1

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES MUŽEM ZÁKONA

TOUZlMSKÝ© & MORAVEC

2

© by W. E. Johns (Publications) Ltd.

Jacket Illustration Petr Barč, Zdeněk Burian

©PetrBare, 2003

© Zdeněk Burian – dědicové, 2003

Illustration © Petr Barč, 2003

Translation © Oldřich Vidlák, 2003

Remake © Mikuláš Moravec, 2003

ISBN 80 – 7264 – 057 – 7

3

ÚVODEM

Sbírka povídek BIGGLES MUŽEM ZÁKONA vyšla v roce

1952 jako jediná kniha W, E. johnse s Bigglesem, jíž vydalo

nakladatelství LATIMER HOUSE. Příběhy rovněž patří k prvním, ve

kterých Biggles pracuje jako velitel útvaru letecké policie New

Scotland Yardu v Londýně. Jeho podřízenými jsou naši staří známí –

Algy, Ginger a Bertie. Začíná tak předlouhá série příběhů ležících na

rozhraní detektivky a leteckého dobrodružství. Ačkoli se autor

nedokázal nikdy zcela vzdát leteckého dobrodružství, postupem let

detektivní motivy v jeho příbězích přibývají, až se stávají jejich

významnou částí. Nelze se ubránit dojmu, že autora inspiroval hlavně

jeden z otců detektivky, spisovatel Arthur Conan Doyle.

Protože detektiv Sherlock Holmes nemohl létat letadlem, máme

největší rozdíl mezí ním a detektivem Bigglesem jako na dlani. Však

také v jednom příběhu z této knihy říká Bigglesovi policejní

inspektor Gaskin: „Jste jediný náš člověk, který umí honit letadla!“

Navzdory tomu se W. E. Johns v některých pozdějších příbězích

uchyluje k detektivkám, ve kterých létání chybí (Biggles a unesený

chlapec, Biggles na vlastní pěst či Biggles chystá past).

Do téhle oblasti však nepatří příběhy z této knihy. Naopak je

zřetelně poznamenala doba vzniku, poválečná léta. Pašování nylonek

z USA, londýnský černý trh či vztahy ve společnosti, ze které se

rychle ztrácí houževnatost a obětavost, kterou Angličané prosluli za

války. Vše se mění k horšímu.

T&M

4

PŘÍPAD ČERNÝCH OVCÍ

Když detektiv letecký inspektor Bigglesworth, známější jako

Biggles, vstoupil do kanceláře šéfa oddělení kde pracoval, přikývl

mu generál letectva Raymond, zastupující komisař Nového Scotland

Yardu na pozdrav, a pokynul rukou ke křeslu. Pak mu představil

muže v černém oděvu, s nímž až dosud jednal.

„Bigglesworthe, tohle je pan Videll, styčný úředník mezi našim

ministerstvem obchodu a Úřadem Jeho Veličenstva pro cla a nepřímé

daně,“ prohlásil. „Přišel k nám s nadějí, že… prostě pokud bychom

mu nemohli poskytnout nějakou rozumnou informaci, mohli bychom

se alespoň vyjádřit k problému jako lidé znalí věci,“ dokončil svůj

nesouvislý úvod.

„Tak co vás trápí?“ zeptal se Biggles a sedl si.

5

„Jedním slovem, trápí nás nylonky,“ řekl pan Viděli.

Biggles se zatvářil nevěřícně. „Nylonky? Máte na mysli dámské

punčochy?“

„Ano.“

Biggles pohlédl na velitele zrakem plným rozhořčení a výčitek.

„Prokristapána!“ zvolal, „Neříkejte mi, že bychom měli…“

Raymond ho zarazil zvednutím ruky. „Nedělejte předčasné

závěry. Poslechněte si, co vám pan Videll chce říct. Obchod s

nylonkami může být mnohem významnější, než tušíte. Pokračujte,

Videlli.“

Styčný úředník spustil. „Dělá nám starosti, že naše celní hranice

má závažné mezery. Americké nylonky se dostávají do naší země v

množství, které daleko přesahuje úředně povolená množství a

následkem toho přeplňuje domácí trh. Obchodníci s tím zbožím si

stěžují a my máme povinnost dovoz zarazit.“

„Co na tom záleží, jestli tu bude o několik párů punčoch více

nebo méně?“ zamumlal Biggles, ale bylo vidět, že ho to pobavilo.

„Jenomže si na dovozu někdo mastí kapsu!“ prohlásil pan Viděli

důrazně. „Napadlo nás, zda je do Anglie nepašují letadlem. Proto

jsem vyhledal vás.“

„Kdyby se ale někdo zabýval pašováním, tak by si určitě vybral

výnosnější druh zboží než punčochy,“ usuzoval Biggles. „Pochybuji,

že by se nějaké letadlo, schopné zaoceánského letu, dalo použít k

něčemu takovému, aby to přinášelo slušnější zisky. Můžete mi udat

nějaká čísla? Kolik váží jedno balení punčoch?“

„Pár pravých nylonových punčoch značky Du Pont Crystal váží

méně než půl unce,“ oznámil styčný úředník. „Řekněme tři páry do

unce, tedy čtyřicet osm párů do jedné libry. Balík vážící pouhých

padesát liber pak obsahuje asi dva tisíce párů punčoch. V Americe je

můžete nakoupit za velkoobchodní cenu nižší než deset šilinků za

pár! Tady se však prodávají na černém trhu asi od pětadvaceti do

třiceti šilinků za pár. Když dobře počítáte, na balíku ve váze padesáti

liber vyděláte asi dva tisíce liber šterlinků. Spočítejte si to sám ve

větším měřítku a zjistíte, že nylonky určitě nepatří k zanedbatelným

položkám.“

6

„To jste mě zaskočil,“ přiznal se Biggles. „Víte určitě, že ty

punčochy se sem nedostávají v pytlích s výstrojí cizích námořníků z

obchodních lodí?“

„Tou cestou se sem jednu dobu přivážely, ale od doby, kdy jsme

si na ně posvítili, to hezky rychle přestalo. Ne, tyhle zásilky se k nám

dovážejí ve velkém množství jinou cestou. Když jsou jednou tady,

během několika dnů zaplaví trh. Potom je přestávka, dokud nedorazí

další dodávka. Takhle to již proběhlo za minulých dvacet měsíců

čtyřikrát do roka.“

„Nezachytili jste nějakou stopu, jak ten trik funguje?“

„Domnívali jsme se že ano, ale nejsme schopni dotáhnout to do

konce. Po usilovném pátrání jsme dospěli k přesvědčení, že nylonky

se vždycky objeví po příjezdu jisté nákladní lodi, která se plaví pod

panamskou vlajkou a jmenuje se Sirocco. Jezdí severní trasou do

Liverpoolu. Zdá se ale, že to byla náhoda, protože když Sirocco

posledně přijela, čekali jsme na ni. Prohledali jsme celé plavidlo a

každého na palubě, což je práce, ve které se vyznáme. Jenomže ty

nylonky tam nebyly. Zkontrolovali jsme každý balík, který opouštěl

doky, přesto se však během několika dní na londýnském černém trhu

prodávala nová zásilka nylonek.“

Biggles si vzal z krabičky cigaretu a než ji zapálil, zamyšleně s

ní chvíli poklepával o hřbet ruky. „Hm. Hra náhody je vždycky

zajímavá. Podle mých zkušeností v tom obyčejně bývá něco víc než

pouhá náhoda. Kde je Sirocco v současné době?“

„Dvě stě mil v Atlantiku a pluje do Liverpoolu.“

„Očekáváte tedy, že se hodně brzy ukáže další náklad nylonek?“

Viděli pokrčil rameny. „Další zásilka se může objevit každou

chvíli, ale nezdá se mi, že by Sirocco s tím měla něco společného.

Osobně si myslím, že to zboží sem dopravují letecky, ale nedokážu

říct jak.“

„Pochybuji o tom,“ zavrtěl hlavou Biggles.

„Proč?“

„Především bráním naši vlastní práci. Střežíme totiž vzdušný

prostor skutečně pozorně. Nedá se samozřejmě odpřisáhnout, že nám

sem občas nepronikne nějaké letadlo bez oprávnění, ale jsem pevně

přesvědčen, že nemůže létat pravidelně, aniž bychom si toho dříve

7

nebo později všimli. Kromě toho jde o jednoduché propočty. Silně

pochybuji, že by se vyplatilo pravidelně přelétat oceán jen proto, aby

pilot vozil ze Států do Evropy nylonky. Myslím tím, že by ty přelety

musely zajistit zisk a opodstatnit riziko, které je s tím spojeno.

Letadla jsou drahé hračky. Nebo se na to podívejte z této strany.

Kdyby tu takový stroj létal, pilot by si vybral výnosnější druh zboží

než nylonky. A dál, kdyby použili letadlo, nylonky by přicházely na

trh neustále a ne jen čtyřikrát do roka. Ten časový interval ukazuje na

trampovou loď. A co benzín? Nemůžete kupovat benzín po tisících

galonech a čekat, že se o to nezačnou zajímat úřady.“ Biggles

pohlédl na Raymonda. „To je můj názor, pane, ale pokud si budete

přát, můžeme tu věc rozebrat podrobněji.“

„Budu rád, když to uděláte,“ přikývl Raymond. „Zaměřte se ale

samozřejmě pouze na možnost využití letadla.“

„Výborně, pane,“ řekl Biggles, vstal a obrátil se na styčného

úředníka. „Jestli se to bude týkat letadel, nemělo by nám trvat dlouho

zachytit stopu. Hned se do toho dám.“

Vyšel z místnosti a vrátil se do své kanceláře, kde měl právě

službu letecký konstábl Ginger Hebblethwaite.

„Jaké je hlášení o počasí pro mořskou oblast Rockall, Malin a

severní Kanál?“ zeptal se ho.

Ginger přešel k mapě posázené praporky, která zakrývala větší

část jedné stěny. „Pěkně a teplo. Mírnýseveroseverovýchodní vítr.

Moře je klidné. Stav setrvalý.“

„Dobrá zpráva,“ řekl Biggles. „Připrav se, podíváme se do těch

míst. Chtěl bych tam být časně za svítání. Cestou ti řeknu, proč tam

letíme.“

„Tohle vypadá jako ta naše loď,“ prohlásil náhle Ginger, sedící

na místě druhého pilota v obojživelném letadle typu Saro z Letecké

policejní služby, které jak ukazovaly přístroje, letělo západním

kurzem ve výšce jednoho tisíce stop.

Biggles byl u řízení. Právě se začínalo rozednívat. Dole se v

pološeru rozprostíral chladný, ponurý a jednotvárný Atlantik, jež se

ve vládnoucím šeru rozkládal do všech stran až k okrajům světa.

Pouze tmavé stíny na východě označovaly břehy Severního Irska a

západní skotské ostrovy. V celé té nekonečné rozloze oceánu byly

8

vidět jen dvě lodě. Dost daleko na severu se vzdaloval od pevniny

torpédoborec s jakýmsi královským posláním a několik mil jižněji si

razila vlnami cestu typická oceánská trampová loď vlekoucí za sebou

pruh špinavého kouře. Visel za jejím komínem jako kohoutí péro. Za

ní, kam oko dohlédlo, se táhla její stopa, široký pruh vody znečištěný

naftou a místy poznamenaný odpadky. Ztrácel se v nedohledné dálce.

„Ano, to vypadá na Sirocco,“ řekl Biggles. „Měj oči otevřené.

Otočím se a poletím za ní.“ Mírně změnil kurz, ubral plyn a snesl se

ještě o něco níže.

Ginger si prohlížel stopu silným dalekohledem a Biggles se k ní

stále přibližoval a letěl trochu napravo od ní.

Trvalo asi deset minut než Ginger promluvil.

„Něco vidím, ale nedá se to rozeznat,“ řekl. „Sleť ještě o něco

níž,“ vyzval pilota.

Letadlo vzápětí kleslo blíže k hladině.

„Zdá se, že to je sud, vršek má oranžový a je na něm

namalovaný černý kříž,“ pokračoval Ginger. „Mohla by to být

mina.“

„Kouknem se na to,“ rozhodl Biggles. „Ty sleduj oblohu!

Nechci, aby nás někdo nachytal, až budeme na hladině.“ Vypnul

motor a vítr zasvištěl přes křídla, když se ostrým obloukem snášel k

cíli. V pěti minutách přistál blízko něj.

„Nahoře je čisto,“ hlásil Ginger.

Biggles zaroloval k předmětu, který upoutal jejich pozornost,

opatrně vystoupil na křídlo a zblízka si věc prohlédl. Ve chvíli byl

zpátky na sedačce.

„Jsou to dvě nafouknuté a spolu svázané automobilové duše.

Tady slouží jako plovák hermeticky uzavřené cínové krabice,“

zavrčel. „Vsadím se, že to je věc, kterou hledáme. Brzy uvidíme.“

Přidal plyn a motor zaburácel. Letoun se rychle rozjel po vodě,

odlepil se a strmě stoupal. „Nikdo nás nesmí vidět,“ pokračoval.

„Upřímně řečeno, myslel jsem, že poblíž najdeme potloukat se

rybářský člun, malou jachtu nebo něco podobného. Protože na

dohled nic takového nevidím, začínám si myslet, že záchranná četa si

vybrala stejnou cestu jako my. Jestli se nemýlím, nebude dlouho

trvat a uvidíme ji. Stopa za lodí zmizí během půl hodiny. Nespouštěj

9

z toho oči.“ Vyrovnal letoun teprve když výškoměr zaznamenal deset

tisíc stop a pak s ním začal opisovat široký kruh.

Uběhlo pět minut.

„Mám ho!“ vykřikl pak ostře. „Tamhle letí.“

Ginger se otočil a sledoval směr Bigglesova pohledu. Uviděl

cosi co se podobalo bílému potápníku, který se vznášel nízko nad

hladinou a sledoval brázdu za parníkem. Zamířil k němu dalekohled.

„Je to hydroplán typu Moth,“ ohlásil.

„Takových už moc nelétá,“ zavrčel Biggles. „Najít jeho majitele

v civilním rejstříku by nám nemělo trvat dlouho. Koukni! Už letí

dolů.“

„Jestli pohlédne nahoru, uvidí nás,“ varoval Ginger. Biggles se

zachmuřeně usmál. „Vsadil bych se, že poslední na co myslí je, že ho

někdo pozoruje. Ostatně na tom nezáleží. Nesetřásl by nás, i kdyby

se o to pokusil.“

Víc nemluvili. Společně sledovali, jak hydroplán projíždí vlny a

míří k oranžovému předmětu. Pak pilot vystoupil na jeden plovák a

za okamžik viděli, jak obě pneumatiky odplouvají. Krabici pilot

uložil na zadní sedadlo v letadle, které se vzápětí opět vzneslo a

zamířilo směrem, odkud dříve přilétlo.

Biggles udržoval výšku a letěl za ním. Břehy se blížily a byly

stále zřetelnější. Objevily se kopce. Chvíli to vypadalo, že Moth má

namířeno do Severního Irska, ale ten nakonec vytočil půlkruh k

mnoha ostrovům, které stály jako hlídky podél západního skotského

pobřeží.

„Připrav si mapu,“ nařídil Biggles.

Zrzek rozložil na kolena námořní mapu.

„Letí mezi ostrovy,“ řekl Biggles s očima neustále upřenýma na

letadlo. „Zdá se, že letí na ten protáhlý ostrov, který uprostřed trochu

vyčnívá.“

„Už ho mám,“ oznámil zrzek. „Jmenuje se Lagganmaloch

Island.“

„Dobrá! Pro tuto chvíli víc nepotřebujeme,“ odpověděl Biggles.

„To jméno mi něco připomíná. Myslím, že ten ostrov sloužil jednu

dobu jako základna námořního letectva pro sledování nepřátelských

ponorek. Bylo to pochopitelně za války. Od té doby tam patrně není

10

nic.“ Otočil letadlo. „Poletíme domů a podíváme se, co nám řeknou

naše záznamy.“

O tři hodiny později Biggles ve své kanceláři v Yardu obracel s

přihlížejícím Gingerem stránky úředního rejstříku civilních strojů a

soukromých letišť, do něhož zapsal své poznámky. Netrvalo dlouho

a našel co hledal.

„Tady je to,“ řekl. „ Lagganmaloch. Dočasná základna pro

službu hydroplánů, nyní opuštěná. V roce 1946 si ostrov zakoupil

poručík letectva R. Q. Paullson, DFC, který tam hodlal farmařit.

Zaměřil se na pěstování černých ovcí druhu St. Kilda. Požádal o

povolení vlastnit letadlo. Jako důvod uvedl to, že spojení mezi

ostrovem a pevninou je špatné a v zimě dosti často zcela nemožné.

MacRowdenův pobřežní parník zajíždí na ostrov jednou týdně

každou středu ve tři hodiny třicet a vozí poštu a zboží. Paullson

povolení dostal. Typ letadla: Moth, hydroplán. Výrobní číslo R 1247.

Ovčí vlnu vozí loď firmě Louis Vanberger a spol., Glasgow, přes

Baltroonie. To je všechno.“ Biggles povzdechl, zaklapl knihu, zvedl

hlavu a smutně s ní potřásl.

„Ten Paullson musí být hlupák, jestli si myslí, že mu kouzla s

nylonkami projdou, i když se mu ten nápad mohl zdát dobrý. Chov

černých ovcí se zřejmě nevyplácí. Škoda. Ten Paullson byl odvážný

pilot. Vzpomínám si, že jsem se s ním jednou setkal. Ale pokud jde o

tohle, myslím si, že z desítek tisíc letců, kteří prošli válkou, jich celá

řada nevyhnutelně zažila velmi těžké časy a dostala se na scestí.“

„Půjde za to do vězení,“ poznamenal mrzutě zrzek. „Zprvu se

mu to určitě zdálo snadné. Stačil jediný námořník na palubě Sirocca,

který vhodil zásilku na smluveném místě do moře a Paullsonovi pak

jen zbývalo letět po stopě parníku a vyzvednout ji. Myslíš, že pak

létá se zbožím na pevninu?“

„Tak hloupý asi nebude,“ usoudil Biggles. „Ostatně to ani není

nutné. Bylo by snadnější a méně riskantní zastrčit to do něčeho, co

vozí ven běžně, třeba do žoku s černou vlnou. V Baltroonii se při

převozu mezi ostrovy neprovádí celní prohlídka. Představuji si, že

tam někdo zboží převezme a pošle je do Londýna. Osobně myslím,

že Paullson v tom nemá prsty sám. Měl by potíže na americké straně.

11

Řekl bych, že v tom jede nějaký profesionální podvodník. Pokud je

to tak, potom je to on, kdo nám sype písek do koleček.“

„Ano,“ zabručel Ginger. „Jistě má přichystanou díru, do které

zaleze. Když dojde k účtování, práskne do bot a nechá Paullsona, aby

si to za něho vypil.“

„Tak nějak to bude.“ Biggles bubnoval prsty na stole. „Myslím,

že dřív než půjdeme dál, ověříme si, co jsme zjistili. Zaletím si tam a

promluvím s Paullsonem. To může nám i jemu ušetřit spoustu

nepříjemností. Jsem přesvědčený, že není lotr, ale pokud půjde do

vězení, tak až ho pustí, bude.“

O několik hodin později, když už slunce prošlo zenitem, Biggles

přistál v malém chráněném zálivu, který za války používalo jako

základnu průzkumné námořní letectvo. Známky jeho činnosti tu byly

dosud viditelné. Byla tam skluzová dráha, za ní hangár a stařičké

dřevěné molo, na kterém čekaly na odvoz produkty ostrova. Parník,

který dojížděl jednou týdně se právě blížil. Na nábřeží se tísnilo

stádečko ovcí, ležely tam krabice s vejci a žoky, asi plné vlny. Na

břehu se sešli ostrované, aby si vyzvedli svojí poštu, noviny nebo

něco podobného.

Biggles vyjel po skluzové dráze na břeh, tam zajistil letadlo a

sledován zvědavými pohledy hrstky diváků, vyšel se zrzkem na břeh.

Oba letci si lidí nevšímali, zamířili k hromadě zboží a prohlíželi

štítky s adresami. Biggles věnoval zvláštní pozornost žokům, které

byly adresovány firmě Louis Vanberger a spol., Glasgow. Až na

jedinou výjimku byly všechny štítky tištěné. Výjimkou byl oranžový

adresní štítek, kde byla adresa napsaná rukou.

„To bude ten náš,“ zašeptal tiše Biggles.

Právě v té chvíli se z hloučku diváků oddělil vyšší, hezký, asi

šestadvacetiletý mladý muž v obleku z ručně tkaného tvídu a vydal

se k nim. Zrzek si všiml, že v pobledlé tváři má výraz nejistoty.

Kdyby to byl Paullson, jeho chování by potvrdilo Bigglesův názor,

že si se zákonem nezahrával příliš často.

„Hledáte něco?“ zeptal se muž ostře.

Biggles si ho klidně prohlížel beze známek nepřátelství. „Vy jste

Paullson, že ano?“

„Ano,“ zněla stručná odpověd. „Kdo jste vy?“

12

„Detektiv letecký inspektor ze Scotland Yardu,“ řekl Biggles

tiše. „Rád bych si s vámi promluvil někde v soukromí.“

Tvář bývalého důstojníka zpopelavěla. Zdálo se, že není

schopen slova, ale pak přece jen zachrčel: „Pojdte ke mně domů.“

Mlčky kráčeli několik set yardů k domu. Když vešli, Paullson

zamířil rovnou k baru a třesoucí se rukou si nalil něco ostrého. „Dáte

si taky?“ nabídl hostům.

„Děkuji, piji jen výjimečně,“ řekl Biggles. „Nemusím vám snad

říkat, proč jsem tady,“ pokračoval. „Radím vám, abyste vyrukoval s

pravdou ven. Bude to pro vás lehčí a nám to ušetří čas.“

Paullson si navlhčil rty. „Co chcete vědět?“ zeptal se tiše.

„Nemluvte hlasitě, moje matka je v domě.“

„Dobrá,“ přikývl Biggles. „Dnes ráno, krátce po rozednění, na

místě zhruba devadesát mil jihozápadně odsud jste přistál na moři za

lodí Sirocco a vyzvedl jste z vln nějaký balík.“

„Kdo to říká?“ zeptal se Paullson ve slabém pokusu o odpor.

„Já to říkám,“ odpověděl Biggles klidně. „Pozorovali jsme vás.

Je to tak?“

„Ano,“ zašeptal Paullson sotva slyšitelným hlasem.

„Co bylo v tom balíku?“

„Cigarety.“

„Kdo vám to řekl?“ prudce k němu vzhlédl Biggles.

„Člověk, kterému jsem balík dopravil.“

„Otevřel jste někdy některý z těch balíků? Tento byl myslím už

sedmý.“

„Ne.“

„Věříte tomu člověku?“

„Ovšem.“

„Kolik vám za to zaplatil?“

„Zaplatil? Neplatí mi za to.“

„Nechtějte na mně, abych věřil, že jste to dělal zadarmo?“ řekl

Biggles uštěpačně. „Není to tak doslova. Vždycky mi pošle cigarety.

Na náš ostrov nedodávají ani dostatek anglických cigaret. Jsem na

tom dost bídně s nervy, takže hodně kouřím.“

„Chápu,“ řekl Biggles pomalu. „Jistě ovšem víte, že takové věci

jsou, mírně řečeno, značně proti pravidlům?“

13

„Ano, to připouštím,“ řekl Paullson otevřeně. „Chtěl jsem jenom

zkusit štěstí.“

„Balík, který jste vzal z moře dnes ráno, je v žoku adresovaném

firmě Vanberger a spol.?“

„Ano,“ souhlasil Paullson po krátkém zaváhání.

„Kvůli tomu jste koupil letadlo?“

„Proboha, to ne!“ zamračil se Paullson. „Letadlo je tady jediný

prostředek, jak se dostat na pevninu a zpátky.“

„Tak mi tedy řekněte, jak to celé začalo!“ vyzval ho Biggles.

„Posílal jsem svou vlnu Vanbergerovi,“ vysvětloval Paullson.

„Věděl, že mám letadlo. Jednou sem přijel za obchodem a náhodou

mi došly cigarety. Tehdy mi dal balíček ze svého a řekl, že když mu

pomůžu, opatří mi cigaret, kolik jich jen budu chtít. To je vše. Nic

jiného v tom nebylo.“

„Obávám se, že v tom bylo něco víc než jenom tohle,“ prohlásil

Biggles vážně. „Předávané balíky obsahovaly pokaždé pašované

zboží v hodnotě nejméně dvou tisíc liber.“

Paullson klesl na židli s otevřenými ústy a s vyděšenýma očima.

„Ten lotr,“ vydechl ztěžka. „Půjdu a poslední zásilku zadržím.“

„To vás nesmí ani napadnout,“ řekl Biggles. „Necháte ji odejít!

Myslím, že Vanberger čeká v Baltroonie, aby ji vyzvedl.“

„Chcete na mně, abych ho zradil,“ ohrazoval se Paullson.

„Dobře mě poslouchejte,“ řekl Biggles naléhavě. „Za tuhle věc

půjde někdo do vězení. Když budete pokračovat podle Vanbergerova

plánu, skončíte tam vy. Jestli máte trochu rozumu v hlavě, bude to

on. Tohle je jediná příležitost k vaší záchraně a protože věřím tomu,

co jste mi pověděl, tu příležitost vám poskytnu. Budete však muset

svědčit proti svým spoluviníkům. Byl byste blázen, kdybyste si s tím

lámal hlavu, protože Vanberger nemá o vás žádný zájem a celou tu

dobu hraje s vámi špinavou hru.“

„Až se to dozví matka, zabije ji to,“ zasténal Paullson a skryl

tvář do dlaní.

„Na to jste měl pomyslet dřív.“

„Dobrá,“ souhlasil Paullson unaveně. „Co chcete ještě vědět?“

„V kolik hodin vykládá zdejší parník v Baltroonii zboží?“

„Zítra ráno o půl deváté.“

14

„Dobře. Máme tedy dost času. Jak se jmenuje ten člověk na lodi,

který hází krabice do moře?“

„Nemám zdání. Mě to nezajímalo. Vím jenom, že když loď

zajede do doku, chodí si k Vanbergerovi pro peníze.“

„To je všechno, co mi můžete říct?“

„To je všechno, co vím. Musel jsem se zbláznit.“

„To bych řekl. Dáte mi své slovo, že takovou pitomost už nikdy

neuděláte?“

„Dostal jsem tvrdou lekci,“ řekl Paullson hořce. „Ale jestli se mi

ten prolhaný darebák Vanberger někdy dostane do rukou, utrhnu mu

hlavu.“

„Není moc pravděpodobné, že by se vám dostal do rukou,

protože pokud jsem to správně odhadl, skončí tam, kam k němu

nebudete mít přístup. Já teď odjedu. Vy zůstanete na ostrově, dokud

o mně zase neuslyšíte. Nakonec ještě jednu radu. S tím pitím

přestaňte. Je to drahé a nepřispívá to k jasnému myšlení ani k

bezpečnému létání. Tak nashledanou. Pojď Gingere.“

Než došli na nábřeží, byl už parník s nákladem znovu na cestě.

Po několika minutách byl Biggles ve vzduchu, přelétl ho a nabral

kurz k pevnině.

„Pošli veliteli zprávu,“ vyzval zrzka. „Požádej ho, aby v sedm

hodin večer měl v kanceláři pana Vidella. Řekni mu, že pro něj mám

novinky.“

„Okej,“ kývl Ginger a otočil se k vysílačce.

Pět minut před sedmou, když vstoupili do Raymondovy

pracovny, pan Videll je již čekal.

„Co je nového?“ ptal se dychtivě. „Na mou duši, vy sebou umíte

hodit!“

„Od toho máme letadla,“ řekl Biggles s úsměvem.

„Nemohu se dočkat, abych slyšel co jste vypátrali.“

„Zítra o půl deváté ráno jeden z MacRowdenových pravidelných

parníků, spojujících místa na západním skotském pobřeží, připluje do

Baltroonie s nákladem a s cestujícími,“ rozhovořil se Biggles. „V

přiváženém zboží bude několik žoků s černou vlnou. Jeden z nich je

označen obyčejným žlutým štítkem s adresou. V něm najdete další

zásilku nylonek, zabalenou do vlny.“

15

„Děláte si legraci?“ vyhrkl Videll.

„Ne, na to jsem příliš unavený. Od té doby co jsem vás naposled

viděl, jsem procestoval hezkých pár mil.“

„Víte komu je ta vlna určená?“

„Jistě. Firmě Louis Vanberger a spol. Sídlem je Glasgow.“

„Můžete mi říct, kdo nylonky zabalil do vlny?“

„Mohu. Zboží je v kovové krabici a uložil ho muž, jenž nevěděl,

co krabice obsahuje,“ řekl Biggles. „Sám jsem se o tom přesvědčil.

Člověk, kterého hledáte je Vanberger, nebo ten kdo pro něj zboží

obstarává. Můžete ho sebrat v Baltroonii, když bude přebírat žoky

vlny. Můžete ho také nechat odejít a pak zjistit adresy, na které v

příštích dnech rozešle balíčky se zbožím. Tím získáte i seznam jeho

agentů v Londýně, kteří prodávají nylonky na černém trhu. Tak

můžete dostat jedním rázem celou bandu. A abych nezapomněl,

pokud jde o Sirocco, byli jste na správné stopě. Jeden námořník z

lodi pořídí zboží ve Spojených Státech a doveze ho k nám. Pak si

chodí do Vanbergerovy kanceláře pro odměnu. Když ohlídáte

posádku lodi a Vanbergerovu kancelář, můžete chytit svého muže za

límec.“ Raymond se neubránil úsměvu nad výrazem v obličeji

styčného úředníka. Toho přirozeně zajímalo, jak Biggles získal

všechny ty informace v tak krátké době.

„Nepovím,“ usmál se Biggles. „To je obchodní tajemství.“

„Ale jak se, u všech čertů, dostaly nylonky až do žoku s vlnou

na palubu pobřežního parníku?“ vykřikl pan Viděli.

„Čert za tuhle věc nemůže,“ řekl Biggles. „K podvodu nedošlo v

pekle, ale trochu na moři a trochu ve vzduchu. Kapitán parníku

neměl samozřejmě ani tušení o tom, co vezl. Jak jsem už říkal, muž,

který balík vyzvedl, netušil co obsahuje. Prostě naletěl několika

práskaným podvodníkům. Pohovořil jsem s ním a je ochoten svědčit

proti svým spoluviníkům. To by zatím mělo stačit, abyste skutečné

darebáky poslali tam, kde po dlouhý čas na nylonky ani nepomyslí.

Očekávám proto, že to dokážete zařídit tak, aby z toho vyvázl bez

trestu, jen s výstrahou, i kdybyste ho museli předvolat, což jak

doufám neuděláte. Dostal za vyučenou a pořádně to s ním otřáslo.

Dal mi své slovo, že se něco takového již nebude opakovat…“

16

„Nevím, nevím,“ přerušil ho Raymond. „Neměli bychom tomu

muži pro jistotu vzít pilotní průkaz?“

„Ne,“ odpověděl Biggles. „V poslední válce odvedl dobrou

práci. Kdyby došlo k nějaké další, budeme ho potřebovat, mohl by se

jí také zúčastnit. Kromě toho se stará o malý podnik, který bychom

za určitých okolností docela rádi využili.“

„Dobrá, jak myslíte,“ přikývl Raymond a obrátil se na úředníka

z ministerstva obchodu. „To by mělo být asi tak všechno, co jste

chtěl vědět, pane Videlli.“

Úředník vstal. „Ano a moc vám děkuji. O to, co v případu zbývá

udělat, se postaráme sami.“ Pak si povzdechl. „Zdá se, že nylonky

zase nebudou k dostání.“

Biggles mu otevřel dveře. „Nemělo by jich být tolik jako dříve,

dokonce ani na černém trhu.“

Pan Videll se ve dveřích zarazil. „Jen ještě maličkost. S čím

obchoduje chlapík, jehož si Vanberger vybral na špinavou práci?“

„S ovcemi,“ řekl Biggles s úsměvem. „S černými ovcemi.“

„To opravdu sedne.“

„Ale on mezi ně nepatří.“

„Budu vám věřit,“ slíbil pan Videll, když zavíral dveře.

17

PŘÍPAD SULTÁNOVY NÁVŠTĚVY

Biggles seskočil z pilotní kabiny austeru, který právě zkoušel.

„Nezměnilo se to,“ řekl. „To levé křídlo je stále jako by těžší a

stahuje letoun na levou stranu.“

Stěžoval si leteckému seržantovi Smythovi, jenž právě přicházel

k austeru z vyhlídky, odkud sledoval zkušební let.

„Podívám se na to,“ ujistil ho seržant. „Generál Raymond na vás

čeká v operační místnosti.“

Biggles přikývl, zamířil tam a cestou stahoval rukavice. Když

vstoupil do operační místnosti, hodil je i s leteckou kuklou na židli a

obrátil se k Raymondovi, jenž tam stál a čekal s ustaraným výrazem

ve tváři a s rukama vraženýma hluboko do kapes kalhot.

„Dobrý den, pane,“ pozdravil Biggles nenuceně. „Doufám, že to

je dobrý den?“ dodal tišeji.

„Pochybujete?“ zeptal se Raymond podrážděně.

„Z vašeho výrazu bych usoudil, že venku lije jako z konve a vy

čekáte, že se to ještě zhorší,“ zamumlal Biggles.

„Skoro jste to uhodl,“ zazněla strohá odpověď.

Biggles si povzdechl, sáhl po cigaretě, zapálil ji a sesul se na

židli. „Někteří lidé říkají, že když má člověk starosti, udělá nejlépe,

když je hodí na krk někomu jinému,“ dovolil si Biggles poradit

svému veliteli. „Pokud nemáte námitky, můžete hned začít s

přednáškou. Poslouchám.“

„Dobrá,“ zasmušile přikývl velitel. „Jestli čtete noviny, snad jste

si povšiml jednoho článku, kde se píše, že domorodý panovník

jménem Oba I’Mobi, sultán z Lashanti v západní Africe, přijíždí do

Londýna na koloniální konferenci.“

„Toho jsem si nevšiml a co se mě týče, je mi to srdečně jedno,“

odpověděl Biggles klidně.

„Jak bývá u domorodých vládců zvykem, i tenhle trvá na tom,

že si s sebou přiveze panovnické klenoty.“

„A co to všechno představuje?“

18

„Většinou diamanty. Některé z nejlepších diamantů na světě

byly objeveny ve štěrkových nalezištích, jež se většinou nalézají

právě na sultánově území. Panovník si pochopitelně vybírá jako

první. To právo měli již i jeho předkové. Výsledkem je proto sbírka

diamantů mimořádné jakosti a velikosti.“

„Nepochybně půjde o hezkou podívanou, ale já bych se

nepostavil do fronty, abych je mohl obdivovat,“ ujistil ho Biggles.

„Ostatně co mají se mnou společného? Chce mi nějaký kamínek

dát?“

„To sotva, ale mě z nich stejně bolí hlava,“ prohlásil Raymond.

„Sultán I‘Mobi prošel anglickými vysokými školami. Je to muž plný

pokrokových myšlenek a protože oplývá bohatstvím, může si dovolit

žít s dobou. Mezi jinými vymoženostmi civilizace má také letadlo a v

sousedství paláce soukromé letiště.“

„Kdo mu dělá pilota?“ probudila se v Bigglesovi zvědavost.

„On sám. Za pobytu v Anglii získal pilotní průkaz.“

„Jaké má letadlo?“

„Starší průzkumné mosquito, upravené k fotoprůzkumu. Ten

bohatý vládce ho koupil z uvolněných válečných strojů. Hodlá v něm

letět se svým synkem do Londýna.“

„Mosquito má dostatečný akční rádius, aby tu vzdálenost uletělo

bez mezipřistání,“ prohlásil Biggles. „V čem je problém? Bojíte se

snad, že někde zabloudí?“

„Kdyby se mu to stalo, byla by to jen jeho ostuda,“ odpověděl

trpce Raymond. „Ještě před pár hodinami se mne to vůbec netýkalo.

Bohužel se však vzápětí objevil činitel, který zkazil chuť k jídlu nám

všem, kteří odpovídáme za bezpečnost Jeho Výsosti. Slyšel jste

někdy o člověku jménem Rocky Cordova?“

„To jméno mi něco připomíná, ale nevím přesně co.“

„Rocky Cordova je americký zloduch číslo jedna. Federální

policie se ho již dlouho marně snaží skřípnout. Stejně jako sultán má

moderní myšlení a stejně jako on je velmi bohatý. Žije v paláci

obklopeném strážemi. Jako sultán užívá k rychlé dopravě soukromé

letadlo. A opět jako sultán, a v tom je ten háček, sbírá diamanty.

Vychloubá se, že má nejbáječnější sbírku ve Spojených státech, což

může být pravda, protože je léta bral jejich zákonitým vlastníkům.

19

Odtud pochází jeho přezdívka Rocky, protože ,rocks’, čili kameny, je

lidový výraz, který ten darebák užívá pro diamanty.“

„Dobrá, dobrá,“ pokrčil rameny Biggles. „Takže zloduch

Cordova sbírá kameny. Jenomže já diamanty nemám, takže na můj

účet si svou sbírku nevylepší.“

„Skvělý závěr,“ pokračoval generál chladně. „Dnes ráno mě

volal můj protějšek z New Yorku a hlásil mi, že Rocky odjel na

dovolenou – samozřejmě letadlem. Jeden z jejich amerických

informátorů jim prozradil, kam má namířeno. Není to ovšem místo,

kam se jezdí za zdravím. Hádejte kam odletěl.“

„Už mi to zapálilo,“ mírně se usmál Biggles. „Hádám, že když

to nejsou bahenní lázně, bude to západní Afrika.“

„Hm,“ kývl Raymond. „Zapalování máte v pořádku.“

„A vy máte pocit, že Rocky Cordova má zálusk na větší a lepší

diamanty?“

„Napadne vás nějaký lepší důvod, proč by člověk jeho ražení jel

na dovolenou tak daleko od přepychových míst, kde tak rád honí

vodu?“

„Ne. Ledaže by měl naspěch a utíkal před policií.“

„Policie na něho nic nemá. Zatím na ně vždycky vyzrál. Musíme

si proto dát pozor, aby nevyzrál také na nás a neukradl sultánův

poklad.“

„Jak by to mohl udělat? Myslíte, že se vloupá do paláce?“

„Ani nápad. To místo se přímo hemží ozbrojenými strážemi.

Kdyby sultán zůstal doma, měli bychom po starosti. Jestli se Rocky

vydal na lup, zaútočí mezi Lashanti a Londýnem.“

„Máte vážně důvod k domněnce, že je na loupežné výpravě?“

„Nemám nic konkrétního. Jeho přílet do západní Afriky se však

v téhle chvíli dá jen těžko považovat za náhodu. A i kdyby to byla

náhoda, musím vycházet z předpokladu, že Cordova nesmírně touží

po sultánových diamantech.“

Biggles sáhl po další cigaretě a zamyšleně si s ní poklepal o

hřbet ruky. „Jaké letadlo používá Rocky?“

„Má přestavěné americké bojové letadlo. Je to jednomotorový

dvoumístný útočný letoun aircobra. Alespoň se domníváme, že si ho

dal přestavět, ale máme důvodné podezření, že má dosud bojovou

20

výzbroj. Sultánův mosquito vyzbrojený není. Aircobra je o něco

rychlejší.“

„Rocky své letadlo pilotuje?“

„Ne. Zaměstnává mexického pilota Juana Laroulu, který létal za

války jako stíhač.“

Biggles vstal a zahleděl se na nástěnnou mapu světa. „Je těžké

říci, co Rocky může udělat, jakmile mosquito jednou odstartuje,“

poznamenal. „Kdyby mosquito sestřelil, mohl by stroj skončit dole v

plamenech a domnívám se, že v takovém případě by se s diamanty

neshledal. Požár by je zničil.“

„Asi by neměl zapotřebí zacházet tak daleko. Mohl by použít

své kulomety k tomu, aby přinutil chudáka sultána přistát.

Neozbrojený a nečekaně napadený pilot instinktivně zamíří k zemi.“

„To je pravda,“ připustil Biggles. „Je však jenom jedno místo,

kde se to může stát. První část cesty poletí mosquito pouze nad

neprostupnou džunglí a kdyby se do ní zřítil, Rocky by se za ním

nedostal. Poslední část cesty, pokud sultán zvolí nejkratší trasu,

povede nad vodou a nemělo by smysl sestřelit diamanty na mořské

dno. Je pouze jedna oblast, kde se dá přistát a to je místo, které bych

si sám velmi nerad vybíral. Mám na mysli španělské území Rio de

Oro. Tvoří ho z větší části poušť toho nejhoršího typu. Letoun mířící

z Lashanti do Londýna tímto kurzem by nad pouští prolétal po dobu

asi jedné hodiny. Pokud se tedy Rocky rozhodl zaútočit na mosquito,

udělá to právě tam, protože nutit ho k přistání kdekoli jinde by se

minulo s účelem.“

Biggles se vrátil na židli. „Kdepak se nachází Rocky Cordova v

této chvíli?“

„To nevím,“ smutně přiznal Raymond. „Neměl jsem dosud ani

čas začít vyšetřovat. Pro něho by byla maličkost proklouznout za

noci přes africké pobřeží. A kdyby bylo zataženo, všiml by si ho leda

nosorožec trpící nespavostí. Prý mají skvělý sluch.“

„To souhlasí,“ usmál se Biggles. „A jak se tam jednou dostane,

může, bude-li to nutné, číhat v záloze po celé týdny, pokud na něj

náhodou nenarazí domorodci. Vhodných míst k přistání je tam až až.

Od západního pobřeží až k hranici Egypta spojenci zřídili za války

21

desítky přistávacích drah pro americká letadla, která dopravovala

zásoby na Střední východ.“

„Laroula, Rockyho pilot, prý v téhle oblasti létal po dva roky,

takže by měl vše dobře znát,“ zamumlal spíš pro sebe Raymond.

„Teď ale nemáme čas prohledávat tisíce čtverečních mil divočiny.“

„Kdy sultán odletí do Anglie?“

„Ode dneška za týden. Přirozeně vyletí ráno, aby zdolal cestu za

denního světla.“

„Dozví se to Rocky?“

„Nikdo bohužel předem netušil, že může dojít k ohrožení a tak

se datum cesty objevilo v novinách. Nikdo nemohl Rockymu

zabránit, aby četl anglické noviny.“

„Co kdybychom se sultánem dohodli, aby změnil čas odletu?“

„Musel by měnit program a my bychom to museli nějak

zdůvodnit. Jak? Kdybychom mu řekli pravdu, pochybuji, že by tomu

uvěřil.“

„Stejně by nám to mnoho užitku nepřineslo,“ zamumlal Biggles.

„Jestli je Rocky mazaný, jak se o něm říká, bude s takovou změnou

počítat a připraví se na ni. Odhaduji, že si sedne někde na trase

severně od Lashanti a trochu zamaskuje stroj. Pak mu docela stačí

počkat, až uvidí nebo uslyší letící mosquito.“

„Vy mi ale nijak nepomáháte,“ postěžoval si Raymond.

„Nemůžete mi dát nějaký přesnější návrh?“

„Co kdybychom pro celou cestu zařídili letecký doprovod

RAF?“ navrhl Biggles.

„I kdybychom to stihli, nemůžeme se do toho pustit,“ odmítavě

zavrtěl hlavou Raymond. „Za prvé by to vzbudilo žárlivost jiných

potentátů, kteří by se domnívali, že sultánovi byla poskytnutím

doprovodu prokázána zvláštní pocta. Za druhé, nemůžeme

poskytovat takovou službu nad cizím územím bez povolení.

Vyjednání by si vyžádalo více času, než nám zbývá.“

Biggles pokrčil rameny. „Co tedy s tím? Pokud mohu něco

udělat sám, tak řekněte a já to udělám.“

„Přišel jsem za vámi, abyste mi poradil jako zkušený pilot,“

prohlásil Raymond. „Sultán své plány nezmění. Je celý žhavý, aby se

mohl zúčastnit konference a kdybychom ho požádali, aby na ni

22

nejezdil, podezíral by nás z nekalých úmyslů a to bychom nejspíš

ztratili jeho přátelství.“

„Jestli k nám poletí a cestou ho někdo zabije, stejně ztratíme

jeho přátelství,“ poznamenal zamračeně Biggles. Podezíravě pohlédl

na Raymonda. „Mám dojem, že po celou dobu co tu mluvíme, máte

na mysli nějaký nápad, ale tajíte ho.“

„No… ehm… ano. Je pravda, že mě něco napadlo, ale řekl jsem

si, že než vám to povím, ověřím si všechny další možnosti. Abyste se

to tedy konečně dověděl – napadlo mě, že byste s ním mohl letět jako

neoficiální doprovod.“

„Taky mě to napadlo,“ usmál se Biggles. „Nenavrhl jsem to

jenom proto, že pochybuji k čemu by to bylo dobré. Chci říci, že

nemohu dost dobře zaútočit na cizí letadlo jen pro podezření, že

napadne sultána. A kdybych čekal až dojde k útoku, bylo by již na

záchranu jeho mosquita příliš pozdě. Je možné, že bych Rockyho

dostal, ale to by našemu příteli nepomohlo, protože už by byl

rozstřílený na kousky. Počkejte ale chvilku.“ Biggles se na pár vteřin

zamyslel. „Napadá mě cesta, jak z té bryndy ven,“ pokračoval

pomalu. „Máme v Lashanti diplomatického zástupce?“

„Jistě. Je to sir Milton Chambers, koloniální guvernér.“

„Spolupracoval by s námi?“

„O tom není pochyb.“

„Tak vyzkoušíme starý trik s obchodní lodí, která má skrytou

výzbroj. Kdyby to vyšlo, měl by sultán bezpečnou cestu a zároveň

bychom se zbavili toho nebezpečného darebáka. Docela stačí, když

uděláte tohle. Požádáte sira Miltona, aby rozšířil zprávu, že se sultán

rozhodl odletět o hodinu dříve, než původně zamýšlel. Ať to udělá co

nejdřív. Rocky to zjistí a upraví podle nové zprávy svůj časový

rozvrh. Vy mi seženete od ministerstva letectví mosquito vyzbrojené

jako za války. Vyletím s ním. Ráno toho dne, na který je sultánův let

stanoven, odstartuji v hodinu, kdy podle falešné zprávy má odletět

sultán. Naberu kurz na Londýn. Jestli se Rocky vydá na

loupežnickou výpravu, přijde si pro mě v domnění, že jsem sultán a

vyřídíme si to spolu ve vzduchu. Ať už dostane on mě nebo já jeho,

sultán, jenž odstartuje o hodinu později, proletí v klidu a bez

překážek. Co tomu říkáte?“

23

Raymond se zatvářil rozpačitě. „Ale podle vaší teorie, když vás

přinutí k nouzovému přistání, dostanete se do Rio de Oro. Odtamtud

nevyváznete se zdravou kůží.“

„Postarám se, aby mě sledoval Ginger v jiném letadle. Vyzvedl

by mě, kdybych musel přistát, nebo by aspoň věděl kde jsem. S tím

si nelamte hlavu. Pokud s návrhem souhlasíte, zařídím zbývající

podrobnosti.“

„Dobrá,“ souhlasil Raymond. „Kde přistanete, až se dostanete

na pobřeží? Nemůžete přece použít sultánovo letiště v Masdu.“

„Je tam někde nějaké jiné?“

„Letiště Kunali, které sultán užíval, než si zařídil Masdu. Teď

tam nikdo není. Leží od Masdy asi dvacet mil.“

„To by se hodilo skvěle,“ řekl Biggles. „Mohl byste tam poslat

nějaký benzín.“

„Domluveno. Pojedu tam s vámi a všechno zařídím.“ Generál se

nevesele usmál. „Byla by legrace, kdybychom celou tu dobu štěkali

na nesprávný strom.“

„Nebyla by ale vůbec žádná legrace, kdybychom štěkali na ten

správný a nic nepodnikli,“ prohlásil Biggles.

Sedmého dne ráno po rozmluvě s Raymondem stál Biggles u

vchodu do polorozpadlého hangáru na letišti Kunali a beze stopy

nadšení si prohlížel vyprahlou přistávací dráhu a divokou džungli,

která ji obklopovala. Když se k němu za chvilku připojil Ginger, řekl

s pohledem upřeným k obloze: „Vypadá to, že bude zase pařák.“

„To znamená, že ovzduší nad pouští bude mizerné,“ poznamenal

Ginger.

„Když nás nečeká nic horšího, než že nás to občas zhoupne, tak

to klidně vydržím,“ ujistil ho Biggles.

„Kdyby nakonec k ničemu nedošlo, bylo by to více než trapné,“

usoudil Ginger.

„Byl by to zvrat, který bych docela uvítal,“ odpověděl Biggles.

„Jestli se totiž Rockyho letadlo ukáže, někdo z nás dvou narazí na

tvrdou zem a je celkem jedno, zda bude krytá džunglí nebo pískem.

Drž se nahoře za mnou, pokud nezískáš dojem, že se Rockymu daří.

Podle toho co říkal Raymond, ten chlápek Laroula je výtečný pilot.

24

Jak jinak, Rocky by asi nezaměstnával nějakého troubu. Ale tady už

Raymond přijíždí. Čekám, že bude mít nejnovější zprávy z paláce.“

Raymond, který řídil sultánův vůz, zastavil a vystoupil.

„Jste připraveni?“ zeptal se.

„Jsme a rádi bychom už měli tenhle zatracený skleník za zády,“

řekl Biggles. „Šlo to u vás dobře?“

„Tak dobře, jak jsem dokázal,“ odpověděl Raymond. „Sultán o

tom co chystáme nic neví. Co se jeho týká, probíhá všechno

normálně. V devět hodin odstartuje se svým synem a s tou

zatracenou pokladnicí plnou kamenů. Rozhlásili jsme však, že odlétá

už v osm. Ta falešná zpráva se už všude rozšířila a musela se dostat i

k Rockymu.“

„To je skvělé,“ přikývl Biggles. „Vyletím pět minut před osmou,

obletím Masdu a zamířím do Londýna. Ginger poletí za mnou.

Pokud se Rocky neobjeví než dorazím do Maroka, otočím stroj a

počkám, až sultán přeletí pobřeží. Potom již bude v bezpečí. Když

nebudu mít dále nic na práci, přistanu v Gibraltaru a doplním

palivo.“

„To je asi všechno, co můžeme udělat,“ přikývl Raymond.

„Brzy se uvidíme, alespoň doufám.“ Nasedl do vozu a odjel.

Biggles pohlédl na hodinky. „My se taky pohneme,“ řekl

zrzkovi. „Neleť za mnou moc blízko. Než doletím nad Masdu,

naberu výšku a potom se obrátím k severu. Jdeme.“

O deset minut později se Bigglesovo mosquito rozjelo po dráze,

rozvířilo oblak prachu a vzneslo se do vzduchu. Brzy se objevilo

domorodé město a u něj sultánův honosný palác. Biggles nevedl své

letadlo přímo nad něj, ale obletěl ho a nabral kurz až na opačné

straně. Ve výšce pěti tisíc stop stroj vyrovnal, seřídil obrátky na

cestovní rychlost a připravil se na dlouhou cestu. Klenba nebes nad

ním byla modrá bez jediné poskvrnky. Pod letadlem až k obzoru

ležel v celé své jednotvárné nesmírnosti africký prales. Nad jeho

proláklinami se vznášela mlha plná nákazy. Cítil, že tady na jeho

letadlo nikdo nezaútočí, neboť padající stroj by tu zmizel doslova

jako kámen vhozený do moře. Nyní začal soustavně prohlížet prostor

kolem sebe, nahoře i pod sebou, zkoumal jej důkladně po částech a

zvláštní pozornost věnoval záři, která označovala polohu slunce.

25

Vzadu vysoko nad hlavou zahlédl drobnou skvrnu, odrážející se od

modré oblohy. Ginger poctivě plnil úkol.

Tři hodiny to tak zůstalo beze změny. Byl na to připraven. Když

se však v dálavě před ním vyhoupla nad obzor linie, která barvou

připomínala leštěnou měď, tělo mu trochu ztuhlo a svaly připravené

k rychlé akci se napjaly. Neblaze proslulá a nejméně prozkoumaná

poušť se blížila. Rio de Oro – Zlatá Řeka. Nevěděl, kdo do jména

sedmdesáti tří tisíc čtverečních mil bezvodé pouště připojil slovo

řeka. Nesporně to musel být někdo se smyslem pro černý humor. A

zlato? Patrně tam nebylo žádné, jen žhavý, žlutý písek. Pokud však

uvažoval správně, čeká tam někde americký zloduch se svým

mexickým pilotem a právě tady se pokusí ukořistit sultánovy

diamanty, pokud ovšem jejich teorie o smyslu Rockyho cesty nebyly

mylné…

Blyštící se prostor neúrodné pustiny se blížil a nabýval na šíři.

Tropický prales, který pod ním ubíhal tak dlouho, se začínal drobit

do ostrůvků prořídlých a sežehnutých křovin s ojedinělými stromy,

jejichž kmeny se utápěly v přílivu žhavých paprsků slunce a skláněly

hlavy jako poslední umoření strážci života.

Biggles dlouho upřeně sledoval modrý svět nad sebou na

východě, na západě i ve směru kterým přiletěl. Nikde neviděl nic

jiného než neměnnou modř, která se v místech dotyku s obzorem

rozplývala do ocelové šedi. Kdepak asi je Rocky? Jestli se blíží, měl

by se již brzy objevit. Mírně ubral plyn. Pokud jeho pronásledovatel

přiletí zezadu, bude mít lepší možnost, aby ho dohonil. Začínal toho

mít dost a řekl si, že čím dříve napětí skončí, tím lépe.

Uběhlo dvacet minut a nervóznímu Bigglesovi připadalo, že

jsou nepřiměřeně dlouhé. Dobře chápal, že smrt může přiletět

každým okamžikem. Nedělo se však nic, jenom letadlo se začalo v

horkem narušených vzduchových vrstvách pohupovat. Motory dál

hučely svou neúnavnou pohřební píseň. Neúprosná obloha nad ním

zůstávala beze změny. Dole ubíhaly sluncem rozpálené skály a písek

a na dohled se objevovaly další a další.

Jakýsi pohyb na zemi mu prozradil, že jeho ostražité očekávání

je u konce. Vpravo pod letadlem zachytil koutkem oka pohyb stínu.

Byla to zřetelná tmavá skvrna v místě, kde ještě před chvílí nic

26

neviděl. Vzápětí zjistil, že se pohybuje stejně rychle, jako letí jeho

letoun. To mu řeklo všechno. Nebyl již na obloze sám, spolu s ním

letěl ještě jeden stroj. Vznášel se na jeho úrovni mezi ním a zářícím

slunečním kotoučem. Věděl, že to nemůže být zrzek, který by

neporušil jeho příkaz, aby se držel vzadu. Bylo pravé poledne.

Biggles měl teď slunce téměř přesně nad hlavou a stín téměř přesně

pod letadlem.

Mírně změnil kurz, potom sejmul brýle a s přivřenýma očima se

snažil proniknout jasným slunečním svitem. Nebylo to snadné, ale

přece jen zachytil pohledem tmavou skvrnu, která se přibližovala.

Místo aby namáhal oči a sledoval ji zrakem, soustředil se na stín na

zemi. Věděl, že podle pohybu stínu pozná, co dělá letadlo.

Uplynulo asi pět minut a za tu dobu se vzájemné postavení jeho

letadla a stínu nezměnilo. Co ten Rocky, k čertu, dělá? Nač čeká?

Pak pohlédl dolů pozorněji a pochopil. Letěl nad změtí rozeklaných

skal, kde by nebylo možné přistát. Zato vpředu byla poměrně rovná

písečná plošina. Zasmušile se usmál. Rocky si chtěl jen ušetřit tu

námahu, aby nemusel jít daleko ke své oběti. Plošina se mu zřejmě

hodila lépe. Biggles nespustil oči ze stínu a čekal. Vyčkával a

uvažoval o situaci, s jakou se dosud nesetkal. Bylo to horší než ve

válce, kdy člověk o nepříteli ví, každé letadlo má označení a obvykle

bojuje poctivě. Když narazím na nepřítele a on mě uvidí, zaútočí na

mne. Jenomže tady nemůže považovat druhé letadlo za nepřítele,

dokud jeho pilot nevyužije výhody prvního úderu, který se ovšem

může stát osudným. To čekání na první ránu, dříve než ji vrátí, bylo

více než nesnesitelné, zvláště když se Biggles nemohl dočkat, aby

celou věc dokončil. Dokud druhý pilot neudělá první krok, byl zcela

bezmocný. Pokoušel se přijít na něco, aby si vynutil ukončení akce,

ale nevymyslel nic víc, než že zvýšil rychlost, aby přelétl nebezpečný

úsek co nejrychleji. Když to udělal, dostavil se žádaný výsledek. Stín

se rychle pohnul a zároveň změnil tvar, což prozradilo změnu polohy

stroje. Rysy v Bigglesově tváři ztvrdly. Až nyní si poprvé uvědomil,

že kdyby nepředvídal, k čemu nejspíš dojde, nebo kdyby letadlo řídil

sultán, neměl by ani nejmenší naději uniknout. To co Rocky

zamýšlel, byla prostě chladnokrevná vražda!

27

Naštěstí byl připraven. Ted už nebylo třeba hlídat stín, neboť

druhý letoun se přesunul z oslnivého slunečního jasu a byl jasně

vidět. Letěl asi čtvrt míle po jeho levé straně a byl o něco výš. Znal

typ stroje a viděl, jak ho Laroula sleduje z pilotní kabiny. Biggles z

aircobry nespouštěl oči, levou nohu měl lehce položenou na pedálu

směrového kormidla a pravou rukou pevně svíral řídicí páku.

Náhle se nos aircobry sklonil dolů a stroj se natočil. Pilot chtěl

dostat mosquito do mířidel. Bigglesovi bylo jasné, že nastal

rozhodující okamžik. Prudce sešlápl pedál kormidla levou nohou.

Výsledkem bylo náhlé vychýlení do strany, při kterém se předek

letadla stočil, aniž by se výrazně změnila výška letu. Odstředivá síla

tlačila Bigglesovo tělo na stěnu pilotní kabiny, důležitější však bylo,

že svítící střely, které ho měly zasáhnout, prolétly neškodně kolem

konce jeho levého křídla.

Biggles s ráznou odpovědí neotálel. Opět se v něm probudil

duch stíhače. Pilot druhého letadla rozehrál smrtelnou hru jako první

a stal se z něj nepřítel, takže Biggles si neměl proč vyčítat, že mu

oplatí stejnou mincí. Dal se do boje s chutí, protože na něm měl i

osobní zájem. Za války to tak nebylo. Tehdy jako voják, jenž brání

svou zem, vůbec neznal soupeře. Cordovu ovšem znal. Byl

zločincem, který vraždil výlučně z touhy po majetku.

Biggles stočil nos letounu dolů a přidal plyn naplno. Pak stroj

otočil a zalétl přímo pod soupeřovo letadlo. Udělal to tak rychle, že

Laroula musel užasnout, kam mu zmizel. Také on otáčel letoun a

podle všeho mosquito hledal. Biggles se mu však mezitím dostal do

slunce a s jeho září v zádech se vracel. Jakmile airacobra vletěla před

jeho mířidla, stiskl spoust. Kulomety se rozštěkaly a Biggles s

pochmurným zadostiučiněním sledoval, jak dlouhá dávka nachází cíl.

Aircobra se pod úderem zakymácela.

Málokdy se vítězná karta obrátí tak rychle a dokonale. Laroula,

který přiletěl s představou, že zabije ovci, musel prožít otřes, neboť

náhle zjistil, že napadl tygra. Bylo to zřejmé z toho, že jeho pokus o

záchranu byl ubohý, ačkoli je pravda, že Biggles mu neposkytl čas,

aby se pořádně vzpamatoval. Americký stroj se ještě chvíli

bezmocně kymácel a jeho pilot hledal soupeře, když Biggles udeřil

zezadu podruhé, což ukončilo souboj. Airacobra šla strmým

28

obloukem k zemi a zanechávala za sebou benzínové výpary,

unikající z proražené nádrže. Kdyby se Laroula pokusil o přistání,

možná by přežil. Jak však později řekl Biggles, musel úplně ztratit

hlavu. Když se totiž Mexičan vzpamatoval z prvého otřesu, vyrovnal

svoje letadlo, stočil ho do stoupání a vypálil na soupeře, či spíše do

míst, kde předpokládal, že poletí.

Zmýlil se a vzápětí došlo ke katastrofě. Jakmile svíticí střely

prolétly oblakem benzínových výparů, které sám za sebou nechával,

vyšlehl divoký plamen, který nahnal strach samotnému Bigglesovi.

Při sledování aircobry, byl totiž blízko za ní. Prudce odbočil. Když

už byl v bezpečí a mohl otočit hlavu, airacobra se v záplavě plamenů

tříštila na kusy v poušti Rio de Oro, kterou tím změnila na řeku ohně

a smrti.

Biggles kroužil, ale nepřistál. Věděl, že v troskách nemohl nikdo

přežít a neviděl důvod k tomu, aby riskoval svůj život při pokusu o

záchranu, který nemohl skončit jinak než marně. Kroužil nad místem

asi dvě minuty a s bezvýraznou tváří hleděl dolů na roztroušené

trosky, mezi nimiž ležely pozůstatky člověka, jehož koníčkem bylo

sbírat diamanty, patřící jiným lidem. Když odlétal, padl na jeho

kabinu stín. Ostře vzhlédl a uviděl Gingera, který letěl blízko něho.

Zvedl ruku a ukázal k severu.

Obě mosquita se otočila k chmurné podívané zády a zamířila k

úrodnějším krajům.

Téhož večera britské noviny oznámily, že Jeho Výsost sultán z

Lashanti přilétl se synem do Londýna na koloniální konferenci. Jen

to a nic víc. Biggles si pomyslel, že to úplně stačí.

29

PŘÍPAD NEREGISTROVANÉHO PILOTA

Dveře operační místnosti letecké policie na letišti v Gatwicku se

otevřely a vpustily dovnitř statného muže s buřinkou na hlavě, se

kterým již Biggles několikrát jednal. Byl to inspektor Gaskin z

oddělení C, kriminálního oddělení pro vyšetřování v Novém

Scotland Yardu.

„Budte zdráv, inspektore! Jaký spletitý problém vás přivádí?“

pozdravil ho vesele Biggles a přistrčil mu židli.

Inspektor se posadil a velkým kapesníkem si otřel široké čelo.

„Venku je ohavné horko,“ vydechl.

„Docela ano,“ přitakal Biggles. „Myslím, že mé chlapce jste už

poznal,“ dodal a ukázal na Gingera, Bertieho a Algyho, kteří byli v

místnosti.

„Poznal a ještě víc jsem o nich slyšel,“ řekl Gaskin.

„Tak copak vás trápí dnes?“ zeptal se Biggles, otevřel krabici s

cigaretami a přistrčil ji před něj.

„Právě jsem mluvil s vaším velitelem, generálem Raymondem, a

protože jste tam nebyl, řekl mi, abych si zaskočil k vám dolů,“

vysvětloval detektiv.

„Jestli jde o něco s čím si nevíte rady sám, bude to hromsky

zamotaný případ,“ řekl Biggles.

„Není to tak, že bychom si s tím nevěděli rady, ale… eh… no

prostě…“

„Jde to trochu ztěžka, že?“ pomohl mu Biggles s úsměvem.

„Dejme tomu,“ připustil inspektor.

„Tak sem s tím. Jestli to patří do naší branže, možná že s tím

trošku pohneme,“ nabízel mu Biggles.

„O to právě jde,“ prohlásil Gaskin. „Došel jsem totiž k názoru,

že ta věc do vaší kompetence patří!“

„Pokračujte,“ požádal ho Biggles. Gaskin si odkašlal. „Víte,

před týdnem pustili kasaře Charlieho Cotelliho po pěti letech z

vězení. To bylo v osm hodin ráno. Téhož dne v osm hodin večer se

vloupal do sídla Plevington Castle, našel tam klenoty v hodnotě šesti

tisíc liber a ukradl je. Víme, že to udělal on, protože má

30

nezaměnitelný způsob práce, který je pro něj naprosto typický.

Ukazuje na něj stejně jasně, jako by celé místo ohmatal prsty bez

rukavic.“

„Takže hledáte Charlieho?“ předpokládal Biggles.

„Vůbec ne!“ odpověděl inspektor. „V tom to právě vězí. My ho

nehledáme, my víme kde je. Je v Belfastu. Byl tam té rozhodující

noci a ochomýtal se v jedné tamní hospodě tak okatě, až to svádí k

domněnce, že chtěl, aby si ho všichni všimli. Víte, jestliže ale byl po

setmění v Belfastu, nemohl ukrást lady Plevingtonové její

drahocenný kamínky. Jinými slovy, má betonové alibi. Už chápete,

oč jde?“

Biggles přikývl.

„Tak mi povězte, jak se tam dostal?“ zeptal se inspektor.

„Na to vám odpovím,“ řekl Biggles. „Prostě tam odletěl. Jiným

způsobem se nemohl dostat do Belfastu včas.“

„Máte u mě jedničku. Dobře. Je tomu měsíc, kdy za soumraku

Joe Lasker, odborník na darebáctví typu ,rozbít a ukrást’ roztříštil

montážním klíčem výlohu klenotnictví na Bond Street a upláchl s

paletou prstenů v ceně deseti tisíc liber. Viděl ho strážník ve službě,

který sice dorazil pozdě, ale poznal ho. Začali jsme po lotrovi pátrat,

ale museli jsme to přerušit, protože to nemohl být on. Když se tříštilo

sklo ve výloze, byl Joe v Paříži! Tak se bude bránit a my ho

nemůžeme usvědčit ze lži, protože asi o dvě hodiny později ho tam

viděl jeden francouzský tajný policista. Prý právě na Montparnassu

zapadl do nějaké putyky. Zase dokonalé alibi. Mohl bych vám

posloužit dalšími případy podobného druhu, ale tyhle dva postačí.

Pokud tu hru nezastavíme, bude pokračovat, protože jestli je něco

nápadné jako podebraný prst, je to přesně tohle. Ty úniky organizuje

člověk, který má chytrou hlavu.“

„Nejen chytrou hlavu,“ zamumlal Biggles, „Ten chlapík má

navíc letadlo!“

„Přesně tohle si myslíme,“ řekl Gaskin zamračeně. „Jak by se to

dalo zarazit?“

„Kvůli tomu jste přišel?“

„Ano. Jste jediný náš člověk, který umí honit letadla.“

31

„Je zajímavé, inspektore, že mě asi informujete o něčem, co mě

už taky trápí,“ řekl Biggles. „Po několik měsíců dostáváme zprávy z

ministerstva letectví v tom smyslu, že jejich operátoři u radaru

několikrát zachytili letadlo, které se jim nepodařilo sledovat až k cíli

letu. Jednou odletělo z východního pobřeží, jindy zase ze západního

a ve dvou případech z jižního. Nemáme sebemenší vodítko, jak

zjistit, kdo to je. Přiznám se, že jsem nepomyslel na to, že se jedná o

lidi, kteří pracují jako cestovní služba podsvětí. Mají pilota, ať už je

jím kdokoli, který nedbá na pravidla leteckého dopravního řádu a

představuje hrozbu civilním letadlům, která se pohybují na

pravidelných linkách. Jednoho dne dojde ke srážce s velkými

ztrátami na životech. Nehledě na to, že jestli se linkoví piloti dovědí,

že jim někde po obloze bez povolení brouzdá cizí letadlo, budou z

toho pěkně nervózní. Nic jiného nedokáže vytočit piloty do krajnosti

jako možnost srážky.“

„Ha! To jde docela dohromady,“ prohlásil inspektor. „Řeknu

vám ještě něco. Nedávno se šuškalo v některých pochybných

londýnských nočních klubech, že kdyby si někdo chtěl vyrazit za

hranice bez obvyklých cestovních formalit, dalo by se to, za nemalou

odměnu, klidně zařídit. To taky vypadá na letadla. Nasadili jsme na

tu věc provokatéra. Poslední dva týdny se potuloval po nočních

klubech a dával najevo, že má naspěch. Ale zatím k němu nikdo

nepřišel, aby mu nabídl pomoc.“

„Obávám se, že jste zvolili až příliš nápadný způsob,“ zavrtěl

hlavou Biggles. „Máme co dělat s chytrým chlapíkem.“

„Tak co s tím tedy uděláme?“ zeptal se inspektor. „Co kdybyste

některou noc vyletěli a chytili toho lumpa při činu?“

Biggles se zatvářil smutně. „Mějte trochu soucitu, inspektore,“

řekl. „Kolik myslíte, že bych potřeboval letadel na uhlídání dvou

tisíc mil pobřeží a měl přitom na paměti, že ta záhadná noční můra

může letět v libovolné výšce až dvacet tisíc stop? Ne, namátkovým

průzkumem ji nechytíme. Ale ještě okamžik. Jedna věc v tom vašem

vyprávění mi připadá zvláštní a mohla by nám pomoci určit trasu,

kudy dál. Řekl jste, že Charlie Cotelli vyšel z vězení a téže noci

provedl svou práci a zmizel ze země. Jak se mohl z vězení spojit s

tím ochotným pilotem? Když byl za mříží, nemohl se o něm dovědět!

32

A je pozoruhodné, že vzdor tomu se s ním spojil během pár hodin po

propuštění a navíc dokázal dokonale vyloupit jeden byt. Někdo tady

odvedl náramně rychlou práci.“

„Ano, o tom není sporu,“ přikývl Gaskin. „Celou rošťárnu

museli připravit venku. Napadá vás přitom něco?“

Biggles si rozvážně a zamyšleně zapaloval cigaretu.

„To se vás přímo týká, v tom se vyznáte,“ pobídl ho Gaskin.

„Neříkám, že ne,“ odpověděl Biggles tiše. „Nebojte se, něco s

tím provedu. Dejte mi nějakou hodinku, abych si případ promyslel.

Nemám přehled o lidech, kteří mají záznamy v trestním rejstříku a

budu asi potřebovat vaši spolupráci. No, uvidíme.“

Inspektor vstal. „Dobrá. Zatím zůstaneme při tom. Udělám vše,

co bude v mých silách. Teď se ale musím vrátit do Yardu. Brzy se

uvidíme. Hodně zdaru. Nashledanou, hoši.“

Za inspektorem Gaskinem zaklaply dveře.

Biggles pár minut zamyšleně pokuřoval.

„Tak co teď s tím?“ zeptal se Algy po chvíli.

„Zatím udělám jednu věc,“ odpověděl Biggles. „Cotelli si toho

chlápka, co má na dvorečku letadlo, sám nenašel. Ten chlápek našel

jeho. Když to takhle fungovalo už jednou, může se to stejně tak

opakovat. Je to patrně jediný způsob, jak na to musíme jít a já to asi

zkusím.“

O dva dny později seděl Biggles prvně v životě v cele britského

vězení jako trestanec. V Londýně se právě probouzel život, neboť

bylo 7.45 ráno. Šedý oblek, který měl na sobě, mu moc dobře nepadl

a nebylo se čemu divit, protože jej dostal před slabou půlhodinou ze

skladu, odkud si propuštění vězni vyzvedávali obleky, zabavené při

nástupu trestu.

Pokud šlo o ostatní zařízení cely, vůbec neodpovídalo tomu, jak

by měla vězeňská cela vypadat. Byla tam docela pohodlná židle a na

stole se povalovala hromádka časopisů a novin. Vedle nich ležel

podnos se snídaní, jakou by vám nabídli ve slušném hotelu.

Biggles zamyšleně kouřil a po chvíli sáhl po jedněch novinách z

předešlého dne. Na tváři mu pohrával slabý úsměv, když si znovu

pročítal malý článek na titulní straně. Bylo v něm asi toto:

33

„J. A. Bensil, bankovní pokladník, jehož jak známo poslal soud

do vězení za útěk s hotovostí téměř 10 000 liber, bude zítra ráno

propuštěn. Jmenovaný si raději odpykal celý trest, než by

vyšetřujícím vyzradil, co udělal s penězi, které se následkem toho

nikdy nenašly.“

Nad článkem byla poněkud rozmazaná fotografie muže bez

límečku a bez vázanky. Pod obrázkem stálo: J. A. Bensil.

Dveře se otevřely a vstoupil inspektor Gaskin. Když viděl na co

se Biggles dívá, zeptal se: „Tak nějak jste si to představoval?“

„Právě tak,“ odpověděl Biggles.

„Už pro vás opravdu nemůžu udělat víc?“

„Ne.“

„Víte, že hrajete nebezpečnou hru.“

„Nebude to poprvé,“ zabručel Biggles. „Vy se ale rozhodně

držte zpátky a jednejte pouze podle plánu. Člověk s nímž se, jak

doufám, setkám, bude jistě do té míry chytrý, aby poznal, že má

někoho v patách. Největší slabinou našeho plánu je okolnost, že není

vůbec normální, aby mě po propuštění nesledovala policie.

Vyšetřovatelé by stále měli doufat, že je dovedu k deseti tisíci

librám, které jsem štípnul. Jsem přece jediný, kdo je k nim může

dovést. Necháme ale celé věci volný průběh.“

„Jak myslíte,“ pokrčil inspektor rameny. „Doufám, že dobře víte

co děláte. Jestli jste připraven, ředitel na vás čeká.“

Ředitel věznice stál opravdu u dveří. „Pojďte, Bensile!“ řekl

drsně, při čemž maličko mrknul, neboť i on byl do celého případu

zasvěcen.

Ředitel a vězeň nechali inspektora v cele a šli rázně k hlavní

bráně věznice. Biggles si nesl přes ruku přehozený nepromokavý

plášť. Vězeňský dozorce ve službě otevřel vrata a ředitel napřáhl

ruku.

„Doufám, že teď už povedete spořádaný život,“ řekl hlasitě a v

koutcích úst mu zacukalo.

„Jedna noc v tom vašem ohyzdném baráku by měla každému

stačit na celý zbytek života,“ řekl Biggles tiše.

„Přál bych si, aby takhle uvažovali všichni,“ odpověděl ředitel

smutně. „Tak hodně štěstí.“

34

„Děkuji vám, pane.“ Biggles se otočil a odcházel. Nepodíval se

nalevo ani napravo, neohlédl se a kráčel dál po chodníku.

Nedošel ani do Lambeth Street a ukázalo se, že jeho plán může

mít úspěch. Znenadání odněkud vyjela tmavá limuzína se spuštěným

zadním okénkem a zajela až k okraji chodníku. „Nechcete se svézt?“

ozval se nějaký hlas.

Biggles otočil hlavu a uviděl ve voze dva muže. Řidič, drobný a

dobře oblečený člověk, se díval před sebe. Druhý muž seděl vzadu.

Byl to vysoký muž se svěží pletí, jenž úsměvně sledoval čerstvého

propuštěnce.

„Ne, děkuji,“ odpověděl Biggles a šel dál. Vůz pokračoval v

jízdě vedle něho. „Nemohli bychom vás někam zavézt, pane

Bensile?“ řekl muž na zadním sedadle.

Když Biggles zaslechl své přijaté jméno, znovu prudce otočil

hlavu. „Oč jde?“ zeptal se krátce.

„Myslel jsem, že byste se chtěl svézt.“

„Ne, děkuji, zvládnu to sám,“ odpověděl a stiskl rty.

„Nemáte naději,“ řekl muž v autě. „Poldové vás hlídají. Dokud

máte ty prachy, nespustí vás z očí.“

Biggles svěsil koutky úst. „Opravdu? Ale proč to zajímá zrovna

vás?“

„Můžeme vám pomoci.“

„Kdo jste?“

Chlapík se ušklíbl. „Nazývají nás S O O. – Sdružení pro osobní

ochranu.“

Než Biggles odpověděl, rychle se rozhlédl na obě strany ulice.

„A jak si představujete, že mi pomůžete?“

„Uvidíte sám. Nastupte si.“ Dvířka se lákavě otevřela.

Biggles chvíli zaváhal jako někdo, kdo se nedokáže rozhodnout.

„Tak dobrá, zkusím to,“ řekl pak, rychle se sehnul a nastoupil do

vozu.

Řidič se vzápětí rozjel tak rychle, že to Bigglese přímo hodilo na

sedadlo. Přestože byl zvyklý na mnohem rychlejší letadla, nyní

zadržoval dech, když se auto v rychlé jízdě smýkalo do obou stran.

„Poslyšte!“ vyhrkl. „Jeďte trochu s rozumem!“

35

„Jedině takhle setřeseme každého, kdo by se snad zajímal o to,

kam máte namířeno,“ řekl jeho společník. „Ale nebojte se. Slick je

dobrý řidič a je zvyklý jezdit rychle.“

Biggles již nepromluvil. Brzy ztratil představu kde je, protože

Slick se poctivých deset minut neustále otáčel v bludišti úzkých

uliček a potom bleskově zabočil úzkým vjezdem na nějaký dvůr. Ani

tehdy se vůz nezastavil, ale vletěl rovnou do garáže, jejíž dveře

zabouchly čísi neviditelné ruce. Vystoupili z auta. Slick otevřel dveře

ve stěně. „Tudy,“ řekl lhostejně.

Šli krátkou chodbou a po schodech nahoru, až se Biggles ocitl v

malém pokoji, jehož jedno okno vedlo na ulici. V krátké chvilce,

která se mu naskytla, uviděl dva orientační body. Jedním z nich byla

neonová reklama na značku jakési whisky, druhým pak střecha

autobusu 11E. Vtom se otevřely dveře a Bigglese pozvali do pěkně

zařízené, velké místnosti. U otevřeného baru stál snědý, elegantně

oblečený muž s nezvykle vysokým čelem a něco kutil se sklenicemi

a lahvemi. Ohlédl se k Bigglesovi a řekl: „Napijte se! Určitě budete

potřebovat skleničku. Řekněte, na co máte chuť.“

„Já alkohol nikdy nepiji, nedělá mi dobře,“ odmítl Biggles. „Ale

stejně vám děkuji,“ dodal.

„Jak je libo. Posaďte se.“

Snědý chlapík a oba muži z auta si naplnili sklenice. Dle jeho

rozhodného hlasu Biggles pochopil, že vůdcem celé skupiny je právě

on. Se sklenkou v ruce se teď posadil do křesla, stojícímu naproti

tomu, v němž už seděl Biggles.

„Ať se daří,“ řekl a napil se. „Cigaretu?“

„Děkuji.“ Tuhle nabídku Biggles přijal.

„A teď,“ pokračoval snědý muž, „myslím, že přeskočíme úvodní

část a půjdeme rovnou k věci. Kam jdete? Co hodláte dělat a jak si

představujete, že upláchnete s penězi, které jste schoval, aniž by vás

při tom nechytila policie a nevzala vám je?“

„Odpusťte, ale to je moje věc,“ odpověděl Biggles pomalu. „Měl

jsem spoustu času si to promyslet,“ dodal zachmuřeně.

Jeho poznámka však vzbudila úsměvy.

„Podívejte se, Bensile, dám vám malou radu,“ ujal se snědý muž

vážně slova. „Nepřibližujte se k těm penězům, nebo o ně přijdete.

36

Sebral jsem vás, abych vám k nim pomohl. I já přirozeně doufám, že

něco z nich získám pro sebe. Vůbec to nepopírám. Ale jsem ochoten

pro svůj díl udělat něco pro vás.“

„A co si myslíte, že můžete udělat?“ zeptal se Biggles.

„V téhle zemi jste skončil, pane,“ prohlásil snědý muž. „Vaším

jediným východiskem je odjet za hranice a vzít si prachy s sebou. A

tady do toho vstupuji já. Odvezu vás kam si přejete i s penězi a bez

čmuchalů, kteří by chtěli vědět, co vezete v kufru. To je věc, kterou

sám nezvládnete.“

„A co chcete za tuhle… eh… službu?“

„Dvacet procent.“

„Dva tisíce liber?“ zamračil se Biggles. „To je příliš mnoho. To

představuje dvanáct měsíců z času, který jsem obětoval. A vy to

chcete za jeden den práce.“

„Nechci to všechno pro sebe,“ zněla ostrá odpověď. „To se bude

muset rozdělit na několik dílů a výlohy máme značné.“

„Nebyl byste na tom zase tak špatně, kdybyste si vzal jen jeden

tisíc,“ bránil se Biggles. „To je hranice, kterou nepřekročím.“

Snědý muž pohlédl na své společníky. „Tak ten rozdíl

rozdělme,“ navrhl. „Řekněme 1500 liber.“

„Rozdělte to ještě jednou a vyjde vám 1250 liber. Výš nejdu,“

řekl Biggles rozhodným hlasem.

„Dobrá. Tak tedy dvanáct set padesát. A teď, kde jsou prachy?“

„Nač to chcete vědět?“

„Dojedeme si pro ně. Pro vás by nebylo bezpečné ukazovat se v

jejich blízkosti.“

„Za koho mě máte?“ ušklíbl se Biggles. „Můj prospěch pro vás

přece nemá význam. Když prozradím, kam jsem schoval peníze, co

vám zabrání, abyste je vybral a mě nechal stranou?“

„Nic. Jenže tohle my neděláme.“

„To potvrzuje jen vaše slovo. Protože vás neznám, je mi to dost

málo.“

„Můžete jít s námi. V téhle chvíli policie neví, kde jste. Ale

budou vás hledat, to si nemyslete. Nedostanete se daleko a budete

mít tajného v patách.“

37

„Dejme tomu, že půjdu s vámi,“ odpověděl Biggles. „Co vám

potom zabrání, když budete mít peníze v rukou, abyste mě nepraštili

do hlavy a nehodili mě do nejbližší řeky?“

„Nic,“ odpověděl snědý muž s překvapující otevřeností. „Musíte

nám prostě důvěřovat.“

„Co kdybyste důvěřovali vy mně?“

„Jak?“

„Vyzvednu si peníze a pošlu vám váš podíl poštou.“

Muž zavrtěl hlavou. „Už jsem vám jednou řekl, že se k penězům

nedostanete, protože vás seberou.“

„Dostal bych se k nim, kdybych byl v zemi, kde jsem je schoval.

Tamější policie mě nezná.“

„A kde to je?“

„Ve Francii.“

Snědý muž tiše hvízdl a podíval se na společníky. „Tak tohleto

jsem nečekal,“ řekl a obrátil se k Bigglesovi. „Jak jste je tam dostal?“

„Normálně poštou, jenomže policie mě sebrala dřív, než jsem se

za nimi mohl vydat. Věděl jsem přesně, co chci udělat a měl jsem

připravenou adresu, na kterou jsem peníze poslal. Je to malý byt v

Paříži, kde žije jeden můj příbuzný. Takže než peníze rozdělíme,

musíme se k nim dostat. Jak to chcete provést?“

„Snadno. Dopravím vás tam letadlem. To je náhodou věc, které

rozumím.“

„Dobrá,“ řekl Biggles a pokračoval. „Zavezete mě tam. Půjdeme

do bytu. Dostanete podíl a pak vyrazíme každý svou cestou. Já

zůstanu v Paříži.“

„V pořádku,“ souhlasil snědý muž.

„Kdy odletíme?“

„Dnes večer. Čím dřív, tím líp. Za dne to samozřejmě nejde.“

„Budiž,“ přikývl Biggles.

„Vy zatím zůstaňte raději tady v bezpečí. Budete tu mít všechno

pohodlí,“ slíbil snědý muž. „Mimochodem, když budete chtít

vyměnit svoje libry za franky, řeknu vám jméno člověka, který vám

poskytne nejvýhodnější kurs a nebude se vás na nic vyptávat.“

„Pracuje na černém trhu, že?“

38

„Pracuje?“ Muž se pohrdavě zasmál. „Ten je jeho králem,

papežem i ministerským předsedou. Teď zůstaňte v klidu. My si zas

zařídíme pár věcí. A ještě něco.“ Mužovy tmavé zraky se upřely na

Bigglese. Rukou sáhl do kapsy a povytáhl pažbu pistole. „Žádné

hlouposti… nebo jinak…“

„Máte přesvědčivé argumenty,“ zabručel Biggles a sáhl po další

cigaretě.

V osm večer téhož dne snědý muž opět vkročil do pokoje.

Biggles už zaslechl, že jeho pomocníci o něm mluvili jako o

Darkiem. Řekl svému hostu, že je čas odletu. Druzí dva se neobjevili

a falešného Bensila napadlo, že snad zůstanou na místě. Když ale

došli k vozu stejnou cestou, jakou Biggles přišel, řidič Slick z

dnešního rána již seděl za volantem. Třetí muž měl asi volno.

Vůz vyjel. Biggles neměl nejmenší tušení kam jedou. Věděl jen,

že cíl cesty je asi hodinu jízdy od Londýna. Ne bez obav si všiml, že

je zataženo a noc je proto velice temná. Jako většina letců se ani

trochu netěšil na to, že poletí letadlem, které pilotuje někdo neznámý.

Vůz vyjel z Londýna po západní dálnici, víc se toho však nedověděl,

protože jeho společník brzy nato zatáhl záclonky a jeho nenapadla

žádná vhodná záminka, aby je odhrnul.

Asi za hodinu automobil zpomalil a vzápětí prudce odbočil na

cestu, jež byla tak hrbolatá, že muselo jít o nesmírně zanedbanou

venkovskou silničku či dokonce jenom o vyjeté koleje od farmářova

traktoru. Zhruba po pěti minutách natřásání dojeli na konec a vůz se

zastavil.

„Jsme na místě,“ řekl Darkie a vystoupil. „Pojďte.“

Biggles šel za ním a zjistil, že vůz zastavil na dosti velkém lánu,

pokrytém strništěm. Hned vedle, poblíž skupiny jilmů, stála dvojitá

řada kupek obilí. Vůz nečekal a s tlumenými světly se na poli otočil a

pomalu odjížděl jinou cestou, než kterou přijeli.

Darkie rázně kráčel ke kupkám a Biggles spěchal za ním. Pod

plachtou zakrytou slámou a nataženou mezi kupkami stálo sportovní

letadlo staršího roku výroby. Nikdo v něm nebyl. Jen v okně jakési

chalupy vzdálené asi dvě stě yardů od letounu, svítilo světlo. Za

krátkou chvíli však vyšlehly dva kužely světla z reflektorů auta a

vytvořily na poli osvětlenou dráhu. Biggles stojící ve tmě se tiše

39

usmál, když si uvědomil, že auto prostě přejelo kousek opodál, aby

posloužilo k označení dráhy.

Darkie otevřel dvířka letadla. „Nastupte,“ nařídil.

Vstoupili do kabiny, dvířka zaklapla. Startér zavrčel a rozběhl se

motor. Asi minutu běžel naprázdno. Potom se rozburácel a letoun se

rozjel po poli. Darkie hleděl upřeně do tmy před sebou. Stejně tak i

Biggles, který se necítil ani trochu dobře. Kola však brzy opustila

zemi a letadlo se zvedlo ve zbytečně příkré stoupající zatáčce a pak

stoupalo dál, až se ustálilo na jižním kurzu.

Biggles pohlédl dolů, aby zjistil, kde se tohle tajné letiště

nachází. Kvůli tomu vlastně celý let podnikl. Západní dálnice se

svými proudy pohybujících se světel a osvětlená firma významného

vydavatelského podniku určila polohu velice přesně.

„Už jste někdy letěl?“ zeptal se Darkie.

„Jednou nebo dvakrát,“ zamumlal Biggles neurčitě.

„Měl byste se to naučit, nikdy nevíte, kdy se to může hodit,“

radil Darkie.

„Budu o tom přemýšlet,“ odpověděl Biggles klidně. „Létáte už

dlouho?“ zeptal se.

„Sedm let. Dělal jsem instruktora pro noční létání.“ Muž se

trpce zasmál. „Vyhodili mě, protože jsem si přivezl pár krámů z

Francie a zapomněl je proclít. Je pravda, že jsem na tom vydělal, ale

kdo by to neudělal, když se naskytne příležitost? Těch pár šupů za

službu ve dne, to nebylo nic pro mě.“

„Myslíte, že vám tohle projde?“

„Proč ne? Kdo mě zastaví? Pchá. To jsou peníze zadarmo.

Navíc mám mechanika, který mi pomáhá zbavit se věcí, které si

přivezu z Francie.“

Biggles se odmlčel. Nebylo třeba se dále vyptávat. Všechno co

potřeboval, již věděl.

Za půl hodiny letěli nad Kanálem. Tam Darkie vypnul motor a

nad pobřežím se pohyboval klouzavým letem. Po deseti minutách

opakoval stejný manévr, když přelétal pobřeží ve Francii. Asi za

hodinu letoun přistál v místě, které podle Bigglesova odhadu nebylo

od Paříže dále než dvacet minut jízdy autem.

40

Stroj se zastavil poblíž jakési hospodářské usedlosti. „Nechám

to stát tady,“ řekl Darkie. „Hned budu zpátky. Farmáře se nebojte, je

v pořádku. Prakticky patří k nám.“

„Jak se dostaneme do Paříže?“

„Autem. Jedno tu mám. Jednoduché, že?“ Darkie se znovu

zasmál, patrně hrdý na svůj důvtip. Když nasedli do auta, zeptal se:

„Jaká je adresa?“

„Ulice Chantonesse čtyřicet jedna. Je to u řeky, blízko Ile de

Paris. Ukážu vám cestu.“

Krátká jízda proběhla bez potíží a auto vedené Bigglesem se

zastavilo u kraje chodníku v tiché, spoře osvětlené ulici. Biggles šel

ke dveřím a zaklepal. Když Concierge, starý domovník, otevřel a

ustoupil, aby oba návštěvníci mohli vejít, Biggles vystoupil po

schodech před Darkiem do prvního poschodí. Tam vešel do

místnosti, u které byly pootevřené dveře a rozsvítil světlo.

„Jsme tu,“ řekl vesele. Šel k příborníku a vyjmul z něj kufřík,

který položil na stůl. Když ho začal otvírat, zarazil se a pohlédl na

věc, která se ocitla Darkiemu v ruce. Byla to pistole.

„Co to znamená?“ zeptal se ostře.

„To znamená, že se o váš kufřík postarám sám,“ odpověděl

Darkie úsečně.

„Ale vy… co to znamená?“

„Nic, brácho. Zachovej klid a hlavně drž zobák. Všechno bude v

pořádku. Kdybys ale začal ječet, odskáčeš si to!“ výhružně vyštěkl

Darkie.

„Myslím, že jste ten nejhnusnější typ darebáka,“ řekl Biggles

chladně.

„Jestliže si myslíš, že mě tím připravíš o spaní, moc se pleteš,“

odpověděl Darkie a jedovatě se při tom ušklíbl.

Biggles se na něho opovržlivě podíval. „V životě jste neudělal

větší chybu. Jednu chvíli jsem vás dokonce litoval. Jak ošklivě jsem

se mohl zmýlit. Vy jste přece jen mimořádně mizerný ničema.“

Potom zvýšeným hlasem dodal: „Je to v pořádku, inspektore, račte si

posloužit.“

V Bigglesově chování muselo být něco, co Darkiemu prozradilo

překvapující pravdu, protože se prudce obrátil. Biggles k němu rázně

41

přiskočil, popadl ho za ruku, ve které držel pistoli a ohnul ji přes

svou paži. V témže okamžiku se vřítil do pokoje inspektor Gaskin s

dvěma tajnými policisty a dvěma strážníky v uniformě.

Zápas byl krátký. Pistole spustila, ale kulka jen udělala díru do

koberce. Současně s výstřelem se mihla inspektorova těžká pěst.

Dopadla Darkiemu na bradu a muž se zřítil na podlahu.

„Tohle na mě nezkoušej, rozumíš?“ zavrčel inspektor hněvivě a

zvedl pistoli. Pak pohlédl na Bigglese a usmál se.

„Dobrá práce, inspektore,“ blahopřál mu tiše Biggles. „Na téhle

straně jste to zorganizoval jedinečně.“

Gaskin mávl paží ke svému společníkovi v civilu. „Seznamte se

s kapitánem Joudrierem ze Sureté.“

Biggles se na muže usmál. „Rád vás poznávám, kapitáne.

Děkuji za spolupráci.“ Obrátil se k Darkiemu, kterého z obou stran

drželi strážníci. „Zapomněl jsem se zmínit, že inspektor Gaskin sem

dnes zaletěl s kufříkem nacpaným starými novinami a vybral tu pro

naše přijetí útulný a tichý byteček. Já poletím zpátky, abych připravil

vaše přijetí na druhé straně Kanálu.“

Otočil se zpátky ke Gaskinovi a dodal: „Řeknu vám, kde stojí

letoun, kterým jsme přiletěli. Je v pořádku a měl by ještě několik

hodin zůstat na místě. Bude našim důkazem, až se na místě objeví

francouzští kolegové, aby sebrali farmáře. Ten patří k bandě. Také je

bude zajímat jméno krále zdejšího černého trhu. Mohu jim je sdělit.

Nerad létám cizími letadly, tak zavolám svým chlapcům, aby někdo

z nich pro mě přiletěl. Až se vrátíte, dám vám informace o zbytku

téhle bandy. Vím, kde je najdete.“

„Výborně,“ souhlasil inspektor Gaskin. „Jak jsem už říkal, vaši

chlapci to zařídí rychle.“

„K tomu právě slouží letadla,“ připomněl mu Biggles a zamířil

ke schodům.

42

PŘÍPAD ZRANĚNÉHO AGENTA

Biggles podepsal týdenní hlášení, zamkl svůj kancelářský stůl,

zastrčil klíče do kapsy a vstal.

„To je pro dnešek konec,“ řekl čekajícím přátelům. „Protože je

teď na obloze naprostý klid, můžete se vy, líní letečtí poldové,

nenápadně vypařit a někde dál promarňovat své bídné a zanedbané

životy. Já si pěkně zajdu do Aeroklubu a strávím tam klidný večer

nad zahraničními leteckými časopisy.“

Jenomže odejít nestačil. Ve chvíli kdy sáhl po klobouku, začal

zvonit telefon.

Biggles nakrčil čelo, zvedl sluchátko a zrakem přejížděl po

přátelích, kteří byli také připraveni k odchodu, ale nedalo jim to a

čekali, co se z hovoru vyklube. „Hned jsem u vás, pane,“ řekl a

položil telefon.

43

„Zdá se, že jsem měl vypadnout rychleji,“ poznamenal klidně.

„Nepřidávejte plyn, dokud se nevrátím. Možná vás budu potřebovat.

Podle zvuku šéfova hlasu, se někde něco nejenom peče, ale přímo

připaluje,“ řekl a vyšel na chodbu.

Po dvou minutách vstoupil do kanceláře svého velitele, generála

Raymonda, zastupujícího policejního komisaře. Našel ho, jak stojí

zády k vyhaslému krbu s rukama vraženýma hluboko do kapes.

„Pojďte dál, Bigglesworthe,“ řekl. „Ani vás nevyzvu, abyste se

posadil, není na to čas.“

Biggles čekal.

Raymond se zhluboka nadechl. „Poslouchejte pozorně,“

prohlásil. „Patříte k mému oddělení. Máte spoustu práce a mně se

vůbec nelíbí myšlenka, abych vás půjčoval někomu jinému. Ale jsem

ve svízelné situaci. Potíž je v tom, že se stáváte příliš známým, a

kdybych vás nedržel zamčeného ve vašem hangáru, stal byste se

během pár týdnů poskokem pro každého Tom\a, Dicka a Harryho od

jednoho konce Whitehallu ke druhému.“

Biggles se usmál.

„Před pěti minutami mi zavolal jeden významný člověk,

pověřený záležitostmi národní bezpečnosti a chtěl vědět, zda bych

mu mohl doporučit nějakého pilota pro mimořádně naléhavou věc,

vyžadující odvahu, duchapřítomnost a rozvahu. Co jsem měl

odpovědět? Nemohl jsem odmítnout, protože v prvé řadě by to byla

lež a za druhé by to znamenalo, že se moje jedinečná posádka skládá

jen z chudáčků. Řekl jsem mu, že právě takového pilota, kterého

shání, tady mám, jenomže to on už stejně moc dobře věděl. Musel

jsem mu navíc také přiznat, že máme letadla vhodná pro každý druh

operace.“

„Pokud jste hovořil o mně, měl bych se asi červenat,“ zamumlal

Biggles. „Děkuji vám. O co jde té vaší předůležité osobě?“

„Nevím. Neptal jsem se. Rozhodně by mi to ale nevysvětloval

telefonicky. Raději jděte a zeptejte se ho sám – to jest, pokud se

chcete celé věci dobrovolně ujmout. Netýká se to našeho oddělení,

takže jestli odmítnete, nikdo vám to nebude zazlívat. Jakmile vás

jednou začnu půjčovat, vždycky se najde někdo, kdo bude potřebovat

pilota,“ řekl Raymond s trpkostí ve hlase.

44

Biggles si vzal z pouzdra cigaretu a zamyšleně s ní poklepával o

hřbet ruky. „Ten chlapík musí opravdu nutně potřebovat obzvláště

zkušeného pilota, jinak by za vámi nepřišel,“ poznamenal. „Co se

děje s vojenským letectvem? Mají přece spoustu dobrých pilotů.“

„To jsem mu taky říkal, ale on mi sdělil, že se neodváží použít

důstojníka ve službě.“

Biggles si zapálil cigaretu a vyhořelou zápalku hodil do krbu.

„To naznačuje, jaký druh práce to je,“ řekl tiše. „Jestliže to je

mimořádná záležitost, která se týká národních zájmů, nemůžeme ho

v tom nechat. Raději k němu dojdu a zjistím, co chce.“

„Já vás tam zavezu.“

„Dovolíte, abych si zavolal?“

„Prosím.“

Biggles zvedl domácí telefon. Ozval se Gingerův hlas. Biggles

hovořil krátce. „Na nějakou chvíli odjíždím. Čekej na místě, dokud

se nevrátím.“ Položil sluchátko a následoval Raymonda na dvůr, kde

bylo připravené auto.

Nejeli daleko. Za necelých deset minut je muž v uniformě

uváděl do typické kanceláře vládních úředníků ve Whitehallu, kde je

již očekával starší, unaveně vyhlížející muž, z něhož přesto

vyzařoval klid a rozhodnost.

Raymond je navzájem představil. „Charlesi, to je Bigglesworth,

pilot, o kterém jsme mluvili. Bigglesworthe, poznáváte Charlese z

protišpionážního úseku MI 5.“

Důstojník rozvědky mu bez úsměvu pokynul. „Posaďte se,“

požádal ho a potom se na letce upřeně zahleděl. „Tak vy jste

Bigglesworth. Již jsem o vás samozřejmě slyšel. Pokud vím, tak jste

se už trochu porozhlédl po světě.“

„Podobně jako mnoho jiných,“ připustil Biggles.

„Jak dalece znáte Balkán?“

„Příliš ne.“

„Makedonii – sever Řecka?“

Biggles zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Patrně jsem přes tu oblast

letěl, ale nijak zvlášť jsem se o ni nezajímal. Nemohu říct, že to tam

znám.“

„Nevadí. Dokážete tam doletět?“

45

„To určitě.“

„Výborně. Oblast, o kterou jde, leží na západním konci hranice s

Bulharskem. Jak asi víte, poslední dobou tam dochází ke spoustě

potíží. Řečtí revolucionáři, komunisté, bandité, různí partyzáni a

převozy zbraní přes hranice. Jako by všichni bojovali proti všem, aby

pomohli různým úplatkářským politikům, kteří se snaží zmocnit

vlády nad zemí. Těmi se nijak zvlášť nezabývám. Já se zajímám jen

o jednoho člověka. Jaké je jeho pravé jméno a odkud pochází, není

důležité. Je to britský agent, a to jeden z nejlepších, kterého v té části

světa máme. Slyší na jméno Maxos. Mluví anglicky. Kde byl a co

dělal, to se vás netýká, ale má u sebe určitý dokument, který získal za

obrovského rizika a který nezbytně potřebujeme. Uchýlil se do

Řecka, kde máme přátele, ale měl smůlu. Nepřátelští agenti ho tam

velmi brzy vyslídili a při pronásledování ho některý z nich postřelil

do stehna. Ani přesně nevíme, jak se to stalo a zda to neudělal

některý z banditů, jenž se přimotal k jeho útěku náhodou. Podařilo se

mu zalézt do úkrytu a tam je i v současné době. Chybí nám zprávy.

Je možné, že žije, může být mrtvý. Ztratil jsem s ním prostě spojení.

Jistá je jen jedna věc, nedokáže se pohybovat sám. Potřebuji doklady,

které má u sebe. Nemáme tam nikoho jiného, kdo by se k němu

pěšky včas dostal a byl nějak k užitku. Jediná naděje je doletět tam

letadlem. Sledujete mě?“

Biggles přikývl.

„Náš muž se nachází zhruba na spojnici mezi vesnicemi

Damphos a Petritza, které jsou od sebe vzdálené asi sedm mil.

Najdete je na mapě. Terén, pokud ho dokážu popsat, je to, co

obvykle nazýváme zvlněnou krajinou. Místy je rovný a úrodný, ale

jsou tam i kopce porostlé lesy. Před několika hodinami byl Maxos se

mnou ve spojení přenosnou krátkovlnnou vysílačkou. Jeho signál

však slábl a brzy nato se úplně ztratil. Nemusím vám asi dál

vysvětlovat, co od vás chci. Jenom mi řekněte, zda to uděláte!“

„Ovšem,“ odpověděl Biggles bez váhání.

„Výborně. Víte lépe než já, co bude nutné zařídit, takže se do

toho dejte. Důležitá je rychlost. Lituji, že vám nemohu říct více o

charakteru krajiny na cílovém místě. Je možné, že tam nenajdete

příhodnou rovinu pro přistání. Kdyby to tak bylo, nemám tušení jak

46

přistanete, či pokud přistanete, jak odstartujete. Musím to nechat na

vás. Kdyby došlo k nouzovému přistání, nedělejte si starosti s

osudem letadla. Spalte ho a vraťte se domů, jak to půjde. Vezměte si

s sebou dost peněz. Ještě dnes vám pošlu větší částku v dobrých

valutách, které se vám hodí v případě nouze. Zachraňte toho muže,

bude-li to možné, ale ať už je živý nebo mrtvý, získejte doklady.

Pokud žije, určitě se vám ukáže, protože ví, že se pokouším poslat

mu na záchranu letadlo. Bude-li mrtev nebo v bezvědomí, bude jeho

nalezení poněkud nesnadnějším úkolem.“

Biggles se jeho nápadně zdrženlivému vyjadřování zasmál. Najít

člověka, který se skrývá v cizí krajině, bude pravděpodobně značně

nesnadné, i když bude živ, pomyslel si.

„Ještě několik připomínek,“ pokračoval major Charles. „Na

vašem letadle nesmějí být národní znaky, vojenské ani civilní,

protože by někdo mohl spustit pokřik, že přelétáte cizí území bez

úředního povolení. Na jeho získání však už není čas. Vy zaručeně

víte, jak může dopadnout každé letadlo, které přeletí Železnou

oponu. Když vás uvidí, zahájí na vás palbu. A jestliže vás sestřelí,

bude to naposled, co o vás uslyšíme. Ale není třeba, abych se dále

šířil o riziku vašeho poslání. Při vašich zkušenostech vám to musí být

zcela jasné.“

„Uvidím, co se v té věci dá udělat,“ slíbil Biggles.

„Nějaké otázky?“

„Žádné. Chcete po mně, abych vám přivezl doklady a rovněž

muže, pokud je dosud živ.“

„Přesně tak.“

„Protože je zraněný, čím dříve budu na cestě, tím lépe.“

„O tom není sporu. Pokud ovšem získáte jen doklady, nemusíte

s nimi nějak zvlášť spěchat. Budu spokojen, když je od vás dostanu

třeba za týden. Kdy odletíte?“

„Dnes večer. Za svítání budu nad cílem.“

„Dobře.“

Major Charles vstal a podal mu ruku. „Hodně štěstí!“

„Díky.“ Biggles mu potřásl rukou. Vstal i Raymond a bez

dalších slov oba sešli k autu a vrátili se do Yardu.

47

„Chcete ode mě ještě něco?“ zeptal se Raymond, když se jejich

vůz zastavil. „Něco s čím bych vám mohl pomoci?“

„Jsou tu ještě dvě věci,“ řekl Biggles zamyšleně. „Vezmu si na

to austera s dalekým doletem, ale stejně si musím cestou doplnit

palivo. Hodilo by se mi Brindisi. Odhaduji, že k cíli je odtamtud asi

dvě stě padesát mil. Mohl byste mi tam některé věci ulehčit – celní

poplatky, benzín a podobně – prostřednictvím Interpolu?“

„Zařídím,“ přikývl Raymond.

„Řeknu o všem ostatním,“ pokračoval Biggles. „Kdybych se

snad nevrátil, mohou to zkusit sami. Někdo z přátel by to mohl

dokázat. Ginger vlastně může jet za mnou a počkat v Brindisi. Bude

po ruce, aby se o to pokusil, kdybych neuspěl. Také bude pohotově,

aby mi pomohl, kdyby se to povedlo, ale při cestě zpátky bych

potřeboval pomoc. Myslím pořád na toho Maxose. Jestli to bude

možné, tak ho zachráním. Pokud je ovšem vážně zraněný, bude

potřebovat rychlé lékařské ošetření. Ať pro ten případ připraví v

Brindisi sanitku. Postaráte se o to?“

„Když dodáte Charlesovi dokumenty, já se postarám o ostatní,“

prohlásil Raymond. „Je to na vás. Ukažte co umíte a hlavně budte

opatrný.“

„To jsem vždycky,“ zavrčel Biggles a kráčel dál.

Po dvanácti hodinách Biggles sledoval přes vířící kotouč vrtule

počátek chladného a pochmurného svítání. Jeho auster směřoval na

východ nad neobydlenými zvlněnými planinami a skalnatými kopci.

Obdělávaných polí, o nichž mluvil major Charles, moc neviděl. Buď

je zakrývala ranní mlha, vznášející se nad údolími, nebo tu žádná

nebyla, protože rolníci, jež o ně pečovali, uprchli z domovů před

hrůzami občanské války a pole ležela ladem. Od nevýrazné a šedivé

pustiny se temněji odrážely skupiny lesů a hájků.

Biggles neustával sledovat zemi i oblohu a jen chvílemi pohlédl

na přístrojovou desku, která mu připomínala, že se blíží k cíli.

Nepochyboval, že ho na zemi pozorují celé desítky očí, neboť žádné

letadlo nemůže za dne proletět, aniž by vzbudilo pozornost. Věděl

ovšem, že nejvíce se musí obávat očí pátrajících z oblohy. Letadla se

objeví, až někdo oznámí, že přelétl hranice. Obloha byla zčásti

pokrytá mraky a za touto oponou, kterou mu poskytla příroda, letěl

48

po nejdelší část cesty přes balkánský díl Evropy. Nyní ovšem musel

z mraků ven, aby viděl, co leží pod nimi. Podle přesného výpočtu byl

již nyní nad oblastí, která byla pro něho tak důležitá, nemohl se však

spoléhat na dálkovou navigaci do té míry, že by přivedla jeho auster

nad vesnice, mezi nimiž se skrýval člověk, pro kterého letěl takovou

dálku.

Doufal, že z výšky, do které klesl se svým letounem, pozná obě

vesnice a zamíří mezi ně. To také skutečně učinil. Bez význačných

orientačních bodů, kterými by se řídil, mohl alespoň předpokládat, že

to jsou hledané vesničky. Jedna se zdála být v rozvalinách. Z druhé

se líně zvedal kouř k nebesům a nebylo zcela jasné, zdali z kuchyní

nebo z doutnajících domů. Ne že by na tom příliš záleželo, protože o

život ve vesnicích se nemohl zajímat. Ubral plyn, motor téměř ztichl

a příď letadla se sklonila. Auster tak pomalu ztrácel výšku, klouzal k

zemi a ozývalo se jen šumění vzduchu.

Biggles se ohlédl a s chladnou pravidelností, získanou dlouhým

cvikem, hledal na obloze pohybující se tečku, která mohla znamenat

smrtelné nebezpečí. Neletělo tam však nic než skupiny chundelatých

beránků, které planuly odraženou září právě vycházejícího slunce.

Ráno se rozjasňovalo. Uspokojený tím, že ho nesleduje cizí stroj,

obrátil svůj zájem k zemskému povrchu.

Věděl, že objevení osamělého člověka nebude snadné, ale když

si to nyní rozvážil s chladnou hlavou, ohromilo ho, jak beznadějný je

úkol, který na sebe vzal. Krajinou kterou pozoroval, se táhly a v

pravém úhlu se protínaly dvě mohutné rokle, se stěnami porostlými

stromy a křovím. Část velkého hřbetu mezi nimi pokrýval

borovicový les, zbylý povrch se zdál být nerovný, pustý a převážně

kamenitý. Na mnoha místech vyrůstaly skupiny starých olivovníků,

nápadných stříbřitými listy.

Bigglesovi bylo naprosto jasné, že kdyby muž, kterého hledal,

ve svém úkrytu zemřel, mohly by po něm marně pátrat desítky lidí

po celé týdny. V duchu se však zabýval důležitější otázkou, zda má

zůstat ve vzduchu nebo se pokusit o přistání. U obou možností by se

našly důvody pro i proti. Jestliže je muž ještě naživu, uslyší letadlo a

potom se dá logicky předpokládat, že se ukáže. Pokud by to udělal,

byl by shora lépe vidět než ze země. Kdyby pak Biggles přistál,

49

mohlo by se stát, že zvolí místo vzdálené od zraněného několik mil.

Ohledně místa přistání si však téměř neměl z čeho vybírat…

Auster byl sice pomalý, ale zas dokázal přistát na mnohem kratší

dráze, než jakou vyžadovaly jiné letouny. To byl právě důvod, proč

si ho Biggles vybral. Nyní měl přirozeně starost, aby přistál co

nejblíže k hledanému člověku. Dobře chápal, že mezitím si ho mohl

všimnout pozorný nepřítel a všude rozhlásit, že přišla návštěva. Mohl

počítat nanejvýš s jedinou hodinou času, než ho začne někdo

ohrožovat. Nakonec se rozhodl pro kompromis. Nejprve proletí

nízko nad územím, které přicházelo v úvahu, aby zjistil, že Maxos,

pokud ještě žije, ho uvidí a dá o sobě vědět. Když se za přeletu

neukáže nikdo, přistane na prvním vhodném místě s nadějí, že

Maxos bude mít dost síly, aby ke stroji došel. K přijatelnému plánu

měl tento záměr hodně daleko, ale víc udělat nemohl.

Svůj úmysl začal hned uskutečňovat. Slétl co nejníže nad první

vesnici a zamířil ke druhé. Když letěl nad prostými domky, uviděl v

ulici několik skupin lidí, kteří hleděli vzhůru k němu. Ostatní

vybíhali ze dveří, aby se k nim připojili. Příznačné bylo, že tam

neviděl žádné ženy. Pak si povšiml, že někteří muži mají pušky a to

mu napovědělo všechno, co potřeboval vědět. Vesnici obsadili

vojáci, ale nedokázal poznat, zda jde o vojáky řecké vlády, nebo o

povstalce či bandity. Letěl dál, střídavě vyhlížel do obou stran a

přerušoval chod motoru, což byl jediný způsob, jak uprchlíkovi dát

najevo, že ho pilot letadla hledá. Bedlivě zkoumal zemi pod sebou,

nejprve na jedné straně letadla, pak na druhé. Ted už nehledal jen

Maxose, ale také vhodné místo k přistání. Tím způsobem uletěl asi

polovinu vzdálenosti mezi vesnicemi, ale nespatřil ani živou duši.

Jednou zasáhla jeho letadlo kulka, ale po člověku který střílel, nebylo

nikde ani stopy. Nikdy se mu žádný úkol nezdál být marnější a jak

letěl dál, naděje ve zdárný výsledek se vytrácela. Obletěl větší

borový les a nedělo se nic.

Když potom vyrovnal stroj, všiml si, že na otevřené ploše, dost

daleko od něj, se něco pohybuje. Nejdřív to považoval za pasoucí se

zvíře. Kdyby zahlédl víc pasoucích se zvířat, ztratil by o ně zájem,

jenomže náhle si uvědomil, jak je zvláštní, že nikde žádná domácí

zvířata nejsou. Kozy, ovce, ani skot! Jak je to možné? Proč právě

50

tady to jedno jediné přežilo? Otočil letoun, zamířil k němu a posunul

řídicí páku dopředu, aby se podíval zblízka. Pak Biggles uviděl, že

předmět jeho zájmu se zvedl a poznal, že sleduje muže, který se plazí

po zemi. Ted si právě klekl a zvedl ruku!

Byl to muž, pro něhož přiletěl, nebo nějaký jiný ubožák, který

byl ve zdejších neustálých bojích zraněn a opuštěn svými přáteli?

Biggles to nedokázal poznat a mohl by to zjistit jediným způsobem.

Přistát co nejblíž a ověřit to na místě. Bleskově se rozhlédl po

vhodném místě k přistání. Jedna věc mu byla ihned zřejmá. Okolní

terén byl hrbolatý, plný kamení, nerovný a na mnoha místech stály

olivovníky.

Rychle přelétl zrakem celé okolí a našel jen jedno použitelné

místo, i když i to mohl považovat za vhodné pouze v nejzoufalejším

případě – jenž ovšem nastal právě teď! V tom divokém kraji Biggles

uviděl poměrně rovný pás půdy, táhnoucí se při okraji borovicového

lesa. Byl dostatečně dlouhý, ale pilota znepokojoval jeho povrch.

Zakrýval ho zažloutlý porost, který se dal považovat za sluncem

vysušenou trávu, plevel a nízká křoviska. Bylo to od plazícího se

muže nejméně čtvrt míle. Znamenalo to, že Biggles bude muset

hodně riskovat. Musí přistát a opustit letadlo na dost dlouhou dobu,

aby se k muži dostal.

Nic jiného však nikde neviděl, nezbylo mu než rovný pás využít.

Vál jenom slabý vítr, avšak vzhledem k poloze přistávacího pruhu

naštěstí správným směrem. Sklouzl po křídle, což byl nejrychlejší

způsob jak ztratit výšku, vyrovnal a snášel se podél lesa, asi na třicet

yardů od něj a dosedl. Nastalo několik napjatých vteřin, kdy kola

podvozku poskakovala na drobných skrytých překážkách a kdy se na

ně namotávala dlouhá suchá tráva. Nakonec se malý letoun

spořádaně zastavil. Biggles si s úlevou oddechl, vypnul motor a

seskočil dolů.

Rozhlédl se kolem sebe a odběhl kousek před letadlo, aby se

přesvědčil, že tam neleží žádné překážky, kdyby musel urychleně

odstartovat. Uspokojilo ho, že dráha byla volná. Otočil se a běžel k

místu, kde zahlédl plazícího se muže. Když k němu doběhl, viděl, že

maličko popolezl. Mužova tvář byla bledá, poznamenaná bolestí a

únavou a na první pohled bylo jasné, že je na konci sil. Biggles

51

neplýtval slovy. Ta záležitost byla příliš naléhavá a spěchala.

„Jmenujete se Maxos?“ zeptal se stručně.

„Ano,“ ozvala se odpověď z bezkrevných rtů.

„Jaké je vaše služební číslo?“

„Devadesát jedna. Rychle! Tady jsou ty listiny. Vezměte si je a

běžte. Na mě se neohlížejte.“

Biggles si vzal papíry a zastrčil je do náprsní kapsy. „Musíte se

mnou,“ řekl.

„Ne, ne. To není možné. Jdou po mně.“

Biggles vytáhl malou lahvičku brandy, kterou měl k tomu účelu

s sebou a dal muži trochu napít.

„Nehádat se!“ poručil a pomohl mu na nohy. Objal ho paží

kolem ramen a zamířil s ním k letadlu.

Postupovali pomalu, ale vytrvale. Bylo zřejmé, že Maxos ze

sebe vydává poslední síly, aby neustal v chůzi. Když se však

doplahočil k nejbližšímu výběžku lesa, síly mu došly a klesl k zemi.

Biggles mu chtěl dopřát chvilku odpočinku a běžel vpřed podél

okraje lesa, aby se přesvědčil, že s austerem je všechno v pořádku.

Brzy viděl, že tomu tak není. Asi dvanáct drsně vyhlížejících jezdců

v šedých uniformách a ozbrojených puškami, cválalo od protiležícího

lesa k letadlu. Zřejmě přijížděli z větší dálky, kde zahlédli, jak stroj

přistává. Biggles pochopil, že má právě tak čas na to, aby dorazil k

letadlu ještě před nimi, ale myšlenka, že by zanechal zraněného muže

osudu, byla tak odpuzující, že ji rázně odmítl.

Vrhl se mezi stromy a spěchal zpátky k Maxosovi. „Ještě jednou

to zkuste,“ řekl povzbudivě a znovu se vydali na cestu. Drželi se v

krytu stromů. Pod tmavými borovicemi bylo stále pološero a to se

jim velice hodilo. Místo podrostu tam vyrůstalo jen husté kapradí,

které je krylo, a dalo se jím postupovat docela snadno.

Když se dostali na úroveň letadla a drželi se ještě asi dvacet

yardů od okraje lesa, Maxos si uvědomil, co se děje venku. Biggles

mu to neřekl, poznal to sám z hlučného hulákání velitele jezdců,

který právě udílel rozkazy. Maxos pohlédl na Bigglese. „Věděl jste o

nich?“

„Ano.“

„Aspoň vy byste se měl zachránit,“ řekl Maxos smutně.

52

„Kdybych se zachraňoval na úkor svých přátel, brzy by mi

žádný nezbyl,“ odpověděl tiše Biggles. „Nebojte se, nějak to

zvládneme.“ Pomohl svému společníkovi o něco blíže k letadlu a

potom ho nechal ležet pod kapradinami a plazil se k okraji lesa, aby

zjistil, co se děje s austerem.

Opatrně vyhlédl z houští a viděl stav, který očekával, či spíše

podstatně lepší. Zlé by bylo, kdyby narazil na jednotku ukázněných

vojáků, kterým by velel člověk, jenž se vyzná ve své práci. Tento

velitel vyslal polovinu mužů pryč. Odjížděli vějířovitě rozptýleni do

kraje, patrně aby našli pilota. Ze šesti mužů, kteří zůstali, pět sesedlo

z koní. Předali je šestému muži, jenž zůstal v sedle. Seděl s puškou

přes rameno, v jedné ruce svíral uzdy koní a druhou si právě

zapaloval cigaretu. Ti co sesedli, také kouřili a docela nenuceně se

bavili. Co však přimělo Bigglese k posměšnému úsměvu, byla

nedbalost, s jakou odhodili pušky na hromadu, kterou jeden z nich

opřel o podvozek letadla. Snad si byli jisti, že je nebudou potřebovat,

nebo kdyby ano, budou je tam mít rychle po ruce. Na takových

maličkostech občas ztroskotají velké věci.

Biggles chvíli celý výjev pozoroval a mozek mu pracoval na

plné obrátky. Věděl, že čím déle by řešení situace odkládal, tím bude

obtížnější. Kdyby totiž přijeli další vojáci, bude jeho postavení

skutečně beznadějné. Vrátil se hlouběji mezi stromy k Maxosovi a

požádal ho, aby se doplazil až k samému okraji. Tak blízko, jak to

jen dokáže bez rizika, že ho vojáci v lese uvidí. Sám se co nejvíc

přikrčil a se snahou držet se v nejhlubším stínu, obezřetně běžel k

místu na okraji lesa, asi tak sto yardů před letadlem. Protože přistával

proti větru, stál teď auster od něho po větru. Vylovil z kapsy

krabičku zápalek, jednu zapálil a hodil ji do suché trávy. Vzápětí z ní

vyšlehly malé žluté plamínky, hladově ji olizovaly, a jak je zachytil

silnější poryv větru, pádily vpřed, přeskakovaly do stran, ale hlavně

spěchaly směrem k letadlu.

Biggles nezůstal stát, aby sledoval jejich postup, ale spěchal zpět

cestou kudy přišel a byl spokojen, že kdyby mu nevyšel plán, alespoň

by podle daných příkazů zničil letadlo. Doufal ovšem, že to tak

daleko nedojde.

53

Poplašný výkřik mu prozradil, že vojáci zpozorovali oheň, a jak

se přiblížil k okraji lesa, poznal, že se chovají přesně tak, jak

předpokládal. Bylo to chování přirozené, avšak nepříliš rozumné.

Všichni muži se jako na povel rozeběhli k ohni, se zjevným úmyslem

jej uhasit. Ve spěchu si zapomněli vzít své zbraně. Mohli si také

myslet, že jejich pušky jsou v bezpečí na místě, kde jsou či třeba

nechtěli, aby jim překážely při hašení. Ať už však měli ten nebo onen

důvod, nechali je opřené o letadlo, tak jak Biggles očekával. U

austeru zůstal jen jeden člověk. Pušku měl zavěšenou přes rameno a

koně, které hlídal, mu dělali starosti. K jejich nozdrám zavanul kouř

z ohně a začali být neklidní.

Biggles doběhl zpátky k Maxosovi a našel ho na okraji lesa, jak

mu nařídil. Dal mu znovu napít kapku brandy, protože viděl, že je se

silami u konce. Pak mu pomohl na kolena.

„Ještě jednou seberte sílu,“ vyzval ho. „Zkuste to! Pořádně.

Teď!“

Muž byl příliš těžký na to, aby ho Biggles unesl, takže ho jen

podepřel paží, pomohl mu na nohy a napolo ho vedl a zpola táhl k

letadlu. Ve volné ruce svíral pistoli a zrakem sledoval chlapíka, jenž

se snažil uklidnit koně. Ti se již plašili a poutali všechnu mužovu

pozornost. Přesto si v posledním okamžiku Bigglese všiml a varovně

vykřikl na ostatní vojáky.

Biggles si uvědomil, že nemá smysl dále se skrývat a vystřelil

muži nad hlavu. To stačilo, aby koně propadli panice. Vzepjali se a

dali se na útěk. Muž, který si navlékl jejich uzdy na loket, byl stržen

ze sedla a těžce padl pod uhánějící kopyta. Biggles otevřel dvířka

austeru a nějak se mu zdařilo vecpat Maxose dovnitř. Zavřel za

sebou dvířka a oběhl letadlo. Pušek opřených o podvozek si ani

nevšiml, ale třikrát vystřelil na ty, jímž patřily. Ti teď nechali oheň

ohněm a hnali se zpátky k letadlu. Když nad nimi zasvištěly kulky,

hodili sebou na zem.

V dalším okamžiku byl Biggles ve své sedačce a rukou sáhl po

startéru. Jakmile motor naskočil, ležící vojáci vyskočili na nohy a

rozběhli se k němu. Neměli však zbraně, takže nemohli ohrozit

letadlo, které se na plný plyn rozjelo proti nim. Těm, kteří byli přímo

54

v jeho dráze, nezbylo než opět padnout k zemi nebo uskočit stranou,

aby je letoun nesrazil.

Letoun někam zasáhla jedna rána. Odkud přišla, Biggles

nepoznal. Upíral oči dopředu ke kouřové cloně, která se zvedala nad

trávou hořící oranžovými plameny. Stroj se vznesl do vzduchu

přesně v tom okamžiku, kdy ho zahalil kouř. Ve vteřině jím proletěl

do čistého vzduchu a rychle se zvedal do výšky s kouřovou clonou

mezi sebou a nepřáteli.

Když bylo po nebezpečí, Biggles se zvláštním úsměvem pohlédl

na muže, kterého vyrval smrti z objetí. Podobného úsměvu se však

od něho nedočkal. Zhroucený Maxos ležel na sedadle, oči zavřené.

Biggles nasadil západní kurz.

Za necelé dvě hodiny Biggles přistál na letišti poblíž města

Brindisi. Ginger a jakýsi člověk, kterého neznal, vyběhli ven, aby ho

uvítali. Biggles seskočil na plochu a rychle požádal Gingera: „Máš

tady letadlo?“

„Ano, mám.“

„Nádrže jsou plné?“

„Všechno je připravené.“

„Dobře. Ihned poletíš a tohle předáš Raymondovi. Uvidíme se

brzy.“ řekl Biggles a předal mu balíček s doklady.

Ginger zastrčil balíček do kapsy a beze slova odběhl. Biggles se

obrátil na chlapíka, který tam zůstal.

„Kdopak jste?“ zeptal se.

„Jsem doktor Spanelli,“ řekl muž. „Dostal jsem zprávu od přátel

z Londýna. Měl byste tady mít zraněného člověka? Mám zde sanitku,

abych ho odvezl do nemocnice.“

Biggles ukázal na bezvědomého Maxose. „Tohle je váš pacient,

doktore,“ řekl klidně. „Později ho navštívím. Ale nejdříve musím

někam uklidit své letadlo a pak se trochu nasnídám. Postaráte se o

něj?“

„Klidně mi ho přenechte,“ usmál se doktor.

„Díky, doktore.“ Biggles si začal tiše pohvizdovat a vykročil ke

správní budově, aby ohlásil přílet.

55

PŘÍPAD VYNIKAJÍCÍHO ŽÁKA

„Nedá se pochybovat o tom, že spousta darebáků si už

uvědomila, že létání je způsob, jakým se někam rychle dostat. Jestli

začnou sami létat, dopadne to tak, že budeme mít stále plné ruce

práce.“ Detektiv letecký inspektor Bigglesworth ze zvláštního útvaru

letecké policie se při té poznámce neradostně usmál na inspektora

Gaskina ze skupiny „C“ New Scotland Yardu.

„To je smutná pravda,“ odpověděl inspektor sklesle. „Počítám,

že s tím už začali. Proto jsem k vám dnes přišel. To váš velitel navrhl

mému šéfovi, abych k vám zaskočil a promluvil si o tom s vámi.

Jako kdyby nestačilo, že mám na krku tu loupež bankovek z

minulého týdne.“

„Zůstaňme u létání,“ navrhl mu Biggles. „Co se stalo, že jste

najednou přišel s nápadem, že darebáci začali létat do práce v

letadlech?“

„Zatím toho nebylo mnoho, ale již dlouho mám takový

nepříjemný pocit, že se něco stane.“

„Řekněte mi, jak vznikl ten váš nepříjemný pocit?“ zeptal se

Biggles. „Nebylo to jen takové zdání?“

„Já na zdání moc nedám,“ ujistil ho inspektor. „Mám rád fakta.“

Vyndal z kapsy svou zakouřenou bryerku a zamyšleně do ní palcem

nacpával tabák. „Slyšel jste někdy o Toffu Gestnerovi?“

„Neslyšel,“ přiznal se Biggles otevřeně. „Než jsem začal dělat

tuhle práci, vydělával jsem si na živobytí jinak a nepřicházel jsem do

styku s těmi podezřelými chlápky, kteří vás udržují v nejistotě. Kdo

vlastně jeToff Gestner?“

„Při křtu dostal jména Hubert Roland. Přezdívku Toff získal až

později. Proč mu tak říkají, pochopíte až ho někdy uvidíte. Je to

jeden z těch výborně oblékaných, pěkně vyhlížejících a úlisně

hovořících chlapíků, kteří jsou nepoctiví snad ze záliby. Měl

zámožné rodiče. Ti už jsou mrtví, myslím, že jim zlomil srdce. Byl

jedináček, dostal od nich všechno co chtěl, a to ho pravděpodobně

zkazilo. Poslali ho do dobré školy a on se jim odměnil tím, že ho pro

drobnou krádež vyloučili. To byl začátek Toffovy zločinecké dráhy,

56

která ještě neskončila. Utekl z domova, zapletl se s bandou ničemů a

proto dokončil školu v nápravném zařízení pro mladistvé provinilce.

Ve třiceti letech měl již za sebou tři tresty vězení. Jen o rok později

ho poslali sedět na tři roky za falšování. Před dvanácti měsíci ho

pustili. Odcestoval do Kanady se slibem, že tam začne nový a slušný

život. Tak vypadá do dnešního dne jeho trestní rejstřík.“ Inspektor si

zapálil dýmku, která mu vyhasla.

„Kdy a jak se vrátil do této země, nevíme,“ dal se znovu do řeči.

„Až donedávna jsme ani netušili, že je opět mezi námi. Jenom

náhodou jsem stál na Piccadily, když kolem jde chlápek s etonskou

vázankou u krku a tváří se, jako by zrovna koupil Ritz. Jeho tvář mi

někoho připomněla a tak jsem se na něho podíval pozorněji. Pak mi

to došlo, ačkoli jsem ho už neviděl skoro pět let. Byl to Toff, bez

toho malého fešáckého knírku, který nosíval. Vypadal jako tak

úspěšný muž, že jsem se vydal za ním, abych viděl, zda se opravdu

napravil, nebo jestli dosud tropí neplechu. Zjistil jsem, že bydlí v

malém hotýlku v Bayswateru pod jménem Lancelot Seymour. Myslel

jsem, že takový vašnosta si vybere něco lepšího. Tady ho vidíte.“

Inspektor vytáhl ze své náprsní tašky fotografii a položil ji na stůl

před Bigglese.

„Nesebral jste ho?“ zeptal se Biggles s pohledem upřeným na

podobiznu.

„Nesebral. Určitě bych mu mohl položit pár nepříjemných

otázek, například jak se sem dostal, jaký užívá průkaz totožnosti, kde

vzal potravinové lístky a pár podobných. My ale máme ve zvyku dát

člověku příležitost. Přesto jsem pověřil jednoho ze svých mužů, aby

se pokusil zjistit pramen jeho tak nenadálého blahobytu. Co si

myslíte? Čím se teď Toff baví?“

„Neumím hádat,“ zavrtěl hlavou Biggles. „Řekněte mi to.“

„Učí se létat.“

Biggles se nevěřícně zasmál.

„Skutečně je to tak,“ prohlásil inspektor. „Je velmi váženým

členem leteckého klubu zdejšího hrabství. Elegán v letecké kukle a s

nejmodernějšími brýlemi. Chlapcům a děvčatům dává nalít a vůbec

honí velkou vodu.“

Bigglesův úsměv byl stále širší.

57

„Na tom přece není nic k smíchu,“ protestoval inspektor. „Toff

opravdu umí létat. Nenápadně jsem se dotazoval a zjistil jsem, že on

nejenom sám létá, ale že má i pilotní průkaz ,A’. A to zdaleka není

všechno. Zdá se, že si vzal do hlavy stát se řádným civilním pilotem

a proto se nesmírně snaží, aby získal pilotní průkaz ,B’. Většinu času

tráví v klubu a podle jeho vyptávání je jasné, že se chce dozvědět o

létání všechno co se dá.“

„Možná že opravdu obrátil list a je konečně na cestě k řádnému

životu.“

Inspektor smutně zavrtěl hlavou. „Obávám se, že je v tom

nějaký háček. Zatím se mi ho ovšem nepodařilo objevit. Víte, když

jsem se dověděl, že se opět vrátil, spojil jsem se s policejním

ústředím v Kanadě a zeptal se, jak se tam Toff choval. Přirozeně

jsme jim dali hlášení, už když tam odjel. Co myslíte, čím se jeho

lordstvo po celou tu dobu zabývalo?“

„Už jsem vám říkal, že neumím hádat.“

„Učil se létat! Teď se nad tím zamyslete,“ požádal ho Gaskin s

jakýmsi neradostným zadostiučiněním. „Nejenže se naučil létat, ale

složil i všechny zkoušky a ocenili ho jako prvotřídního pilota.“

Biggles se zatvářil užasle. „Tak to bych vážně nikdy neuhodl,“

přiznal se. „V zásadě jste mi řekl, že se pan Lancelot Seymour stal v

Kanadě kvalifikovaným pilotem. Potom jste dodal, že když se vrátil

do své vlasti, vstoupil do leteckého klubu a všem řekl, že se chce

naučit létat. Je to tak?“

„Přesně tak. Necítíte v tom nějakou lumpárnu?“

„Mně se zdá, že není jen cítit, ale že přímo páchne,“ prohlásil

Biggles.

„Co tedy myslíte, že se mu honí v hlavě?“ zeptal se bezradně

Gaskin.

Biggles zamyšleně poklepával cigaretou o hřbet ruky. „Můžeme

mnohokrát hádat a pokaždé se zmýlit,“ uvažoval. „Nepochybuji ale,

že odpověd se dozvíme, až přijde čas.“

„K čemu nám to bude?“ zeptal se inspektor. „Chci to vědět teď a

ne až ten prohnaný ledňáček roztáhne křídla a uletí do nenávratna se

zlatou rybkou v zobáku.“

58

„Dobrá, podívejme se tedy na to takhle,“ řekl Biggles. „Pokud je

ten člověk vycvičený pilot, pak je jeho výuka v leteckém klubu

pouhopouhá zástěrka. Pročpak si ji navlékl? Jeden důvod tu musí být

a myslím, že docela zřetelný. K leteckému výcviku se přihlásil jenom

proto, aby mohl vstoupit do klubu. A důvodem pro jeho vstup byla

možnost získat přístup k letadlu, kdyby ho náhle potřeboval. Nebo

jinak, mohl by chtít použít letadlo pro některých ze svých,

samozřejmě nekalých úmyslů. Co mě ovšem mate, je jeho touha

získat pilotní průkaz ,B’. Pro samostatné létání mu stačí áčko. Ale

přece jen, počkejte. Něco mě napadlo. Pro získání béčka musí

letecký žák absolvovat přespolní let a to v noci. Kdyby se při

takovém výletě na chvilku ztratil, nikdo na letišti by se

neznepokojoval, ani by nebyl překvapený, protože lidé by mysleli, a

on by to nepochybně také tvrdil, že za letu zabloudil. To se stává

docela často. Během své nepřítomnosti za temné noci by mohl

provádět všechno možné – a zaletět si, kam by ho napadlo. Mohlo by

se také stát, že by jedné noci zmizel úplně. Za několik týdnů by

všichni předpokládali, že zahynul, asi po pádu do moře. V

současnosti se však ještě nemusíme dívat na věc z tohohle hlediska.

Myslím však, že nebude na škodu, když zaletím na letiště do Sudley

a podívám se, jak tomu nadanému ptáčkovi rostou peříčka. Můžete

mi říct, jestli se Toff zaměřoval na nějaký určitý druh zločinu?“

„Ne. Vždycky patřil k všeumělům. Někdy obyčejný zloděj,

jindy padělatel, podvodník, překupník kradeného zboží a třeba i

kšeftař na černém trhu.“

Biggles přikývl. „Dalo by se říct všeobecný praktik.“

„Ano,“ zabručel Gaskin. „Takoví nám jdou nejvíc na nervy.“

„Já vím. Dejte mi tedy několik dní a já se na toho novopečeného

ledňáčka podívám,“ prohlásil Biggles. „Také si nenápadně

promluvím s klubovým jednatelem. Náhodou ho dost dobře znám.“

Podíval se na hodinky. „Vlastně tam mohu zajet hned teď. Kdyby se

zatím vyskytlo něco podobného Toffově práci, dejte mi vědět.“

„Dobrá,“ přikývl inspektor a zvedl se. „A jestli o něm získáte

nějaké informace, tak mi řekněte. Ted se už musím vrátit do Yardu.

Pořád se snažíme přijít na stopu zásilce bankovek, která zmizela

onehdy v noci z expresu Euston – Crewe. Naštěstí banka, která je

59

poslala do jedné své pobočky, si zaznamenala jejich čísla, takže

ničemové, kteří si je přisvojili, budou mít starosti, jak je teď dostat

bez našeho vědomí do oběhu.“

Biggles doprovodil inspektora k jeho vozu, který stál venku za

hangárem.

Na zpáteční cestě zavolal na zrzka, který právě něco kutil se

seržantem Smythem na jednom letadle.

„Vyvez ven austera dvojku,“ nařídil. „Nepoletím daleko a jestli

chceš, můžeš letět se mnou.“

„Docela rád,“ přijal nabídku Ginger.

Asi po půl hodině přistál policejní auster na pěkně udržovaném

letišti leteckého klubu hrabství sousedícího s Londýnem a roloval

kolem dvou nebo tří školních letadel, stojících na betonové ploše, až

se zastavil u klubovny.

Biggles vystoupil, svlékl leteckou bundu, sundal kuklu a brýle a

hodil je na sedadlo. Ginger udělal totéž a oba společně kráčeli k

verandě, na které nenuceně hovořilo s leteckým instruktorem asi šest

či sedm členů klubu. Biggles na ně kývl a pokračoval v cestě do

klubovny. Všiml si, že mezi nimi chyběl Hubert Gestner, neboli

Lancelot Seymour.

Teprve tam uviděl člověka, o kterého se zajímal. Gestner seděl

na vysoké stoličce u baru a bavil se s výčepním. Biggles ho ihned

poznal, ale sotva na něho pohlédl, pokračoval ke kanceláři. Tam

zaklepal, strčil hlavu dovnitř a a usmál se, když uviděl klubového

jednatele, muže jehož hledal. Seděl za stolem, hlavu v papírech.

„Haló, Tommy! Jak se daří?“ oslovil ho.

Bývalý letecký důstojník Tommy Clewson vyskočil. „Zdravím

tě, stará vojno! To je neočekávané potěšení. Jaká šťastná náhoda tě

sem přinesla? Už je to delší čas, co jsem slyšel, že jsi…“

Biggles zvedl varovně prst a rychle zavřel dveře. „Pro tuhle

chvíli prostě zapomeň, že jsi o mně něco slyšel,“ řekl tiše.

Jednatel vykulil oči. „Snad mi nechceš říct, že jsi sem přišel

služebně?“

„Je to tak,“ přikývl Biggles.

„Vážně?“

60

„Jak vážně, to se teprve uvidí. Ale není to nic takového, že by

ses z toho musel potit. Pokud budeš souhlasit, chci jenom, abys mi

odpověděl na několik otázek. Přesto si to nech pro sebe, jinak bys

mohl nastartovat pěkný cirkus. Důvod, proč jsem tady, je stejně ve

tvém zájmu jako v mém. Myslím, že tu školíte jednoho člena

jménem Seymour. Je to tak?“

„Ano. Snad mi nechceš říct, že s ním něco není v pořádku?“

„S každým je všechno v pořádku, dokud ho nedopadnou při

činu, Tommy,“ zamumlal Biggles.

„Ale tenhle chlapík, nemluvě o tom, že to je schopný žák, patří k

nejoblíbenějším lidem, jaké jsme tu kdy měli.“

„Proč by ne?“ řekl Biggles klidně.

„Jeho instruktor Langley říká, že je nejnadanějším žákem, jaký

se mu v životě dostal do rukou. Přísahá, že to dotáhne daleko.“

„Může se stát, že to jednoho dne dotáhne ještě mnohem dál, než

si instruktor Langley představuje,“ odpověděl Biggles suše. „Pokud

vím, má pilotní průkaz ,A’. Je to tak?“

„Prolétl zkouškou jako motýlek.“

„Jak dlouho je zde členem?“

„Pár měsíců – tak nějak.“

„A domnívám se, že se teď pokouší získat pilotní béčko.

Nepletu se?“

„Pleteš. Už ho skoro má. Schází mu poslední zkouška.“

„To musí být opravdu schopný chlapík,“ řekl trochu uštěpačně

Biggles.

„Jako by létal po celý život a začal s tím hned, když ho zvedli z

kolébky,“ zasmál se Tommy.

„Teď zrovna jsi řekl víc, než můžeš vědět,“ usmál se Biggles.

„Jaká mu chybí zkouška?“

„Samostatný přespolní noční let. Jednou to zkusil a neuspěl. Je

to škoda.“

„Velká škoda,“ souhlasil Biggles. „Kdy to bylo?“

„Asi před týdnem.“

„Co se stalo?“

61

„Vybrali jsme mu trasu z Lympne do Croydonu, ale někde uhnul

z kurzu a na nějaký čas ztratil představu, kde je. Když doletěl, měl

nádrže skoro prázdné, takže může mluvit o štěstí.“

„Za letu jste s ním ztratili kontakt?“

„Ano.“

„Jak to vysvětlil?“

„Byl naprosto upřímný. Řekl nám, že se dostal do nějaké mlhy a

zabloudil.“

„K čemu měl navigační přístroje?“

Tommy pokrčil rameny.

„Představuji si, že před startem dostal meteorologickou zprávu,

nebo ji pro něho dostal jeho instruktor,“ pokračoval dál Biggles.

„Určitě někdo zkontroloval jeho kompas. Došlo snad k nějaké náhlé

změně počasí?“

„Nedošlo. Víš ale, jak to chodí,“ bránil žáka Tommy. „Nebuď

na něj tak přísný. Všichni občas uděláme chybu.“

„Mezi námi, pan Seymour udělal před časem celou hromádku

chyb, ale nyní mu nedám najevo, že o nich něco vím,“ pousmál se

Biggles. „Udělali jste již přípravy pro jeho příští zkoušku?“

„Určitě. Zkusí to znovu dnes večer, počasí vyhovuje. Jaké dělal

chyby?“

„O tom později,“ odbyl ho Biggles. „Jakou trasu jste mu vybrali

tentokrát?“

„Poletí odsud do Lympne.“

„V kolik hodin?“

„Startuje v devět. Tou dobou nepřilétají z Evropy žádná velká

letadla, takže se nemusí bát, že by některému vlétl do cesty.“

„Díky, Tommy. To je všechno, co jsem potřeboval vědět,“ řekl

Biggles. „Nediv se, kdybys mě zahlédl, jak se tu někde potuluji v

devět hodin večer. Kdybys mě náhodou přece jen viděl, nevšímej si

mne, pokud bych tě neoslovil sám. A do té doby se nikomu nezmiňuj

o policii. Zatím se měj pěkně.“

„Počkej ještě chvilku!“ neudržel se Tommy. „Co má tohle

všechno znamenat?“

„Všechno ti povím dnes večer, totiž jestli to budu sám vědět,“

odpověděl Biggles. „Mimochodem, má Seymour automobil?“

62

„Ano. Používá ho k cestám mezi letištěm a městem. Nezůstaneš

na oběd?“

„Ne, díky.“

„Tak si aspoň dáš před odchodem skleničku?“

„Děkuji,“ usmál se Biggles. „Nevidíš, že jsem ve službě?“

„Dobrá, dobrá,“ povzdechl si Tommy. „Ať je po tvém. Ty jsi

byl vždycky trochu divný pták.“

„Nejsem jediný divný pták ve tvé malé voliéře,“ řekl s úsměvem

Biggles, stiskl kliku a zmizel.

Večer ve tři čtvrtě na devět bylo letiště opuštěné, až na dva

mechaniky v montérkách, zkoušejících chod motoru letadla, které

právě vytáhli z osvětleného hangáru. V poloprázdné klubovně se

dosud zdržovalo několik členů u baru. Biggles a Ginger stáli na

verandě a zdálo se, že nemají nic na práci. Zanedlouho se k nim

připojil jednatel Tommy.

„Tak tady jste,“ poznamenal. „Na co se díváte?“

„Sledujeme počasí,“ odpověděl Biggles lhostejně. „Tak

nádherná noc člověka přímo vybízí, aby si zalétal při měsíčku.“

„Lepší by ani nemohla být. Seymour by měl tentokrát obstát bez

potíží. Dokonce by mohl bezpečně nouzově přistát, kdyby zabloudil

a došel mu benzín.“

„Jak přesně říkáš, neměl by mít žádné potíže,“ zavrčel Biggles.

„Mimochodem, kdepak je?“

„Obléká si kombinézu. Aha! Tamhle je. Jde s ním jeho

instruktor Langley. Řekl bych, že mu dává poslední pokyny. To

letadlo, které připravují mechanici, je určeno pro jeho let.“

„Jak dlouho je Langley u vás?“

„Už pět let. Měl výborné doporučení. Samozřejmě jsme si

všechno ověřili, než jsme ho přijali.“

„Rozumím,“ řekl Biggles a pomalu vykročil k rozjezdové dráze.

„Vždycky je zajímavé, podívat se na chlapíka, který startuje ke

zkušebnímu letu,“ dodal klidně.

Instruktor a žák oblečený do letecké kombinézy zatím došli k

letadlu připravenému ke startu. Byl to klubový tiger moth. Zůstali

stát u křídla a přátelsky spolu hovořili. Oba mechanici poodešli

kousek stranou a patrně čekali na další příkazy. Biggles, zrzek a

63

Tommy Clewson se k nim přiblížili asi na deset kroků a rovněž se

zastavili, jako by chtěli sledovat start letadla. Několik minut všichni

stáli na místě. Pak se instruktor Langley podíval na hodinky a a

potřásl si s letcem rukou. „Tak už leťte a hodně zdaru,“ řekl a

ustoupil od stroje.

Seymour se obrátil ke kokpitu.

Přesně v tom okamžiku se na parkovišti objevil běžící chlapík v

šoférské uniformě. Mířil přes betonovou dráhu k letadlu a v ruce

držel větší balíček v hnědém papíře.

„Hej, pane! Okamžik,“ volal. „Zapomněl jste si pyžama. Budete

ho potřebovat, jestli zůstanete v Lympne přes noc.“

„Kdo je to?“ zeptal se Biggles tiše.

„Seymourův řidič,“ odpověděl Tommy.

Seymour se otočil, uviděl běžícího a klepl se do hlavy. „Ach,

děkuji vám, Jamesi. Jsem to ale lajdák,“ řekl nenuceně a natahoval se

pro balíček.

Biggles však nečekal. Vyrazil a zmocnil se hnědého balíčku

dřív, než si Seymour nebo jeho řidič uvědomili, co chce udělat. „Rád

se na to podívám sám, jestli dovolíte,“ řekl klidně.

Překvapení bylo takové, že nastalo krátké ticho. Potom Seymour

vztekle vyjekl: „Dejte to sem! Co si vůbec myslíte?“

„Slyšel jste, co jsem řekl,“ nedal se Biggles vyrušit z klidu.

„To je ale drzost,“ vykřikl rozhořčeně Seymour. „To patří mně,

ne vám! Co se do toho pletete? Koledujete si o nepříjemnost?“

„Možná,“ odpověděl Biggles.

Ovzduší bylo plné napětí.

„Kdo vůbec jste?“ vyhrkl Seymour stísněně.

„Jsme policejní důstojníci,“ řekl Biggles. „Nerad vás obtěžuji,

ale… zastavte toho člověka!“

Řidič se rozhodl, že nebude čekat. Otočil se, dal se na útěk, ale

Ginger mu nastavil nohu, o kterou muž zakopl a s proklínáním padl

na beton. Nastala krátká rvačka, jež však skončila, když oba

mechanici na Bigglesův pokyn přišli zrzkovi na pomoc. Postavili

reptajícího řidiče na nohy.

„Už žádné hlouposti!“ řekl Biggles tiše Seymourovi.

64

„Ale co to všechno znamená?“ křičel Seymour. „Jsem na

zkušebním letu a mám teď startovat.“

Znovu zkusil chňapnout po balíčku.

„Klid!“ odrazil jeho výpad Biggles. „Jenom klid!“

„Zažaluji vás pro neoprávněné zatčení,“ divoce vyjekl Seymour.

„Ještě jste nebyl zatčen,“ upozornil ho Biggles. „Proč se tak

rozčilujete? Chci se jen podívat, co v tomhle máte.“

„Neslyšel jste, co říkal můj řidič? Je tam mé pyžama!“

„Pak nemáte nejmenší důvod k rozčilování,“ ujistil ho Biggles.

„Pojdte do klubovny a přesvědčíme se, zda nedošlo k nedopatření.

Vyřídíme to za malou chvilku.“

Seymour zaváhal. „Tak dobře, poletím bez pyžama,“ rozhodl se

nakonec.

„Takové nepohodlí bych vám nepřál,“ namítl Biggles. „Pár

minut sem, pár minut tam, to vás přece nemůže rozházet.“

„Tak si aspoň odložím kombinézu,“ zavrčel Seymour.

„Nesmysl. S tím se neobtěžujte,“ odbyl ho Biggles. „Pokud

bude všechno v pořádku, jste za chviličku ve vzduchu.“

Zrzek, který dohadování sledoval, se usmál, neboť pochopil účel

Seymourovy prosby. Pilot, navlečený do těžké letecké kombinézy,

by totiž nemohl utíkat, ani se prát, pokud by to měl v úmyslu.

„Dost řečí!“ nařídil Biggles rázně. „Pojďme!“

Celá skupina, včetně Tommyho a instruktora, kteří se zdáli být

zcela vyvedeni z míry, pomalu kráčela ke klubovně. Přešli verandu a

Biggles otevřel dveře do klubovny. Vstoupil, zastavil se u stolu který

byl nejblíže, a položil na něj balíček. Potom, za tísnivého ticha,

vylovil z kapsy kapesní nůž, přeřízl provázek a pustil se do

vybalování.

Ticho rušilo jen šustění papíru. Biggles ho stáhl, a uvnitř se

objevil pomačkaný štůček bílého mušelínu. Pomalu a rozvážně látku

roztáhl a vyčítavě obrátil zrak na Seymoura. Držel totiž v prstech

malý padák. „Vy házíte své pyžama přes palubu, než přistanete?“

zeptal se chladným hlasem. „Nepoznal jsem ani jediného letce, který

by dělal něco tak pošetilého!“

Seymour byl bledý jako stěna a rty měl sevřené, že nebyly

vůbec vidět.

65

Biggles pokračoval v rozbalování a vzápětí vytáhl větší plátěný

sáček, zavěšený na padáku. Znovu sáhl po svém kapesním noži a

dost opatrně, aby nepoškodil obsah, sáček otevřel. Na stůl se

vysypaly balíčky jednolibrových bankovek, pevně stažené páskami,

které se používají v bankách.

Biggles vztyčil hlavu a upřeně se zadíval Seymourovi do tváře.

„Tohle mi nepřipadá jako pyžamová souprava,“ řekl tiše.

„No dobrá, ty chytráku,“ ušklíbl se Seymour. „A co má být?

Jsou to moje peníze.“

„Lžete!“ řekl ostře Biggles, „Tyhle peníze patří bance Barclay.

Před týdnem je ukradli zloději na silnici mezi Eustonem a Crewem.

Náhodou znám sériová čísla bankovek. Jestliže tvrdíte, že jsou vaše,

snad nám taky povíte, jak jste k nim přišel. Ani se nemusíme ptát, co

jste s nimi hodlal dělat. Z Lympne to není na druhou stranu Kanálu

zase tak daleko.“

„Můžu to vysvětlit,“ vyhrkl chraptivě Seymour a těžce polkl.

„Teď ne,“ odmítl jeho návrh Biggles. „Počkáte s tím, až budete

v kanceláři. Jste zatčen, Gestnere a myslím, že nyní budete těžko

dokazovat, že zatčení je neoprávněné. Raději mě proto nežalujte.

Pokud si ale teď chcete odložit kombinézu, můžete. Této noci ji už

nebudete potřebovat. V kanceláři čeká inspektor Gaskin a cestou do

Londýna si s ním můžete pohovořit i bez ní. Gingere, zavolej ho.“

Druhého dne Biggles vysvětlil celý případ Raymondovi. „Byla s

tím trocha potíží,“ poznamenal. „Samozřejmě jsem věděl, že se na

něco chystá, ale nemohl jsem zachytit žádnou stopu, abych zjistil, co

to je. Nezbylo než riskovat. Neodvážil jsem se Seymoura a ten

balíček pustit z očí. Letět za ním nebylo možné, za tmy bych ho

ztratil. Patrně by namířil přímo do Francie a shodil tam balíček

nějakému čekajícímu kumpánovi. Pak by přistál v Lympne a aby

svoje zpoždění objasnil, vymluvil by se, že zabloudil. Proklouznout

přes Kanál by mu nezabralo moc času a neměl by s tím potíže.

Jakmile by bankovky byly jednou na druhé straně, zmizely by nám

nadobro. Jeho řidič byl do toho také namočený. Domnívám se, že

Gestner nechtěl běhat s tolika penězi u sebe, proto mu nařídil, aby

seděl v autě, dokud nebude sám připraven k odletu. Kdybychom do

toho nezasáhli, nebyl důvod, proč by jim to nemělo vyjít.“

66

„Ten šofér je náhodou jistý Tod Mills,“ řekl inspektor Gaskin,

který si nenechal Bigglesovu zprávu ujít. „Hledáme ho už několik

měsíců. Když dáme jedno k druhému, odvažuji se tvrdit, že to byla

výtečná noční práce!“

67

PŘÍPAD SMRTI MLADÉHO LETCE

„Dobré jitro, Bigglesi. Zdá se, že máte plno práce,“ poznamenal

generál Raymond, když vstoupil do operační místnosti zvláštního

oddělení letecké policie.

„Dobrý den, pane. Obávám se ale, že nejsme zaměstnaní tak, jak

bychom měli být,“ odpověděl Biggles a nabídl stojícímu veliteli

židli.

„Díváte se na to dost pochmurně,“ prohlásil Raymond. „Máte

snad nějaký vážný důvod k takovému pesimismu?“

„Nevím, jak by se to dalo změnit,“ odpověděl Biggles s

unaveným úsměvem. „Vlastně pomýšlím na podání žádosti o

přidělení více mužů a letadel.“

Raymond se zatvářil překvapeně. „Vysvětlil byste mi, kde se ve

vás tak najednou bere tolik pochybnosti a nejistoty?“

„Nejde o nejistotu,“ odpověděl Biggles sklesle. „Potíž spočívá v

tom, že dnes se skoro každý stará jen o to, jak vydělat peníze s co

možná nejmenším úsilím. Ještě sice najdete dost lidi, kteří si chtějí

vydělat své peníze poctivým způsobem, ale stále přibývá těch,

kterým na poctivosti nezáleží a rozhodli se vydělávat si za každou

cenu. Je smutné, že ti co jsou nepoctiví jen v drobnostech, si vůbec

neuvědomují, že se z nich postupem času mohou stát velcí zločinci.

Myslí si totiž o sobě, že jsou prostě jenom mazaní hoši. Nejhorším

důsledkem toho ovšem je, že tyhle tatínky sledují jejich potomci,

domnívají se, jací jsou chytří a pak začnou sami provádět malé

lumpárny. Nakonec se dostanou do polepšovny. To je prostičké

vysvětlení záplavy nedospělých lotříků, kteří působí policii a pak i

soudům bolení hlavy. A až vyrostou, stanou se dalším důvodem pro

naši neustálou práci přečas. Nedá se to napravit tím, že vzniknou

další nové zákony a postaví se více věznic. Zachovejme nenarušené

rodiny a budeme mít hodné a ukázněné děti. To považuji za jediné

řešení. Mám pravdu?“

„Ale ano,“ uznal Raymond, „Pokračujte.“

68

„Tak dobře. Bohužel se stává, že vládní nařízení, předpisy a

směrnice, které mají většině občanů usnadnit život, mají také ten

účinek, že ulehčují různou činnost lidem, kteří nejsou úzkostlivě

vybíraví při způsobu, jakým vydělávají peníze. Například hodnota

určité věci by se měla řídit zákonem nabídky a poptávky. Hodnotu

však dnes určují úředníci, a když dvě vlády mají na věc odlišný

názor, výsledkem je zmatek a nesprávně stanovené hodnoty. Zboží,

které stojí ve Francii dva franky, může mít u nás cenu celé libry. A

naopak. Vyplývá z toho, že když chcete rychle přijít k penězům, stačí

v jedné zemi nakoupit a v druhé prodat. Jinými slovy, cesta k

blahobytu je výlučně záležitostí dopravy. Řeknete mi, že se již

udělala opatření, aby se takovému obchodování předešlo a do určité

míry s vámi souhlasím. Nezákonný pohyb zboží přes hranice, obecně

zvaný pašování, je co se týče běžné dopravy po zemi a po moři pod

dosti přísnou kontrolou. Je ovšem stále jeden dopravní prostředek,

který se dá obtížně zastavit a tím je letadlo. Letoun je nezávislý na

přílivu, odlivu a jízdním řádu a může bez zábran poletovat mezi

nebem a zemí. Letadla dnes nabízejí možnosti, kterých využívá celá

spousta mazaných chytráků. A vy se mě ptáte, proč se tvářím tak

pesimisticky? S letadly, jež dokáží uletět v pěti minutách padesát

mil, může být někdo prakticky na dvou místech současně. Abych

sám udržel krok, přinutí mě to, abych se pohyboval tak rychle, že při

návratu potkám sám sebe. Policie na zemi mi nepomůže, letce

dokáže dopadnout zase jenom letec. Odpusťte, že jsem tak rozvláčný,

ale řekl jste si o to sám.“

Raymond odklepl popel ze své cigarety. „Je zvláštní, že jste o

tom začal, protože jsem k vám dnes přišel právě kvůli podobnému

případu. Jde o chlapíka, jenž byl současně na dvou místech!“

Biggles smutně pokývl hlavou. „Měl jsem vědět, že vaše

návštěva má nějaký háček. Tak jakým příběhem mě překvapíte?“

„To není na dlouhé povídání,“ prohlásil Raymond. „Dneska

máme pondělí. Včera v poledne se jeden žák leteckého učiliště,

jménem Edmund Teale, vracel z Halton Campu domů. Bydlí blízko

Buckbury v Essexu, kde je jeho otec hajným. Teale nastoupil do

pravidelného vlaku a přijel na nádraží v Buckbury včera pozdě večer,

za deset minut jedenáct. Přednosta stanice ho upozornil, že vzhledem

69

ke zpoždění vlaku propásl poslední autobus do Stanfield Corneru, jež

projíždí kolem jeho domova. Udělal pak jen to, co bylo přirozené.

Nechal svůj batoh u přednosty stanice s tím, že se pro něj druhého

dne zastaví. Vzal si jen tašku a vydal se na cestu. Vzdálenost k jeho

domovu po silnici je šest mil, ale mladík to vzal přes pole zkratkou,

která je o dvě míle kratší. Přednosta stanice v Buckbury potvrdil, že

viděl naposled Tealea na pěšině po jedenácté hodině. Chlapec měl

být doma kolem půlnoci. Domů nepřišel. A už nikdy tam nepřijde,

protože dnes ráno za svítání našli jeho neživé tělo na holandském

pobřeží. Jeden lázeňský host, který se šel časně ráno vykoupat,

uviděl tělo ležet na písčině. Běžel pro pobřežní hlídku, která mrtvého

chlapce vynesla na břeh. Uniforma a osobní známka prozradila

policii, kdo to je. Volali na ministerstvo letectví a odtamtud mě

požádali, abych věc vyšetřil.“

„A vy jste si vzpomněl na mě?“

„Ovšem. Jinak bych tu neseděl.“

„Tak si ověříme, že mám správné údaje. Ten hoch byl v

Buckbury včera večer v jedenáct hodin. Je to jisté?“

„Ano.“

„A v kolik hodin našli jeho tělo na pobřeží?“

„Dnes v pět hodin ráno.“

„To znamená, že ho převezli, živého či mrtvého, z úzké pěšiny v

Essexu do Holandska během šesti hodin, což opět znamená, že ho

tam dopravili letadlem.“

„Zřejmě ano. Časový údaj vylučuje jiný druh dopravy.“

Jaká byla příčina smrti? Utonutí?“

„Ne. Když ho hodili do vody, musel být chlapec už mrtev. V

jeho plicích nenašli vodu. Někdo ho střelil zblízka do srdce. Kulka

byla vypálena z automatické pistole značky Luger. Teď nám tu kulku

posílají letecky.“

„Takže tu máme jasný případ vraždy.“

„O tom není sporu,“ přikývl Raymond. „Kdybychom našli

majitele pistole, ze které vylétla vražedná kulka, měli bychom

dostatečný důkaz k usvědčení pachatele. Chybí nám však motiv činu

a proto se obávám, že vyšetřování nebude snadné.“

70

„Nesouhlasím s vámi,“ řekl Biggles klidně. „Rozhodně ne na sto

procent. Téměř ke všem vraždám má pachatel motiv, i když nemusí

být okamžitě zjevný. Výjimky jsou nesmírně vzácné a pachatelem

pak bývá šílenec.“

„Ale jaký by mohl mít někdo přijatelný důvod, aby zabil toho

nešťastného nevinného chlapce?“

„Nešťastného ano, ale nemusel být nevyhnutelně nevinný,“

namítl Biggles. „Ale o tom se nemá cenu dohadovat. Pokud jde o

zpracování věcí, které s tím souvisejí, mám jich dost. Budeme se jimi

zabývat až do večera.“

„To od vás rád slyším,“ zabručel Raymond a vstal. „Nechám

vás, abyste na tom pracoval.“

„Už to někdo sdělil Tealeovým rodičům?“

„Dostali telegram, že hoch zemřel při nehodě. Jeden policista je

na cestě, aby je seznámil s tím, co již víme.“

„Nikdo jiný podrobnosti nezná?“

„Ještě ne.“

„A co je s tou chlapcovou taškou. Našla se?“

„Ne.“

Biggles zamáčkl cigaretu. „Dobře, pane. To je všechno, co jsem

chtěl vědět. Věřte mi, že se opravdu vynasnažím, abych našel toho

ničemu, který zastřelil neozbrojeného chlapce. Jestliže ho najdu,

uvidíme jak se zachová, když potká někoho s pistolí.“ Raymond

přikývl. „Dejte mi vědět, jak se vám bude dařit,“ řekl při odchodu.

Krátké ticho, které následovalo když Raymond zmizel, přerušil

Ginger, který naslouchal rozmluvě od stolu s mapami, kde pracoval s

Algym a s Bertiem. „Podle tvé řeči by si každý myslel, že se ten

případ přímo hemží stopami,“ poznamenal. „Jenomže já nevidím ani

jedinou.“

„To je tím, že neposloucháš pozorněji,“ dobíral si ho Biggles,

když si bral další cigaretu.

„Co kdybys nám to pověděl? Ušetříme čas.“

„Tak dobrá,“ souhlasil Biggles, „začněme s motivem. Nějaký

tam musel být. Když se hoch vydal z nádraží na cestu domů, bylo s

ním všechno v naprostém pořádku. Na motiv proto musel narazit až

během noční cesty a výsledkem byla vražda. Někdo ho zastřelil.

71

Pachatel to však rozhodně neudělal pro nic za nic. Musel k tomu mít

velice závažný důvod. Co jím mohlo být? Když uvážím okolnosti,

mohl to být jeden, či nejvýš dva důvody. Buď musel chlapce

odstranit ze světa, protože mu v něčem překážel, nebo potřeboval

umlčet svědka. Oba důvody vlastně splývají, protože když chlapce

zabil, musel se pochopitelně zbavit těla. Zbývá otázka, proč pachatel

považoval za nutné chlapce umlčet? Možností není mnoho. Hoch

cestou nejspíše zahlédl něco, co neměl vidět, nebo se něco takového

dozvěděl. Já sám odhaduji, že Teale cestou domů uviděl nebo uslyšel

něco, co zaujalo jeho pozornost a dovolím si tvrdit, že to něco

zaujalo jeho pozornost jako odborníka! Byl přece nadějný letec a jak

již víme, k události patří i letadlo. Začal letoun zkoumat a přitom ho

někdo zabil. A všimni si, že ne obyčejnou zbraní, ale lugerem. To je

totiž zbraň, kterou si člověk vezme jen k účelu, k jakému byla

použita. Zatím ještě přesně nevíme, kde chlapce zabili. Víme však,

že vrah se rozhodl zbavit se mrtvého tím, že ho shodil z letadla do

moře. Není jiný způsob, jak by se mrtvola dostala na místo, kde ji

našli. Z toho vyplývá, že vrah měl k dispozici letadlo. Snad to není

příliš násilná domněnka, když řeknu, že chlapcovu zvědavost

přilákalo právě tohle letadlo. Nečekaně ho uviděl na známém místě a

když si ho šel prohlédnout, zaplatil to životem. Viděl totiž víc než

měl.“

„Pořád ale nechápu, jak chceš hledat člověka, který odletěl do

Holandska a teď může být kdekoli v Evropě,“ namítl zrzek.

„Podívejme se, co s tím dál,“ navrhl Biggles. „Nedá se popřít, že

chlapec nastoupil nebo byl odnesen na palubu letadla. Protože není

možné, aby se něco nakládalo do letadla za letu, je jasné, že včera v

noci mezi jedenáctou a půlnocí stál dotyčný letoun poblíž pěšiny

vedoucí z Buckbury do Stanfield Corneru. Musel stát blízko stezky,

protože byla tma a chlapec by si ho jinak nevšiml, leda že by

pozoroval jeho přistání. Rozhodně věděl, že mohou být pouze dva

důvody, aby poblíž jeho domova přistálo letadlo. Buď tam přistálo

nouzově nebo bylo součástí nějaké nezákonné akce. My ovšem víme,

že o nouzové přistání se nejednalo, protože letoun se znovu vznesl a

odletěl do Holandska. Platí proto druhá možnost – přistání mělo

zůstat utajené! Jinak by přece letadlo dosedlo na nějakém řádném a

72

celníky kontrolovaném letišti, zvláště jestli neslo cizí poznávací

značku. To je totiž více než pravděpodobné. Můj názor, že přistání

bylo nezákonné, podporuje i skutečnost, že si pilot vzal pistoli. Něco

takového slušný civilní pilot nepotřebuje. Tento muž počítal se vším

i s potížemi! Ty nastaly a on použil zbraň. Můžeme z toho usuzovat i

na jeho charakter. Protože luger je zbraň používaná v Evropě, je více

než pravděpodobné, že to je cizinec, asi Holanďan, protože letadlo

odletělo do Holandska.“

„Cožpak víme určitě, že letěl do Holandska?“ přerušil ho zrzek.

„Mohl vyletět nad moře, vyhodit chlapce a vrátit se.“

„Kdyby se chtěl prostě jen zbavit mrtvého, nepotřeboval letět

přes Severní moře,“ prohlásil Biggles. „K tomu se hodí každá jiná

část moře. Protože však jeho letadlo doletělo za Kanál až ke břehu

Holandska, můžeme klidně předpokládat že je stále na druhé straně.

Když už letec podstoupil nesnáze nočního letu, není pravděpodobné,

že by se k nám vracel za plného denního světla, zvláště po tom, co

tady provedl. Dobře ví, že by ho uviděli. Pro začátek se rozhodně

podíváme na místo, kde smutný případ začal. Nemělo by být těžké je

najít, protože na krátkém úseku mezi Buckbury a hájovnou rozhodně

není mnoho míst dostatečně velkých pro přistání letadla a ještě k

tomu za noci. Přines šestipalcovou generální mapu okresu.“ Biggles

vstal a přešel ke stolu s mapami.

Ginger přinesl mapu a rozprostřel ji na stole.

Biggles ukázal špičkou tužky na Buckbury. „Tady to máme,“

řekl. „Zde je Buckbury a tady je pěšina. Je to lepší než jsem

očekával. Chápeš co myslím? Stezka vede více než polovinu cesty

rozsáhlým parkem porostlým stromy. Tam by se nedalo přistát.

Tohle je veliké pole a jak vidím, jiné není široko daleko. Zdá se, že

pole patří k tomuhle statku, jmenuje se Larford Hall. Dobře. Více už

asi z mapy nevyčteme. Algy, posaďte se s Bertiem do austeru a

pořiďte mi sadu vertikálních fotografií ze dvou tisíc stop. Když už

budete v tom, zachyť celou délku osudné pěšiny. Pospěš si. Já zatím

vyřídím pár telefonů. Gingere, zavolej na ústředí policie v Essexu.

Zjisti mi, jak se jmenuje strážník v Buckbury a požádej je, ať ti ho

zavolají k telefonu.“

73

Biggles se znovu zahleděl do mapy a zrzek se otočil k aparátu.

Požadovanou informaci dostal během pěti minut a podal Bigglesovi

sluchátko. „Tady ho máš,“ řekl tiše. „Je to seržant Winskip.“

Biggles sáhl po telefonu a položil před sebe zápisník a tužku.

„Dobrý den, seržante. Tady je Bigglesworth ze Scotland Yardu. Byl

bych rád, kdybyste mi odpověděl na pár otázek. Myslím, že máte ve

své oblasti jeden poměrně velký statek jménem Larford Hall… ano,

správně. Kdo tam teď žije…? Paní Vanesterová. Přijela z Paříže.

Holanďanka původem z Jávy… chápu. Jak dlouho jí už Larford Hall

patří…? Teprve dvanáct měsíců? Ano… že má v Londýně obchod?

Víte s čím obchoduje…? Prvotřídní salón s klobouky na Bond Street.

Kdo by to řekl… obchodní jméno je Madame Karena. Ano, mám to.

Ještě mi řekněte, nedostal jste v posledních měsících nějakou stížnost

ohledně létání nízko nad zemí…? Neměl. Jak se jmenuje poštmistr v

Buckbury…? Rozumím, pan Green. Dobře, seržante. To je všechno.

Děkuji vám. Sbohem.“

Biggles zavěsil a podíval se na hodinky. „Máme právě čas zajet

na Bond Street, než se Algy vrátí a vyvolá obrázky. Jdi pro vůz.“

„Co ke všem čertům čekáš, že uvidíš na Bond Street?“ vytřeštil

oči Ginger.

„Neslyšel jsi můj hovor se seržantem?“ řekl Biggles. „Podíváme

se na kloboučnictví Madame Karena.“

„Co myslíš, že tam uvidíš?“

„Klobouky, samozřejmě.“

„Klobouky? „ Ginger tomu nemohl uvěřit. „Co mají klobouky s

námi společného?“

„S tím si teď právě lámu hlavu,“ řekl Biggles tiše. „Je ti snad

jasné, že se tady jedná o dámské klobouky a nepochybně také velice

drahé klobouky…“

„A co s tím?“

„Představuji si, že na velice drahých kloboucích budou velice

drahé ozdoby!“

„Jako například?“

„No třeba péra.“

„Děláš si legraci?“

74

„Na tom není nic legračního, hochu. Podle toho co mi kdysi řekl

jeden chlápek, který pracoval u guinejských aerolinií, když jsem

navštívil Novou Guineu, péra, která dříve krášlila ptáky, dokážou

znamenitě zkrášlit i bankovní konto. Zajedeme spolu na Bond Street

a uvidíme.“

Po půl hodině Bigglesův vůz zastavil u chodníku před malým,

ale přepychově vyhlížejícím obchodem. Nad jeho výkladem bylo

ozdobným zlatým písmem napsáno jméno Madame Karena. Obchod

měl jen jediný výklad a v něm byl na stojánku vystavený jen jediný

předmět. Byl to dámský klobouk. Malý klobouk, ze kterého

vyčnívala dvě zahnutá péra, jedno nahoru, druhé dolů. Cena chyběla.

„Pojďme dovnitř a přesvědčme se, kolik chtějí za tuhle křehkou

nicůtku,“ navrhl Biggles.

Vešel dovnitř a Ginger za ním. Elegantní a voňavé mladé dámě,

která je uvítala, řekl: „Můj dobrý přítel mě požádal, abych u vás

zjistil cenu klobouku, který máte ve výloze.“

„Ten stojí padesát guineí, pane,“ usmála se dívka.

„Děkuji vám, ale obávám se, že to je poněkud více, než přítel

očekával,“ řekl Biggles zarmouceně.

„Tato péra od regianas jsou nyní velmi vzácná, pane, ale máme i

jiná,“ řekla dívka a ukázala rukou na mnoho dalších vystavených

klobouků, které, jak si zrzek povšiml, zdobila nádherná péra.

„Přítele zajímal jenom ten jeden ve výloze,“ odpověděl Biggles.

„Netušil, že to je taková cennost. A mimochodem, nejste náhodou

Madame Karena?“

„Ne, pane. Madame Karena přichází sem do obchodu jen zřídka.

Všechny modely navrhuje doma.“

„Rozumím. Děkuji vám. Dobrý den.“

Biggles vyšel a vrátil se k autu.

„Padesát guineí…“ vydechl Ginger. „To mě podrž! Tyhle

ženské patří do blázince. Deset pětek a ještě něco navíc za dva

kousíčky načechraného chmýří. Slepice, na které to vyrostlo, se asi

vylíhla přímo ze zlatého vejce.“

„Aniž bys to tušil, trefil ses skoro do černého,“ řekl Biggles. „Ty

kousky chmýří, jak tomu říkáš, mají větší cenu, než kdybys je

vyvážil zlatem.“

75

„Nemůžu to pochopit,“ zamumlal bezradně zrzek, když se

Biggles rozjížděl. „To bude tím, že nečteš správné knížky,“ zabručel

Biggles s úsměvem. „Slyšel jsi, co jsem dnes ráno říkal Raymondovi.

Je to otázka nabídky a poptávky. Hochu, ta péra nerostou na

slepicích, které pobíhají po dvoře.“

„Tak na čem rostou?“

„Na přitroublém ptákovi, který se vyšňořil nádherným hávem,

aby oslňoval své slepičky. Jmenuje se rajka. Říkám přitroublý,

protože obvykle skončí tak, že mu někdo zakroutí krk. Nelítostným

lovením ho pytláci už téměř vyhubili. Pytláci proto, že ubohý pták je

nyní přísně chráněn zákonem. Rozhodně tedy na britském území.“

„Ta dívka je nazývala ragianas nebo tak nějak.“

„Regianas jsou jedním z několika existujících druhů rajek. Jiné

odrůdy, pokud si vzpomínám, jsou magnificents, superbs, gorgets a

empresses. Málo čteš! Před nějakým rokem, když jsem byl na Nové

Guinei, byly na pořadu dne a hodně se o nich mluvilo v souvislosti s

novým zákonem, který zakazoval jejich lov. Taky trest za zabití

takového nádherného ptáka byl velmi přísný. Pokuta dvě stě liber a

vězení do dvou let. A myslíš si, že se to tím zarazilo? V žádném

případě. Jen to zvedlo ceny per do závratné výše, takže pytlačení se

stalo ještě výnosnější. Čím je pták vzácnější, tím dražší jsou jeho

péra. Tak je to dnes se vším. Z toho vyplývá ponaučení, moc se

nechlub svým peřím, nebo o ně přijdeš.“

„Ale co má to všechno k ďasu společného s námi,“ vyjekl zrzek.

„Tak já ti vysvětlím, jak se mi to všechno začíná jevit,“ řekl

Biggles. „Skutečnost, že rajka se vyskytuje v džunglích Východní

Indie není nijak romantická. Je to prostý fakt, stejně jako to, že tuhle

oblast ovládají převážně Holanďané. Madame Karena přišla z Jávy,

která je v holandské Východní Indii nebo v Indonésii, jak ji dnes

nazývají. Snad sis všiml, že o rajčí péra nemá nouzi. Jak se k nim

dostává? Pochybuji, že by dovezení povolili naši celníci, protože

podle našich paragrafů je zabíjení rajek nezákonné. Ale i kdyby sem

pera prošla, zatížilo by je obrovské clo. Do Indonésie však létají

holandská letadla a vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby rajčí péra byla

v Holandsku k dostání za přijatelnější cenu. Včera v noci přistálo

nějaké letadlo poblíž venkovského sídla, kde žije Madame Karena.

76

Protože se později za noci vracelo do Holandska, dá se předpokládat,

že odtamtud také přiletělo. Nevím co dovezlo, ale sotva sem přiletělo

s prázdnou. A dále, protože Madame Karena je dobře zásobená

ozdobami pro ty své přenádherné hučky, je možné, že letadlo jí pár

brků přivezlo. Ty se sem ovšem nedostaly oficiální cestou. Kdyby

prošly celnicemi, platila by madame tak ukrutné clo, že by brzy

musela prodat dům. Tak aspoň se mi to teď jeví.“

„Mně taky, když už jsi byl tak laskav a vysvětlil mi to,“ řekl

Ginger.

Když se vrátili na letiště, Algy je už očekával s fotografiemi.

Jejich ještě vlhké kopie srovnal na stole, kde vytvořily celistvý obraz

krajiny. Biggles sáhl po velkém zvětšovacím skle a začal je podrobně

zkoumat.

„Dobře,“ řekl nakonec. „Ty obrázky nám skutečně prozrazují,

co jsme chtěli vědět. V dostupné vzdálenosti od pěšiny je pouze

jedno místo, kde může standardní letadlo přistát. Je to velké pole

před Larford Hallem. Z domu k němu vede pěšinka a tak zcela jistě

patří ke statku. Když jsme se na to podívali shora, půjdeme teď dolů

a prohlédneme si místo z žabí perspektivy.“

„To myslíš, že tam přistaneme?“ vyhrkl Ginger.

„Nesmysl. To by určitě někoho vylekalo. Pojedeme autem. Tak

moc zase nespěcháme.“

„Pak bych rád věděl,“ pokračoval zrzek, „jak asi najdeme toho

hledaného chlapa v Holandsku, pokud tam tedy opravdu je?“

„S trochou štěstí to zařídíme tak, aby za námi přiletěl sám,“

odpověděl Biggles mírně.

„To bychom ale museli hlídat pole po celé týdny ve dne i v noci

s nepatrnou nadějí, že přiletí,“ vyhrkl zděšeně Ginger.

„To nebude nutné,“ prohlásil Biggles. „Stačí písknout a přiletí

ještě dnešní noci. Algy, budeš to tu muset na chvíli převzít, než se

vrátím.“ Biggles po těch slovech vytáhl ze zásuvky svého stolu

pistoli, nabil ji a strčil do kapsy. „Vezměte si s sebou zbraně,“ vyzval

Gingera a Bertieho. „Máme co dělat s mužem, který nejenom že

pistoli vytáhne, ale také ji použije, dokonce i na hocha, jenž chodí do

školy. Jestliže to zkusí také na nás, ať pozná, že jsme připraveni.“

77

Po třech hodinách, když cestou poobědvali, Biggles zastavil vůz

před poštou v Buckbury. Uvnitř našli poštmistra v plné práci za

přepážkou.

„Vy jste pan Green?“ zeptal se Biggles.

„Ano.“

Biggles ukázal svůj policejní odznak. „Jsem ze Scotland Yardu

a chtěl bych si s vámi promluvit,“ řekl. „Vlastně bych potřeboval

vaši pomoc.“

Poštmistr se zatvářil vyděšeně, ale Biggles ho upokojil. „Není to

nic, co by vás muselo znepokojovat,“ sdělil mu. „Předpokládám

správně, že do vašeho poštovního obvodu spadá Larford Hall?“

„Ano.“

„Procházejí vaší poštou dopisy, které chodí do statku, či jsou z

něj odesílány?“

„Ano. Paní Vanesterová sem často přichází osobně.“

„Jaká to je žena? Mám na mysli, jaký na vás dělá dojem?“

„No, ona toho moc nenamluví. Hádal bych jí tak asi čtyřicet. Je

poměrně velká, vypadá pěkně a upravuje se jako cizinka. Nezdá se

mi ani, že by byla Evropanka, ale to je jenom můj dojem.“

„Říká o sobě, že je Holandanka..“

„Správně. Často posílá dopisy do Holandska.“

„Takže její pošta vždy prochází vašima rukama?“

„Ovšem. Jak jinak?“

„Komu píše do Holandska?“

„Obyčejně to je na jednu adresu.“

„Vzpomenete si na ni?“

„Ovšem. Viděl jsem ji mnohokrát. Píše panu Rudolfu

Lurgensovi. Jeho adresa je Rossenhalle u Hillegomu, Holandsko.“

„Poslala mu někdy telegram?“

„Také. Asi jednou nebo dvakrát.“

„Jak se obvykle podpisuje?“

„Karena. To je myslím její křestní jméno.“

„Rozumím. Dejte mi formulář na telegram,“ požádal ho Biggles.

„Pošlu na tu adresu zprávu.“

78

Poštmistra to zjevně překvapilo, ale nic na to neřekl. Biggles si

vzal pero a Ginger, který mu nahlížel přes rameno, viděl, jak pod

adresu píše:

„Vrať se určitě dnes v noci. Důležitý nový obchod.

Karena“

„Odešlete to co nejdříve,“ nařídil Biggles a podal mu formulář a

peníze.

„Má paní Vanesterová telefon?“ zeptal se.

„Ano. Její číslo je Buckbury 401.“

„Hovory chodí vždycky přes ústřednu?“

„Ano.“

„Dobře. Chci, abyste dočasně nespojoval žádné hovory do

Larford Hallu ani ty z něj. Spojíte jenom hovor, který sám osobně

ohlásím. Řekněte, že linka není v pořádku nebo si něco vymyslete.

Uděláte to?“

„Jestli to je policejní příkaz, tak ano.“

„Výborně. Nikomu o tom ani slovo. Rozuměl jste?“

„Na mě se můžete spolehnout,“ řekl poštmistr. „Promiňte, že se

ptám, ale souvisí to nějak s hochem paní Tealeové, který byl…?“

„Co o tom víte?“ zeptal se Biggles ostře.

„Doručoval jsem telegram, že ho zabili.“

„Ach, ovšem,“ odpověděl Biggles. „Ano, to je ono, ale mlčte o

tom.“

„Budu mlčet,“ slíbil poštmistr zamračeně. „Eddy byl moc hodný

chlapec. Znal jsem ho jako batole.“

Biggles vyšel ven. „Myslím, že teď někde zaparkujeme s vozem

a pokud je klid, dáme si šálek čaje. Potom se projdeme po pěšině a

podíváme se, zda tam něco najdeme.“

„Myslíš, že ten Lurgens je člověk, kterého hledáme?“ otázal se

Ginger.

„Může být,“ odpověděl Biggles. „Vsadil jsem na to. Jestli je to

jinak, nic nepokazíme.“

Než došli po pěšině do míst, kde se dotýkala pozemků Larford

Hallu, začalo se šeřit. Mezi stromy viděli prosvítat část velkého

domu z červených cihel. Pěšina až dosud vedla krajinou zarostlou

stromy, teď však stromy lemovaly pouze jednu stranu stezky. Druhá

79

strana se otvírala do velkého pole zarostlého travou. Tam přišel o

život mladý letec, pokud byla správná Bigglesova úvaha. Vstupu na

pastvinu však bránil hrozivý plot. Drátěné pletivo sahalo do výšky

pěti stop od země a nad ním byly nataženy tři ostnaté dráty.

„Majitel se tady vynasnažil udržet lidi co nejdál od pastviny,“

řekl Biggles.

Ginger ukázal na varovný štítek. „Pozor na býky,“ četl nahlas.

„Tohle může být důvod.“

„Může to být pravý důvod, jak říkáš, ale já o tom pochybuji,“

odpověděl Biggles. „Tyhle cedulky bývají často jenom záminkou,

jak odradit lidi od vstupu na soukromý pozemek. Nikde nevidím

jediného býka a dokonce ani jedno telátko.“ Kráčel pomalu dál a při

chůzi si prohlížel drátěné pletivo.

„Co vlastně hledáš?“ zeptal se po chvíli zrzek.

„Hledám místo, kde ten nešťastný hoch přelezl plot,“ prohlásil

Biggles. „Nemělo by nám to dát velkou práci. Sotva by mohl lézt po

pletivu, aniž by pokroutil dráty, které nesly jeho váhu. Ach! Zdá se,

že to je tady.“

Zastavil se a ukázal na kus pletiva, kde byly dráty zohýbané.

Obrátil se na Gingera a zeptal se ho: „Kdybys tudy šel s taškou a

náhle se rozhodl přelézt plot, co bys především udělal?“

„Odložil bych tašku.“

„Taky si to myslím,“ přikývl Biggles. „Hochova taška by

neměla ležet daleko.“

Bertie se sehnul a zvedl tašku z kapradí téměř u svých nohou.

„Tady je,“ řekl tiše. „Chudák malý.“

„Zatím ji nech ležet, kde jsi ji našel,“ nařídil Biggles. „Teď tedy

známe místo, kde přelezl plot. To znamená, že letadlo muselo stát na

pastvině nedaleko odsud, jinak by ho neviděl. Hoch musel žasnout,

kde se tam vzalo a skutečně k tomu měl důvod. Rozhodl se, že to

zjistí a zaplatil to životem. Vy dva tu zůstaňte, přelezu na druhou

stranu.“

Oba sledovali, jak opatrně přelézá plot, prochází po louce dále

od plotu a křížem krážem pomalu hledá v trávě. Konečně se zastavil

a zahleděl se na něco na zemi. Pak udělal další dva kroky, sehnul se,

80

sebral něco ze země, dal to do kapesníku a vrátil se ke plotu a ke

svým přátelům na pěšinu.

„Měl jsem pravdu,“ řekl. „Našel jsem místo, kde stálo letadlo. Z

motoru vykapalo trochu oleje, to se obvykle stává.“

„Cos to zvedl?“ zeptal se Ginger.

Biggles rozhrnul kapesník. „Nábojnici ze střely, která zabila

chudáka Tealea. Automatická pistole ji po výstřelu vyhodila. Byla

tma a muž, který střílel, ji buď nemohl najít, nebo se tím vůbec

neobtěžoval. Půjdeme.“

„Co plánuješ dál, starouši,“ zeptal se Bertie.

„Protože zatím nemůžeme nic dalšího dělat, nejspíš se tady na

chvíli posadím a v klidu si zakouřím. Potom si půjdu pohovořit s

madame Vanesterovou a Ginger půjde se mnou jako svědek. Bertie,

ty zůstaneš na místě a počkáš, zda se splní můj předpoklad. Když se

splní a letoun se tu objeví, počkáš až pilot odejde do domu. Tvým

úkolem pak bude, postarat se o to, aby odsud neodletěl.“

Biggles domluvil, pohlédl na oblohu a sedl si do trávy. „Dnes je

mimořádně pěkný večer,“ dodal vcelku bez souvislosti.

Bylo deset hodin, když v doprovodu zrzka zazvonil u hlavních

dveří Larford Hallu. Přišel otevřít sluha. „Rád bych mluvil s paní

Vanesterovou. Jedná se o důležitou osobní záležitost,“ oslovil ho

Biggles.

Sluha je zavedl do haly, kde je opustil. Za chvilku se vrátil a

uvedl je do značně velikého obývacího pokoje s pěkným nábytkem.

Z jedné židle povstala vysoká, tmavovlasá, statná, ale pohledná žena

středního věku, kterou vyrušili z práce na jakémsi klobouku.

„Dobrý večer. Přišel jste mi něco říct?“ zeptala se. Hovořila s

výrazným cizím přízvukem

„Ano,“ řekl Biggles. „Obávám se, že vám přináším špatné

zprávy. Jsme od policie.“

Žena se nepohnula, ani nepromluvila, ale Ginger, který již něco

věděl o příznacích nervového vzrušení, viděl, že jí zbělela špička

nosu.

„Je pan Lurgens z Rossenhallu v Holandsku váš příbuzný?“

otázal se Biggles.

81

Paní Karena Vanesterová se chytla za srdce. „To je můj bratr!“

vykřikla. „Snad mi nenesete zprávu, že havaroval? Vždycky jsem se

bála, že se v tom svém letadle zřítí a zabije se.“

„Neříkal jsem nic o letadle,“ odpověděl Biggles klidně. „Avšak

když už o tom mluvíme, povězte mi, proč považoval včera večer za

nutné přistát tady, místo na řádném letišti? Upozornil jsem vás, že

jsme policejní důstojníci.“

Madame se na chvíli odmlčela. Upřeně hleděla na Bigglese, jako

by ji jeho tvář očarovala. „Kdo říkal, že tu přistál?“ zeptala se

nakonec podivně vysokým a napjatým hlasem.

„Já,“ odpověděl Biggles klidně. „Jenže moje otázka zněla, proč

tu přistál!“

„Samozřejmě že mě chtěl vidět. Proč ne?“

„Říkáte proč ne? Prosím. Ale proč přistál tady? Proč nepřistál na

místě, kde měl?“

„To nevím,“ pokrčila madame rameny. „Nevím o létání téměř

nic.“

„Předpokládám, že tu přistál, protože přinesl něco, co nechtěl

celníkům přiznat k proclení.“

„Nesmysl,“ ušklíbla se žena. „Přinesl mi jen malý dárek.“

„Nazýváte krabici s péry, kterou vidím na podlaze vedle vaší

židle, malým dárkem?“ zeptal se Biggles.

Žena se zhluboka nadechla. „A co má být? Co záleží na

několika pérech? Je snad zločin vlastnit nějaká péra?“

„Jde o to, jaká to jsou péra a o způsob, jakým se sem dostala,“

odpověděl Biggles.

„Tak dobře!“ vyzvala ho madame povýšeně. „Jestli se má

zaplatit clo, klidně ho zaplatím.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Paní Vanesterová, v této zemi

nemůžete takto snadno obcházet a přehlížet zákon.“

„Tak co s tím tedy chcete dělat?“

„Budu si o tom muset pohovořit s vaším bratrem.“

„To nepůjde,“ usmála se žena. „Je v Holandsku.“

„Mýlíte se, myslím, že ho slyším přistávat,“ prohlásil Biggles,

jehož to nevyrušilo z klidu.

82

Zato jeho hostitelkou to otřáslo. „Což se zbláznil?“ zamumlala.

„Co ho sem přivádí?“

„Byl jsem tak smělý a naznačil mu, že s ním potřebujete nutně

mluvit.“

„Ale já s ním nechci mluvit!“

„Vy možná ne, ale já ano,“ řekl Biggles tiše. „Myslím, že už je

tady.“

Dveře se rozlétly a do místnosti vešel snědý muž s rozepnutou

leteckou přilbou na hlavě a s koženou bundou přes ruku. Rychle se

rozhlédl po pokoji a pak se obrátil k ženě a řekl stroze: „Co to

znamená? Proč jsi chtěla, abych se vrátil?“

Biggles si založil ruce a odpověděl: „Vaše sestra vás nežádala,

abyste se vrátil. Telegram jsem poslal já. Jmenuji se Bigglesworth a

jsem policejní inspektor. Zatýkám vás pro vraždu Edmunda Tealea,

mladého letce, kterou jste spáchal včera v noci před tímto domem.

Musím vás upozornit, že cokoli řeknete…“

Obžalovaný muž neřekl nic, začal však rychle jednat. Odhodil

od sebe bundu a rukou zajel do kapsy. Biggles však byl rychlejší.

Dva výstřely třeskly téměř současně, až se světla v pokoji zachvěla.

Nastalo ticho. Místností se táhl bleděmodrý čpavý dým z korditu.

Biggles se lehce zapotácel, avšak zůstal stát. Rty měl sevřené a v

pozdvižené ruce držel kouřící pistoli. Muž stojící proti němu však

natáhl ruku, aby se opřel o stůl. Široce rozevřené oči upíral na

Bigglesovu tvář. Jeho pistole padla s tichým žuchnutím na koberec.

Potom, jako když kabát klouže z věšáku, sesunul se na podlahu.

Žena vykřikla, zapotácela se a zhroutila se na židli.

„Řekl si o to,“ řekl Biggles a pomalu odděloval slova. „Zvedni

tu pistoli, Gingere. Tamhle je telefon. Zavolej seržanta Winskipa.

Vysvětli mu, že potřebujeme sanitku. Řekni telefonistovi mé jméno,

jinak tě nespojí.“ Přešel ztuhle ke druhé židli a posadil se na ni.

Takhle dramaticky skončil případ zavražděného mladého letce.

Lurgens, který již měl na svědomí jednu vraždu, neměl co ztratit,

když na Bigglese vystřelil. Policista to tušil a byl připravený. Oba

výstřely zasáhly cíl. Lurgens střelil Bigglese do boku. Byla to však

naštěstí jen povrchová rána, se kterou strávil týden v nemocnici. Ani

Bigglesova kulka Lurgense nezabila. Uvízla v těle a lékaři ji vyjmuli.

83

Když však byl Lurgens v nemocnici a již se uzdravoval, pokusil se o

zoufalý útěk, potrhal si přitom stehy v ráně a způsobil si tak vážné

komplikace, že na ně po dvou týdnech zemřel.

Madame Vanesterovou vypověděli ze země jako nežádoucí

osobu.

Později vyšlo najevo, že Lurgens dříve pracoval jako pilot pro

jistou holandskou leteckou společnost, která působila v Indonésii, a

byl propuštěn pro stejný přečin, jež ho nakonec stál život, pro

pašování. Péra, která se stala tak důležitou stopou, byla ironií osudu

zřejmě jen okrajovou záležitostí, soudě dle velkého množství

pašovaného zboží, které se našlo v Larford Hallu a podle britských

liber z černého trhu, objevených holandskou policií v jeho domě v

Holandsku.

Nikdy se nepřišlo na to, kde mladý Teale přesně zemřel, i když

odborníci na balistiku dokázali, že osudná rána padla z Lurgensova

lugeru. Jak dokázaly krevní stopy v Lurgensově fokkeru, Teale při

cestě domů zaručeně uviděl parkovat na poli letadlo a při pohledu

zblízka asi pochopil, oč jde. Pašerák ho proto zastřelil a zbavil se těla

způsobem, o němž se domníval, že je jednoduchý a bezpečný.

Podcenil však sílu mořských proudů, které donesly mrtvé tělo až k

pevnině. Ukázalo se prostě, že to sice byl způsob jednoduchý, pro

vraha však nikoli bezpečný. Mrtvý mládenec doplul až k holandským

pobřežním písčinám, a ačkoli nemohl mluvit, nevolalo jeho tělo po

spravedlnosti marně…

84

PŘÍPAD UKRADENÝCH LETADEL

„Viděl jsem za svého života tolik překvapujících věcí nebo jsem

o nich slyšel vyprávět, že jsem si mnohokrát říkal, že mě už sotva co

ještě dokáže překvapit,“ řekl Biggles s pobaveným úsměvem, když si

v operační místnosti letecké policie na letišti v Gatwicku bral

cigaretu. „A vida, je to tu zase!“

„Co tě překvapilo tentokrát, starouši?“ vyzvídal Bertie, a jak měl

ve zvyku, začal si leštit monokl.

Biggles pohlédl ke stolu s mapami, do kterých Algy s Gingerem

zakreslovali nějaký kurz. „Pojďte sem, to si musíte poslechnout,“

zavolal na ně.

„Vrátil jsi se právě z Yardu?“ zeptal se Algy.

85

„Ano. U Raymonda byl velitel perutě Lyall, náčelník vojenské

policie R A F a vyprávěl nám tak prapodivnou historku, jakou jsem

myslím ještě v životě neslyšel. Musel jsem se tomu dlouho smát.“

„Tak spusť,“ žádal Algy.

„Poslouchejte pozorně, ať vám neunikne ani slovíčko,“ prohlásil

Biggles. „Na závěr vám dám malý test. Tak začínám. Před několika

týdny dostal jeden žák výcvikového střediska R A F v Marling Road

v Suffolku rozkaz, aby provedl zkušební přespolní let v určitém

letadle – přesně řečeno to byl lysander s číslem K. 8009. Po půl

hodině se vrátil celý zpocený v letecké kombinéze do kanceláře na

letišti a tvrdil, že určené letadlo nemůže nikde najít. Všichni, včetně

velitele, začali hledat, ale taky ho nenašli. Kam se letoun poděl?

Nikdo nevěděl. Podle záznamů zjistili, že lysander prošel před třemi

dny opravou, že mu doplnili palivo a postavili ho před hangár.

Můžete si představit, s jakou nechutí pak velitel základny podával

hlášení na ministerstvo letectví. Musel se totiž přiznat, že se mu

někam zatoulal letuschopný stroj v docela dobrém stavu.“ Biggles

zamáčkl cigaretu a odmlčel se.

„Nic směšného v tom nevidím,“ řekl Bertie. „To je spíš

pohroma. Co bylo dál?“

„Za nějaký den po tomhle hlášení ministerstvo letectví udělalo

jedinou možnou věc,“ pokračoval klidně Biggles. „Vyzvalo velitele

všech základen, aby zkontrolovali, zda nemají o letadlo víc. Bylo

prostě možné, že některý neodpovědný chlapík odletěl s lysandrem

na jiné letiště a zapomněl se s ním vrátit. Určitě připustíte, že taková

možnost byla tuze málo pravděpodobná, ale pánové sedící na

ministerstvu si nedokázali vymyslet žádné jiné řešení. Kontrola

proběhla podle rozkazu, ale místo toho aby se ztracený lysander

našel, musel jeden z velitelů základny z jiné výcvikové jednotky

přiznat, že jedno letadlo chybí i jemu! Z přidělených letadel postrádal

jedno skvěle létající mosquito. Na letišti ho hledali marně a jeho

zmizení si nikdo neuměl vysvětlit.

Když tuhle zprávu dostala ministerská letecká rada, strašně se

naštvala a velitele základen po celé zemi to připravilo o klidný

spánek. R A F se pustila do hledání ztracených oveček, jenomže ty

nebyly k nalezení. Tehdy si někdo vzpomněl, že než začala řádit ta

86

pravá panika, zatelefonoval jakýsi lovec, že když na yorkshireském

vřesovišti střílel tetřívky, narazil na trosky letadla. Myslel si, že tou

zprávou potěší každého na ministerstvu letectví. V té době mu však

nikdo nevěnoval pozornost, protože trosek z doby války se povaluje

v těch opuštěných končinách země mnoho a ostatně nikdo neohlásil

ztrátu žádného letounu. Nyní tam někoho poslali, aby se zblízka

podíval na tuhle hromadu šrotu. Kupodivu vyšlo najevo, že jde o

kusy a kousky z lysandera K. 8009. Z jejich stavu vyplývalo, že

letoun narazil plnou rychlostí čumákem do země, roztříštil se a

trosky se rozlétly po celém okolí. Ve chvíli nárazu byl zřejmě bez

pilota. Dalo se rovněž usoudit, že blízké okolí bylo liduprázdné,

nenašla se žádná mrtvola, nepřišlo žádné hlášení. Jak byste si to

vysvětlili?“

„Když pilot poznal, že stroj narazí na zem, vyskočil padákem,“

mínil Ginger.

„Správně,“ řekl Biggles. „To je jediná možná odpověď. Kdo to

ale byl? Proč nehodu neoznámil? Vždyť jestliže na letadle došlo k

nějaké poruše, měl plné právo vyskočit.“

„To určitě,“ hlesl zrzek.

„To není všechno,“ ujal se opět slova Biggles. „Dalším článkem

v řetězu těch neobvyklých událostí byl dopis, který ministerstvu

poslal nějaký farmář z Lincolnshire. Velice zdvořile je žádal, aby

dali odvézt letoun, jež už jistý čas stojí na jedné jeho pastvině. Jeho

krávy se o něj otíraly a drbaly a farmář se bál, že tím letoun poškodí.

Okamžitě tam vyslali jednoho důstojníka a co myslíte, že tam našel?“

„Ztraceného mosquita,“ řekl pohotově Bertie. „Jsou chvíle,

Bertie, kdy tvoje úsudky hraničí s genialitou,“ souhlasně přikývl

Biggles s jemnou ironií ve hlase. „Máš pravdu. Stál tam postrádaný

mosquito, na kterém hřadovaly slepice a tažný valach si drbal zadek

o kormidlo. Nikdo neví, jak se letadlo na louku dostalo. Farmář

přísahal, že se jednou ráno probudil a našel ho tam. Ale počkej. Je tu

ještě jedna podivná okolnost. Ze záznamů vyplynulo, že před

zmizením tohoto letadla mechanici doplnili jeho nádrže pro dlouhý

let. Když ho však našli, byly vyschlé na troud. To znamená, že když

mosquito odstartoval, měl zásobu více než pěti set galonů šťávy. To

mu umožňovalo dolet více než dvou tisíc mil, ale tady, jen čtyřicet

87

mil od místa z něhož vyletěl, stál se zcela prázdnými nádržemi. Co z

toho usuzuješ?“

„Nic,“ řekl Bertie bezradně. „Vůbec nic. Genialita mi došla.“

„To jsem si mohl myslet,“ zabručel Biggles.

„Nepohřešují se nějací piloti?“ zeptal se Ginger.

„Ani jeden,“ řekl Biggles.

„Rád bych věděl,“ vložil se do toho Algy, „kam se poděl

všechen ten benzín? Cožpak ten pilot létal celé hodiny pořád dokola,

dokud ho nespotřeboval?“

„To se mi nezdá jako rozumné vysvětlení,“ pomalu zavrtěl

hlavou Biggles.

„Ale podívej se, starouši, co to všechno celkem znamená, jestli

ovšem chápeš, co tím chci říct?“ zeptal se Bertie.

„Celkem to znamená naprostý nesmysl,“ usmál se Biggles.

„A do toho máme vstoupit my?“ zajímalo zrzka.

„Nic takového neuděláme, totiž alespoň ne oficiálně,“ prohlásil

Biggles. „Ministerstvo letectví teď samozřejmě o těchhle podivných

případech informovalo Yard. Byl jsem náhodou u Raymonda a tak

jsem se o tom doslechl. Ministerstvo k všeobecnému úžasu uznalo,

že si s tím neví rady, takže jestli se nám to podaří rozluštit, připíší

Raymondovi zase jednu čárku k dobru. Na první pohled je ten případ

spíše podivný než závažný, ale při létání člověk nikdy neví, co se za

věcí skrývá, ať vypadá jednoduše nebo složitě. Dokud se záhada

nerozřeší, nelze ani říct, jakých ministerstev se bude týkat. Může se

jednat o obyčejné pašování a to je záležitost celníků. Může jít o

běžnou práci pro policejní soud, ale stejně dobře to může spadat do

oblasti působnosti Úřadu pro národní bezpečnost. Kdyby letadla

zmizela úplně, dalo by se to spíše pochopit. Člověk by mohl dospět k

domněnce, že nějaký chlápek ukradl letadla z nějakého jenom jemu

známého důvodu, třeba aby je prodal do zahraničí. Takový případ se

už taky stal. Ale k čemu krást letadlo a pak ho nechat někde stát? To

je tvrdý oříšek, který bych rád rozlouskl.“

„Kde začneš s louskáním?“ zeptal se zrzek.

„Můžeš mi poradit,“ vyzval ho Biggles. „Pěkně si s tím pocvičíš

mozek.“

„Co v té věci dělá ministerstvo letectví?“ tázal se Bertie.

88

„Už nic, kromě toho, že všechny základny dostaly rozkaz střežit

svá letadla, aby se takový případ už neopakoval. Není to pro letce

žádná zábava, když mají obětovat polovinu svého spánku na strážní

službu.“

„Nemohl si prostě nějaký chlápek ve službě jen zažertovat, asi

víš, jak to myslím?“ napadlo Bertieho.

„Krádež státního majetku v hodnotě padesáti tisíc liber, se jen

stěží dá nazvat žertem,“ zavrčel Biggles. „A nebude se tím bránit ani

dotyčný loupežník, pokud ho ovšem chytí,“ dodal zamračeně.

„Nemůže to být muž, jemuž ukřivdili a teď by se chtěl pomstít?“

nadhodil Ginger.

„Jaké by z toho měl uspokojení?“ zeptal se Biggles. „Jediný,

kdo si to odnese, je daňový poplatník, který doplatí na ta letadla ze

svých daní.“

„Není mi ale jasné, jak se takhle chcete dostat k jádru věci,“

prohodil Algy zasmušile.

„Proč ne?“

„Zatím je přece stopa naprosto chladná. Nemůžeš uhlídat každé

letadlo v zemi. Co se týče strojů, které již ukradli, tak letadlo po sobě

nenechává stopy.“

„Opravdu?“ zeptal se Biggles mírně.

„Chceš nám říct, že si troufáš vypátrat toho chlápka, který ty

stroje štípnul?“ zeptal se Bertie pochybovačně. „Myslíš, že máš

nějakou naději?“

„Naděje je to správné slovo.“

„Jak ale chceš zachytit jeho stopu?“

„Rád bych, kdybys mi to pověděl sám,“ odvětil Biggles klidně.

„Přemýšlej o tom. Mne už něco přece jen napadlo.“

Vstal. „Gingere, řekni seržantu Smythovi, aby mi připravil ke

startu austera na zítřek ráno za rozednění. Pokud bys chtěl, můžeš

letět se mnou.“

Zrzek se zatvářil rozpačitě. „Má ten výlet co dělat s případem, o

kterém jsi právě mluvil?“

„Ovšem.“

„Co budeš hledat?“

„Muže, který odcizil ty stroje.“

89

Ginger promluvil trochu uštěpačně: „To čekáš, že na něj narazíš

ve vzduchu?“

„Ne, ačkoli určitá naděje zde může být. Pravděpodobnější je, že

ho najdu na zemi,“ odpověděl Biggles s úsměvem.

„Děláš si legraci?“

„Ani v nejmenším.“

„To si opravdu myslíš, že ho najdeš?“

„Jistě.“

„To znamená, že už něco víš?“

„Řekl jsem, že mě něco napadlo.“

„Co je to?“

Biggles zavrtěl hlavou a v koutcích úst se mu objevil náznak

úsměvu. „Říkal jsem ti, co mi pověděl Raymond. Řešte to každý

sám. Je už na čase, abyste se, vy nebeští poldové, naučili samostatně

myslet.“

Ginger se zatvářil dotčeně. „Tak nám pomoz.“

Bigglesův úsměv se rozšířil. „Dobrá. Přines mi šestipalcovou

generální mapu jižního Norfolku.“

Zrzek přinesl mapu a roztáhl ji na Bigglesově stole.

Biggles se dotkl špičkou tužky jednoho místa. „Zamíříme sem,“

prohlásil. „Doufám, že se tam setkám s chlápkem, který ukradl obě

letadla. Víc ti zatím neřeknu. Ale jestli tam nebude, bude to pro mě

velké zklamání.“

Hvězdy na nebi již bledly, když se příštího rána auster odlepil

od země a Biggles sedící u řízení zamířil na sever. Ginger, jenž se

trochu chvěl zimou neboť ranní vzduch byl chladný, neměl poté, kdy

obletěli okraj města, nic jiného na práci než hledět dolů na dosud

dřímající, neprobuzenou krajinu. Spleť silnic, která se brzy rozhučí

stovkami vozidel, byla ještě opuštěná. Jediné co se hýbalo byl velký

náklaďák, ženoucí se s rozsvícenými reflektory po hlavní silnici.

Dále Ginger viděl jen rovinatou krajinu, posetou pestrými skvrnami,

kterou se každý pilot obvykle naučí brzy znát. Po tiché podzimní

noci bylo hezké počasí a viditelnost, až na trochu mlhy v nížinách,

byla dobrá. Na téměř bezmračné obloze plulo až daleko na západě

několik mráčků. Celkem vzato byly podmínky pro létání skoro

ideální.

90

Během prvé půlhodiny letu nepromluvili ani slovo. Zrzek s

mapou na kolenou sledoval kurz, dokud se pod letadlem vpravo

neobjevil Suffolk a po levé Cambridgeshire s majestátní katedrálou

Ely, jež se tyčila dále vpředu. Znenadání motor zhasl, znovu

naskočil, opět zhasl a v nepravidelném rytmu se zase rozběhl.

Letadlo ztrácelo výšku.

Ginger si samozřejmě myslel, že motor selhává a už k tomu

chtěl něco poznamenat, když si všiml, jak Bigglesova ruka hýbe s

páčkou plynu. Místo toho aby řekl, co původně zamýšlel, prohodil

ostře: „Co to k čertu děláš?“

„Obávám se, že máme trochu potíží s motorem,“ odpověděl

Biggles se zvláštním úsměvem. „Asi budeme muset nouzově přistát.“

„Co tím chceš říci? Jdeme dolů nebo ne?“

„Půjdeme dolů, jestli uvidím to, co bych rád viděl,“ odpověděl

Biggles. „To se může stát každým okamžikem. Rád bych udělal

dojem na každého, kdo je na zemi, že máme starosti. Vysvětlí se tím

naše přistání mimo řádné letiště.“

„Co vlastně hledáme?“

„Stopy po kolech na velkém poli. Na zemi je ještě rosa, tak by

měly být dobře viditelné. Nejvíc ze všeho mě zajímají stopy, které se

ztrácejí, jako kdyby vůz, který je zanechal…“

„Vzlétl.“

„Správně. Vidíš ten statek před námi, je vlevo, kus od silnice?

Od něj asi míli na sever je jakási vesnice.“

„Vidím.“

„Tam, jak doufám, uvidím stopy. Je tam několik pěkných,

velkých polí.“

Po chvilce Ginger vykřikl. V jeho hlase se mísilo překvapení se

spokojeností. „Ano, tamhle jsou!“

„Taky je vidím,“ řekl Biggles.

Motor, který běžel nestejnoměrně, náhle zhasl. Příď austeru se

sklonila dopředu a letadlo začalo provádět řadu esovitých zatáček,

kterými se stále více blížilo k velkému travnatému poli, přes něž se

táhlo několik párů rovnoběžných čar. Mnohé z nich bez zjevného

důvodu dost podivně začínaly a jiné zase, opět bez důvodu, končily

uprostřed pole. V jednom rohu pole stál větší statek s přilehlými

91

hospodářskými staveními. Zrzkovi se zdálo, že tam zahlédl nějaký

pohyb, ale nebyl si tím jistý.

Auster přistál a s krátkými poryvy motoru jel ke statku. Dříve

však než tam dojel, vrtule se přestala točit a stroj se zastavil. Téměř

hned nato vyšel z budovy jakýsi muž v montérkách a spěchal k nim.

„Bud velmi opatrný,“ řekl Biggles, když vylezli ven. „Tuším, že

tohle je člověk, kterého jsem tu čekal, ale nemám nejmenší tušení, co

to je za individuum. Může být nebezpečný, ale třeba není.“

Ukázalo se, že muž je docela mladý, Ginger mu hádal něco

kolem pětadvaceti let. Jakmile byl na doslech, zavolal: „Pěkné

přistání. Slyšel jsem, že jste měli trochu starosti.“ Biggles k tomu

později poznamenal, že mu to rázem prozradilo, jak blízký vztah má

tenhle člověk k letadlům.

„Myslím, že to není nic vážného,“ řekl teď lhostejně.

„Zajeďte k tomu přístavku a já to dám hned do pořádku,“ nabídl

se chlapík.

Biggles na něho ostře pohlédl. „Vy mluvíte, jako byste tam měl

dílnu.“

„Taky že mám,“ zněla odpověd.

„Pojďme se na ni podívat,“ navrhl Biggles.

„Pojďte!“

Muž bez sebemenšího zaváhání vykročil k přístavku a Biggles s

Gingerem ho následovali.

Zrzek byl připraven na všechno možné, ale jistě nečekal pohled,

který se naskytl jeho očím, jakmile muž otevřel dvoukřídlé dveře.

Když vstoupil dovnitř, nenašel tam nic menšího než malou leteckou

továrnu. Většinu místa na podlaze zabíralo letadlo. Byl to lehký stroj,

postavený tak nezvyklým způsobem, že Ginger na něj zůstal v úžasu

hledět.

„Jak tomu říkáte?“ zeptal se chlapíka Biggles a pokynul hlavou

k letadlu.

„Tohle je můj vlastní návrh,“ odpověděl muž se zřejmou

pýchou. ,Je to Lutton Fliwer-plan, stroj, který bude brzy létat po celé

zemi. Dokončil jsem ho před několika dny. Ted jen potřebuji, aby

někdo financoval výrobu a dal letoun na trh. Máte zájem?“

„Už jste ho vyzkoušel?“ zeptal se Biggles.

92

„Do určité míry. Zkoušky při pojíždění vyhovují. Projevily se

jen malé počáteční potíže, ale to se dalo čekat. Brzy se s nimi

vyrovnám.“

„Kdybyste se zeptal mě,“ prohlásil Biggles pomalu, „řekl bych

vám, že ta věc je životu nebezpečná.“

Výraz v mužově tváři se rázem zcela změnil. „Proč?“ zeptal se

vyzývavě.

„Podle toho co tady vidím, je to celé nějak nakřivo. Těžiště jste

umístil příliš dozadu a výhled dopředu je omezený. Nebude to létat a

díky bohu za to.“

„Pitomost!“ vykřikl rozhořčeně chlapík. „Nechci po vás, abyste

s tím letěl,“ dodal dosti hrubě.

„To bych nechtěl, ani kdybyste mi platil zlatem,“ ujistil muže

Biggles otevřeně. Rozhlédl se kolem sebe. „Máte to tu docela pěkně

vybavené. To vás muselo stát spoustu peněz.“

„To je pravda.“

„Něco z toho patří do opravářské výbavy.“

„Ty věci jsem dostal v rámci výprodeje vojenského materiálu.“

Biggles přikývl. „Myslím, že ta pneumatická vrtačka, která leží

tamhle, je dosud v R A F nedostatková.“

„Přesto mi jednu přenechali,“ zamumlal muž nevrle.

„Kde berete benzín, pokud mi na tu otázku dokážete

odpovědět?“ zeptal se Biggles klidně.

„Umím si opatřit, co potřebuju,“ odpověděl muž. „Dostanu tolik

benzínu, kolik je třeba.“

„Odkudpak?“ otázal se Biggles přívětivě.

Muž se poprvé zarazil. Z jeho očí problesklo podezření. „Nač to

chcete vědět?“ zeptal se podivně zabarveným hlasem.

„Prostě mě to zajímá, to je všechno,“ řekl Biggles.

„V jakém smyslu?“

„Protože jsme náhodou od policie, Luttone. Pokoušíme se najít

benzín, který někdo vyčerpal ze dvou armádních letadel, které tam

nedávno kdosi ukradl. Myslím, že jsem ho našel. Mám pravdu?“

Mužova tvář zbělela jako papír. Přejel si rty jazykem. Potom se

znenadání pohnul. Sáhl rukou na lavici za sebou a vykročil vpřed. V

jeho ruce se zjevil revolver, mířící na Bigglese.

93

„Neblázněte, Luttone,“ řekl Biggles klidně a ani se nepohnul.

„Ohrožovat policistu je v této zemi vážná věc. Děláte si všechno

ještě horší. Zapomenu na tyhle vaše nápady, když okamžitě odložíte

zbraň.“

Lutton se chvilku nemohl rozhodnout a upřeně hleděl

Bigglesovi do tváře. Potom se zhluboka nadechl. „Asi máte pravdu,“

řekl trpce a hodil revolver zpátky na lavici. „Dobrá, tak co s tím

uděláte?“ zeptal se chraptivě.

„Pro tuto chvíli nic,“ odpověděl Biggles. „Celou věc

samozřejmě ohlásím, ale pak už to půjde mimo mě. Když si dáte ode

mě poradit, zůstanete prostě klidně tady a přijmete následky, jak

přijdou. To je všechno.“ Po těch slovech se otočil a spolu s Gingerem

se již beze slov vrátili k austeru.

Vyšplhali do kabiny a motor se rozeřval.

Za hodinu byli zpátky ve své kanceláři. Biggles šel rovnou k

telefonu a zavolal Raymondovi.

„Můžete ohlásit ministerstvu letectví, že člověk, který ukradl

obě letadla, se jmenuje Merville Lucas Lutton. Bydlí na Wimbold

Farm blízko Methwoldu v Norfolku,“ oznamoval. „Myslím, že v

domě najdete většinu ukradeného benzínu.“

Po půl hodině, když opožděně a krátce posnídal, seděl Biggles u

svého stolu spolu s ostatními, kteří chtěli, aby jim pověděl, jak tak

rychle přišel na stopu vedoucí přímo k objasnění zpočátku tak

záhadného a neřešitelného případu.

Biggles si vzal cigaretu. „Jen to nepřehánějte, já vám všechno

povím. Skoro všechno. Ve skutečnosti to bylo velmi jednoduché.“

„To chci vážně slyšet,“ zavrčel Bertie.

„Mohu se mýlit,“ pokračoval Biggles, „ale vždy mi bylo velice

nápadné, že čím se nějaký případ zdá ze začátku zamotanější, tím

snadněji se rozluští. Jeho jedinečnost a zvláštnost přímo vybízí, aby

se do něj člověk pustil. U jednoduchých případů se to nestává a je

tedy obtížnější poznat, kde začít. Vezměte si třeba tu poslední

záležitost. Některé okolnosti byly na první pohled velmi nápadné,

říkejte jim pro mne za mne stopy. Začnu tím, že oba letouny byly

ukradeny u výcvikových jednotek. To mohla být náhoda. Na druhé

straně si je zloděj možná úmyslně vybral, protože věděl, že právě u

94

výcvikových jednotek najde mnoho různých letadel. Je tam i mnoho

žáků a instruktorů, kteří stále přicházejí a odcházejí a navzájem se

ani nemohou znát. A tak by se tam cizí člověk v uniformě nebo v

letecké kombinéze mohl snadno procházet, aniž by vzbudil nejmenší

podezření. Běžný návštěvník by něco takového nedokázal, ale letec

ano a tak mi už od začátku případ připadal jako dílo buď aktivního

letce nebo někoho, kdo u letectva sloužil a věděl, jak to chodí.

Takový člověk by věděl, kde se všechno uchovává. Nářadí, padáky a

tak dále. Věděl by, kdy jsou přestávky na jídlo a kde najde rozpis

denního programu. Dále obě výcvikové základny, kterých se to týká,

byly blízko sebe, takže bylo pravděpodobné, že zloděj žije někde v

sousedství. A navíc, musel umět létat. Kromě toho to byl do značné

míry zkušený pilot, protože odletěl na různých typech vojenských

letadel.“

„Létat s lysanderem je jednoduché,“ prohlásil Algy. „Pilotovat

mosquita je už složitější.“

„Ano. To všechno nasvědčovalo tomu, že zloděj je

pravděpodobně aktivní důstojník nebo letec nebo někdo, koho

nedávno propustili. Následující otázkou byl motiv. Proč ten chlápek

ukradl letadla, která nechtěl? Nikdo nekrade to, co nechce. Co tedy

chtěl? Jediné co chybělo, byl benzín. Pochopitelně nikoli obyčejný

benzín, který koupíte u každé pumpy. Ten by zřejmě nestačil. Náš

chlapík sháněl vysokooktanový letecký benzín, který není běžně k

dostání. Dobře. K jakému účelu může člověk potřebovat letecký

benzín? Je jasné, že jedině k létání. K jakému létání?“

„Okamžik, starouši,“ přerušil ho Bertie. „Nemohl chtít benzín,

aby ho prodal? Nezapomeň, že na černém trhu má benzín cenu.“

„Já na to nezapomínám,“ odpověděl Biggles. „Nezapomínám

ani na to, že kdyby někdo začal prodávat motoristům letecký benzín,

tak by ho brzy chytili. Někdo by si toho musel všimnout a začal by se

vyptávat. Každý letec by jistě poznal ten rozdíl. Pokračujme tedy.

Člověk obvykle nekrade věci, které může dostat poctivým způsobem.

V každém případě to normálně napřed zkusí poctivou cestou. Bylo

tedy dost pravděpodobné, že náš zloděj se pokoušel získat letecký

benzín náležitým způsobem a neuspěl. Koho by žádal o příděl? Buď

ministerstvo letectví nebo ministerstvo paliv a energetiky. Bývalý

95

letec by ho skoro určitě žádal od ministerstva letectví, protože by

vysvětlil účel, pro který benzín potřebuje a na ministerstvu by to

pochopili. Když tedy budeme tak uvažovat dál, můžeme očekávat, že

zloděj je bývalý důstojník RAF nebo seržant pilot, který si z

nějakého důvodu chtěl sehnat slušnou dávku leteckého benzínu.“

„To zní logicky,“ řekl zrzek. „Ale jak jsi postupoval dál? Jde

přece i o řadu klubů. Takových lidí mohou být stovky.“

„Omyl,“ usmál se Biggles. „Další krok byl zcela mechanický.

Zavolal jsem na ministerstvo civilního letectví a požádal je, aby

prověřili své záznamy a poslali mi seznam lidí, kteří si v minulém

roce požádali o příděl leteckého benzínu. Byli jen čtyři. Třem ze

zakládaných leteckých klubů vyhověli. Ti dostali co chtěli, a tak

jsem je mohl vyloučit. Čtvrtým žadatelem byl bývalý seržant pilot

jménem Lutton, kterého na základě lékařského posudku propustili z

armády. Jeho žádost – čtvrtou v pořadí – zamítli, protože záměr, proč

benzín požadoval, nebyl z hlediska ministerstva slučitelný s

podmínkami na povolení přídělu. Dle Luttonovy žádosti měl sloužit

ke zkoušení nového ultralehkého letounu, který vynálezce navrhl a

postavil. Mělo to být laciné letadlo pro každého. Jak asi víte,

ministerstvo letectví není nakloněno amatérským vynálezcům, kteří

jsou obvykle nebezpeční nejen sobě, ale celé veřejnosti. Kromě toho

tady byl další důvod, proč žádost zamítli. V Luttonových osobních

služebních záznamech objevili, že má za sebou několik průšvihů. Při

jedné příležitosti se pokusil propašovat do země z Gibraltaru nějaké

hodinky. Jindy ho zase povolali k raportu pro zneužití služebního

nářadí a materiálu k soukromým účelům. Když jsem podle jeho

žádosti zjistil, že ten člověk žije v Norfolku, nedaleko obou letišť, z

nichž se letadla ztratila, byl jsem si již zcela jist, že jsem na správné

stopě.“

„Pak se nám už pátralo lehce,“ vstoupil do líčení zrzek. „To už

vlastně ani nemusíš vyprávět.“

„Jen ať nám to dovypráví,“ namítl Bertie. „Až doposud to byla

excelentní práce. Pokračuj, starouši.“

„Dobrá. Dál to probíhalo takto. Když Luttonovi zamítli žádost o

benzín, rozhodl se, že sežene benzín jinak. Oblékl si uniformu,

kterou měl dosud doma, bez potíží vnikl na letiště základny RAF,

96

odstartoval v lysanderu a přistál na svém poli. Vyčerpal z nádrže

větší část benzínu a nechal v ní jen tolik, aby lysander dokázal

vystoupit do výšky tisíc stop a dolétl nad yorkshirské vřesoviště.

Zbytek příběhu si snad už dokážete spočítat…“

„Jasně, starouši,“ přerušil ho Bertie. „Vzal si s sebou padák,

namířil nos letadla někam do svahu, sám vyskočil nad vřesovištěm a

nanejvýš při tom vyplašil pár tetřívků. Když dopadlo letadlo, byl to

určitě mnohem větší bengál.“

„Správně,“ zasmál se Biggles. „Tohle však již vymyslel Ginger,

když jsme s věcí začínali. Musím připustit, že oblast pádu Lutton

vybral skutečně dobře. Kolem nebyl nikdo a dopad letadla dokonce

neměl ani jediného svědka! Dobře, Bertie. Ted mi ještě vysvětli, proč

to neudělal stejně s druhým letadlem, s mosquitem?“

„Soudím… ehm… že se letadla zmocnil stejným způsobem…“

„Správně. A dál?“

„Když ho pak měl zničit, bylo mu ho líto,“ vymýšlel si Bertie.

„Mosquito je přece nádherné letadlo.“

„To sice je, ale Lutton není lítostivý muž,“ usmál se Biggles.

„Zkus to znovu, lorde!“

„Už to mám!“ zajásal Bertie. „Bylo to takhle. Při seskoku s

padákem na vřesoviště si ten skunk pochroumal kotník. Poučilo ho to

natolik, že raději nouzově přistál na předem vybraném poli v

Lincolnshire, pohodlně vystoupil, nechal mosquito mosquitem a šel

si, kam se mu chtělo.“

„Zní to líp, ale také to není správně,“ zavrtěl hlavou Biggles.

„Nebudu tě dál zkoušet. Lutton prostě špatně odhadl stav benzínu,

který nechal v nádržích mosquita. Motory proto začaly vynechávat

dřív, než vystoupil do potřebné výšky. Zlodějna se tak Luttonovi

málem nevyplatila. Je přece pochopitelné, že letadlo bez benzínu

nedoletí daleko.“

„Takže byl ještě šťastný, když nouzově přistál,“ vyhrkl Bertie.

„Říkal jsem, že to je skunk, ale tohle potvrzuje i jeho žalostnou

intelektuální úroveň.“

„Jakoupak žalostnou intelektuální úroveň,“ řekl Ginger a zasmál

se. „Lutton je hlupák, pánové! Kdybyste viděli, jakou příšeru s křídly

si postavil, zastyděli byste se, že patříte k letcům…“

97

„Je spíš trošku šílený,“ dodal Biggles. „Nebýt jeho průkazného

sklonu ke zločinu, bylo by mi ho dokonce líto.“

98

OBSAH

Úvodem

Případ černých ovcí

Případ sultánovy návštěvy

Případ neregistrovaného pilota

Případ zraněného agenta

Případ vynikajícího žáka

Případ smrti mladého letce

Případ ukradených letadel

99

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES MUŽEM ZÁKONA

z anglického originálu BIGGLES AIR DETECTIVE

Edice Hrdinové vzdušných bitev 66

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Petr Barč

Překlad Oldřich Vidlák

Jazyková úprava překladu Mikuláš Moravec

Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4

V roce 2003 vyšlo jako

752. (182.) publikace nakladatelství

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o., Český Těšín, Bezručova

212/17, 737 01

ISBN 80-7264-057-7

100

BIGGLES A WORRALS NA INTERNETU

Informace o Bigglesovi i jeho ženskému protějšku – Worrals, o

autorovi a českých vydavatelích najdete již na třech intemetových

stránkách, a to na adresách:

www. biggles.kgb.cz

www. biggles.unas.cz

www. biggles.wz.cz

¦

101

W. E. Johns

BIGGLES MUŽEM ZÁKONA

Sbírka povídek BIGGLES MUŽEM ZÁKONA vyšla poprvé v

roce 1952 a patří k prvním, ve kterých Biggles pracuje jako velitel

útvaru letecké policie New Scotland Yardu v Londýně. Jeho

podřízenými jsou naši staří známí – Algy, Ginger a Bertie. Začíná tak

předlouhá série příběhů ležících na rozhraní detektivky a leteckého

dobrodružství… Nechte se i vy unést!

ISBN 80-7264-057-7

102