že už je na palubě. Už už se chystal vyšplhat do

cockpitu, když ho zarazilo volání. Ohlédl se a viděl

Odenského, jak zvedá ruku.

Když viděl Odenskij, že se Algy otočil, zavolal:

„Radši ještě počkejte. Co to k nám letí?“

Algy zaklonil hlavu a srdce mu poskočilo, když

zachytil hukot leteckého motoru, zjevně nízko a letícího

na plný plyn. Také si kladl otázku, co se asi tak mohlo

stát a měl nepříjemný pocit, že to zrovna posel míru

nebude. Nic neviděl, protože slunce kleslo za obzor a z

oblohy se snášela tma. Odenskij se otočil a zadíval se

nahoru do údolí, takže Algy se potichu vyšplhal do

sedadla. A tam musel čekat aj en se dívat předním sklem

kupředu, protože druhé letadlo se řítilo přímo dolů

údolím, přesně tím směrem, kterým měl nastavené

letadlo a měl odstartovat. Kdyby to udělal, došlo by k

přímému střetu a to bylo tak nabíledni, že se neodvážil

ani pohnout. Ztuhlý netrpělivostí a znepokojením,

protože už mohl být v minutě ve vzduchu, teď mohl

jedině sedět a čekat. Avšak vědom si toho, že bude třeba

nutná nějaká naléhavá akce, nastartoval motory. Odenskij

to samozřejmě uslyšel a mával na něho, ať zůstane, kde

je. Algy otevřel okénko a zamával na něho, aby mu

ukázal, že nemá v úmyslu se nikam pohnout.

Přistávající letadlo se najednou vynořilo ve tmě.

Algy poznal Moskyta. Doufal, že než přistane, opíše ještě

kruh, takže by toho využil a odstartoval. Jenomže

Moskyt nic takového neudělal. Vletěl rovnou do údolí,

143

přistál a zastavil přímo před ním. Algy měl naj ednou

suché rty, protože pokud tam ten stroj zůstane, nebude

moci nic dělat. Zhluboka vydechl, když se letadlo znovu

pohnulo a jeho motor zhasl teprve, když se zastavilo

vpravo vedle něho. Pilot vyskočil na zem. Byl to von

Stalhein. Za ním následoval další. Algy poznal Groota.

Von Stalhein měl evidentně tak naléhavé poslání, že

nečekal, až dojde až k Odenskému, ale už z dálky na

něho volal: „Je tady Canton?“

„Ne.“

„Viděl jste ho?“

„Ne.“

„Tak to byla pravdivá zpráva,“ prohlásil von

Stalhein. „Dostala ho policie.“ Otočil se a ukázal na

Douglase. „Kdo přiletěl s tímhle strojem tady?“

„Nějaký nový. Jmenuje se Lacey.“

„Kde je Lacey teď?“ Von Stalhein to vyštěkl jako

výstřely z pistole.

Odenskij ukázal na Douglase. „Právě se vrací.“

Von Stalhein měl za sekundu v ruce pistoli a vyběhl

k Douglasu. Groot běžel, aby se dostal před něj. Ale Algy

už měl ruku pevně na rukojeti plynu a ten šel naplno.

Instinktivně se přikrčil, když viděl, jak Stalhein zvedá

ruku, potom zahlédl záblesk, ale jeho zvuk pohltil řev

motorů.

Stroj se rozjel kupředu, pro Algyho až příliš pomalu,

protože Groot i Stalhein na něho stříleli, a tak řídil se

zatajeným dechem dokud neusoudil, že už je mimo

dostřel. Nejméně dvě kulky zasáhly letadlo, protože na

takovou vzdálenost s tak velkým cílem, to se nedalo

minout. Kam kulky ale dopadly, to netušil. Když letadlo

dosáhlo letové rychlosti, váhavě se nadzvedlo, ale Algy

144

držel pevně řídící sloupek vepředu, protože nechtěl

výšku, ale rychlost.

Zíral do tmy před sebou, když se vedle něho objevil

Bertie.

„Kamaráde, to tady bylo trochu horko, co?“

poznamenal Bertie, radostně usedaje do sedadla druhého

pilota.

„Až příliš,“ pokývl hlavou Algy, protože jeho nervy

byly napjaté k prasknutí. „Jestli za námi někdo vyletí v

Hurikánu, tak nám bude horko ještě víc!“

„Má jenom čtvrt nádrže paliva.“

„To ho dostane dost daleko, aby nám udělal tu

největší špinavost.“

„Jestli nás kamaráde najde, jestli nás najde. Teď

zrovna odpočívá pod plachtami a chvíli potrvá, než je z

něho stáhnou.“

„Možná ten Moskyt má palubní zbraně?“

„To je pravda, kamaráde,“ souhlasil stále ještě

radostně Bertie. „Drž se nízko a pusť mu uzdu. Dá jim

práci rozeznat nás od terénu.“

„Byl bych radši, kdyby si nás všimli, než abych

narazil do nějaké skály.“

„Brzy budeme mít skály za sebou.“

„Čím dřív, tím líp. Kam šly ty kulky?“

„Jedna šla pěkně blízko kolem mne,“ prohlásil

Bertie. „Až jsem povyskočil leknutím, to ti tedy povím.“

„Myslel jsem na mašinu. Nevidíš za námi nic?“

Bertie se ohlédl. „Absolutně nic.“

„Prima.“

Letadlo burácelo dál vzduchem. Před nimi ležela

poušť, vážná a tichá, jako když náhle zmrzne rozbouřené

moře v pohybu.

145

Usadili se pohodlně ve svých sedačkách, když se

náhle za nimi bez jakéhokoli varování ozval hlas volající

napjatě na poplach: „Essence!“

Bertie i Algy sebou vylekaně trhli a otočili se

dozadu. Oproti zasklené stěně přepážky zadní paluby

rozeznávali obrysy postavy s bledým obličejem.

„To je Emile,“ povídá Bertie. „Páni! Na mou čest,

mladíku, ty jsi mě tedy vylekal!“

„Essence!“ křičel ten mladík.

„Jak se ten dostal sem?“ ptal se Algy rozhněvaně.

Bertie se zeptal mladíka a byl ujištěn, že se

domníval, že letadlo poletí do Francie, a tak se v něm

prostě schoval jako černý pasažér.

„Proč pořád křičí – benzín –?“ ptal se Algy. Ale

ještě když tu otázku pokládal, začichal a ihned všechno

pochopil. „Převezmi to,“ řekl stručně a vyšel dozadu, kde

narazil na oblak benzínových kapek. Rychle se vrátil do

cockpitu. „Prostřelili nám hlavní nádrž,“ řekl téměř

zlověstně. „Bezpochyby to způsobila jedna z těch

Stalheinových kulek. Stříká to tam jako sifon. Podívej se,

jestli se s tím dá něco dělat. Jestli ne, tak je s námi

amen!“

146

NA ŘADU PŘICHÁZÍ BIGGLES

Ginger, který prověřoval seznam registračních čísel

Douglase D. C. 3 v operačním středisku letiště Gatwick,

byl pěkně otrávený a nijak zvlášť se s tím netajil. „To se

ti vůbec nepodobá sedět tady a nechat svoje lidi v akci,“

pravil vyčítavě Bigglesovi. „Není už čas na to, abych i já

konečně začal něco dělat?“

„Já tě tady budu možná potřebovat,“ oznámil mu

Biggles ponuře. „Velící důstojník má právo na asistenta,

aby mu pomáhal s příležitostnými naléhavými úkoly,“

pokračoval jakoby citoval řád. „A co se mne týče,

nemůžu být najednou na několika místech. Musím být

někde, kde můžu být v kontaktu se vším, co se děje. Ale

změňme téma. Vypadá to, že ten tajemný Marcelův

Douglas je jedno z těch tří Décéček, co údajně spadly

před nějakou dobou do Atlantického oceánu.“

Ale Ginger se nenechával odradit. „Abych se vrátil k

tématu. Nedovedu si představit, co všichni vlastně dělají.

Od nikoho nemáme ani slovo hlášení. Já bych řekl, že si

všichni zatraceně užívají na fantastické dovolené se

sluníčkem, koupáním a tak dále.“

„Jestli je Bertie v El Asile, tak si žádného koupání

moc

neužije,“

odpověděl

sarkasticky

Biggles.

„Pravděpodobně bude rád, když se mu povede sehnat

dost vody na holení. Ale připouštím, že na tom jejich

mlčení je něco podivného. Jestli se brzy neozvou, budeš

tam dolů muset vyrazit a zjistit, co se to děje.“

Zazvonil telefon. „To bude jeden z nich,“

optimisticky prohlásil Ginger zvedaje sluchátko. Ale

když chvíli poslouchal, z tváře mu optimismus rychle

147

zmizel a potom podal sluchátko Bigglesovi. „Komodor,“

oznámil stručně. „Chce vědět, jestli máme nějaké čerstvé

zprávy o vývoji situace.“

„Řekni mu, že nemám nic nového,“ požádal Biggles.

„Dám mu vědět, jakmile se sám něco nového dozvím.“

Ginger vyřídil vzkaz a zavěsil.

Sotva to udělal, už telefon zvonil znovu. „Co zase?“

zavrčel podrážděně s rukou ještě na sluchátku. Potom ale

ztuhl a jeho oči se významně upřely na Bigglese.

„Mezistátní,“ stačil stručně oznámit. „Haló – ano?“ volal

do sluchátka. „Moment, je tady.“ Jeho postoj se okamžitě

změnil, když se obrátil k Bigglesovi: „No konečně! To je

Marcel, volá z Marseille. A zní ještě víc nervózně než

jindy.“

Biggles od něho vzal sluchátko. „Haló, Marceli,“

pozdravil. „Ano, poslouchám. Povídejte.“

Dlouho tak seděl beze slova se sluchátkem u ucha až

se Ginger, který nemohl z žádného signálu rozluštit oč

jde, začal netrpělivostí vrtět.

Konečně Biggles promluvil: „Skvělá práce, Marceli.

Dobrá, budu tam. Vyrazím ihned. Sbohem.“ Zavěsil a

otočil se v židli na Gingera. „Máš, co jsi chtěl. Nastal čas

dát se do pohybu.“

„Co to, propánakrále, všechno znamená?“ chtěl

vědět Ginger.

„Podrž se a já ti všechno povím,“ prohlásil Biggles.

„Věci se konečně rozhýbaly. Situace, jak jsem se

dozvěděl od Marcela, je následující: Bertie je v El Asile.

Algy je na cestě tam, aby ho dostal ven, když předtím pro

ten účel ukradl tajemného Douglase. Dostal se k němu na

jednom z tajných polních letišť v jižní Francii, kde

148

nepřítel doplňuje palivo. A hádej, kdo je tam velitelem?

Ne, nenamáhej se, já ti to prozradím. Von Stalhein!“

Gingerovi div nevypadly oči. „Takže v tom je

namočený i on?!“

„Zjevně ano. Při troše smůly ale přišel na to, že se

Bertie dostal na El Asile. Canton měl odletět do Afriky a

odstranit ho. To slyšel Algy a skočil na to letadlo.

Vypadá to, že se v letadle s Cantonou poprali, Algy

nakonec vyhrál a Canton je ve vazbě v Alžíru. Algy to

všechno řekl Marcelovi na letišti v Maison Blanche.

Potom odletěl dál do El Asile a nechal Marcela, aby mne

informoval. Ta Villa Hirondelle bude asi hlavním stanem

celého evropského gangu. Velkým šéfem je jakýsi

Němec jménem hrabě von Horndorf. Máme důvody se

domnívat, že lup schovávají v El Asile a odtud se

dopravuje podle potřeby do vily. Vykládá se poblíž

Marseille a pak pokračuje po silnici do Eze. To je

podstatná část celé záležitosti, která se teď stává věcí

francouzské policie, protože ta banda všechno řídí z

jejich území. Ale jelikož jsme se toho dosud účastnili

hlavně my, chtějí, abychom spolupracovali i dál. Kromě

toho máme stejně zájem o to australské zlato. Marcel řekl

svému šéfovi v Paříži, jak se věci mají s tím výsledkem,

že kapitán Joudrier z francouzské tajné služby letí rovnou

do Marseille, kde se s ním má Marcel setkat. To je velice

výkonný důstojník a je možné se na něho spolehnout, že

dokáže udržet tempo s jakýmkoli vývojem situace. Jeho

představa je taková, že provede razii nejdříve na tom

letišti von Stalheina a potom půjde do té vily v Eze. Až to

tam vyčistí, poletí přímo do El Asile. Tímhle způsobem

doufá, že zajistí celý ten gang ještě předtím, než se stačí

přeorganizovat. Mně osobně se zdá, že trochu riskuje,

149

protože nenajde-li žádné kradené zboží ve vile, je těžké si

představit, z čeho ty lidi tam hodlá obvinit, kromě

takových trivialit jako je používání vládního letiště bez

povolení. Možná se jich chce zmocnit, dokud může a

držet je tak dlouho, dokud my nebudeme moci předložit

nějaký důkaz, co vlastně prováděli. Samozřejmě, podaří-

li se nám najít nějaké to australské zlato, tak to bude jako

důkaz bohatě stačit.“

„A co bude s Algym a Bertiem?“

„Ti se budou muset postarat sami o sebe, dokud se k

nim nedostaneme my. Podle toho, co říkal Marcel, tak

jestli se Algymu povede dostat Bertieho pryč z El Asile,

poletí na Insalah a tam bude čekat tak dlouho, dokud se

neozveme.

Čím dříve se tedy dostaneme do Marseille, tím lépe.

Nesmíme nechat Joudriera čekat. Řekni Smythovi, ať

vytáhne Moskyta a naloží nám naše cestovní soupravy,

mezitím co budu informovat velitele, co se děje.“

„Okay.“ Ginger spěšně odešel.

O deset minut později už byl Moskyt ve vzduchu a

plnou rychlostí mířil na jih.

Bylo pět hodin, když se jeho podvozek dotkl prašné

dráhy letiště v Marignane, velké letecké křižovatky u

Marseille. A známky policejní aktivity se projevily

okamžitě, jakmile letadlo přirolovalo k budovám. Na

dráze stála dvě velká osobní auta a u nich policejní

jednotka. Dva muži stáli opodál, jeden v uniformě, a

studovali jakousi mapu. Ginger poznal Marcela. Ten

druhý, jak se domníval, musíbýt určitě kapitán Joudrier.

Když Moskyt vypnul motor, odložili mapu a šli

pasažérům v ústrety. Minutu nato už si potřásal Biggles

rukou s Joudrierem, kterému představil Gingera.

150

Neztráceli ale čas, protože jim francouzský detektiv

dal jasně najevo, že zamýšlí udeřit dříve, než se zločinci

díky své zpravodajské síti doslechnou o hrozícím

přepadení policejními jednotkami. Pravil, že auta už

čekají a všechno, co by eventuelně potřebovali, je v nich.

Prvním cílem bude to nepoužívané polní letiště na Plaine

de la Crau. Nalézt ho nebude žádný problém, protože si

prostudoval mapu, kterou dostal od francouzského

ministerstva letectví.

Joudrier dále pokračoval s tím, že nejprve uvažoval

o přepadení ze vzduchu, jenomže se vyskytly problémy,

které mluví proti tomu. Jedním z nich je fakt, že chce

zastihnout nepřítele nepřipraveného a to by nešlo, kdyby

se chtěl přiblížit ze vzduchu letadlem. V každém případě

Plaine de la Crau není příliš daleko, takže použitím

automobilů tolik času zase neztratí. Biggles s tím

naprosto souhlasil. „Jsem připravený jako vy,“ prohlásil

nakonec.

Kapitán Joudrier usedl za volant toho prvního

automobilu. Spolu s ním tam šel Biggles, Ginger, Marcel

a dva gendarmové. Osm dalších gendarmů se vtěstnalo

do druhého vozu.

Už začínala padat tma, když Joudrier vyrazil

rychlostí, která přinutila Gingera, aby se pevně zapřel

nohama o podlahu. Jeli směrem na severozápad, protože

letiště Marignane leží v polovině cesty mezi Marseille a

Plaine de la Crau.

Z vesnic, kterými projížděli, viděl Ginger jenom

velice málo. Krajina byla většinou plochá, nezajímavá a

jemu úplně neznámá. Ale řidič zřejmě dobře věděl, kudy

jede, protože ani jednou nezpomalil, až teprve když sjeli

z vedlejší silnice a sledovali stezku, která byla stejná, i

151

když to Ginger nevěděl, jako ta, kterou sledoval Algy

stopující zločineckou dodávku. Všichni teď zhasli světla

a pak, když stezka skončila, automobily zajely mezi

cypřiše, které jako by hlídaly ruiny původního stavení.

Tady také našli Algyho auto, což mělo za následek krátké

zdržení, protože se rozvinula diskuze čí je a co tam

vlastně dělá. Samozřejmě tam nic nebylo, co by ukázalo

na to, že jej tam nechal sám Algy. Ale Marcela, který od

Algyho věděl nejvíc podrobností ze všech, napadlo, že to

bude určitě jeho, a tak jej tam nechali a tiše pokračovali

dál houstnoucí tmou pěšky.

Jakmile se proti obzoru vynořily rozpadající se

letištní budovy, kapitán Joudrier rozmístil své muže se

sebedůvěrou danou praxí. Dvě řady gendarmů s pistolemi

v rukou uzavřely kruh a postupovaly kupředu. Uplynulo

deset minut a pak padla všechna předcházející opatření.

Zazněl jeden hvizd policejní píšťalky a všichni muži se

vrhli kupředu.

„Hledej von Stalheina,“ řekl Biggles Gingerovi

stručně. „To je ten, koho potřebujeme my!“

Co se stalo potom, se nedá jen tak lehce popsat.

Ozývaly se výkřiky a obvyklé zvuky panického zápasu.

Padl jeden výstřel. Ozývala se změť hlasů. Když se kruh

úplně uzavřel, ukázalo se, že v něm uvízlo šest hlasitě

protestujících mužů. Ale von Stalhein mezi nimi nebyl.

Rychle

všechno

prohledali.

Soustředili

se

samozřejmě na bungalov, který byl zařízen pohodlným

nábytkem a prokazoval všechny známky nedávného

používání. Ale von Stalhein v něm nebyl. Nebyl by tam

býval ani když začalo obklíčení, protože Joudrier tvrdil,

že se nikdo nemohl dostat pryč z jejich kruhu, aby si ho

nebyli bývali všimli.

152

„To brzy vyjasníme,“ prohlásil detektiv a přikázal,

aby předvedli zajaté muže, teď už s náramky na rukou. Ti

se nejdříve tvářili vzpurně a odmítali mluvit, ale když

Joudrier rozpoznal ve dvou z nich těžké zločince hledané

policií, povolily jednomu z nich, jakémusi bývalému

taxikáři polského původu z Paříže, nervy a pod

Joudrierovým tlakem řekl, že je připraven vypovídat –

pravděpodobně v naději, že si zlepší své postavení.

Vlastně ale toho neměl moc co říci, a sice z toho

prostého důvodu, jak se ostatně vzápětí ukázalo, že o

pravé činnosti celé té bandy, pro kterou pracuje jako

mechanik, neměl příliš přehled. Ale jednu věc odhalil a ta

byla velice důležitá, protože jim dala odpověď na

nejnaléhavější otázku. Von Stalhein, tvrdil mechanik,

časně ten den odletěl „na druhou stranu“, i když netuší,

za jakým účelem. Odletěl tam v jednom Moskytu.

Ginger si uvědomil, že to vzhledem k tomu, co už

vědí, je asi pravda. A také to vysvětlovalo von

Stalheinovu nepřítomnost.

Při dalším výslechu se Polák neochotně přiznal, že

tou „druhou stranou“ má skutečně na mysli El Asile. To

místo v poušti zná, protože tam také nějaký čas už

ztrávil.

Joudrier s tím byl prozatím spokojený. Nařídil, aby

zajatce odvezli do Marseille a pro tento úkol vyčlenil své

čtyři gendarmy. Dva další byli určeni k hlídání polního

letiště s tím, aby zatkli každého, kdo na tomto místě

přistane.

Kapitán Joudrier s Bigglesem uspořádali rychlou

poradu, při které jim asistoval Marcel s Gingerem. Nikdo

nenavrhoval změnu v plánu. Vila Hirondelle zůstávala

dalším místem, na kterém se Joudrier chystal provést

153

šetření a Biggles s tím souhlasil. Ale současně zdůraznil,

že nemá vůbec cenu, aby byl přitom, protože tam stejně

nic dělat nemůže a Joudrier jeho pomoc nepotřebuje.

Jemu ale dělá starosti ten náhlý von Stalheinův odlet na

El Asile, který je bezpochyby velmi významný. Třeba to

má něco společného s Algym a Bertiem, a proto si teď o

ně dělá starosti. Kdyby proti tomu Joudrier nic nenamítal,

tak by se Biggles nejraději vrátil s Gingerem do Marseille

a odtamtud pokračoval přímo do Insalahu. Pokud tam

najde Bertieho s Algym, tak tam počká na Joudriera a

jeho lidi a přidá se potom k nim, aby pak společně

podnikli útok na El Asile.

Joudrier to považoval za dobrý plán.

Potom vyvstala otázka, co s Marcelem a nakonec ji

zodpověděl on sám. Poletí do Nice a bude čekat, až ho

tam Joudrier vyzvedne. Po razii ve vile bude moci letět

přímo do Insalahu a informovat Bigglese o jakémkoli

objevu, který by mohl nějak ovlivnit vývoj událostí.

To bylo tak evidentně praktické a užitečné, že s tím

všichni bez diskuze souhlasili.

Joudrier prohlásil, že pojede do Eze po silnici. Nebyl

vybavený na to, aby mohl letecky přesunout tolik lidí,

které potřeboval k obklíčení vily Hirondelle. A stejně by

mohl doletět jenom do Nice a odtamtud by musel dál po

silnici. Takže tím, že pojede rovnou po silnici, nedojde

kžádné velké ztrátě času a nijak to neovlivní výsledek

celé té složité a koordinované akce.

Když se dohodli na tomto postupu, začali podnikat

patřičné konkrétní kroky.

154

KOUŘ NAD SAHAROU

Další den se zrodil do náruče barev, když Biggles s

Gingerem, oba unaveni po dlouhém letu, přistávali na

letišti Insalah.

Po tom rozhodnutí o následujícím postupu a poradě

s Marcelem a Joudrierem na Plaine de la Crau se vrátili

do Marignane, doplnili nádrže svého Moskyta a využili

příležitosti, aby něco malého snědli. Nato se vydali přes

Středozemní moře a protože Biggles neriskoval, že by

mu došlo palivo uprostřed pouště, nádrže byly znovu

doplněny na letišti Maison Blanche. Tam došlo k

menšímu zdržení. Přesto, že Bigglesův policejní průkaz

mnohé ulehčoval, některým formalitám se vyhnout prostě

nemohli. Ale brzy už byl zase Moskyt ve vzduchu a

zavrtával se do chladného nočního vzduchu směrem na

jih k rovníku. Ginger v pilotování vystřídal Bigglese, aby

si odpočinul, potom zase Biggles vystřídal Gingera, který

po zbytek cesty spal, a to až do okamžiku, kdy ho

Biggles šťouchnutím probudil, aby mu oznámil, že už je

Insalah pod nimi a on se chystá přistát.

Ospale zívaje zjistil Ginger, že se opět probouzí

další den, i když z postavení slunce, které bylo velmi

nízko, to vypadalo, že je ještě v plenkách. Mrknutí na

hodinky přístrojového panelu mu prozradilo, že je pár

minut po šesté hodině.

Důstojníci i mužstvo, posádkou na tomto světem

opuštěném místě, už byli v pohybu, protože v pouštních

státech je to jediná denní hodina, kdy je možné dělat

nějakou vážnější práci bez nepříjemného vyčerpání.

Biggles s Gingerem byli zdvořile uvítáni velitelem

155

posádky, který jim prozradil, že se cosi doslechl o

současných událostech od Marcela, který tam přiletěl

hledat informace.

Jakmile bylo po uvítacích formalitách, Biggles se

ptal po Algym a ke svému zklamání se dozvěděl, že

nikdo neviděl ani jeho, ani Bertieho. Doufal totiž, vlastně

přímo čekal, že je tady najde a když teď poznal, že zde

nejsou, vypadal značně ustaraně. Nedělal si starosti

jenom o jejich osobní bezpečí, ale také proto, že se

původně chtěl spolehnout na jejich hlášení, které by mu

umožnilo, aby Joudriera informoval o povaze obrany,

kterou Joudrier bude muset čekat, až zaútočí na oázu El

Asile. Počítal s tím, že se o tom místě hodně dozví, ale

jelikož tady na něho nikdo nečekal, oznámil Gingerovi,

že jim nezbývá nic jiného než čekat.

„Vypadá to, že se jim včera v noci nepodařilo uletět,

a v tom případě jsou stále ještě V El Asile. Na druhé

straně se mohou každou minutou objevit tady. Nemá

cenu, abysme sami letěli do oázy, nadělali bysme tím víc

škody než užitku. Dřív než si to tam s nimi vyřídíme,

musíme počkat, až přijede Joudrier.“

Dostali obvyklou lehkou francouzskou snídani

skládající se z kávy a rohlíků, po níž neměli na práci nic

než snažit se zůstat v klidu a ovládat svou netrpělivost.

V poledne dorazil Marcel, který letěl rovnou až z

Nice, s novinkami, které jim okamžitě předal. Anebylo to

nic, co by jim zrovna zvedlo náladu. Došlo k razii ve vile

a výsledek velice zklamal. Hrabě už byl pryč, nebo měl

někde nějaký tajný východ. V každém případě tam prostě

nebyl. Zatkli pár lidí ze služebnictva a odvezli je k

výslechu. Nenašlo se vůbec žádné zlato ani nic, co by

mělo nějakou usvědčující povahu. Nenašlo se také vůbec

156

nic, co by nějak spojovalo vilu s Plaine de la Crau, takže

je Joudrier značně rozčilený, a pokud se nevyskytne nic

nového, nebude mít nic, z čeho by ty lidi obžaloval. Sice

mezi zatčenými byl také jeden dezertér z francouzské

armády, ale to byla trivialita ve srovnání s tím, co se od

toho zátahu čekalo. Když Marcel odlétal, prohledávání

vily stále ještě pokračovalo. Byl tam jeden sejf, který se

zatím nepodařilo otevřít. Byl ale velmi malý a Joudrier

tedy nedoufal, že by tam našel něco z toho australského

zlata. Našla se sice ta dodávka, ale ta byla jenom dalším

zklamáním. Marcel se zklamaně usmál. „Všechno, co

jsme objevili, byly malé pytle umělého hnojiva.“

Biggles vytřeštil oči: „Hnojiva?!“

„Jenom takový špinavý černý prach. Na pytlích je

nápis – hnojivo.“ Marcel pokrčil rameny. „To tedy říkají

oni. Je to něco, co vy byste říkali, že je strusková hmota.

Pochází z pecí na tavení železa. Je dávána trávě, aby

rostla hezky.“

„To zní pěkně divně,“ řekl Biggles podezíravě.

„Vy myslíte, že to může být to, čemu vy říkáte

slepota?“

„Vy jste posledně povídal, že vám Algy řekl, že

viděl, jak vykládají nějaké pytle z toho Douglase na

Plaine de la Crau?“

„To je to, co mi řekl on.“

„A on viděl, jak tyhle pytle nakládají do dodávky?“

„Ano.“

„Co by dělal hrabě s umělým hnojivem? A i kdyby

to opravdu potřeboval, proč by to přepravoval letadly?

Dává vám to nějaký smysl?“

„Ne.“

157

„Ani mně ne,“ potvrdil Biggles. „Ale pro tuhle

chvíli na to zapomeneme a já si to promyslím později.

Měli jste nějaké potíže při vstupu do vily?“

„Ne. Psům hodili kusy játra s něčím na tom, aby

usnuli. Potom jsme se prostříhali drátem, šli do domu a

Joudrier klepe na dveře. Když je otevřeno, běžíme

dovnitř. Je to tak jednoduché.“

„A jiné zprávy nemáte?“

„Jenom že Joudrier sem přijede s mnoho lidmi ve

velkém dopravním stroji, co zabavili v Marignane. On je

šílený jak chce zatknout El Asile, protože tam doufá, že

najde věci, které umístí celý gang do vězení. Myslí si, že

třeba je tam hrabě.“

„Takže po tom všem nemáme žádný důkaz, že tihle

lidé provedli to loupežné přepadení v Austrálii?“

„To je pravda,“ přiznal melancholicky Marcel.

„To tedy věřím, že si s tím dělá Joudrier starosti,“

řekl Biggles. „Když na to přijde, mně to dělá stejné

starosti jako jemu, protože všechny ty razie rozjel na

základě našich informací. Přesto si jsem stále jistý, že se

rozhodl pro správnou dobu, kdy zaútočit. Kdyby byl

býval čekal, tak by také mohl ztratit celou bandu z očí.

Kdy myslí Joudrier, že se dostane sem?“

„Myslí, že tady bude předtím, než bude tma.“

Biggles přikývl. „Čím dříve, tím lépe. Já si začínám

dělat obavy o Algyho a Bertieho. Nemohu se zbavit

pocitu, že kdyby se nestalo nic nepředvídaného, tak už tu

dávno byli. Ale tak to prostě je a nic víc s tím

nenaděláme. Velitel trval na tom, že dokud jsme tady, tak

jsme jeho hosty, takže v tom případě bychom si snad

mohli dát lunch. Najíst se dokud můžeme, to je docela

158

dobrý plán pro případy jako je tenhle. Ne že bych zrovna

chtěl moc jíst. Je tady opravdu příšerné vedro.“

Bylo to asi uprostřed odpoledne, když velitel

posádky přinesl s pochmurným výrazem zprávu, která s

Bigglesem pořádně otřásla. Velitel se choval jako člověk,

který je nositelem nějaké tragické zvěsti. A vyšlo najevo,

že je to ještě horší, než Ginger čekal.

Velitel vysvětloval, že obdržel zprávu, o které se

domnívá, že by mohla mít nějaký vliv na záležitost, která

je sem k nim přivedla. Jeden pilot francouzského

linkového letadla letícího od jezera Chad viděl letadlo, o

němž se domnívá, že je to dopravní Douglas, dole v

poušti nedaleko Ahaggeru. Nebyl sice schopen určit

přesně jeho polohu, ale leží zhruba na vzdušné čáře mezi

Insalahem aAhaggerem. Přeletěl tam hodně nízko, ale

žádné známky života neviděl. Pokud mohl soudit, tak

letadlo nespadlo a vypadalo v dobrém stavu.

Neodvažoval se však přistát, protože vezl plno pasažérů a

jejich životy nechtěl riskovat. Mohl jedině poslat rádiem

signál do Alžíru, pro případ, že tam mělo to letadlo

přistát a čekají na něj. Velitel skončil s otázkou, co

Biggles chce, aby s tím dělal?

„To je určitě ten stroj, na který čekám, Monsieur le

Commandant,“ odpověděl mu Biggles. „Letělo do El

Asile z Alžíru a mělo přiletět sem. Doufal jsem, že tady

bude dřív, než dorazíme my. Zbývá udělat jedině jednu

věc. Poletím tam a podívám se na ten stroj.“

Velitel

nic

nenamítal,

poznamenal

jenom:

„Nemusím vám připomínat, že každý pokus o přistání v

poušti je operace provázená značným nebezpečím. Touto

dobou je největší vedro, které, jak říkají naši vojáci, udeří

najednou jako pekelná kladiva.“

159

„Toho si jsem vědom, Monsieur le Commandant,“

odpověděl Biggles. „Ale ti lidé, co tam s tím strojem

přistáli, jsou možná moji přátelé, takže tam musím.“

„Ale zajisté,“ potvrdil velitel, který už více než

jedenkrát musel čelit sám stejné situaci.

Biggles pohlédl na Marcela. „Pokud přiletí Joudrier

dřív, než se vrátím, tak mu řekněte, co se stalo. Pro jakou

akci se rozhodne, nechám na něm. Ale můžete mu

vyřídit, že pokládám za moudré pokračovat v původním

plánu, aniž by na mne musel čekat.“

„To mu může vyřídit velitel tady,“ odpověděl

Marcel. „Já totiž pojedu s sebou,“ oznámil pak naprosto

rozhodným tónem.

Biggles proti tomu protestoval z toho důvodu, že to

znamená brát na sebe zbytečné riziko.

Potom zasáhl velitel posádky. Pokládal za vhodné,

aby letěl také Marcel. Nemusí přistávat, ale zůstane ve

vzduchu pozorovat, co se děje. Pokud by potom Biggles

nebyl z nějakého důvodu schopen odstartovat, bude

alespoň Marcel vědět, kde je, přičemž zařídí, aby shodili

zásoby vody. Pro takové nouzové případy má speciální

zařízení.

To bylo tak evidentně rozumné, že s tím nakonec

Biggles souhlasil a ustoupil. „No tak dobře, jestli tedy

máme letět, tak můžeme rovnou vyrazit.“

Deset minut nato už startoval Moskyt spolu s

Morenou v až bolestivé záři vedrem mučeného ovzduší a

zaujali kurz odhadované polohy svého cíle.

Zatímco se letadla zavrtávala do tetelícího se

rozpáleného vzduchu, nikdo nepromluvil ani slovo.

Nebylo ani o čem mluvit. Situace byla dostatečně jasná a

žádné hádání nemohlo odpovědět na otázku, proč to

160

letadlo muselo přistát zrovna uprostřed pouště. To bylo

něco, co jim bezpochyby odhalí teprve podrobné

prozkoumání situace zblízka. Moskyt, sám o sobě velice

rychlý, se občas otřásal, jak pronikal proudy vzduchu

stoupajícími a klesajícími podle profilu krajiny dole pod

ním.

Ginger si myslel, že najít Douglase by mělo být na

otevřené poušti, kde na rozechvělém povrchu není

prakticky žádný okem zachytitelný předmět, velice

snadný úkol. A tak to také bylo. V letové výšce pět tisíc

stop, jakmile se objevily vrcholky pohoří Ahagger, začal

Biggles prozkoumávat terén v desetimílových pruzích.

Zrovna v jednom z nich mu Ginger poklepal na rameno.

Nemusel vůbec nic dodávat. Na ploše rovné, jako kdyby

byla přímo uválcována, stál Douglas na třech kolech ve

startovací poloze. Jeho stín sám byl mnohem zřetelnější

než letadlo samotné, vyjímající se jako inkoustová skvrna

pod ním, jak se slunce pomalu sunulo k západu.

Když se Biggles klouzavým letem snášel dolů,

pronesl jenom jednu poznámku: „Myslím, že ho

nedonutili k přistání, protože ať to pilotoval kdokoli, měl

evidentně čas vybrat si místo přistání.“

„Nevidím nic, co by signalizovalo, že je s ním něco

v nepořádku,“ prohlížel Ginger letadlo.

Biggles přeletěl nad Douglasem v obavách, co asi

uvidí. Ale nic, jako třeba mrtvé tělo, nebylo v dohledu,

ani na zemi, ani v cockpitu. Po pečlivém průzkumu

terénu pod sebou namířil s Moskytem dolů a roloval

přímo až k opuštěnému letadlu. Nebylo už pochyb o tom,

že je opuštěné, protože kdyby tam někdo uvnitř byl, už

by se dávno ukázal sám.

161

Ginger si uvědomil, že pokud tam jsou Algy s

Bertiem, tak jedině v kabině mrtví nebo v bezvědomí.

Půl minuty bylo dost času nato, aby zjistili odpověď

na tu nejdůležitější otázku. Algy ani Bertie tam nebyli,

ani uvnitř letadla, ani nikde venku. A nebyl tam také

nikdo jiný.

Biggles prohlížel kabinu, zatímco Ginger se snažil

signalizovat zprávu Marcelovi. Když Biggles vystoupil z

Douglase, řekl: „Po tom letadle se střílelo. Hlavní nádrže

jsou zasažené. To se mohlo stát buď ve vzduchu, nebo na

zemi, ale já si představuji, že se to stalo na zemi.“

„Proč?“

„Protože kdyby to bylo bývalo ve vzduchu, tak

použitou zbraní by byl palubní kulomet a v tom případě

by tam těch otvorů bylo několik, pokud samozřejmě

nedošlo ke střelbě z veliké vzdálenosti a kulky měly dost

času, aby se hodně rozptýlily. Navíc výstřely padly

odspodu a ne shora nad letadlem.“

„Myslíš, že k tomu mohlo dojít v El Asile?“

„To mohlo, ale nedokážu říct, jestli se to tak opravdu

stalo. Mohlo se to stát, když Algy startoval, nebo když

přistával. Na cestě sem by byl býval Algy sám, na cestě

domů by měl u sebe i Bertieho, bez kterého by se

nevracel. Jedna věc je ale jasná. Nepřítel věděl, že letadlo

neřídí jeden z jejich lidí, protože jinak by po něm

nestříleli.“

„Ty výstřely uvnitř asi padly, když se Algy pral s

Cantonem.“

„Ano, ale Algy potom přistál na letišti Maison

Blanche. Tehdy benzín z palivových nádrží neunikal.“

„Kdyby byli Algy s Bertiem v tomhle letadle a

okolnosti by je přinutily přistát, proč by nečekali, když

162

museli vědět, že se tady objevíme? Museli přece vědět,

že sem přiletíme, když Algy předal pro tebe Marcelovi ty

informace?“

Biggles zavrtěl hlavou. „To nevím. Museli ztrácet

hodně rychle palivo a protože se báli, že se nedostanou

zpátky, sletěli dolů, aby asi opravili trhliny.“

„Mohli je ti chlapi z El Asile pronásledovat a

zajmout?“

„To nemyslím. Proti tomu mluví velice pádné

důkazy. Kdyby tady Algyho s Bertiem obklíčili, tak ti by

se byli bránili, než se nechat zajmout. Tady k žádné bitvě

nedošlo. Jinak bysme tady okolo viděli prázdné

nábojnice. Ani jednu jsem neviděl. A i kdyby je zajali,

ptám se, jestli by je vůbec dopravovali do El Asile nebo

někam jinam? Oni by je byli zastřelili na místě.

Rozhodně byje zastřelili. Proč by je kvůli zastřelení

vozili až na El Asile?“

„Dobrá,“ přemýšlel dál Ginger. „Předpokládejme, že

v tomhle letadle, když přistálo, seděl Algy s Bertiem.

Třeba s sebou neměli vůbec žádnou vodu. Brzo by ji

zoufale potřebovali. Je to možné, že ji šli někam hledat?“

Biggles si zapálil cigaretu. „To se mi nezdá. Algy

není blázen. Ten by si uvědomil nebezpečí, že se ztratí.

Kromě toho dobře ví, že tady nikde kolem žádná voda

kromě El Asile neexistuje. Brzo by mu došlo, že jeho

nejlepší šancí je zůstat pěkně u stroje, protože věděl, že

jeden z nás ho brzo přiletí hledat a rozhodně ho rychle

objeví. Pro mne je největší záhadou tohle. Pokud nedošlo

k žádnému boji, museli odejít na základě vlastního

uvážení. Jestli ano, tak proč nám ale nezanechali žádnou

zprávu, třeba jenom na kusu papíru, abysme věděli, co

dělají?“

163

Ginger hleděl přes beznadějnou dálku pouštní

krajiny. Pokud v ní hledal nějakou inspiraci na odpověď,

tak ji nenašel. Nakonec poznamenal: „Nemůžeme být

daleko od El Asile. Přece by to tam ale nepřepadli sami?“

„Pokud nejsou úplní šílenci, tak ne a já neznám

žádný důvod, proč by měli zešílet.“

„Tak co s tím hodláš dělat?“

„Poletím je hledat,“ rozhodl Biggles. „Nemůžeme

nedělat nic. Jestli odtud odešli pěšky, a to si nedovedu

skutečně představit, tak nebudou daleko.“

„A jestli je neobjevíme?“

„Pak poletím do El Asile. Jsou-li tam ještě živí,

nezůstanou tam dlouho. Záleží to na nás.“

„Zbývá už jenom asi hodina denního světla.“

„To by mělo stačit.“

„A co Joudrier? Jestli už přiletěl do Insalahu, bude

se hněvat, že ho necháváme čekat.“

„Musíme mu poslat zprávu, co se stalo.“

„Ale jak?“

„Zavolám Marcela, aby přistál a pak ho pošlu

zpátky. Tady se dá dobře přistát bez rizika.“ Biggles šel

na otevřené místo a signalizoval stále ještě kroužící

Moraně.

Marcel ho brzo uviděl, pochopil, co se na něm chce

a hned přistál. Zaroloval k nim a hned se ptal: „Co se

stalo?“

„To je přesně to, co bysme rádi zjistili,“ uklidňoval

ho Biggles. „Tady nikdo není.“ Potom Marcela zasvětil

do situace. „Rád bych, abyste odletěl zpátky a pověděl

Joudrierovi, jak jsme se dohodli. Ať pokračuje beze mne.

Třeba sem přiletí, a pokud ano, tak mu tady nechám

164

nějaké znamení. Pokud tady ale žádný signál nebude, tak

mne pravděpodobně najde v El Asile.“

Marcel vypadal vylekaně, ale potom rezignoval. „Do

El Asile! Jestli vás oni zastřelí, já postavím krásný

pomník pro vás,“ sliboval smutně. Pak pokrčil rameny.

„Jako kdyby v poušti nebylo tak už nyní dosti hrobů.“

Biggles se usmál a poklepal ho po rameni. „To je od

vás moc milé, mon ami. Ta představa mě bude útěchou,

až se budu vyhýbat kulkám. Ale teď na takové věci

zapomeňte. Leťte zpátky a vyřiďte Joudrierovi, že se mu

omlouvám, že se všechno tak zauzlilo, ale že nakonec

všechno spolu přece jenom rozmotáme.“

„Bien!“ Bez dalšího slova se Marcel otočil, šel ke

své Moraně a odstartoval.

„Čím častěji se s tím Marcelem potkávám, tím se mi

víc líbí,“ poznamenal Biggles, obraceje se k jejich

Moskytovi. „Proletím celou oblast co nejrychleji a budu

postupovat směrem k oáze,“ vysvětloval Gingerovi.

„Jestli nic nezj istíme do slunce západu, tak poletím na El

Asile.“

„Chceš říct, že tam opravdu přistaneš?“

„Z výšky korun stromů toho asi moc neuvidím.“

Ginger se zadíval kamsi k obzoru. „Je to mrak, co

vidím, nebo co?“ ptal se udiveně. „Neříkej mi, že se tady

snad chystá na déšť!“

Biggles se také zahleděl daným směrem a po chvíli

pomalu řekl: „To není mrak, takové věci tady neexistují.

To je kouř. Kouř nad Ahaggerem. Za chvíli se na to

podíváme z blízka. Tak pojď, ztrácíme drahocenné denní

světlo!“

165

NEPŘÁTELÉ NEBO SPOJENCI?

Proděravělá palivová nádrž je pro každé letadlo v

každé době vážnou záležitostí. Dojde-li k ní zrovna při

přeletu nad takovým vyschlým škraloupem zemské kůry,

jakou pod sebou viděli Bertie a Algy, pak se naděje na

život posádky začínají jevit skutečně velmi pesimisticky.

V letounech typu Douglas D.C.3 jsou dvě hlavní

palivové nádrže umístěné vpředu od centrální vzpěry.

Algy nevěděl, kde přesně byl stroj poškozený. Věděl

jedině, že po podlaze proudí letecký benzín a oslepující

sprška vystřikující pod tlakem do ovzduší znemožňovala

zjistit, kde trhlina je. Emile musel opustit kabinu, aby se

neudusil. Bertie tápal rukama, aby si našel volnou cestu,

ale potom rychle ustoupil, přikrývaje si dlaněmi obličej a

sykaje bolestí. Nebylo možné zjistit dříve než za delší

dobu, jakou rychlostí palivo uniká. Ale jelikož letadlo

nedoplňovalo své palivo od začátku své dlouhé cesty,

nezdálo se pravděpodobné, že by doletělo daleko.

To nebylo ale jediné nebezpečí. Bylo zde další, ještě

znepokojivější. Celé letadlo bylo prosáklé palivem.

Kabina byla už plná benzínových výparů a stačila jediná

jiskřička, aby všechno vyletělo do vzduchu. Když se

Algy podíval na žhavé výfukové plyny svítící jako vždy

do noční temnoty, tak nepříjemně blízko, vysychalo mu v

ústech napětím.

Neměli šanci ten otvor, nebo otvory, něčím ucpat, i

kdyby je nakrásně konečně objevili. De facto bylo zhola

nemožné dělat cokoli s tou havárií za letu a dokud trvá

tma. Alternativou bylo buď letět dál, dokud se letoun

udrží ve vzduchu a riskovat výbuch, nebo sletět dolů na

166

první rovnou plochu, která se nabídne, a tam počkat na

denní světlo, až bude možné provést prozatímní opravy.

Potíž byla ale v tom, jak si Algy uvědomoval, že pokud

by si vybral původní kurz a pokračoval dál, mohly by

motory vypovědět zrovna nad nevhodným terénem a

následovala by nevyhnutelná havárie. Sebemenší porucha

by mohla docela dobře vyvolat explozi, protože takové

selhávající magneto má nepříjemný zvyk naposledy

udělat ještě jednu jiskru.

Algy to řekl Bertiemu, jehož život byl v sázce stejně

jako jeho. Nebylo potřeba nic vysvětlovat, protože Bertie

si byl vědom situace stejně tak dobře jako Algy.

„Já bych letěl na přistání, kamaráde,“ povídá Bertie

bez sebemenšího zaváhání a pro jednou smrtelně vážný.

„Je tady spousta rovných míst. Všiml jsem si jich na

cestě sem.“

„Jestli ale sedneme na měkký písek, tak už se

nezvedneme,“ upozorňoval ho Algy. „Biggles nebo

Marcel nás uvidí, až poletí na oázu. Jsme přesně v jejich

kurzu.“

„Jenže nás může první vidět von Stalhein, jestli nás

poletí hledat.“

„To já risknu, hochu. Radši se postavím proti

Stalheinovi, než abych se tady nahoře usmažil za živa.

Nedovedu si představit, že bysme se dostali až do

Insalahu, takže můžeme klidně přistát třeba tady.“

Algy už nic víc neříkal. Všichni máme hrůzu z ohně.

A piloti pravděpodobně z něho mají největší hrůzu ze

všech lidí, protože navzdory všem možným opatřením

vidí až příliš mnoho letadel a kariér, jak se ocitají v

plamenech. Napětí z toho, když pilotuje člověk letadlo

naplněné vysoce vznětlivou směsí paliva, je vrcholně

167

vyčerpávající, takže byl Algy rád, když mohl přijmout

Bertieho rozhodnutí. Oči zkoumavě měřily poušť sotva

pět set stop pod nimi a hledaly vhodné místo bez

jakýchkoli terénních překážek.

„Tamhle, kamaráde, – nalevo!“ vykřikl právě Bertie.

„Tamhle je místo, které vypadá úplně ideálně pro

přistání!“

Algy provedl tupou zatáčku, pustil berany kupředu a

stáhl plyn. Potom za sebou spálil mosty, jak se tak říká,

když vypnul motory. Hukot motorů okamžitě zmlkl. S

nehybnými vrtulemi se Douglas snášel k zemi jako

fantom, jako temný přízrak, na němž studené světlo

vycházejícího měsíce kreslilo podivné tvary. Nikdo

nepromluvil

ani

slovo.

Algy

vytáhl

podvozek.

Následovala minuta bezdechého napětí. Pokud se ukáže,

že je písek měkký – a to je faktor, který se ze vzduchu,

dokonce i za denního světla, nedá určit – kola se zaboří a

způsobí převrácení stroje.

Kola se ale dotkla terénu s jemným žuchnutím a

Algyho nervy si oddechly, když poskakovala dál. Téměř

bezhlučně pak vyjela na pevný podklad, stroj ztrácel

pomalu rychlost a nakonec zůstal úplně stát.

„Dobrá práce, hochu,“ gratuloval mu Bertie. Ta

slova se rozeznívala neobvykle hlasitě v nastalém tichu.

„Pojďme odtud dál a dáme si cigaretu,“ navrhl Algy.

„Strachy se mi klepou kolena.“

Všichni vystoupili. Když poodešli dostatečně daleko

od nebezpečného stroje, posadili se na písek. Algy vytáhl

cigaretové pouzdro. „To jste si ale vybral špatnou chvíli

na stopování,“ řekl Emilovi s černým humorem.

Jedinou odpovědí mu bylo Emilovo pokrčení ramen.

Seděl tam s rukama v kapsách a zíral nevzrušeně do

168

krajiny, se kterou ho bezpochyby dokonale obeznámila

služba v cizinecké legii.

„Myslím, že se nedá dělat nic jiného, než čekat

dokud nebude dost světla, abysme posoudili škody,“

poznamenal Algy.

„To se tedy nedá, zatraceně nedá,“ souhlasil Bertie.

„Nemá cenu škrtat sirkama nebo podobně.“

„Až se rozední, budeme moci zjistit, kolik šťávy

nám zbylo.“

„Přesně tak. Tohle je pěkně opuštěné místo, co?“

Nikdo neodpovídal. Měsíc už vystoupil daleko nad

horizont, zalévaje celou scenérii modravým světlem a

odhaluje poušť v její osamělé nahotě.

„Tohle má výhodu,“ začal po chvíli Bertie, „že jsme

tady pěkně nápadní, takže by nás Biggles nemusel

přehlédnout, až se sem přižene – víte, co tím chci říct?“

„Budeme ale stejně nápadní pro von Stalheina, nebo

nějakého chlapa s tím vaším Hurikánem, jestli sem přiletí

dřív,“ ozval se ponuře Algy. „To byla pekelná smůla, že

nám trefili tu nádrž. Byla to pekelná smůla, že tam von

Stalhein přistával přesně v ten moment. To se mnou

pořádně otřáslo, když jsem ho uviděl jak sestupuje z toho

Moskyta. To by mě zajímalo, co ten tady dělá?“

„Slyšel jsem, jak křičí něco o Cantonovi,“

rozpomínal se Bertie.

„Ano, to asi bude ono. Podle toho, co říkal

Odenskimu, jeho zpravodajská síť mu hlásila, že je

Canton ve vězení. To ho bezpochyby zaskočilo, protože

když viděl Cantona, jak startuje na přímou cestu do oázy,

musel se divit, jak k tomu asi mohlo dojít. Třeba honem

odletěl do El Asile, aby to prověřil a zjistil, co se děje.

169

Kdyby byl měl jen pět minut zpoždění, nemuseli jsme se

dostat do tohohle průšvihu!“

„A kdyby byl býval přiletěl o pět minut dřív,

nemuseli jsme odstartovat vůbec. Tak to prostě chodí,

kamaráde, tak to prostě chodí,“ opáčil na to filosoficky

Bertie. „To je divné, jak se tady po slunce západu děsně

ochlazuje.“

„To je tím vzduchem. Je tak hrozně suchý,“ vložil se

do toho Emile. „Aby vám býti teplo, musíte lehnout a

přikrýt tělo pískem. Písek zůstává stále horký.“

„Já ze sebe nehodlám dělat králíka a nasypat si plno

toho ďábelského písku do uší,“ prohlásil pevně Bertie.

Potom chvíli nikdo z nich nepromluvil. Jenom tak

seděli v naprostém tichu a čekali na ranní světlo.

Až Emile prolomil mlčení. Vypadal, jako že spí, ale

najednou vyskočil a hrabal se na nohy. „Neštěstí!“ zvolal

prázdným hlasem. „Teď budeme mít smutek! Voila!“

Když se zadíval směrem, kterým ukazoval Francouz,

na měsícem zalitou divočinu, uviděl Algy jakýsi

křivolaký stín směřující přímo k nim. „Co to, u všech

rohatých, jenom může být?“ zeptal se ostře.

170

…Jezdci obklíčili letadlo i jeho posádku…

171

„Arabové,“ odpověděl Emile. „Jenom Tuaregové

odváží až sem. Některý dobrý, některý špatný. Nebojí se

žádného člověk!“

„Tak tedy doufejme, že tohle jsou ti dobří,“

zamručel Bertie.

Nedalo se nic dělat. Jak se stíny blížily, všiml si

Algy, že je tvoří velbloudi, z nichž každý nese

zahaleného jezdce. Bylo jich podle jeho odhadu ne méně

než padesát. Měkce polštářovaná kopyta vydávala

strašidelný zvuk, čím víc se Arabové přibližovali. Byl to

zvuk, jaký ještě v životě nikdy neslyšel. Byl to totiž

jediný zvuk široko daleko. A v tom cílevědomém a

tichém přibližování bylo cosi nervy drásajícího. Bylo

evidentní, že uviděli letadlo. Na tom by nebylo nic

překvapivého. Douglas, jediný předmět na ploché poušti

na míle daleko, byl tak nápadný, jako brouk na bílém

listu papíru. Pozorné oči Tuaregů ho jistě spatřily už na

velikou vzdálenost.

Jak se jezdci blížili, většina se rozdělila na dvě řady,

které se pohybovaly opačným směrem a rychle obklíčily

letadlo i jeho posádku. Potom jich jen pár přijelo až k

místu, kde stáli bílí muži a čekali. Na chování těchto

válečníků pouštní divočiny nebylo nic hrozivého, ale

současně na nich bylo cosi imponujícího v tom, jak si

vedli hrdě a sebevědomě.

„Umíte mluvit jejich řečí?“ zeptal se Algy Emila.

„Myslím, že trochu ano. Uvidíme,“ zněla odpověď.

„Jestli jsou tohle ti chlapíci, na které se střílelo v El

Asile, když se chtěli napít, tak bych řekl, že to

schytáme,“

poznamenal

Bertie

ledově

klidně.

„Nebudeme jim moci zazlívat, když nás odpraví.“

172

Algy, který už na tu nehodu zapomněl, by býval rád,

kdyby se o tom Bertie nezmiňoval, protože to dávalo až

příliš jasně smysl.

Arabové je těsně obstoupili. Bylo to podivuhodné

divadlo, vzbuzující pocit něčeho neskutečného. V

měsíčním světle vypadali velbloudi s jejich jezdci jako

obři. Algy si ke svému zklamání všiml, že každý

bojovník má kopí a ještě pušku.

I když už se velbloudi úplně zastavili, čímž vznikl

před bělochy polokruh, nebezpečné ticho přetrvávalo.

Když Algy vzhlédl, uviděl jedině pár černých očí nad

závojem, který měl každý muž. To, že nemohl promluvit,

vytvářelo nepříjemný dojem naprosté bezmoci.

První promluvil Emile. Co povídal, tomu ani Bertie,

ani Algy samozřejmě nerozuměli. V každém případě se

mu ale dostalo odpovědi, což už něco znamenalo. A

chvíli pokračovala lakonická konverzace hrdelních

zvuků. Potom se Emile obrátil na Algyho a jednoduše

pravil: „Hodlají nás zabiti, protože jim ti bílí muži v údolí

odmítli dát vodu a zastřelili dva jejich válečníkové.“

ProAlgy ho byla tahle informace naprostým šokem,

protože co se týče chování, tak Tuaregové neprojevili

sebemenší známky nepřátelství nebo násilí. „Pověz jim,“

požádal Emila, „že jsme nepřátelé těch mužů v údolí,

kteří jsou zlodějové a vrahové. Poslala nás sem vláda,

abysme je zajali a odvedli pryč. Až tito muži odejdou,

Tuaregové si budou moci vzít vždycky tolik vody, kolik

budou chtít.“

Emile předal tento vzkaz dál. Byl přijat ale s jistými

pochybami. Následovalo trochu diskuze a potom Emile

znovu překládal. „Tuaregové říkají, že jsou na cestě do

oázy, aby ty muže sami zabiti.“

173

„Pověz jim, že jestli to udělají, nastanou problémy.

Na cestě sem jsou francouzští vojáci, aby ty muže zatkli a

odvedli do vězení. Ať Tuaregové počkají. Jestli nás

zabijí, dozvědí se o tom vojáci a voda v údolí bude

zničena.“

Emile předal vzkaz. Následovala další diskuze,

během níž vyšlo najevo, že i mezi Tuaregy existuje

rozdílné mínění.

„Oni tvrdí,“ pokračoval Emile, „že když ušetří naše

životy, tak my půjdeme pro vojáky, aby je potrestali za

to, že zaútočí na oázu.“

„Pověz jim, že když ušetří naše životy, dostanou

odměnu. Můžou pomoct těm vojákům, co přijdou.

Jestliže nás zabijí, určitě dojde k válce proti nim a oáza

bude zničena, a to bude pro Araby moc špatné.“

Další diskuze následovala.

Emile potom pokrčil rameny. „To nemá cenu,

monsieur, oni přísahali mužům těm smrt v údolí za krev,

kterou oni prolili a nezastaví je nic. Aby my sme žádné

varování nedali, musíme s nimi jít. Když my budeme

bojovat na jejich straně, dokáže to, že my jsme nepřátelé

těch mužů v údolí.“

„Řekni jim, že nemůžeme pohnout s letadlem.

Zůstaneme tady. Proč si jinak myslí, že sedíme tady v

poušti?“

„Toto jim jsem řekl, ale oni nevěří.“

„To jim nemám za vinu,“ vložil se do toho Bertie.

„Musíme přiznat, že tihle hoši mají docela slušný důvod,

když jim zastřelili dva jejich muže a tak dále.“

Algy se rychle rozhodl. Pokud šlo o to, být zastřelen

nebo jít s nimi, tak evidentně bylo lépe jít. „Řekni jim, že

174

s nimi půjdeme, protože naším původním cílem bylo s

pomocí vojáků z těch mužů v oáze udělat vězně.“

Samozřejmě ale věděl dobře, že to není ve

skutečnosti vůbec otázka nějakého výběru. Ať se stane

cokoli, Tuaregové nepojedou dál a nenechají je, aby

varovali, jak se domnívají, buď francouzskou posádku v

Insalahu, nebo ty muže v El Asile. Měl jenom jakousi

vágní naději, že dříve, než Arabové zaútočí, stane se

něco, co tomu zabrání. Byl si jistý, že jakmile dostal

Biggles Marcelovu zprávu, vyrazil na cestu, a není

pravděpodobné, že by byl sám.

Nikdo už nehovořil. Arabové je těsně obklopili,

připraveni ihned vyrazit. Emile jim řekl, že musí s nimi, a

protože nemají žádné náhradní velbloudy, budou muset

jít po svých. Dodal sarkasticky, že se Tuaregové vůbec

nebojí, že by se pokusili o útěk.

Začala pouť do El Asile, zatímco zoufale opuštěně

vyhlížející Douglas zůstal na místě přistání. Podle

Algyho odhadu mají před sebou nejméně deset mil

chůze. Nebyl si tím ale rozhodně jistý, protože při letu

byl příliš zaměstnaný těmi problémy s palivem, natož aby

se mohl věnovat ještě i vzdálenostem. Mají před sebou

prostě dalekou procházku, o tom nebylo pochyb.

V praxi vypadala jako bez konce. Jedinou výhodou

bylo, že chladný noční vzduch měl osvěžující účinek,

takže nikdo z nich nepociťoval známky vyčerpání. Algy

přemítal o tom, že pokud měli takovou hroznou smůlu,

byla vyvážená na druhé straně štěstím, že si Emile vybral

místo černého pasažéra zrovna v jejich letadle. Nechtělo

se mu ani pomyslet, co by se bylo bývalo stalo, kdyby

sami s Bertiem zjistili, že jsou obklíčeni Tuaregy a

nejsou schopni se s nimi žádným způsobem domluvit.

175

Pochod pokračoval v naprostém mlčení. Jediným

zvukem byl měkký dusot velbloudů, budící dojem

zvláštní hrdosti i charakteristické atmosféry pouště.

Algyho napadla zvláštní myšlenka, že začali svou

výpravu tím nejmladším dopravním prostředkem, a teď ji

končí tím nejstarším. Chůze teď byla tvrdší, jak se písek

změnil ve skálu, protože jezdci hledali tu nejsnadnější

cestu na jih. Pohoří po obou stranách prozradilo Algymu,

že už se blíží svému cíli.

Ani se nezatěžoval s přemýšlením, co se asi stane,

pokud se jejich útok promění ve skutečnou bitvu, což

ostatně bylo možné, protože Bílí proroci jsou dobře

vyzbrojeni a budou určitě bojovat. Ať ale vyhraje

kterákoli strana, jejich úděl nebude příjemný, tím si byl

až příliš jistý. Pokud je zajmou Proroci, proces bude

velmi krátký.

Co udělají Tuaregové, pokud vyhrají, to je

předmětem spekulace, ale jelikož to horší být nemůže,

tak to bude menší z těch dvou zel. Proto doufal, že

vyhrají Arabové. Ti se evidentně spoléhali na

překvapivost svého útoku a to mu připomnělo ty dvě

předsunuté stráže v údolí. Byl zvědav, jestli o tom

Tuaregové vědí? Jestli ne, jejich útok asi selže. A protože

si to nepřeje, uvažoval Algy, měl by je varovat. Takové

varování jim dokáže, na čí jsou straně. Loktem lehce

strčil do Emila a pošeptal mu svůj návrh.

Emile se vyřítil kupředu, a když se mu podařilo

přivolat pozornost vůdce, chvíli s ním tiše hovořil. Potom

se vrátil na své místo. „Informace byla přijmuta dobře,“

vydechl opět anglicky. „Tuaregové teď o nás myslí

lepší.“

176

Už se chystalo svítání, měsíc balancoval na

horizontu jako obrovitý oranžový kotouč, když se

výprava najednou zastavila. Bez jediného zvuku Arabové

přiměli své velbloudy, aby zalehli a sesedli z nich. Opět

bez jediného slova. Pro Algyho to byla úžasná ukázka

disciplíny mezi muži, pro které ortodoxní vojenský

výcvik byl něco neznámého. Nedokázal si představit, že

by se bělošské oddíly dokázaly chovat podobně. Ale to je

tím, přemítal dál, že tady ticho znamená všechno. Vtom

řídkém a suchém vzduchu se i ten nejslabší zvuk stokrát

zesiluje.

Algy, Bertie, a Emile jen tak mlčky stáli, pozorujíce

přípravy na útok. Nikdo si jich nevšímal. Jako kdyby

vůbec neexistovali. Arabové se rozdělili do malých

skupinek a jako duchové mizeli ve skalách před nimi.

Nakonec jich zůstalo jenom pár hlídat velbloudy.

To neznamená, že Algy sledoval všechny ty

přípravy bez veškerých pochyb. I když odhlédl od

morálních kvalit těch lidí v údolí, jsou to konec konců

přece jenom také běloši a ti budou napadeni a

pravděpodobně i pobiti. Někteří z nich rozhodně zemřou.

Je pravda, že současný stav je výsledkem jejich vlastní

hlouposti, ale to natomfaktu nic nemění. Cítil se tudíž

celý nesvůj, ale současně neviděl, co by se dalo jiného

podniknout. A ať udělají cokoli, stejně dojde k útoku. Ať

udělají cokoli, co by jej zmařilo, i kdyby to třeba byl

jejich protest, Arabové by to brali jako nepřátelský čin, z

čehož by pro ně pak vyplynuly katastrofální následky.

Vyšlo z toho nakonec následující: kdyby to bývalo šlo,

byl by ty lidi varoval, ale je nelogické obětovat svůj

vlastní život v dětinském pokusu zachránit muže, kteří by

177

ho při vhodné příležitosti bez nejmenších skrupulí zabili.

De facto se ho přece von Stalhein už zabít pokusil.

Algy tedy nedělal nic. Jenom seděl na příhodném

kusu skály a čekal, co se asi přihodí. Tam se k němu

přidali Bertie a Emile. Neměli si co říci, a tak nic

neříkali.

Čekání je začalo znervózňovat. To ticho, ta absolutní

nepřítomnost jakéhokoli zvuku, byla jakýmsi zvláštním

pocitem, něčím mimo tento svět s jeho rušnými městy,

něčím z velkých prostor prázdného vesmíru.

Najednou to všechno skončilo, jakmile první

paprsek předběžného svítání propašoval na východní

oblohu slabě růžový opar. Pak následoval ranní vítr,

hlasitě oddechující po cestě pouští. Vzhůru vystřelil

paprsek světla a s ním přišla i ozvěna výstřelu, tak

pronikavého a hlasitého, až se Algyho nervy rozechvěly,

jako najednou uvolněná ocelová pružina. Ten jeden

výstřel následovala pak celá salva.

Algy pohlédl na Bertieho. „Už jdou do toho,“

poznamenal šeptem.

178

SLUNCE DIKTÁTOR

Jakmile byl jednou zahájen, rozvinul se útok ve

značně silnou přestřelku, jejíž hluk zcela eliminoval

nutnost, aby Bertie a Algy zachovávali naprosté ticho.

Rachot pušek byl teď téměř nepřetržitý. Občas byl

přerušen nějakým výkřikem – Algy myslel, že od

některého z těch bílých obránců. Stráž Tuaregů u

velbloudů stála za svými zvířaty jako sochy, zjevně

naprosto lhostejná k tomu, co se právě dělo.

„Ani jsem si neuvědomil, že jsme tak blízko u toho

údolí,“ povídá Algy Bertiemu. „To musí být hned tamhle

za tím hřebenem.“

„Jestli se Biggles nebo někdo z těch Francouzů

objeví uprostřed téhle vřavy, tak ho asi napadne, že jsme

tady rozpoutali pěkné divadlo,“ poznamenal Bertie.

Algy si myslel totéž. Zajímalo ho, co by se asi stalo,

kdyby teď Biggles opravdu přiletěl, protože jestli by měl

v úmyslu přistát, tak to se dalo provést pouze na jediném

vhodném místě a to uprostřed toho údolí. Všude kolem

byl jinak terén nerovný, spíše samé skály a kameny než

písek, a ještě k tomu mezi nízkými vrchy samá prasklina.

Neozývaly se žádné signály, jak asi probíhá to

vzájemné střetnutí, ačkoli když se ozval zvuk samopalu

nebo nějakého kulometu, Bertie poznamenal zcela

zbytečně: „Vsadím se, že tohle se Tuaregům asi nebude

moc líbit.“

Algy neodpovídal. Vyskočil, když se slyšitelně

ozval nad válečným třeskem ještě jiný zvuk. Byl to

rachot leteckých motorů. Značně ho vyděsilo, když se mu

najednou do zorného pole vřítil Moskyt, ale ne ze směru,

179

který očekával, nýbrž přímo z údolí. Letěl tak nízko, že

se Algy až sehnul v obavě, že se jedno z kol stále ještě

nezataženého podvozku chystá zasáhnout skálu, a v tom

případě by letadlo spadlo rovnou na ně.

Podvozek ale minul skaliska o pár palců a za pár

sekund už bylo letadlo z dohledu za vystouplým

horizontem, letíc sice neurovnaně, ale velmi svižně, jako

netopýr z brány pekel.

„To bude von Stalhein na útěku,“ poznamenal Algy.

„To mi věřte. No, až přijede domů, asi zažije šok – totiž

jestli poletí na Plaine de la Crau.“

Střílení už teď bylo jenom sporadické. Za chvíli se

na modrou oblohu začal plížit vlnivý pruh černého kouře.

Část z něho zachytil větrný proud a vracel jej zpátky dolů

do údolí.

„To je nafta,“ prohlásil Algy. „Tuaregové asi zapálili

buď cisterny, nebo stroje.“

„Rozhodně kouř stoupá z nullahu, kde všechno

skladovali,“ přitakal Bertie.

Ještě bylo vypáleno pár dalších výstřelů a pak bitva

pomalu umlkala. Tuaregští válečníci se začali po malých

skupinkách vracet zpátky, někteří kulhali, několik

pomáhalo ostatním, zjevně raněným. Šli ke svým

velbloudům a tam zůstali čekat.

Algy si pomyslel, že jich pár chybí. Když se po

chvíli už nikdo neobjevil, Arabové v tichosti nasedli a

odjeli pryč. Stále ještě nepromluvili ano slovo, ani nikdo

neprojevoval známky nějakých pocitů, aby ukázali, jak to

všechno probíhalo.

Bertie vyskočil. „U Joviše! Oni nás tady chtějí

nechat!“

180

„Mohli nám udělat něco daleko horšího,“ odpověděl

mu Algy. „Předpokládám, že se s námi nechtějí

obtěžovat.“

„Ale kamaráde, my sami nedokážeme najít cestu k

letadlu!“ vykřikl Bertie.

„To bysme museli zešílet, abysme se o to vůbec

pokoušeli, obzvlášť, když nemáme žádnou vodu,“

odpověděl Algy. „Jediná voda je tam dole v údolí a u té

já zůstanu co nejblíž. Nevydrželi bysme čtyřiadvacet

hodin bez vody.“

„Takto abysme se radši šli podívat, co se stalo,“

navrhoval Bertie.

Všichni tři se potom dali směrem k hřebeni, který

jim zabraňoval v rozhledu a pod nímž, jak vzápětí zjistili,

spadal příkrý sráz do údolí, asi tak sto stop dolů. Algy jej

dosáhl první a rozhlédl se kolem – neopatrně, jak si

okamžitě uvědomil, když se nepříjemně blízko rozplácla

o kámen kulka.

„Všichni tedy mrtví nejsou,“ prohodil zcela zbytečně

Bertie.

Algy se odplazil zpátky do bezpečí. „Ne. A jestli to

necháme takhle, tak jsme v průšvihu.“

„Proč?“

„Nemůžeme tady přece jen tak sedět. Musíme se

dostat k vodě.“

Bertie vypadal užasle. „To je tedy pěkně

nepříjemné! Jestli tu zůstaneme, tak se usmažíme. Jestli

se pokusíme projít, zastřelí nás. Ale je tu jedna možnost,

hochu. Jestli jim zapálili stroje, tak se tihle syčáci

nemůžou dostat pryč.“

„Ale my také ne.“

181

„Zůstanou tady trčet – absolutně přišpendlení k zemi

a tak dále.“

„To nám moc nepomůže.“

„Toje tedy pravda, kamaráde, až příliš pravda. Tak

co tedy s tím budeme dělat?“ Bertie si zběsile čistil

monokl. „Já chci pít.“

„Jestli vystrčíš hlavu přes tady ten hřeben, tak

jediné, co dostaneš, bude kulka.“

„Musíme zjistit, co se vlastně v údolí stalo.“

„Počkej moment.“ Algy se vysoukal o kus dál a

opatrně vyhlédl mezi dvěma kameny. Skrz plazící se

kouř mlhavě rozeznával několik ležících těl, jak bílých,

tak hnědých. Nikdo se nehýbal, z čehož usoudil, že ti, co

přežili útok Tuaregů, se schovali v budovách. Obrátil se k

ostatním. „Moc toho není vidět,“ oznámil jim věcně.

„Proroci se schovali dovnitř a předpokládám, že si ani

neuvědomují, že Tuaregové jsou už pryč. Doufám, že si

to budou myslet dál, protože kdyby poznali, že jsme tady

sami, brzy by si pro nás došli.“

„Takže je v tom musíme nechat, dokud se neobjeví

Biggles nebo Joudrier, aby je vytáhli ven,“ navrhoval

Bertie.

„To je všechno moc pěkné, ale celý den bez vody

nevydržíme.“

„Jestli na ně vystřelíme pokaždé, když se pokusí

dostat vodu, tak nebudou mít pití ani oni.“

„Jenže, jak už jsem říkal, to naši žízeň neuhasí. V

každém případě se svojí pistolí toho moc nenadělám. A

to je jediná zbraň, kterou máme.“

„Co kdybysme najednou vyrazili a popadli zbraně

některých těch chlápků, co už odešli ke všem svatým?“

182

Algy se tvářil pochybovačně. „Tohle není vhodný

úkryt před kulkami. Já bych spíš byl pro to, abysme

zůstali v bezpečí a počkali na jejich první krok. Kdyby

nás zahlédli, mohli by se dovtípit, že Tuaregové už

odešli.“

„Tak dobrá, kamaráde, ať je po tvém,“ souhlasil

Bertie. „Počkáme, až se ukáže Biggles.“

Pak následovala dlouhá přestávka v konverzaci, a

jelikož slunce teď silně pálilo, přesunuli se o kus dál na

příkrý sráz, na jehož jedné straně byl stále ještě úzký

pruh stínu.

„Nemáme naději se z tohohle dostat, dokud nepřiletí

Biggles,“ ozval se opět Algy, který o té věci trochu

popřemýšlel. „Co mi dělá starosti je, co udělá, až se sem

dostane? Jediným možným místem pro přistání je jenom

to údolí a jestli sletí dolů, tak ho mohou zastřelit ještě než

získá vůbec představu, co se tu vlastně děje.“

„U Joviše! Máš absolutně pravdu!“ reagoval

bouřlivě Bertie a vypadal značně vylekaně. „Tomu

musíme zabránit!“

„Trochu jsem o tom přemýšlel,“ pokračoval Algy.

„Mně se to jeví tak, že nejlepší, co můžeme udělat bude,

když zůstaneme ležet, kde jsme, dokud ho neuslyšíme,

potom vyskočíme na vrcholek některého toho kopce tady

a začneme na něho mávat košilí nebo čím. Když nás tady

uvidí, uvědomí si, že je tady něco v nepořádku.“

„To zní správně,“ uznal Bertie.

Konverzace opět ustala, zatímco se slunce blížilo k

zenitu a mučilo zemi svými nemilosrdnými paprsky. Stín

útesu se vytrácel a když měli slunce přímo nad hlavou, už

z něho nic nezbylo. Stín ostatně nebyl nikde. Algy, který

se nechtěl ukázat jako první, kdo si stěžuje, držel se, jak

183

jen mohl, ale po delší chvíli, když zjistil, že už se to v

jeho poloze nedá vydržet, byl donucen promluvit: „Tohle

nemá cenu. Já se tady peču zaživa. Jestli tady zůstaneme,

tak to pekelné slunce nás úplně usmaží!“

Bertie přikývl: „Já jsem úplně vysušený. Jak říkáš,

hochu, nemá to cenu. Budeme se muset hnout. Cokoli

jiného je lepší než tohle.“

Vstali a po chvíli chůze měli štěstí, že našli malou

průrvu, do které slunce ještě neproniklo. Tam se všichni

tři skrčili. Nikdo se nezmínil o vodě, přestože každý

věděl, že všichni hodně trpí žízní. Bertieho poznámka o

tom vysušení byla do písmene pravdivá.

Ubíhal čas a slunce si vypalovalo svou denní dráhu

oblohou. Jeho paprsky objevily i malou průrvu a teď ji

bombardovaly svými ohnivými střelami.

„Právě mě napadla hrozná věc,“ řekl po chvíli Algy.

„A co?“ těžce procedil opuchlými rty Bertie.

„Třeba je Biggles v Insalahu a čeká tam na nás!“

„Proč by měl čekat?“

„Třeba si myslí, když ví, že jsme tady, že kdyby sem

najednou vtrhnul, že by něco způsobil – ztížil by nám náš

útěk.“

Bertie přikývl. „To mě vůbec nenapadlo. V tom

případě ale nemá cenu, abysme tady seděli.“

Ale přesto seděli ještě dál, protože nevěděli co dělat.

Nakonec vstal Algy. „Já se jdu podívat, jestli někde

nenajdu nějakou jeskyni nebo tak. Musíme se dostat pryč

z tohohle slunce, nebo to nepřežijeme ani do večera. Já

osobně bych kvůli vodě riskoval všecko.“

Drželi se dál od hřebenu a šli zase o kus cesty dál.

Teď se slunce už začínalo klonit k západu a současně se

vynořovaly znovu úzké stíny. Ale místa, kam svítilo

184

slunce předtím, byla tak rozžhavená, že se na ně nedalo

vůbec sednout.

„Kdybysme měli pušky,“ začal Bertie, „Risknul

bych útok na to údolí. Nebo bysme je mohli nějak

odlákat, zatímco by někdo nabral vodu.“

„Jenže žádné pušky nemáme,“ netrpělivě ho přerušil

Algy.

Emile, který se zatím neúčastnil žádné konverzace,

se vydal trochu prozkoumat okolí na vlastní pěst. Když

se pak vrátil, oznámil jim následující: u ústí rokle, kde

parkovaly stroje, leží několik zastřelených mužů. Kolem

nich se válejí jejich pušky. Je tam také dost kouře,

pravděpodobně dost na to, aby je kryl, až budou sbírat ty

zbraně. On sám byl ochoten se pokusit je získat.

„Půjdeme všichni,“ prohlásil Algy. „Jenom ještě

okamžik.“ Vystřelil ze své automatické pistole směrem k

údolí. „Aby si mysleli, že Tuaregové jsou ještě pořád

tady a zůstali ještě uvnitř.“

Nepředstavovali si nic zvlášť příjemného jako

výsledek svého výpadu, když se vydali podél údolí a

drželi se více méně paralelně, ale zároveň bezpečně

daleko od horní hrany hřebenu. Přitom narazili na svůj

první objev. Nebylo to nic příjemného. Bylo to tělo

bělocha, zjevně jednoho ze strážců údolí. Bohužel neměl

u sebe ani pušku, ani náboje. Emile se domníval, že je

vzali s sebou Tuaregové, protože v poušti se za tyhle věci

platí velké peníze.

Pokračovali tedy dál a po chvíli našli místo, ze

kterého se dal provést předběžný průzkum jejich cíle.

Mezi nimi a místem, kde v údolí byly budovy, stála

menší skalka. Tady se opět naskytl tragický obraz. Poblíž

vstupu do rokle ležela, tak jak padla k zemi, různá těla.

185

Byla mezi nimi těla dvou Arabů. Jejich zbraně tady

zůstaly a ležely vedle jejich vlastníků, kteří je už nikdy

nebudou potřebovat. Jinak ale samotná rokle byla obraz

absolutní zkázy. Všechno tam bylo spálené a ještě se z

toho kouřilo. Skrz černou mlhu probleskoval trup

nějakého letadla.

„Mimochodem, nevypadá to tady tak, že by se dalo

říct, že se to tady hemží kozorohama,“ poznamenal

Bertie.

„Já bych řekl, že je všechny už dávno zlikvidovali,“

podotkl suše Algy. Chvíli si prohlížel mrtvá těla. Pak

najednou prohlásil: „Vezmeme si, pro co jsme sem přišli

a vypadneme. Z tohohle se stává mnohem horší

záležitost, než jsem čekal. Díky Bohu, že bude slunce

brzo za těmi kopci! Ten nejhorší žár máme za sebou, ale

potřebujeme vodu.“

Bertie ho chytil za loket a pak ukázal jedním

směrem. „To zatraceně vypadá, jako že tamhle leží

Odenskij!“

Algy pohlédl tím směrem. Aj ak se tak díval,

připadalo mu, že se to tělo pohnulo. „Ať je to kdokoli, je

ještě živý. Měli bysme se na něj mrknout. Ale pozor na

triky.“

Obezřetně postupovali k předmětu svého zájmu a

cestou sbírali pušky a munici.

„Je to Odenskij,“ řekl nakonec Bertie. „Asi s

ostatními vyrazil ven, aby udrželi Araby mimo rokli.“

Raněný muž asi slyšel jejich konverzaci, protože

namáhavě trochu pozvedl hlavu a zasténal: „Vodu…“

Algy k němu přispěchal. „Co je s vámi, Odenskij?“

„Vodu, dejte mi vodu.“

186

Algymu bylo jasné, že ten muž je ve špatném stavu.

S hrůzou si uvědomil, že tam takhle ležel celý den. Jeho

vlastní lidé ho tam nechali, nebo se prostě nenamáhali ho

hledat. Takové brutální chování Algyho rozčílilo.

„Vodu,“ prosil Odenskij.

„Žádnou nemám,“ odpověděl suše Algy. Potom ho

zběžně prohlédl. „Dostal to do břicha, nemá šanci,“

oznámil potom stranou Bertiemu.

„Ty krysy, ty špinavý krysy!“ zdálo se, že Odenskij

chroptí.

„Už odešli,“ řekl Algy v domnění, že Odenskij má

samozřejmě na mysli Tuaregy.

„Zachránit si vlastní krky… jedině na tom jim

záleží.“

Mysl raněného muže se už začala ubírat směrem,

odkud není návratu.

Algy si klekl na koleno a zamračil se. „O kom to

mluvíte?“

„O von Stalheinovi a Grootovi.“

„Chcete říct, že vás tu nechali?“

„Von Stalhein mě střelil.“

„Postřelil!“ To bylo něco, co Algy rozhodně

neočekával. Na čele se mu objevily vrásky nedůvěry a

pochybností. „Proč by měl po vás střílet?“

Vypadalo to, jako kdyby umírajícímu muži vlil sílu

do žil hněv. „Viděl jsem je, jak se plazí pryč směrem k

rokli. Opustili nás a my jsme zatím měli úkol držet

Araby, aby mohli odtud utíkat, bestie! Já šel za nima.

Von Stalhein mi říká, jdi zpátky. Letadlo ponese jenom

dva, říká. Já mu říkám, jsi zbabělec. Pak vytáhne zbraň a

práskne to do mne. Utek s Grootem… a mne tu nechal!

Vodu…dejte mi vodu…“

187

„Proč vám nepřišli na pomoc vaši lidé?“ zeptal se

Algy rozhněvaně.

„Oni přišli – pro klíče… od kantýny…“ zněla

šokující odpověď.

Tvář, se kterou se Algy obrátil na Bertieho, byla

smrtelně bledá a zkřivená zuřivostí. „To je příšerné!

Musíme tomuhle zatracenému chlapovi sehnat něco k

pití. Už dlouho nevydrží, sakra!“

Z budov za rohem se sem donesl zvuk vyřvávané

oplzlé odrhovačky. „No, věřil bys tomu?“ procedil Algy

mezi zuby. „Oni najdou Odenského, vezmou mu klíče od

kantýny a jeho tady klidně nechají! Teď jsou všichni

opilí. Žádný div, že si s námi nedělali starosti. To je tedy

ale banda sviní! Zkusíme sehnat trochu vody.“

„Studna je nahoře hned u palem,“ nabízel se Bertie.

Algy vyběhl směrem ke skalce a vyhlédl, skryt za ní,

kupředu. Večerní stíny teď rozostřovaly celkový obraz,

ale přesto viděl jasně dvě nebo tři postavy ležící u palem.

Nikde se nic ani nehnulo. „Myslím, že bysme to mohli

dokázat,“ řekl. „Stojí to za to riziko.“

„Já vím, kde schovávají kanystr,“ řekl Emile a než

ho mohl kdokoli zarazit, sehnul se k zemi a vyběhl k

palmám.

Algy přiklekl na jedno koleno a rychle nabíjel svou

pušku, zamířil a čekal. „Jestli se něco hne, tak střílej,“

přikázal Bertiemu příkře.

Fakt, že na Emila nikdo nestřílel, dokud nebyl téměř

zpátky, byl zčásti způsoben náhlou událostí, která ač ne

neočekávaná, když přišla, měla zcela demoralizující

dopad. S řevem se do údolí vřítil najednou jeden Moskyt.

Algyho pozornost byla částečně rozdělena mezi letoun a

Emila, který dobíhal s deštěm kulek v patách. V rukách

188

držel kanystr s vodou a těžce oddechuje jej podal

Algymu.

Algy pospíchal k Odenskému, ale najednou se

zastavil. „Příliš pozdě,“ řekl tiše. „Je po něm.“

„Dáme tu vodu někam na bezpečné místo, kde se k

ní můžeme dostat,“ navrhl Algy prakticky.

Když se všichni pořádně napili, provedl svůj návrh,

ale mnohem víc ho teď zajímalo to letadlo, ve kterém

poznal Bigglesův stroj. Jeho přílet znovu oživil problém,

se kterým se už nějakou dobu tak trápil. Ne že by mohl

něco dělat. Nemělo cenu mávat a očekávat, že ho uvidí.

Nakonec se přidržel původního plánu. Jak se letadlo

chystalo přistát a on očekával, že přistane, Bertie a Emile

zahájili palbu na kantýnu. Z nějakého dosud neznámého

důvodu jejich palba nevyvolala žádnou mohutnou reakci

a jeden či dva výstřely, které padly odtamtud, neměly

žádný účinek.

Moskyt usedl doprostřed údolí s nosem směrem k

rokli. Algy odhodil veškerou obezřetnost a vyběhl k

letadlu, freneticky mávaje. Že byl spatřen, bylo hned

evidentní podle toho, že se rozeřval motor a Moskyt se

vyřítil k němu s ocasem ve vzduchu.

Samotný hluk už musel prozradit Bigglesovi, co se

děje, protože Bertie a Emile stříleli na kantýnu jak

nejrychleji mohli nabíjet. A fakt, že byli zrovna tady,

musel Bigglesovi určitě také něco napovědět. V každém

případě v odpověď na Algyho zuřivé mávání jel Biggles

se strojem dál, až se skryl za skalku. Potom v patách s

Gingerem seskočil a běžel do úkrytu. Ve tváři měl

vepsánu jednu velkou otázku. Pohlédl směrem ke

kouřícím troskám v roklině, na kolem ležící těla a pak

189

jeho zrak spočinul na Algym. „Co se to tady děje, u

všech čertů?!“ vyštěkl na něho.

„To se mě ptej,“ odvětil Algy. „My si tady pěkně

užíváme!“

„To vidím,“ odpověděl ponuře Biggles. „Nevím,

jestli z toho bude mít Joudrier zrovna radost, až sem

přiletí.“

„Kamaráde, my jsme to nezačali,“ protestoval

Bertie.

„A kdo tedy?“

„Banda Arabů to tady přepadla. My jsme jim to

rozmlouvali, ale ani si nás nevšimli – že ne, Algy?“

Algy zavrtěl hlavou. „Absolutně ne.“

„Měli byste mě radši pořádně do všeho zasvětit,

abych věděl, co mám říkat, až sem dorazí Joudrier,“

žádal Biggles. „Mně to připadá, jako když jste ho

připravili o všechnu legraci.“

„Můžeš vsadit svůj sladký život na to, že jsme si to

nevybrali,“ odpověděl srdečně Algy.

Potom Bigglesovi všechno vyprávěl.

Byla už skoro tma, když skončil. A těsně předtím v

dálce uslyšeli letadlo.

První se objevila Marcelova Morana těsně sledovaná

Dakotou, kterou zjevně doprovázela. Marcel sletěl

střemhlav dolů, proletěl údolím, ve stoupavé zatáčce se

obrátil a pak vletěl zpátky stranou údolí. Těsně než se

jeho podvozek dotkl země, se objevila Dakota a vzduch

se otřásal vibracemi motorů.

„To vypadá jako začátek konce,“ poznamenal

Biggles, který stál opodál a všechno sledoval.

„Neměli bysme je varovat, že se na ně možná bude

střílet?“ zeptal se Ginger.

190

„Já si myslím, že tady asi už moc střílení nebude,“

odpověděl mu Biggles. „Až tihle falešní proroci uvidí své

protivníky, vhodí do ringu ručník. Určitě si uvědomují,

že bez dopravy se odtud nikdy nedostanou a jestli zastřelí

policistu, takto zrovna nebude polehčující okolnost.“

Stalo se to téměř tak, jakBiggles předpovídal. Když

Marcel přistál, uviděl Moskyta a roloval až k němu. Za

ním následovala pomalu Dakota a vyklopila překvapivé

množství gendarmů. Bylo jasné, že Joudrier nechce nic

riskovat.

Policie pak ze všech stran obklíčila budovy v údolí.

Ti, kdo tam už byli, se k té operaci připojili, aby viděli,

jak to dopadne, i když nakonec všechno vypadalo jinak,

než si představovali. Padl jenom jeden nebo dva výstřely

a jeden z gendarmů byl zasažen do stehna. To byl jediný

zraněný.

Když došlo k závěrečnému útoku na kantýnu,

naskytl se zrakům zúčastněných velmi neobvyklý obraz.

Okamžik byl Joudrier šokem bez sebe. „A my jsme si

mysleli, že toto je náboženská obec!“ vykřikl a rozhodil v

úžasu ruce. Jeho podráždění bylo zcela pochopitelné. Z

devíti lidí, kteří přežili útok Tuaregů, nebyl ani jeden

střízlivý. Pět jich leželo na podlaze, absolutně bez sebe.

Láhve a sklenice se povalovaly všude kolem jako svědek

těch fantastických orgií, které se tady odehrály.

„To je ale banda!“ vydechl Biggles. „Pane na nebi,

to je banda! Když se obvykle rozpadá banda

kriminálníků, tak lítají třísky, ale něco takového jsem

ještě nikdy neviděl!“

Přišel k němu Joudrier. „Dnes v noci tady

zůstáváme. Zítra budeme uklízet.“

191

„My zůstaneme, abysme byli při tom,“ odpověděl

Biggles. „Jsme rádi, že to uděláte vy. Já pořád ještě

doufám, že najdu našim přátelům v Austrálii to zlato.“

Obrátil se k Bertiemu. „Ty se tady vyznáš, najdi nám

nějaké místo k přenocování.“

192

KONEC STOPY

Následující den spatřil konec oázy El Asile jakožto

bělošské osady, ať již náboženské nebo jakékoli jiné.

Kapitán Joudrier, jako vyšší francouzský představitel

spolu s Marcelem jako asistentem, se chopili velení, a tak

Biggles a jeho přátelé byli de facto pouhými diváky.

Potřebovali si ostatně odpočinout, protože od začátku

tohoto případu překonali obrovské vzdálenosti, což

ostatně Biggles předpověděl, že se stane, budou-li se

odehrávat velké kriminální aféry s využitím letadel.

Mrtví „proroci“ byli pohřbeni společně s Tuaregy,

kteří zemřeli při uskutečňování své pomsty. Zbývající

běloši byli s náramky naloženi do Dakoty s ozbrojenou

stráží a dopraveni do Alžíru. Posléze byli převezeni dál

do Paříže, kde s nimi bylo naloženo podle jejich zločinů.

A jak se tak často stává, v závěru se obrátili tihle

nešťastníci jeden proti druhému, doufajíce v lehčí trest,

ale s výsledkem, že nechybělo dostatek svědectví, aby

mohli být usvědčeni.

Bigglesův hlavní zájem – vlastně jeho jediný

zbývající zájem v El Asile – bylo teď jak vypátrat to

uloupené australské zlato, o němž byl přesvědčen, že tam

někde musí být. To zlato bylo stále obklopeno

tajemstvím. Nikdo z něho nikdy neviděl ani jediný

kousek. Podle Bigglese nebylo absolutně nejmenší

pochyby, že za tu loupež je zodpovědný gang pana

hraběte, jenomže víra není důkaz a důkaz je to, co si žádá

soud. Stačila by jedna jediná unce a znalec by brzy přišel

na to, odkud pochází. Jenomže nikdo žádné zlato nenašel.

Jediný materiál, o kterém se vědělo, že se přepravuje, byl

193

ten černý prášek označovaný jako hnojivo. Ve vile

Hirondelle toho našli velké množství. Trochu ho našli i v

tom Douglasu, kterého zanechal Algy v poušti.

Biggles se nad touhle hádankou hodně zamýšlel.

Ještě neměl příležitost tu látku prozkoumat a tak byl rád,

když ho Joudrier zavolal a sdělil mu, že našli další

množství a on by rád znal jeho názor.

Všichni šli do osaměle stojící kamenné budovy,

původní budovy postavené panem Bourdauem, kde ten

prášek našli.

Velká místnost, do které je právě Joudrier vedl,

obsahovala zařízení na první pohled nemající žádnou

souvislost s možnou činností uprostřed osamělé oázy.

Tvořila cosi mezi laboratoří a slévárnou. Byla tady

taková dlouhá lavice, na níž stála malá tavící pec

vytápěná plynovou bombou na zemi pod ní. Kolem

ležely poházené keramické nádoby, kelímkové kleště a

další nejrůznější nářadí obvykle užívané při práci tohoto

druhu. Opřeny o zeď byly dvě velké plechovky, či spíše

plechové vany obsahující jakousi tekutinu. Vedle bylo

několik proutím obalených demižonů, z nichž některé

byly prázdné a některé také s jakousi tekutinou. Na stole

ležela krabice obsahují neurčitý bílý prášek. A konečně

na zemi bylo pár malých jutových pytlů obsahujících,

podle nápisů velkým písmem na nich, jakési umělé

hnojivo. Opodál leželo několik pytlů prázdných. Byly tu

také ještě i jiné věci, ale ty není potřeba popisovat.

Vzduch v místnosti byl ztěžklý kyselým zápachem, který

Gingerovi připomínal chlór. Biggles se zvědavým

výrazem ve tváři všechny ty věci prozkoumal. „Well,

well,“ poznamenal nakonec tiše.

194

„Emile mi říkal, že Odenskij je chemik. Když to

někdo potřeboval, tak nahrazoval i doktora,“ ozval se

Bertie. „Vypadá to, že se tady ve volném čase bavil.“

„Bavil?“ odpověděl mu s úsměvem Biggles. „Tady

to je jeho pravé pracoviště. A tohle vybavení bylo jeho

chirurgickými nástroji. Samozřejmě, že ta látka není

žádné umělé hnojivo, i když by to tak mohlo působit u

lidí, kteří nevědí to, co víme my. Podívejme se, jestli se

nám podaří zjistit, co to opravdu je.“ Obrátil se na

Joudriera. „S vaším dovolením, pane kapitáne, se

pokusím o experiment, který jsem jednou viděl předvádět

v laboratoři ve škole, když jsem byl ještě kluk. Doufám,

že jsem nezapomněl na všechny podrobnosti.“

V nastalém tichu, sledován zraky všech přítomných,

zapálil hořáky jedné z pecí a ztlumil plamen. Potom vzal

kelímkové kleště a naplnil keramickou nádobu trochou

tekutiny, obsažené v jedné z těch plechových van. Tu

postavil na plamen.

„Co je to za tekutinu?“ ptal se Ginger.

„Nikdy nepřerušuj žádné kouzlo uprostřed,“ odvětil

vážně Biggles. Potom se ale usmál. „Jelikož vím, že ty

trpíš netrpělivostí, raději ti to prozradím. Jestli je můj

odhad správný, tak je většina z toho zlato.“

Dokonce i Joudrier se však tvářil udiveně a trochu

skepticky nad takovou odpovědí.

Nikdo nepromluvil, zatímco Biggles přidával k té

tekutině trochu bílého prášku z krabice.

„Co je to za látku?“ chtěl zase vědět Ginger.

„Není na tom nic napsané, ale jestli je tohle

vybavení to, co si myslím, že je, tak by to měl být síran

železnatý. Dávejte pozor. Aha!“ Zvolal vítězně.

195

Kupředu se natahující diváci náhle viděli, jak se na

dně nádoby objevuje hnědý prášek.

„Co je to?“ neudržel se Ginger.

„Hnojivo,“

odpověděl

sarkasticky

Biggles.

„Nepospíchej.“ Odlil tekutinu, vrátil nádobu nad plamen

a otevřel kohout. Prášek se ustálil do podoby kruhu zlaté

barvy. Ten Biggles vylil na lavici. „Nemusíte se mne ani

ptát, co je tohle,“ zahlaholil a pohlédl na Gingera.

„Zlato!“

„Zcela správně. To je to zlato, co vykopali tam v

dole Barula Creek.“

„Člověk nikdy neví, kdy se mu hodí taková trocha

jednoduché chemie, kterou se učil kdysi ve škole,“

prohlásil Biggles a úsměv v jeho tváři teď přímo zářil.

„Směs kyseliny dusičné a kyseliny solné při bodu varu je

jednou

z

mála

věcí,

které

rozpouštějí

zlato.

Předpokládám, že ty demižony tamhle obsahují kyselinu.

Zrovna moc lidí nepozná zlato v jeho tekuté formě. Ale

jelikož by nebylo jednoduché jej takto přepravovat, naši

proročtí přátelé jej proměnili v látku, která se dá snadno

pokládat za umělé hnojivo zvané zásaditá truska. Když k

té tekutině přidáte síran železnatý, vysráží se zlato – ale

už jste sami viděli, co se stalo. Když jsem sraženinu

zahřál, vrátila se ke své původní formě zlatého kovu.“

Hodil kleště na lavici.

„Teď už je všechno dost jasné,“ pokračoval potom

zapaluje si cigaretu. „Zlato se přísně registruje,

kontroluje a znovu kontroluje v každé zemi na světě.

Kradené zlato je jako náklad příliš horké, totiž alespoň v

jeho obvyklé formě, což si každý velice dobře

uvědomuje. Žádné letadlo by se s ním na palubě

neodvážilo nikde přistát. Se zlatem na palubě by každé

196

letadlo po přistání mělo co dělat, aby se všechno

vysvětlilo. A to samé by se dělo s pozemním

transportem. Takže hrabě vymyslel plán, jak je udělat

neviditelné. Nebo to možná byl nápad Odenského. Byl to

takový primitivní trik. Vzpomeňte si, že s ním

nemanipuloval pouze hrabě. Obchodníci na černém trhu,

jako například ti Rumuni, o kterých se zrnínil, to od něho

kupovali. Oni ho také potřebovali přepravovat a

bezpochyby dávali přednost jeho práškové formě před

ingoty. No, tak tady to je. Už známe všechny odpovědi.

Zlato se musí posbírat a poslat zpátky, kam patří.“

Biggles se obrátil na Joudriera. „Jestli vám to

nevadí, tak bych teď odletěl. Kdybyste mne potřeboval,

víte, kde mne najdete.“

„A co hrabě a von Stalhein?“ zeptal se Algy.

„Já doufám, že von Stalhein s Grootem přistanou na

Plaine de la Crau a v tom případě zjistí, že na ně už

čekají Joudrierovi muži. Co se týče hraběte, ten teď může

být kdekoli a já nehodlám ztrávit zbytek života jeho

hledáním. Bezpochyby o něm ještě uslyšíme, ale

prozatím jsem docela spokojený, že jsme ten gang

rozbili.“

Bertie si zvolil právě tuhle chvíli, aby se uchichtl:

„Hrabě mi za tu krátkou dobu, co jsem pro něho

pracoval, moc pěkně zaplatil!“

„A kolik to bylo?“ ptal se Biggles.

„Dal mi sto tisíc ve francouzských francích,“

nadšeně prohlásil Bertie, ruka mu zajela do kapsy a

vytáhla s gustem plnou hrst bankovek.

Joudrier natáhl ruku. „Dovolte, já se na ně

podívám.“ Pečlivě bankovky prohlédl a potom s klidem

197

prohlásil, zatímco je strkal do kapsy: „Padělky. Mohou jít

přímo do ohně, monsieur.“

Všichni vyprskli smíchy, když viděli Bertieho výraz.

„Heleďte, to je ale trošku kruté, ne?“ vyhrkl po

chvíli podrážděně.

Joudrier zvedl varovně prst: „Attendez, monsieur.

Máme důvod se domnívat, že tento muž, nazývající se

hrabě von Horndorf, je Jacob Theller, padělatelský mistr,

který ve válce pro Hitlera padělal bankovky států, které

okupovali. Mnoho těchto bankovek jsme nalezli u lidí,

které jsme zatkli ve vile Hirondelle. Stále máme ve

Francii potíže při proměňování peněz kvůli těmto

špatným bankovkám. Nevěděli jsme, odkud jsou. V sejfu

ve vile Hirondelle byly staré dopisy adresované na jméno

Jacob Theller. Podle popisu je tento člověk ten samý.“

„No, na to můžu říct jedině, že po vší té mojí poctivé

dřině je to pěkně hnusný podvod!“ prohlásil Bertie

znechuceně. „Copak už na světě není žádný poctivec?“

Následovalo ještě větší oživení a společnost se

rozešla.

Marcel si zvolil raději pobyt v oáze spolu s

Joudrierem – alespoň dokud všechno nevyřídí, ale

přislíbil, že při první vhodné příležitosti zaletí do

Gatwicku. Brzy na to Biggles spolu s Gingerem

nastoupili do Moskyta a zamířili domů na sever,

zanechávaje Algyho s Bertiem, aby za nimi letěli v

Dakotě, která se vrátí pro Joudriera a jeho muže. Biggles

jim řekl, že si mohou vzít na den či dva dovolenou na

jihu Francie, kde měl Algy ještě nějakou nevyřízenou

záležitost.

Potom mohou odletět v Austeru, který stále ještě

čekal v Nice.

198

Závěrečná zpráva o tom zvláštním případu Bílých

proroků byla napsána teprve za delší čas.

Co se týče von Stalheina, tak Bigglese velmi

zklamalo, co se dozvěděl, když doletěl do Francie. Tomu

vypočítavému Němci se podařilo vyhnout zatčení díky

stejně krutým metodám, které ho už při nejedné

příležitosti dostaly z kaše. Jak Biggles očekával, letěl

Němcův Moskyt přímo na Plaine de la Crau a také tam

bezpečně přistál. Joudrierovi lidé tam čekali. Jenomže se

jaksi stalo, buď náhodou, nebo podle zákeřného plánu

jeho společníka, že jako první vystoupil Groot.

Gandarmové si neuvědomili, že je ještě někdo další v

letadle a zaútočili na něho. Groot vytáhl pistoli a snažil se

prostřílet si cestu zpátky k letadlu a bývalo by se mu to i

podařilo, kdyby na něho ovšem von Stalhein počkal. Ale

letadlo ihned odstartovalo. Groot vzteky bez sebe

postřelil jednoho policistu a byl vzápětí zastřelen.

Moskyta už nikdo nikdy neviděl. Co se s ním stalo, je

záležitostí pouhých dohadů, ale vzhledem k tomu, co se

Algy doslechlo přesunu vedení gangu za Železnou

oponu, se Biggles domníval, že tam von Stalhein nalezl

azyl.

Hrabě se možná pokusil dostat se také do stejného

úkrytu, ale jeho osud, jak se později ukázalo, byl už

rozhodnut. O několik týdnů později nějací horolezci ve

Švýcarských Alpách narazili na trosky letadla, které

naletělo přímo do horského štítu – buď díky pilotově

nezkušenosti, nebo špatnému počasí. Ležela tam také dvě

těla. Vedle nich se válela nárazem otevřená taška. Jedno

z těl identifikovali jako Jacoba Thellera, dávno

hledaného policií zajeho kriminální činnost během války.

199

Jeho pilotem, podle dokumentů u něho nalezených, byl

nějaký Luis Leguez, chicagský gangster mexického

původu, kterého se chtěli zbavit jeho američtí společníci.

Mnohem důležitější než tohle ale byl obsah oné tašky.

Byla nacpána novými bankovkami několika států a co

více, byly tam také štočky, ze kterých byly vytištěné. Ty

byly samozřejmě zničeny a tak odstraněna navždy hrozba

vznášející se tak dlouho nad evropskými bankami. Při

bližší prohlídce pak policie zjistila, že taška má dvojité

dno a v něm je úžasná sbírka drahých kamenů, které při

identifikaci odhalily další loupeže, jež hrabě se svou

bandou spáchal.

Biggles prohlásil, když se o tom všem dozvěděl, že s

takovým bohatstvím nebyl žádný zázrak financovat

leteckou organizaci takového ambiciózního rozsahu.

Hrabě určitě dobře věděl, že existuje limit, kam až může

zajít v distribuci těch pochybných platidel, a tak se

věnoval tomu, že je proměňoval na univerzálně platné

jednotky bohatství – zlato a drahé kameny.

Emile se vzhledem ke svému chování v El Asile ve

skutečnosti stal korunním svědkem, takže proti němu

nebylo vzneseno žádné obvinění. Znovu nastoupil ke

svému pluku, ale pod vlivem kapitána Joudriera

podporovaného Bigglesem, se mu podařilo realizovat

něco, co vyplynulo z jeho krátkého prožitku na palubě

letadla a co si teď tolik přál – stát se vojenským pilotem.

Když dovršil své školení, byl vyslán do severní Afriky,

tedy do umístění, které se mu díky jeho zkušenostem z

pouště náramně hodilo.

Když pak o celé té záležitosti diskutovali v klidu,

Biggles poukázal na to, že tento případ obsahuje jeden

velice kuriózní fakt. Monsieur Bourdeau, který utratil

200

obrovské finanční částky na to, aby zachránil kozorohy,

ačkoli to naneštěstí nemohl ani tušit, poskytl také veškeré

prostředky na jejich vyhubení. Okupaci oázy totiž

nepřežil ani jeden kus. Někteří kozorohové možná po

neustálém vyhánění našli někde bezpečnější pastvu, ale

většina jich určitě padla za oběť podivným dobrodruhům

žíznícím po mase a nazývajícím se Bílí proroci.

201

William Earl Johns

BIGGLES A ZÁHADA ULOUPENÉHO ZLATA

Z anglického originálu Biggles works it out

přeložil Jan Nemejovský

Obálka Josef Pinkava s využitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustroval Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Riopress Praha,

jako svoji 116. publikaci

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Vytiskla ČTK – repro Brandýs nad Labem

Doporučená prodejní cena 86,– Kč

ISBN 80-85611-78-3

202