William Earl Johns

BIGGLES A ČERNÝ SLON

RIOPRESS PRAHA

1995

Přeložil Pavel Jansa

© W. E. Johns Publications Ltd. 1945

ISBN 80-85611-53-8

Kapitola 1

HRŮZNÉ ZLOČINY

„Dobré ráno, Bigglesworthi. Pojďte dál. Posaďte se

a nabídněte si cigaretu.“ Plukovník letectva1 Raymond,

velitel zvláštního leteckého oddělení Scotland Yardu,

posunul cigaretové pouzdro po stole směrem ke svému

vrchnímu operačnímu pilotovi.

Biggles si vzal cigaretu, rozžehl zapalovač a po očku

se zadíval na svého nadřízeného. Úsměv, který mu

pohrával ve tváři, způsobil vějíř drobných vrásek kolem

jeho očí. „Mám takový pocit, že tahle štědrost v tak

brzkou ranní hodinu mne má připravit na něco horšího,

než je cigareta.“

„Máte úplnou pravdu,“ přitakal plukovník. „Jako

obvykle, je to zapeklitá záležitost.“

„Tak kde tentokrát tlačí bota?“

„Afrika.“

„Severní, jižní, východní nebo západní?“

„To nevím.“

„V tom je ale pořádný rozdíl.“

„To bych řekl.“ Plukovník letectva se žalostně

pousmál. „Pokud bych vám měl poradit, pak vězte, že

byste měl začít někde zhruba uprostřed kontinentu.“

„A co bych tam měl hledat?“

1 V originále uvádí autor hodnost Air Commodore, což je

zvláštní britská hodnost, jež jiné armády nemají. Řadí se mezi

plukovníka a první generálskou hodnost. (Pozn. překl.)

4

„Jednoho černocha.“

„Vzhledem k tomu, že je v Africe poměrně hodně

černochů, neměl by to být moc těžký úkol.“

„Já mám však na mysli konkrétně jednoho.“

„Aha! Tušil jsem to. Je na něm něco mimořádného?“

„Je mimořádný hned v několika ohledech a žádný z

nich nevěstí nic dobrého. Na výšku měří dobré dva metry

a je to pořádná vazba. Poznáte jej tedy celkem snadno.“

„Jak tomu zatím rozumím, tak tenhle vazoun se

dříve dopustil nějaké nekalosti.“

„Nejen dříve, on v tom stále pokračuje. Ačkoliv

nekalost rozhodně není to pravé slovo. On sám

představuje hrozbu a soudě podle toho, jak se věci

vyvíjejí, hrozbu mimořádně nebezpečnou. Teď už ale se

vší vážností. Povím vám alespoň to, co o něm víme, i

když toho není zatím mnoho.“

„Poslouchám,“ prohlásil Biggles.

Plukovník letectva se opřel ve svém křesle: „Ten

příběh začíná tak zhruba před třemi roky, kdy se jeho

jméno začalo proslýchat mezi domorodci. Říkali mu

Cetezulu. Toto jméno patřilo obrovskému domorodci, jež

sám sebe poněkud ambiciózně nazval Černý Slon. Tento

člověk však zašel ještě dál. Dnes se honosí titulem Černý

Slon, pán Afriky. Jen se neusmívejte. Na tom skutečně

není nic k smíchu. Má ve svém jméně slona a zdá se, že

ne náhodou. Jak asi víte, sloní samci se mnohdy oddělí

od stáda a stanou se z nich nebezpeční, zlí samotáři. Ale

žádný slon doposud nenapáchal takovou spoušť jako

právě tento. Sloní samotáři bývají, jak je obecně známo,

velmi prohnaní. Tento samotář, se kterým máme co do

činění, je tak nepolapitelný, jako by mu našeptával sám

ďábel.

5

U nás jsme ze všeho nejdříve tohoto gentlemana

vůbec nebrali vážně. A lidé přímo tam na místě, když na

to přijde, jakbysmet. Ale teď ho berou smrtelně vážně.

My také. Jde o to, že ten mizera se dal na dráhu

masového vraha a lupiče v takovém měřítku, že jeho činy

nelze srovnat s ničím za posledních padesát let – a to už

něco znamená. Podrobněji se o tom zmíním za chvíli.

Nijak se netají se svým záměrem, jeho jméno to

koneckonců napovídá, že má v úmyslu ovládnout celou

Afriku. V tom ohledu je jisté, že to myslí doopravdy.

Touha po diktátorské moci se stala druhem epidemie.

Svět je plný lidí, kteří jsou přesvědčeni, že se narodili pro

to, aby vládli, nejprve ve své zemi, pak na svém

kontinentu a nakonec, bezpochyby, celému světu. Tady

máme typický příklad této nákazy, jež tentokrát postihla

muže tmavé pleti. Povšimněte si jeho jména – Cetezulu.

Je zcela zřejmě falešné. Jsou v něm obsažena jména dvou

nejslavnějších černošských válečníků v Africe: Cetewayo

a Dinizulu. Podle pověsti Cetezulu svůj původ odvozuje

od Charca, velkého krále Zuluů. Jistý je fakt, že má

zálibu ve válečné výstroji starých Zuluů – leopardí kůže,

pštrosí péra a tak dál. Těch několik málo, kteří toho

chlapíka spatřili a přežili se shodují, že má skutečně

impozantní postavu.“

„Tak nejdříve, odkud se vlastně vzal?“ otázal se

Biggles.

„Existuje o tom spousta hypotéz, ale skutečnost je

taková, že to nikdo s určitostí neví,“ odvětil velitel.

„Podle jednoho podání se narodil v Kimberley a dříve

prý pracoval v tamních dolech. A když zavraždil

předáka, prásknul do bot. Jiní říkají, že pochází odněkud

daleko ze severu, snad ze Súdánu. Podle některých se

6

narodil v Keni a byl tam vychován v misionářské škole.

Ale jak už jsem řekl, nikdo to neví jistě, i když ze

samotného faktu, že hovoří velmi dobře anglicky, lze

oprávněně usuzovat, že musel být v minulosti v kontaktu

s bělochy.“ Plukovník letectva se kysele usmál. „Dost

možná, že právě oni mu vnukli onu diktátorskou

posedlost, tedy pokud to ovšem myslí skutečně vážně. Je

možné, že ne. Třeba je to vše jen zástěrka pro jeho

zločiny, kterou se snaží zapůsobit na důvěřivé

domorodce. Ale držme se fakt, která prozatím známe.“

Plukovník letectva sáhl po cigaretě.

Nahlas rekapituloval: „Vůbec poprvé se tento

zločinec objevuje na scéně v přírodní rezervaci v Keni,

kde byl odhalen jako provokatér, jenž měl za úkol

vyvolat nepokoje mezi dělníky. Zašel v tom až moc

daleko když se jednou zadlužil v tamním obchodě. Tehdy

vzal lahví po hlavě majitele obchodu a ztratil se dříve,

než jej mohla dostihnout ruka spravedlnosti. Pak se stal

pytlákem a mohu vám říci, že mnohé z jeho metod lapání

divoké zvěře po vzoru domorodců rozhodně nebyly

pěkné. Správce rezervace, který šel po něm, byl záhy

zavražděn. Od té doby se začal potulovat po celé Africe a

za ním zůstávala krvavá stopa brutálních vražd. Zabíjí

černochy i bílé bez rozdílu, zmocňuje se jejich majetku a

vypaluje jejich domovy. Zkrátka, zavedl krutovládu

nemilosrdného teroru, která, pokud bude pokračovat,

bude mít za následek vylidnění velké části venkova. Lidé

opouštějí své domovy a odcházejí do měst, kde hledají

ochranu. Pokud říkám, že se potuluje po celé Africe,

myslím to doslova. Udeří jednou tam, hned zas onde, je

prostě všude. Dnes je možná v severní Rhodesii. Za

týden o něm uslyšíme třeba z Ugandy. Během čtrnácti

7

dní už může být ve francouzském nebo belgickém Kongu

či v portugalské Angole.“

„Jak to dokáže?“

Plukovník letectva zhasil svoji cigaretu: „Zdá se, že

si vyvinul techniku shodnou jakou užívá jeho jmenovec –

slon. Dosud je v Africe dost velké množství divokých

stád těchto tlustokožců. Pokud se chovají slušně, jsou

celkem v bezpečí. Skutečně, jsou totiž chráněni zákonem.

Ale najde se mezi nimi několik jedinců, kteří si usnadňují

obživu tím, že v noci plení kukuřičná pole a banánové

plantáže domorodců. Domorodci si oprávněně stěžují a

bílí lovci vyrážejí, aby vykonali trest, jehož cílem je

odradit zvířata od podobného chování. V praxi je

zastřeleno několik starších kusů. Ostatní dobře vědí proč.

Bohužel, nemusí to vždy vést k žádanému výsledku a pak

bývá zapotřebí několika takových výstražných lekcí.

Nakonec se vyvíjí prapodivná hra, kdy bleskový úder

střídá rychlý únik. Stádo, protože ví, že po útoku bude

následovat trest, má snahu dosáhnout co největší možné

vzdálenosti od svých pronásledovatelů.

Přesně takovou techniku používá Cetezulu. Udeří a

prchne, cestuje přitom výlučně v noci a přes den se dobře

skrývá. Následkem toho skutečně doslova zmizí.

Přesunuje se na velké vzdálenosti a rychle. Podle našich

záznamů dokázal cestovat rychlostí padesáti mil za den

celý týden. Uvědomte si, co to znamená. Je prakticky

nemožné jej dostihnout. Může to trvat týden, někdy až

měsíc, než se úřady dovědí o jeho posledních zločinech.

Za tu dobu se může klidně přesunout stovky mil

kterýmkoli směrem. Vzhledem k rozloze miliónů

čtverečních mil, na níž operuje, bylo až dosud nemožné

dostat se do jeho blízkosti. Málokdy se stane, že by byl

8

spatřen, což je pochopitelné vzhledem k tomu, že každý,

ať běloch či černý, se okamžitě klidí z cesty a tiše doufá,

že nebude dalším na řadě.“

„Předpokládám, že všechny ty věci nepáchá sám.“

„Ach, ovšemže ne. Začínal sice v malém, ale díky

úspěchům se jeho banda rozrostla a, jak se povídá, nyní

čítá přinejmenším třicet mužů. Diktátoři nemají nikdy

nouzi o přívržence, které láká podíl na kořisti. Muži jako

je Cetezulu se obklopují společností stejného ražení a v

tom spočívá největší nebezpečí. Pokud se záhy nestane

něco, co by ukončilo kariéru toho ničemy, můžeme

očekávat, že se jeho gang rozroste řádově na stovky, a

nakonec snad i tisíce. Proslýchá se, že přinucuje muže,

aby se k němu připojili – tedy černochy, samozřejmě.

Ohání se příslibem černé africké říše pro všechny

Afričany. Když několik kmenů odmítlo s ním

spolupracovat, jejich vesnice byly vypáleny a dobytek

ukraden. Domorodci žijí ze svého dobytka, je pro ně

jediným zdrojem obživy. Přijdou-li o něj, znamená to

smrt hladem. Nemůžeme je proto odsuzovat, jestliže si

zvolí raději přisluhování Černému Slonovi než aby se

vystavovali riziku jisté smrti.“

„Ale nepochybně musí existovat kmeny respektující

zákon, které by byly natolik silné, aby se tomu lumpovi

postavily.“

„Dalo by se tak usuzovat, ale žádný případ toho

druhu se zatím nestal. Potíž je v tom, že už jen samotné

jméno Černý Slon nahání lidem hrůzu. Každopádně

zůstává faktem, že když se začne šuškat, že se blíží

Černý Slon, lidé buď prchnou, aby zachránili holý život,

nebo mu ochotně dají k dispozici veškerý majetek.“

9

„Nechcete mi snad tvrdit, že to dělají i bílí

osadníci?“

„Co jiného člověku zbývá než se klidit z cesty,

zejména pokud má ženu s rodinou. Zprvu, když si ještě

nikdo neuvědomoval, o jak strašné nebezpečí se jedná,

mnoho se jich postavilo a přišlo o život. Nyní jsou si

vědomi, že nemohou nic dělat. Všechny farmy,

kávovníkové plantáže či podobná zařízení jsou zcela

závislé na práci domorodců. Těm stačí jen zmínka o

Černém Slonovi na to, aby se rozprchli. Bílý majitel či

hospodář zůstane sám. I když je třeba ozbrojený, a oni

obvykle mívají pistole a pušky, jak velkou má šanci, že

odrazí útok třiceti nebo více černých fanatiků? Jeho

jediná šance je zvětřit hrozící útok a prásknout do bot. V

tom případě si možná zachrání život, ale jedině za cenu

veškerého svého vlastnictví. Když se vrátí zpět, najde

svůj dům srovnaný se zemí, dobytek odvedený pryč a

úrodu zničenou. Černý Slon dosud zavraždil ne méně než

dvacet bílých a blíže neurčený počet černochů. Zabil

stovky indických obchodníků a dělníků. Zdá se, že je

nenávidí.“

„A tohle všechno, jak říkáte, se už táhne po tři

roky?“

„Ano, ale situace se prudce zhoršila během

posledních měsíců.“

„Je načase, aby se všemu učinila přítrž.“

„Bude nezbytné udělat celé věci rázný konec, dříve

než se další černoši připojí k tomu bídákovi nebo se jej

pokusí napodobit. Tento problém se netýká jen nás.

Každá země, která má kolonie v Africe, je zatažena do

této neveselé záležitosti.“

„Co bylo až dosud podniknuto?“

10

„Spousta věcí. Ale všechno bez nejmenšího

výsledku. Pomineme-li fakt, že najít onoho muže není o

nic snazší, než vyhledat onu pověstnou jehlu v kupce

sena, standardní pozemní síly jsou příliš pomalé, a to i

když jsou vybaveny transportní technikou. Vozy, džípy,

motocykly a lehké náklaďáky mohou operovat pouze na

cestách nebo v rovinatém terénu bez hustého porostu.

Cetezulu to velmi dobře ví a omezuje se na obtížně

prostupný terén, což v Africe není nic těžkého. Jak už

jsem vám pověděl na začátku, ten černý ďábel se

pohybuje krajinou fantastickou rychlostí. Jeho poslední

útok, před dvěma dny, byla obzvláště strašlivá vražda v

severní Rhodesii. Bílá žena a její čtyři děti, spolu s

několika oddanými černými služebníky, byli zaživa

upáleni ve svém bungalovu. Její manžel odjel služebně

do Broken Hill. Je jasné, že Černý Slon se skrýval někde

uprostřed Belgického Konga. Žádná stopa nenasvědčuje,

kterým směrem se vrazi dali. Mohli vyrazit na sever do

Ugandy, na východ do Mosambiku nebo na západ do

Angoly. Sám vidíte, jak je to beznadějné. Policie, správa

rezervací i Askariové, ti všichni se zapojili do hledání,

ale je to jako honba za přeludem.“

„Kolik lidí vlastně spatřilo na vlastní oči tu bestii v

lidské podobě?“

„Existuje jen několik osob, jež jej spatřily z těsné

blízkosti a přežily. Naším nejlepším svědkem je muž z

kmene Masai jménem Mishu. Pracoval jako nosič zbraní

pro majora Harveye, správce rezervace, jehož vraždu sám

spatřil. To se událo asi před třemi měsíci. Harvey často

prohlašoval, že Mishu je ten nejlepší nosič zbraní v celé

Africe. Pracovali společně už dlouhá léta.“

„Co se stalo?“

11

„Tedy vše nasvědčuje tomu, že jakýsi potulný

misionář rozšířil povídačku o lidožravém leopardovi,

Harvey ji šel prověřit, ale nic nenašel. Když se pohyboval

po kraji, zastřelil starého divokého buvola, který měl na

svědomí několik domorodců z okolí Mapiky. Zvíře po

jeho výstřelu hned nepadlo, nýbrž poraněné vběhlo do

vysokého porostu. Harvey se rozhodl, že je tam za této

situace nemůže nechat, samozřejmě, protože nyní bylo

nebezpečnější než kdykoli dříve. Proto se s Mishuem

odvážili k riskantnímu kroku a následovali zvíře do jeho

úkrytu. Nenalezli však buvola, ale najednou se ocitli tváří

v tvář Cetezuluovi a jeho bandě. Bylo zřejmé, že tam byli

utábořeni přes noc. Harvey si možná ani nestačil

uvědomit, kdo jsou ti muži. Každopádně, dříve než mohl

promluvit, Cetezulu mrštil asagai – domorodé kopí, jež

jej na místě usmrtilo. Mishua by bezpochyby potkal

stejný osud, ale právě v tu chvíli se vynořil na scéně

poraněný buvol, který, jak mívají tato zvířata ve zvyku,

oběhl kruh a vrátil se ve svých stopách, a zuřivě dychtil

po pomstě. Nastal zmatek a ve všeobecné panice se

Mishuovl podařilo ukrýt se v bambusovém porostu

dokud se nesetmělo. Cetezulu pak se svými kumpány

odtáhl. Mishu měl možnost si jej dobře prohlédnout.

Popisuje jej jako obrovského muže, jehož jedno oko

lehce pošilhává, oblečeného do slavnostního oděvu

náčelníků kmene Zuluů. Do oblasti byl okamžitě

přesunut trestní policejní sbor, ale Černý Slon uskutečnil

svůj obvyklý trik a zmizel. Vynořil se v Tanganijce, kde

spálil domorodou vesnici když předtím vyloupil místní

obchod.“

Biggles zamyšleně odklepl popel ze své cigarety:

„Proč mi to všechno vlastně vypravujete?“

12

„Myslel jsem si, že možná budete schopen přijít na

nějaký způsob, jak bychom mohli popadnout toho ptáčka

za pačesy.“

„Nemáte doufám v úmyslu navrhnout, že má

jednotka o síle všehovšudy čtyř mužů může snadno

zatknout třicet nebo i více černých desperátů – i

kdybychom je dokázali najít?“

„Ehm – to ne.“

„Tak jak vám s tím mohu pomoci?“

„Očekávám, že právě to mi povíte.“

Biggles se na chvíli zamyslel: „Říkáte, že když

Cetezulu přepadne statek, tak krade dobytek?“

„Ano. V Africe je dobytek totéž co peníze.“

„Peníze si můžete uložit do banky, ale dobytek vám

zabere více místa. Co provádí s nakradeným majetkem?“

„Jak bych to mohl vědět? Je to podstatné?“

„Mohlo by být. Předpokládám, že podnikl útok na

více statků a farem.“

„Ano. Nakradl stovky kusů dobytka.“

„Více, než mohl zkonzumovat?“

„Dobrý Bože! Ovšem.“

„Pak znovu opakuji, co s nimi dělá?“

„Proč vás to zajímá?“

„Protože pokud tu zásobu nesnědl, musel ji umístit

na nějaké bezpečné místo do doby, než se mu podaří

dobytek prodat. I kdyby měl kupce okamžitě po ruce,

kupříkladu v Habeši, tam se dá vždycky dobře prodat

dobytek, zboží musí být stále živé. Určitě má někde

dobrý úkryt, někde blízko zdroje vody dostatečně

silného, aby napojil stádo. Na to místo se také musí čas

od času vracet, aby se ujistil, že je zboží v pořádku.“

13

„To je pravda. Pak namísto pronásledování toho

nepolapitelného bandity by, podle mého názoru, bylo

výhodnější hledat nakradený dobytek, který bude méně

pohyblivý než lupič sám.“

„A pak?“

„Právě tam byste jej měli polapit. Namísto honičky

za přeludem si pěkně počkejte, až sám za vámi přijde.“

„Nejdříve ze všeho musíte najít tu skrýš. Bude to

obtížné.“

„To je jisté. Ale podle mého názoru je to snazší, než

hledat objekt, který je stále v pohybu. Chtěl jste ode mne

návrh, tak tady ho máte. Napadne-li vás něco lepšího,

sem s tím.“

„Z letounu byste mohl pokrýt dost velké území,“

podotkl poručík letectva.

„Právě na to jsem myslel,“ reagoval Biggles. „Za

týden je tak možno prohledat tak rozlehlé území, že

průzkum by pozemním silám trval celý rok. A navíc se

nám nabízí pohled z úhlu natolik nezvyklého, že se proti

němu Pán Afriky možná dostatečně nezabezpečil. Bylo

by poměrně jednoduchou záležitostí vybudovat ohradu z

kůlů tak, aby ji pozorovatel ze země minul bez

povšimnutí, ale už by nebylo moc snadné ji zastřešit tak,

aby se nedala zpozorovat seshora.“

„Myslím, že na tom něco je,“ souhlasil plukovník

letectva. „Vidím v tom ale jeden háček. Stáda dobytka,

patřící domorodcům, jsou roztroušena po celé Africe. Jak

tedy poznáte to pravé?“

„Metodou pokusů a omylů. V každém případě je tu

však vodítko.“

„Jaké vodítko?“

14

„Voda. Dobytek, ať už stojí na stejném místě nebo je

na pochodu, potřebuje neustále vodu. Bez ohledu na to,

jak daleko od místa zločinů Černého Slona se nachází

ukrytý dobytek, jednou věcí si můžete být jist. Podél celé

trasy cesty dozajista bude série jezer, řek nebo alespoň

velkých louží či podobně a to maximálně jeden den

pochodu od sebe vzdálených. Cetezulu není žádný

hlupák a tohle všechno jistě bere do úvahy, když volí

trasu ústupu. V Africe leží celé velké oblasti, kde se voda

nenachází vůbec. Ty můžeme hned vyloučit. Běžte pěkně

po řetězcích zdrojů vody a na konci jednoho z nich

najdete ukradený dobytek. Počkejte u toho dobytka a

dříve nebo později se tam ukáže Pán Afriky, aby si

přepočítal své bohatství.“

„Chtěl byste se na tu práci dát?“

Biggles jen povzdechl: „Obával jsem se, že na to

dojde.“

Plukovník letectva se usmál: „Dobře jste to věděl, už

od začátku našeho rozhovoru. Dokonce jste už přišel na

stopu, nad níž se patrně nikdo nepozastavil. Půjdete do

toho?“

„Co přesně ode mne budete chtít?“

„Pochopitelně polapit toho samozvaného Pána

Afriky.“

Biggles zavrtěl hlavou: „V žádném případě.

Mám své vlastní tělo příliš rád na to, abych z něj

udělal jehelníček pro asagaje – domorodá kopí. Ten muž

a jeho banda jsou vrazi. Dobře vědí, že jestli je chytí,

budou viset. Udělají vše pro to, aby se nedali chytit.

Přinejmenším padesát mužů bude zapotřebí aby se

vypořádali s touto bandou divochů.“

15

„Pokud se uchýlí k násilí, budete oprávněn jednat

odpovídajícím způsobem.“

„Řečeno jinými slovy: počkám si, až do mne

zabodnou oštěp a pak teprve smím střílet. Kdepak.

Existuje pouze jediný rozumný způsob, jak jednat s

ozbrojeným vrahem – vystřelit jako první.“

„To je trochu barbarské.“

„Máme co do činění s barbary. Zacházení s nimi v

rukavičkách vás nepřivede nikam jinam než do dřevěné

bedny pod zemí. Já tady nemám na mysli střelit toho

chlápka do zad nebo když spí, či něco podobného. Zvolil

bych metodu, kterou jsme u Královského letectva

používali na jisté kmeny u severozápadní hranice a na

Středním východě. Postup si jistě pamatujete. Nejprve

jsme shodili letáky, které je vyzývaly, aby se vzdali, že je

pak čeká nestranný soud. Když to nezabralo, tak jsme jim

pohrozili tím, že jsme nad nimi přelétali, aby si

uvědomili, že to myslíme vážně. Jako varování je to zcela

dostačující. Pokud ani to nevedlo k očekávanému

výsledku, dali jsme jim ochutnat našeho olova. Jinými

slovy, pokud si o to takhle sami říkají, mají to mít.

Vybírají si oni. Je jasné, že pokud by pilot objevil toho

muže a byl by přitom v rádiovém spojení s vysoce

pohyblivou pozemní jednotkou, mohl by je přivolat a

přenechat jim ostatní. To by ovšem znamenalo

přesunovat se skutečně rychle. Jediná noc by Černému

Slonovi stačila, aby vyklouznul z pasti – alespoň soudě z

toho, co jste mi řekl.“

„Jsem ochoten tohle všechno přenechat vašemu

vlastnímu uvážení,“ prohlásil plukovník letectva.

„Podstatné je dostat toho grázla za mříže, dříve než

zabije někoho dalšího. Bude-li takhle dál pokračovat,

16

brzy může mít za sebou malou armádu a to by znamenalo

ještě mnohem závažnější komplikace.“

„Dobrá tedy, pokud máme v tomto ohledu skutečně

jasno,“ souhlasil Biggles. „Je to jediný rozumný způsob.

Neočekávejte, že se budu pokoušet o sebevraždu tím, že

budu jednat jako v bavlnce s masovým vrahem. Černý

Slon zakládá svůj úspěch na brutalitě. Uvidíme, jak s ní

pochodí při střetu s modernějšími metodami. Úkolu se

ujmu jedině za předpokladu, že nevzniknou žádné potíže

s těmi byrokraty u nás doma. Nechci slyšet žádné kecy v

Dolní sněmovně o tom, jak střílíme ubohé nevinné

domorodce. Všechny rozkazy dostanu také písemně.

Nemám nejmenší chuť se stát obětním beránkem

politických machinací.“

Plukovník letectva se pousmál nad Bigglesovou

vehemencí: „Dobrá. Dostanete toho černého ďábla a

můžete se spolehnout, že se za vás postavím, pokud by se

někdo sebeméně ozval.“

„To mi stačí. Přijímám tu práci i když je mi jasné, že

Černý Slon mne zabije, bude-li k tomu mít příležitost. O

to se už pokoušelo více chlápků. A pokud se jim pak v

průběhu něco nemilého přihodilo, nepromáčel jsem si

kvůli tomu polštář slzami. V tomto případě, pokud má

být jeden z nás dvou zastřelen, udělám vše proto, abych

tím nešťastníkem nebyl já sám. Pokud máme mezi sebou

jasno v tomto ohledu, půjdu na věc.“

„Velmi dobře. Povězte mi, jak vám mohu být

nápomocen.“

„Jednu věc bych si rád podrobně prozkoumal během

svých příprav – a to kompletní soupis zločinů, o nichž se

předpokládá, že je spáchal Černý Slon. Pokud, jak se

17

alespoň domnívám, využívá svých znalostí terénu určité

oblasti, mohlo by mi to dát vodítko k dalšímu postupu.“

Plukovník Raymond souhlasil: „Vydám příkaz, aby

vám okamžitě zaslali kompletní dokumentaci.“

Biggles povstal: „Díky. Půjdu si připravit mapy –“

18

Kapitola 2

PLÁNY A PŘÍPRAVY

Deset dní po rozhovoru s plukovníkem se Biggles se

svým týmem nacházel v Kampale, což je největší

městečko v Ugandě ve střední Africe táhnoucí se podél

severního břehu Viktoriina jezera. Britská zámořská

letecká společnost zde poskytla Scotland Yardu k

dispozici vybavený bungalov nedaleko od letiště.

Domorodou kuchařku, postarší černošku jménem Lulu,

najala stejná společnost, aby dohlížela na kuchyni.

Vzhledem k tomu, že Biggles nevěděl, jak dlouho se v

Africe zdrží, rozhodl, že bude nezbytné zvolit základnu

někde na hlavní trase napříč kontinentem, kde jsou

snadno dostupné spoje, potraviny, obchody a radiová

technika stejně jako pozemní servis pro všechny tři

letouny, které vybral jako nejvhodnější pro tento úkol.

Byl zde mosquito s kompletní bojovou výzbrojí,

pronajatý od Královského letectva, proctor a auster.

Všechny

byly

vybaveny

přídavnými

palivovými

nádržemi pro dlouhé lety a vysokofrekvenčním radiovým

spojením. Značné množství nákladu a vybavení, jež není

třeba podrobně zmiňovat, ale zahrnující podle Bigglesova

úsudku všechno, co by mohlo být zapotřebí, sem dopravil

jeden z obřích strojů pravidelné linky Britské zámořské

letecké společnosti. Vlastní letouny, s ohledem na jejich

rozdílné rychlosti, letěly každý zvlášť. Biggles s

Gingerem jako druhým pilotem přiletěli v mosquitu

nejdříve, aby učinili nezbytné přípravy k zabydlení v

bungalovu, protože se jejich pobyt zde může nečekaně

19

protáhnout. Algy s Bertiem letěli každý svým tempem a

na místo dorazili o tři dny později.

Kampala byla vybrána díky své centrální poloze

jako místo, odkud bude možné provádět operace. Na

sever odtud ležel Súdán, Etiopie a nejvýchodnější

výběžek Francouzské rovníkové Afriky. Na západ se

rozprostírala rozlehlá oblast Belgického Konga. Na

východ byla Keňa. K jihu ležely Severní Rhodesie a

Nyasaland. Podle zpráv se Cetezulu údajně pohyboval ve

všech těchto zemích. Kampala se tudíž nacházela

víceméně uprostřed oblasti, kterou terorizoval. A přesto

všechno byla rozloha, kterou bude možná nezbytné

prohledat, tak nesmírná, že Ginger se zděsil, když klesali

na přistání, jak obrovský úkol je čeká. Ona polovina

miliónu čtverečních mil, v nichž, jak bylo známo,

operoval Černý Slon, zahrnovala každý typ krajiny, jaký

si bylo jen možné představit od mořské hladiny po

náhorní roviny tyčící se do výše mnoha tisíc stop, kde

bylo možné najít planiny, bažiny, hory, pouště, džungli i

deštné pralesy, vše v obrovském měřítku. Na chvíli jej

zachvátila vlna pesimismu a svěřil se Bigglesovi se

svými pochybnostmi o zdaru expedice.

„Dám ti radu, která stojí za zapamatování,“ odvětil

hloubavě Biggles. „Mám ji od jednoho nepálského

nosiče. Ten muž strávil většinu svého života vláčením

nákladu na svých zádech po Himalájích. Říkal, že je

chyba dívat se příliš daleko dopředu. Přiznal se mi, že

kdyby se moc často díval na vrcholek hory, na níž měl s

nákladem vystoupit, buď by se musel posadit nebo

rovnou vrátit zpět. Množství námahy, která jej čeká, by

jej ochromilo. Proto se nikdy nedíval vzhůru. Vždycky

měl sklopený zrak a lopotil se dál. Bylo to tak pro něj

20

snazší. Pochopil jsi? Tuto metodu můžeš aplikovat na

každý obtížný úkol, třeba i na ten, který nás teď čeká.“

Ginger souhlasil, že na tom možná něco bude.

Otázka, jak se bude jednat s nájezdníky i když už

budou objeveni, víceméně zůstala neurčitě viset ve

vzduchu z jednoho prostého důvodu: celá situace a

způsob jejího řešení bude převážně záviset na místě, kde

dojde ke kontaktu.

Biggles poněkud neurčitě naznačil, že nejlepší bude

vysílačkou přivolat buď policii nebo domorodé vojenské

síly, případně obojí, a nechat pozemní jednotky, aby

provedly zatčení. Všichni si však uvědomovali, že to

může být mnohem snazší teoreticky než v praxi.

Vojenských oddílů nebylo mnoho, navzájem od sebe

byly značně vzdáleny a i když byly vybaveny lehkými

náklaďáky a jinou transportní technikou, pravděpodobně

to bude trvat celé dny, či dokonce týdny, aby dorazily na

místo určení. Zde pak budou moci už jen konstatovat, že

nájezdníci jsou někde pryč. Náklaďáky by se v členitém

terénu nedaly beztak použít, a kdyby snad došlo na pěší

pronásledování, nebylo příliš pravděpodobné, že by

disciplinovaný útvar mužů nesoucích si potřebné

vybavení byl schopen předhonit jen lehce oděné

bojovníky, které bude možno dobře sledovat ze vzduchu

přes den, ale nikoli přes noc. Způsob, jak s nimi naložit

proto zůstal na Bigglesově rozhodnutí. Každopádně, jak

sám poznamenal, nejprve bude třeba je najít.

Od doby, kdy Biggles přijal pověření, nevyšlo

najevo nic nového, avšak po pečlivém studiu dlouhého

seznamu zločinů si utvořil určitou rámcovou představu,

nad níž bylo možné se zamýšlet s ostatními. Při

porovnání dní a míst, kde došlo k útoku, vyplynulo, což

21

Biggles ostatním zdůraznil, že Černý Slon pracuje v

téměř pravidelném kruhu, pohybuje se po obrovské

kružnici a v určitých intervalech podniká útoky.

Nejzajímavější však na tom byl fakt, že vždy poté, co

udeřil někde daleko na severu, nastalo období klidu, jako

by si zločinci potřebovali odpočinout po své namáhavé

činnosti.

Všichni museli připustit, že banda musí občas na

nějakém místě odpočívat. Biggles uvedl, že tento časový

rozvrh potvrzuje jeho předpoklad, že Cetezulu má nějaký

úkryt, kde shromažďuje svoji kořist. Pokud ta pravidelná

přestávka ve zločinné aktivitě vždy po akci na severu

znamená, že banda odpočívá, jednoznačně z toho plyne,

že hledaná skrýš leží tímto směrem. Biggles musel

přiznat, že je to skutečně jen chabé vodítko k pátrání

vzhledem k rozloze, jež přicházela v úvahu, ale někde je

třeba začít.

Bertie přišel s myšlenkou, založenou na jeho vlastní

zkušenosti s liškami a způsobem jejich lovu. O lišce se

všeobecně tvrdí, že je nejlstivějším zvířetem ze všech,

prohlásil, i když některé druhy velkých afrických zvířat,

jsou-li neustále pronásledovány lovci, za liškou v této

vlastnosti nezaostávají. Od Cetezulua můžeme očekávat,

že bude uplatňovat obdobné úskočné triky. Liška nikdy

nezabíjí kořist na vlastním prahu, a tím brání prozrazení

místa, kde má pelech. Na lov vychází daleko od svého

úkrytu. Proto lišku je třeba hledat v místech, kde se hojně

vyskytuje její obvyklá kořist, kde po ní není zkrátka ani

stopy. Budeme-li aplikovat tuto hypotézu, pak to pravé

místo, kam se uchyluje Černý Slon se nachází v oblasti,

kde se nikdy neodehrál žádný útok.

22

Biggles připustil, že na tom může něco být a

prohlásil, že na to bude myslet, zejména pokud se ukáže,

že se taková oblast nachází hodně na severu. Proti tomuto

postřehu hovořila ta skutečnost, že Černý Slon by

uskutečnil většinu svých přepadů na jihu každopádně,

protože tam je příležitost přijít k největší kořisti. Na

severu nebylo mnoho co plenit – jen domorodé kraaly a

sem tam nějaký ten obchodník nebo prospektor. Přesto

ale Černý Slon zaručeně působil i na severu, protože

jednu ze svých vražd, právě správce parku majora

Harveye, spáchal nedaleko rezervace Bunyoro v Ugandě.

Algy se otázal, jestliže by tedy Cetezulu normálně

nezabíjel v blízkosti svého úkrytu, proč pak prozrazoval

svoji pozici zabitím správce rezervace, když to jediné, co

z vraždy mohl získat, byla puška zabitého a nějaké

zásoby, jež tam dejme tomu po něm zůstaly?

Biggles

odvětil,

že

Cetezulu

Harvey

zabil

pravděpodobně jen proto, že správce jej náhodou objevil,

takže by místo, kde se nacházel, bylo prozrazeno tak jako

tak. Od toho, že zabije Harveye, tvrdil Biggles, si

Cetezulu sliboval, že zamezí něčemu, na čem mu

obzvláště záleželo, totiž upoutání pozornosti na místo,

kde se nacházel. Jen díky šťastné shodě okolností, kdy se

na scéně náhle objevil poraněný buvol, nosič zbraní

Mishu mohl uprchnout a ohlásit celou záležitost úřadům.

Tyto události ještě více osvětlil sám Mishu, kterého

Algy vyzvedl v proctorovi z Nairobi. Mishu ochotně

souhlasil, že pomůže, a nejen ze svého hlediska podrobně

popsal, co se stalo, ale přinesl i několik zajímavých

postřehů o celé záležitosti.

Byl to muž středních let, jehož vzhled byl typický

pro bojové Masaje, kmen k němuž patřil – vysoký,

23

šlachovitý, s úzkými rty, hrdý a trochu mlčenlivý. Dosud

nepřijal, ke Gingerově radosti, onen poloevropský

způsob oblékání, ale nosil prostou bederní roušku s

několika ornamenty. Na hrudníku a pažích měl četné

jizvy z jistě nemála střetnutí s divokými zvířaty. Nebylo

na tom nic neobvyklého, protože každý Masaj musí na

důkaz své mužnosti zabít lva pomocí kopí. Jen

mimochodem, Biggles se dočetl ve hlášeních majora

Harveye, že Mishu si vysloužil pověst zabiječe lvů i mezi

svými lidmi, což byl právě důvod, proč si jej vybral jako

nosiče zbraní. Tato práce vyžaduje nesmírnou odvahu,

železné nervy a chladnokrevnost, protože tím, že se

vystaví útoku lva, buvola či slona, nosič zbraní vydává

svůj život zcela do rukou lovce, který střílí.

Protože byl dlouhá léta ve službách bílých lovců,

Mishu hovořil anglicky celkem dobře, i když s vysokým

zpěvavým

přízvukem,

kdy

zvláštním

způsobem

protahoval samohlásky, což Gingera velice fascinovalo,

dokud si na tuto mluvu nezvykl. Domorodec se choval

vážně a rezervovaně.

Kromě toho, že byl schopen popsat přibližně vzhled

Černého Slona, neposkytl jim mnoho informací, které by

už dříve Biggles neznal. Potvrdil, že Cetezulu je

mimořádně urostlý muž a jeho výška byla ještě hrozivě

umocněna mohutnou čelenkou z pštrosích per. Pokud

měl ten muž u sebe střelné zbraně, Mishu je nezahlédl.

Během svého krátkého setkání s ním si stačil povšimnout

pouze asagaje s širokou čepelí a oválného zuluského štítu

z hovězí kůže. Avšak některá z Mishuových tvrzení byla

pro Bigglese velmi zajímavá.

Řekl, že podle jeho názoru je Černý Slon totožný s

mužem, jež před několika roky způsobil značnou škodu

24

jako pytlák v rezervacích Semliki a Guru. Nevěděl, ke

kterému kmeni patří, ale určitě to nebyl Zulu. Spolu s

majorem Harveyem často stopovali toho pytláka, ale jen

jednou se jim podařilo jej zdálky zahlédnout. Vybil

prakticky všechny nosorožce v celé oblasti, hlavně tím,

že je lapil do pastí, otrávil je nebo volil jiný obdobně

nechutný způsob lovu. Jeho práci poznali vždycky, když

našli mršinu, podle toho, že rohy byly vždy odpilovány.

Když se nad tím Biggles udiveně pozastavil, Mishu

mu vysvětlil, že rohy z nosorožce mají značnou cenu,

hlavně v Číně, kde jsou považovány za magickou

medicínu. Rozemletý roh má cenu třiceti šilinků i více za

jednu libru. Bylo proto možno usuzovat, že pytlák svou

kořist prodával nějakému obchodníkovi z Etiopie nebo

Italského Somálska. Mishu byl přesvědčen, že oním

pytlákem byl právě Černý Slon. Pouze si rozšířil rozsah

svých zločinných aktivit. Při všech zločinech důvěrně

znal prostředí a používal tytéž stezky. Pytlák dobře věděl,

že jde po něm major Harvey, který jej nakonec vyštval

pryč z oblasti. Právě proto, soudil Mishu, zabil majora

Harveye, jakmile jej spatřil. Černý Slon ho poznal a

pomstil se mu.

„Zajímavé,“ pomalu protáhl Biggles. Msta jako

motiv byla novým poznatkem.

Na závěr Mishu klidným hlasem dodal, že po smrti

majora se pevně rozhodl, že sám vyhledá Černého Slona

a zabije jej.

Po chvíli přemítání se jej Biggles zeptal, když tedy

mají oba na mušce stejný cíl, zda by se k nim nechtěl

Mishu přidat. Bylo jasné, že takový člověk by jim mohl

být v mnoha ohledech užitečný.

25

Mishu na nabídku zprvu reagoval zdrženlivě, ale pak

souhlasil, že se přidá. Třeba si budou moci vzájemně

napomáhat. Tak se stal členem týmu, utábořil se v

zahradě v bungalovu a spíše se držel stranou ostatních,

pokud zrovna nebylo třeba jeho rady.

V tuto chvíli nikdo z nich nemohl dělat nic než

čekat, až se objeví stopa, která by pomohla určit místo,

kde se Černý Slon nalézá. Už nějaký čas o něm nebylo

ani slechu, takže jakákoli akce k jeho dopadení by byla

vedena jen nahodile a toto zbytečné počínání by všechny

jen vyčerpalo a bezúčelně opotřebovalo stroje. Biggles se

rozhodl, že bude lépe vyčkávat, dokud nebudou mít v

ruce něco konkrétního, za čím by se mohli pustit.

Rádiové spojení s letištěm jim zaručovalo, že budou záhy

informováni, kdyby se něco přihodilo. Prozatím tedy

obchodníci, pracovníci rezervací, bílí lovci i mnohé

domorodé kmeny, ti všichni pozorně sledovali, zda se

někde neobjeví budoucí černý vládce.

Biggles strávil spoustu času studiem tras, kudy vedl

krvežíznivý domorodec své četné výpravy. Zaznamenal

si je do mapy, která byla zavěšena na stěně v obývací

místnosti. Občas si přizval Mishua na radu a nejednou se

jim společně podařilo osvětlit některý dosud nejasný

detail. Ty mapy, jak prohlásil Mishu, jsou prý matoucí,

protože neberou ohled na roční období. Velká jezera,

řeky a vodní plochy samozřejmě leží vždycky tam, kde

jsou zaznačeny, ale existují období, kdy se díky přívalům

dešťů dá najít voda v oblastech, kde leží podle map

jedině poušť. Proto co se týče informací o vodě je lépe

spoléhat na znalosti místních obyvatel. To velice zaujalo

Bigglese, který stále uvažoval o řetězcích zdrojů vody v

souvislosti s pohybem ukradeného dobytka.

26

A byl to právě Mishu, kdo je přivedl na další

možnost, kterou předtím Biggles nebral v úvahu. Mishu

jej znepokojil sdělením, že je zcela nemožné, aby se

Černý Slon pohyboval v oblasti a tito lidé by jej neviděli.

Prostě jej museli vídat, a to celkem často. I kdyby

nespatřili přímo Černého Slona, jeho stopy pak určitě,

protože není jednoduše možné hnát velké stádo dobytka,

aniž by za sebou nezanechalo výrazné známky své

přítomnosti. Dobytek je také třeba napájet. Půda v okolí

zdrojů vody bývá měkká a v takovém terénu je nemožné

nezanechat otisky kopyt.

„Pročpak tedy lidé neohlásí přítomnost Černého

Slona, když jej spatřili?“ chtěl vědět Biggles.

Mishu odpověděl jednoduše. Kafirové – jak nazýval

Hotentoty – se báli mluvit, protože se báli, že se Černý

Slon vrátí a všechny zabije. Některé domorodé kmeny z

něj mají bezpochyby takovou hrůzu, že mu pomáhají a

poskytují jemu i jeho společníkům v případě potřeby

potravu. „Ne zapomínat, bwana, že ten muž každému

tvrdit, že se jednou stát králem Afriky,“ tvrdil Mishu.

„Oni se domnívat, že se to přihodit. Pokud se on opravdu

jednou stát králem, pak jistě zabít všechny, kdo mu ne

pomoci ke kralování.“

Biggles musel uznat, že z hlediska domorodců je to

dost dobrý důvod. Mishu se však nedomníval, že by

kterýkoli z domorodců, žijících si pohodlně v přidělené

rezervaci, byl ochoten se připojit k zločincům, pokud by

jej

k

tomu

nedonutili

pod

pohrůžkou

zabití.

Pravděpodobnější bylo podle jeho názoru, že Cetezuluovi

společníci byli muži, kteří se zapletli se zákonem ve

velkých městech na jihu. Tito lidé mají své zločinné

sklony v povaze. Je ale jisté, jak po chvíli zamyšlení

27

dodal, že pokud by se Černý Slon skutečně dostal k moci,

pak by se k němu přidali všichni lumpové z celé Afriky a

vytvořili by ohromnou armádu.

Biggles byl opravdu velmi rád, že má jako poradce

tohoto bystrého Masaje.

Přešel týden a Ginger už začínal být nečinností

znuděný, když náhle dorazil posel s radiovou depeší.

Byla stručná a věcná. Černý slon opět udeřil. Stalo se to v

Ulunze, Severní Rhodesie. Přepadl výpravu na safari a

všechny pobil. Zmasakroval bílého lovce, dva americké

výletníky a několik domorodých nosičů. Jeden z nich byl

jen poraněn, dostal se do Kasarny a ohlásil tu událost.

Trvalo mu to deset dnů.

„Tak sebou hoďme,“ úsečně prohlásil Ginger, když

všichni uslyšeli tu zprávu.

Biggles zavrtěl hlavou: „Nemá to smysl. Když se na

to místo dostaneme, nic tam už nebude. Ty vraždy se

staly před deseti dny. Touto dobou už bude Černý slon

stovky mil daleko.“ Obrátil se k mapě a prstem označil

místo. „Tady je Ulunga, na jižním konci jezera

Tanganijka. To je odtud zhruba osm set mil. Zatímco se

my budeme o překot hnát dolů na jih, Cetezulu bude

pravděpodobně upalovat na sever tak rychle, jak to bude

možné. Není pravděpodobné, že by se déle zdržoval na

místě, kde spáchal zločin. Dřívější záznamy to ve všech

případech potvrzují a nevidím důvod, proč by měl změnit

osvědčenou taktiku. Zdá se, že Severní Rhodesie je jižní

hranicí jeho operačního rozsahu. Jeho příští akce, jak se

alespoň domnívám, se uskuteční někde na sever od toho

místa, ale s veškerou pravděpodobností ještě stále na jih

od nás. Zatím by měl stále směřovat na sever. To

znamená, že bude cestovat nahoru podél jednoho nebo

28

druhého břehu jezera, které se táhne, jak vidíte, prakticky

přesně severojižním směrem v délce řádově čtyř set

padesáti mil. Otázkou je, který břeh si vybere, východní

nebo západní? Naštěstí jezero není příliš široké, většinou

mezi čtyřiceti a padesáti mílemi.“

„Má to znamenat, že tady zůstaneme sedět na zadku

a budeme čekat, až ten padouch zabije někoho dalšího?“

užasle vykřikl Ginger.

„To jsem neřekl,“ opáčil Biggles. „Řekl jsem, že

nevidím jediný rozumný důvod se hnát osm set mil na

jih, zatímco ten chlápek, kterého hledáme, se

pravděpodobně žene plným tempem na sever. Myslím, že

by bylo lépe sledovat břehy jezera. Na opačném konci je

sice belgické území, ale nemyslím, že by to mělo být

velkou překážkou. Belgičanům musí ten mizera lézt na

nervy stejně jako nám. Jediný problém je v tom, že

pokud Cetezulu uvidí mnoho letadel, jak létají tam a

zpátky, tak mu dojde, co hledají. Není to žádný hlupák.

Pak by si začal dávat obzvláště pozor, abychom jej

nespatřili.“

„Ale pověz mi, starý brachu, co vlastně budeme

hledat?“ otázal se Bertie.

„Jedinou věcí, po které můžeme pátrat je hnaný

dobytek,“ odpověděl Biggles. „Tedy pokud nebudeme

schopni kontaktovat lidi na trase pochodu Černého Slona.

Mohli bychom čas od času udělat několik snímků z velké

výšky a hledat, zda se na některé z fotografií neobjeví

dobytek. Samozřejmě, že tam bude většinou několik

kusů, protože téměř všichni domorodci dobytek chovají.

Doufám ale, že se nám podaří objevit velké stádo na

pochodu.“

29

Mishu, který pozorně sledoval rozhovor a očividně

všemu porozuměl, se vložil do diskuse: „Já vám moct

pomoci, bwana,“ prohlásil. „Část mého kmene jménem

Illumbwa žít na břehu Tanganijka jezera.“

„Myslíš, že by nám řekli, kdyby Cetezulu prošel

jejich územím?“

„Ne, bwana. Vám by oni nic ne říci. Ale říci to mně.

Já poslouchat, co oni povídat, hledat stopy.“

„Když tě tam vezmene, uděláš to?“

„Ano, bwana.“

„Jaká je krajina v místech, kde žijí tvoji lidé?“

„Moc rovná planina s trávou pro dobytek, stejně

jako tady.“ Mishu pohybem ruky ukázal na blízkou

plochu letiště.

„Nehrozí ale nebezpečí, že tvoji lidé přijdou o svůj

dobytek?“

„Ne. Cetezulu se ne dotknout. Masajové být moc

silní. Mít mnoho dobrých bojovníků.“

„Jenže, milý brachu, pozor na jednu věc,“ obrátil se

Bertie na Bigglese během jejich rozmluvy. „Máš nějaký

důvod předpokládat, že Cetezulu zůstane se svým

dobytčím úlovkem – jestli mi rozumíš, co mám na

mysli.“

„Nemám,

skutečně,“

připustil

Biggles.

„Ale

nemyslím, že by se příliš vzdálil. Nemůže se stejně

dobytka zbavit. Chci tím říct, že jej nemůže prodat.

Nenašel by nikoho, kdo by měl zrovna u sebe takové

množství peněz, aby nakoupil dobytek. Nebo se na to

dívej takto. V této části Afriky se jmění vyjadřuje v

kusech dobytka. Nemám pravdu, Mishu?“

„Ano, bwana, přesně tak.“

30

„Ani v nejmenším neočekávám, že Cetezulu má s

sebou veškerý dobytek, který nakradl při té které

expedici,“ pokračoval Biggles. „Nemělo by to žádný

smysl. Zpomalili by si tempo vlastního pochodu a mnoho

kusů by cestou pošlo vyčerpáním. Ne, takhle to určitě

nedělají. Není těžké uhodnout, že proto, aby udržel svoji

jednotku pohyblivou, zanechává na různých místech

dobytek, aby se pásl, a dohlíží na něj jen několik

pastevců. Všechny kusy si vyzvedne až cestou domů – ať

už se to místo nachází kdekoli. Tudíž čím dále na sever

se dostane, tím větší stádo bude mít pravděpodobně při

sobě. Jak s těmi zvířaty nakládá potom, to snad jednou

zjistíme.“ Obrátil se zpět na Mishua. „Kde přesně u

jezera žijí tvoji lidé?“

„Někdy se stěhovat za lepší trávou, ale nikdy daleko

od severního břehu,“ odvětil Mishu. Dále pak všem

vysvětlil, že všichni nežijí pospolu, ale obývají několik

kraalů roztroušených po celé jejich rezervaci, která měla

dost velkou rozlohu. Kdyby Cetezulu mířil vzhůru na

sever podél východního břehu jezera Tanganijka, musel

by nutně projít rezervací.“

„Budeme-li uvažovat, že Cetezulu míří na sever,

není příliš pravděpodobné, že by tam už dorazil,“

dohadoval se Biggles. „Čtyři stovky mil a něco víc za

deset dní, to by byl příliš rychlý pochod i na něj,

zejména, pokud, jak se povídá, cestuje hlavně v noci. Já

proto navrhuji, abys ty, Gingere, vzal Mishua austerem

do rezervace kmene Illumbwa, kde zařídí hlídkování,

zatímco my ostatní se budeme střídat v průzkumných

letech jinde.“

„Chceš abych tam zůstal s Mishuem?“ otázal se

Ginger.

31

„Myslím, že by to bylo lepší,“ odvětil Biggles.

„Nemělo by příliš smysl nechat jej tam a pálit spoustu

paliva přelétáváním tam a zase zpět každý den, abychom

se přesvědčili, zda má něco nového. To místo leží zhruba

třista padesát mil odtud. Ano, raději tam zůstaň. Kdyby

se potom objevil Cetezulu, mohl bys mi to dát vědět za

jednu, dvě hodiny. Pokud se Černý Slon blíží tvým

směrem, mohl by tam už dorazit zanedlouho. Kdyby se

akce protáhla, pošlu Algyho nebo Bertieho, aby tě

vystřídali. Dost možná, že nás stejně na dálku spatříš čas

od času, jak sedíme v mašinách. Vezmi si s sebou něco

potravy. A pro strýčka Příhodu raději i nějakou vodu.“

„Kde budu přespávat?“ zajímal se Ginger. „Pod

širým nebem se lvy, nebo v jednom z Mishuových

kraalů?“

Biggles se usmál a přenechal otázku Masajovi.

Mishu prohlásil, že by bylo lépe tábořit venku v

přírodě. Je to naprosto bezpečné. Kdyby lidé uviděli

bělocha v jednom z kraalů, rozneslo by se to a lidé by se

mohli začít zajímat, cože tam vlastně dělá. Doneslo by se

to možná i Černému Slonovi.

„Tak tady máš odpověď,“ řekl Biggles Gingerovi.

„Vezmi si s sebou jeden malý stan. Tak dobrá a teď si

běž připravit všechny věci. Dnes budeš mít ještě dost

světla, takže na ten výlet můžeš vyrazit hned. Čím dříve

tam dorazíš, tím lépe.“

32

Kapitola 3

NEBEZPEČNĚ BLÍZKO

Ten stejný den o něco později už Ginger seděl v

austeru spolu s Mishuem, který vedle něj seděl

kompletně vystrojen včetně asagaje. Mířili jihozápadně k

jezeru Tanganijka. Vzhledem k tomu, že je to nejdelší

jezero na světě, nebylo možné je minout.

Prvních dvě stě mil zabírala východní horizont jiná

ohromná vodní plocha připomínající moře – Viktoriino

jezero, zatímco daleko na západ se jako kolosální zub

zakusoval do oblohy patnáct tisíc stop vysoký vrchol

Mount Karisimbi, který tvořil nezaměnitelné panoráma.

Po další hodině třpytící se pás po bocích stroje

napověděl, že se blíží k cíli své cesty. Ani toho příliš

nelitoval, protože při letu v řídkém vzduchu si neustálé

propady do vzdušných děr pohrávaly s letounem jako s

kouskem papíru a pilotování bylo fyzicky velmi

namáhavé.

Dole nebylo vidět nic obzvlášť zajímavého. Občas

shluk včelínu podobných obydlí, nad nimiž visel obláček

dýmu z ohnišť, pasoucí se stádečka dobytka patřícího

domorodcům a samozřejmě tu a tam roztroušeně běžnější

druhy divokých zvířat, převážně pakoně, zebry a žirafy.

Většina terénu byla více méně otevřená, místy rovná

planina, místy mírně zvlněná, někde se nacházely malé

kopce s obnaženou skálou na vrcholcích. Křoviska a

menší stromy stojící o samotě nebo v malých skupinkách,

33

dodávaly krajině dojem neuspořádanosti. Převažovala

šedohnědá barva sluncem sežehnuté trávy. Zkrátka byla

to typická scenérie africké roviny, která Gingerovi

připadala poněkud monotónní. Po chvíli objevili šedý pás

meandrovitě se vinoucí napříč planinou, zřejmě místní

druh cesty. Mířil přibližně stejným směrem, jak bylo

orientováno jezero – směrem k jezeru a Ginger tak mohl

určit jejich polohu, protože tato komunikace byla

zaznačena na mapě.

Mishu očividně čekal, až se objeví, protože se začal

náhle živě zajímat o ubíhající krajinu, kterou přehlížel

bedlivým zrakem. Když přelétli nad stezkou, jezero

přitom bylo ještě dobrých pět mil vzdáleno, naznačil

Gingerovi, že je načase začít klesat.

Ginger snížil otáčky motoru a zatímco ztráceli

výšku, pozorně studoval krajinu pod nimi, aby našel

nejlepší místo na přistání. Neočekával žádné velké

komplikace, protože dole si mohl vybrat ze spousty

velkých otevřených prostranství a nefoukal vítr, takže

nebylo třeba nalétat jen z některého směru. Avšak

neriskoval a dodržel nezbytná opatření před přistávacím

manévrem na neznámém povrchu – několikrát přeletěl

sem a tam v nízké výšce, aby se ujistil, že na zemi nejsou

žádné kameny, mraveniště či jiné překážky, jež by

hrozily poškozením stroje. Stvoly divoké, sluncem

vysušené trávy se nezdály být natolik dlouhé, aby

dokázaly převrátit přistávající letoun. Skutečně. Auster

měkce zastavil v poddajném travnatém porostu, který, jak

se ukázalo, byl vysoký asi osmnáct palců, nedaleko od

skupinky mimóz nadýchaně obsypaných drobnými lístky.

Tam s ním také Ginger zaroloval, zejména proto, aby

stroj zůstal v jejich stínu. Spokojen s místem vypnul

34

motor, seskočil dolů a rozhlédl se. Ne, že by zde bylo

něco zvláštního k vidění, jen bezútěšná planina popsaná

dříve. Dosud sálala denním žárem, i když se už obloha

pomalu nachověla blížícím se večerem. Kromě

mimózových stromků a jednoho či dvou keřovitých

akátů, jeho pohled zaujal poměrně rozsáhlý porost

složený jak z keřů, tak i stromů na lehce vyvýšeném kusu

země asi pět set yardů odtud. Nebylo vidět živou duši a

stejně tak ani žádné zvíře. Celkem vzato, uvažoval

Ginger, je to trochu děsivé místo. Neměl ponětí, proč je

Mishu zvolil pro jejich setkání, i když nepochyboval, že

má pro to důvod. Možná, že je tato rovinka nejbližší

lidem, které hodlají navštívit.

Vyložili věci z letadla a Mishu zručně a rychle

zbudoval tábor. Vztyčil malý stan a v něm roztáhl

skládací lůžko pro táboření. Potravu s vodou uložili tak,

aby byla po ruce stejně jako pušku, kterou Ginger přivezl

s sebou. Neočekával, že by ji musel použít, ale její

přítomnost mu dodávala větší pocit bezpečí. Jakmile byl

tábor hotov, Mishu se nabídl, že půjde na průzkum

situace a bez další debaty vyrazil ve směru zapadajícího

slunce, což byl také směr, kterým leželo jezero.

Jeho hladinu nebylo odtud vidět, protože byla skryta

za širokým hřebenem zvlněné země.

Ginger se za ním díval, jak odchází a svírala jej

neurčitá obava. Tohle všechno kolem je pro Masaje

samozřejmostí, žijí zde po celý život, přemítal. Nebyla to

obava z toho, že se náhle ocitl sám, protože široko daleko

nebylo v dohledu nic, čeho by bylo třeba se obávat, ale

stejně jako většina lidí uvyklých městskému životu se

cítil tak trochu znepokojen při pomyšlení, že ačkoli je

zrovna nevidí, nachází se v území, kde žijí ty

35

nejnebezpečnější šelmy na světě. Nemluvě přitom o

hadech, kteří se mu z duše ošklivili. Zejména se měl

dobře na pozoru před černou mambou, což je jeden z

několika druhů jedovatých hadů, o nichž je známo, že při

setkání okamžitě útočí. Půdu v okolí tábora pečlivě

prozkoumal, aby jej tento mimořádně zdatný, avšak

nevítaný plaz nepřekvapil.

Jeho stísněnost se nezmenšila, když slunce zapadlo

za obzor a nehybná dusivá temnota zahalila okolní

scenérii. Litoval, že se Mishua nezeptal, jak dlouho

předpokládá, že se zdrží. Mishu se o tom sám nezmínil.

Patrně to ani nevěděl, uvažoval Ginger, a pokoušel se

uklidnit sám sebe faktem, že motorová vozidla ve

městech mají na svědomí mnohem více lidských životů

než africké divoké šelmy. Všechno je to jen otázka

zvyku. On přece dobře zná nebezpečí, která v sobě

skrývá provoz motorových vozidel. Mishu zase dobře ví,

jak nebezpečné je střetnutí se lvem, leopardem či

podobně. Nastalo tísnivé ticho, proto aby se něčím

zaměstnal, udělal malý oheň, připravil konvici kávy a s

puškou na dosah ruky povečeřel chléb se soleným

hovězím. Všude byl stále klid. Velký africký měsíc se

vyhoupl na oblohu a všechno zalil tajuplným modravým

přísvitem. Po Mishuovi zatím stále ani stopy.

Když se ani po třech hodinách neukázal, Ginger se

rozhodl, že tak nemůže vysedávat věčně, zalezl proto do

stanu, zapnul za sebou vchod a ulehl aniž by si odložil

věci, doufaje, že se mu podaří urvat trochu spánku – nebo

přinejmenším si zvyknout na pocit, že se pokouší usnout

a přitom mezi ním a lidožravou šelmou není víc než

kousek tenkého plátna.

36

V tomto ohledu ani trochu nepochodil. Po spánku

nebylo ani stopy, naopak měl pocit, že je stále více a více

vzhůru. Nakonec se zaposlouchal, i když neměl ponětí,

co ty zvuky znamenají. Díky své obrazotvornosti se brzy

dostal do stádia, kdy nabyl dojmu, že venku slyší cosi

pokradmu přecházet. Zrovna sám sebe přesvědčil, že je

to všechno jen předrážděná fantazie, když tu ticho prořízl

zvuk tak strašlivý, že mu okamžitě naskočila po celém

těle husí kůže. Nejhloupější na tom všem bylo, že sám

dobře věděl, co tento zvuk způsobilo. Slyšel jej už dříve,

a nejednou, protože pokud kdy uslyšíte žalostné vytí

hyeny skvrnité, navždy si ten zvuk zapamatujete. Je snad

tím nejběžnějším nočním zvukem ve většině afrických

zemí, ale mnozí se shodují na tom, že je to jeden z

nejděsivějších zvuků v přírodě, při kterém tuhne krev v

žilách. Začíná dlouhým táhlým zasténáním, které se stále

stupňuje až je zakončeno divokým vřískáním. Často se

popisuje jako smích. Gingerovi ovšem při tom rozhodně

do smíchu nebylo.

Šelma se očividně potloukala kolem tábora a hledala

potravu, jak známo, hyeny nebývají v tomto ohledu v

nejmenším vybíravé. Sní cokoli od starých oschlých kostí

po zánovní pár bot. Ginger si nevzpomínal, že by něco

nechal venku, proto zvířeti přestal věnovat pozornost.

Zanedlouho se k hyeně přidal další kus a společně

naplňovaly noc svým ošklivým vrčením, křikem a

kňučením. Gingerovi brzy došla trpělivost. Zděsila jej

myšlenka, že by si mohly vyzkoušet zuby na

pneumatikách austeru. Rozhněvaně si mumlal kletby a

uchopil první věc, kterou nahmatal, náhodou to byla

konzerva kondenzovaného mléka, a otevřel vchod do

stanu. Uviděl obě bestie, jak se kradou asi deset yardů od

37

stanu a s výkřikem po nich mrštil plechovkou. Obě hyeny

okamžitě zmizely a už se nevrátily. Všiml si, že oheň už

pohasl, ale nechtělo se mu jej znovu zapalovat.

Nevrátil se hned zpátky do postele, ale na chvíli se

zadíval na prostor osvícený měsícem a musel se

obdivovat jeho kráse. Jak tam stál, náhle koutkem oka

zachytil pohyb na obzoru. Když se na něj blíže zaměřil,

poznal, že je to domorodec, který kráčí rychle.

Pochopitelně, že se zprvu domníval, že je to Mishu, který

se při cestě zpátky trochu odchýlil od nejkratší cesty. Ale

když zpozoroval druhou postavu, pak třetí, a pořád další

až jich mohlo být více než dvacet, uvědomil si, že ať už

jsou ti muži kdokoli, Mishu mezi nimi není.

Nejpravděpodobnější vysvětlení mu několik okamžiků

nedošlo. Udiveně zůstal zírat na podivný obrázek, jež se

mu naskytl. Řada mužů se bez jediného slova ostře

vyjímala proti obloze. Povšiml si, že pochodují od jihu na

sever.

Možná právě tento fakt upozornil jeho mysl na to,

kdo ti muži skutečně jsou. Ta myšlenka jím projela jako

úder blesku a Ginger si musel kleknout na všechny čtyři,

nepřestával je však stále sledovat. Černý Slon! Je vůbec

možné, že hned první noc, kterou tráví venku, se mu

podařilo spatřit toho, o němž se domnívali, že jim bude

trvat celé týdny než jej najdou? Zpočátku se to zdálo

příliš neuvěřitelné, než aby to mohla být pravda. Ale pak

si uvědomil, že vlastně to všechno logicky do sebe

zapadá. Nebyl na tomto místě přece náhodou. Biggles jej

umístil

na

stanoviště,

kudy

vede

jedna

z

nejpravděpodobnějších linií postupu Cetezulua. Časový

faktor zhruba rovněž souhlasil. Nájezdník měl do této

oblasti dorazit přibližně v tuto dobu. Biggles tuto

38

hypotézu vytvořil sice jen na základě dostupných údajů,

ale jak se zdá, jeho závěry byly správné. Horečná změť

otázek a dohadů, které letěly Gingerovou myslí, měla za

následek, že se v jeho duši nyní umístilo překvapení,

zděšení i svíravá tíseň. Našel tedy, co sem přiletěl hledat.

Ale co má teď dělat? Co vůbec v této situaci může

podniknout? Zdálo se mu, že není v bezprostředním

nebezpečí, protože muži byli vzdáleni několik set yardů a

postupovali ve směru, který vede daleko od tábora. Nebyl

si zcela jistý, ale nabyl dojmu, že pochodují přímo k

tomu porostu z keřů a stromů, jehož si všiml při přistání.

Zvažoval, jestli nemají v úmyslu tam zastavit. Bedlivě se

na ně zadíval, ale odpověď na svoji nevyřčenou otázku

nedostal. Jak se muži přibližovali ke keřům, jeden po

druhém mizeli jeho zraku a nemohl přitom rozlišit, zda je

to proto, že do nich vešli nebo pokračovali za nimi dále v

pochodu. Uvědomil si, že beztak je nemožné pokoušet se

zahlédnout bojovníky, jakmile se přestanou rýsovat proti

obloze. Byli příliš daleko. Ze stejného důvodu nezaslechl

ani jediný tlumený zvuk, který zcela jistě jejich pochod

provázel.

Ginger tam chvíli jen stál zmítaný pochybnostmi,

jeho mozek běžel na plné obrátky, ale nemohl se

rozhodnout k činu. Úplně sám nemohl dělat nic. Je

samozřejmé, že si vroucně přál, aby se Biggles dozvěděl

tak rychle, jak to jen bude možné o všem, co zde Ginger

viděl. Jen to a nic víc. Ale jediný způsob, jak to bylo

možno provést, bylo zaletět zpět do Kampaly. V tento

okamžik to však nebylo proveditelné. Rozjezd po tmě by

byl nebezpečný v této pro něj neznámé a neprozkoumané

oblasti. Nemohl si být totiž jistý, že se mu podaří při

startu přesně dodržet stopu, kterou vytvořil při přistání.

39

Cetezulu, pokud byl mezi muži, jež viděl, by zaslechl

hluk motoru a možná by si domyslel, co to znamená. A

konečně byl zde i Mishu. Nemohl jej dost dobře opustit a

nechat ho zde. Tak tam stál dále s nervy napjatými jako

struna a upřeně hleděl směrem, kudy muži zmizeli. Všiml

si, že neměli s sebou žádný dobytek. Ale to ještě nic

neznamená. Klidně mohli být vysláni jako předvoj nebo

naopak následovat jinou skupinu.

Rozhodl, že nejlépe bude setrvat v každém případě

na místě dokud se nerozední, kdy už uvidí na vzletovou

plochu. Vrátí-li se Mishu, pak je vše v pořádku. Pokud

ne, pak se bude muset stejně nejprve vrátit do Kampaly a

podat o všem Bigglesovi zprávu, potom se sem pro

Masaje vrátí.

Zrovna se zamýšlel nad několika dalšími věcmi,

když se náhle provázen dupáním a supěním vynořil

masivní obrys čehosi ve směru, kam se díval, a začal se

ke Gingerovi blížit. Brzy zjistil, že se jedná o nosorožce.

Bylo celkem jasné, že jej rozrušili procházející

domorodci. Přibližoval se zprvu klusem, pak zpomalil do

chůze. Nakonec se k Gingerově ulehčení zastavil, obrátil

se a zíral zpět ve svých stopách. Ginger se natáhl pro

pušku a postavil se zpět, připravený na komplikace.

Naštěstí se nic nestalo. Možná, že nosorožec zachytil

jeho pach, protože se obrátil zpátky, několik dlouhých

vteřin si jej prohlížel a pak se dal do rychlého běhu

někam pryč, přitom rozzlobeně chrochtal a bručel.

Ginger jeho odchod sledoval s velkou úlevou. Měl beztak

už dost starostí bez nosorožců.

Nyní byl už tak probuzený, že na spánek nebylo ani

pomyšlení. Proto se posadil, pušku si položil přes kolena

a čekal na úsvit či na další události dnešní noci. Po tom

40

všem, co dnes zažil, už byl připravený téměř na všechno.

Nebo si to alespoň myslel.

Příští věcí bylo, že přiklusal Mishu. Tou dobou už

bylo nad ránem. Masai se zjevil tiše, jako by spadl z

nebe, a Gingerových nervů, které už byly vypjaty do

krajnosti.

Mishu byl znepokojený a mluvil stručně. Ukázal

prstem směrem k porostu a pronesl jen jediné slovo:

„Cetezulu!“

„Viděl jsem ho,“ odvětil Ginger. „Jak jsi se o něm

dozvěděl?“

Mishu vysvětlil, proč se tak dlouho zdržel. Jakmile

dorazil do nejbližšího kraalů, hned se dozvěděl, že se

Cetezulu blíží podél tohoto břehu jezera. Tu zprávu

přineslo několik příslušníků jeho kmene, kteří se vrátili z

lovu. Čekal, až se mu zpráva potvrdí. Ve skutečnosti se

mu podařilo mnohem více. Stopoval nájezdníky až k

jejich úkrytu, který se nachází v nepřehledném shluku

keřů a stromů. Říká se, že už toho úkrytu použili dříve.

Sledoval je, jak vešli, a poté, co se přesvědčil, že

nehodlají pokračovat tuto noc v pochodu, vrátil se k

Gingerovi, aby mu sdělil noviny. To bylo vše.

Ginger už ani na okamžik nepochyboval o tom, co

má učinit. Jakmile se dostatečně rozední, vrátí se s

letadlem do Kampaly a podá Bigglesovi zprávu. Cetezulu

jej uslyší startovat. Možná, že se vyděsí a práskne do bot.

Ale v otevřené krajině za denního světla nebude schopen

zabránit tomu, aby byl zpozorován. Během čtyř hodin se

sem dostane Biggles s mosquitem. Pokud Černý Slon

zůstane v úkrytu, vyženou jej z něj ven. A i kdybychom

nebrali do úvahy leteckou podporu, nyní, když známe

Cetezulovu trasu pochodu, jistě nebude možné, aby tak

41

velká skupina mužů postupovala terénem a přitom

nezanechala za sebou stopu. Pro tak zkušeného stopaře,

jako je Mishu pak bude snadné tuto stopu sledovat. Už to

tak vypadá, optimisticky uvažoval Ginger, že tohle byl

poslední přepad Černého Slona.

Složili tábor a všechny věci nacpali do austera, aby

mohli rychle odstartovat. Ginger netrpělivě sledoval

oblohu, kdy se objeví první náznak svítání. Aby se něčím

zaměstnal, požádal Mishua, aby mu pomohl otočit záď

letounu tak, že přední část směřovala, alespoň zhruba

podle jeho odhadu, k dráze po níž přistáli. Nebyly tam

žádné překážky a vzhledem k tomu, že dosud nebylo po

žádném větru ani památky, bylo jedno, ve kterém směru

odstartují. A právě na takovýchto triviálních detailech

někdy závisí otázky života či smrti, protože kdyby

nepootočili letoun do toho směru, celý příběh by skončil

úplně jinak.

Spolu s prvním šedavým proužkem zrádného úsvitu

prudce poklesla teplota. Díky tomu se vše kolem zahalilo

nízkým, přízemním mlžným oparem. Ginger se tím nijak

zvlášť neznepokojoval. Domníval se, že je to může zdržet

jen o pár minut, nic víc. Věděl totiž, že je to ve zdejším

klimatu zcela běžné a mlhu roztrhají první sluneční

paprsky. Prostě se vypaří. Jakmile se slunce vyhouplo

nad horizont, mlha začala stoupat jako pára z hrnce a

postupně se ztrácela.

Ginger se naposledy podíval směrem k porostu, kde

odpočíval Černý Slon a jeho kumpáni. Nic se nehýbalo a

mlha, která se postupně zvedala, odhalila překrásnou

antilopu, která se pásla asi ve vzdálenosti dvou set metrů.

Její ladně tvarované rohy se tyčily více než yard nad

42

nápadnými černými a bílými pruhy na hlavě. Ginger se

zastavil a obdivoval nádherné zvíře.

Zrovna se odvrátil, když se tichem rozlehl výstřel z

pušky. Antilopa se sklátila k zemi jako zasažená

bleskem. Hned se však znovu postavila na nohy a

tryskem vyrazila právě k místu, kde stál Ginger. Avšak to

nebylo příčinou, že zůstal v šoku stát jako opařený,

protože ze strany zvířete mu nehrozilo žádné nebezpečí.

Bylo tím to, co ji následovalo. Z travnatého porostu za

místem, kde předtím stála gazela, vyskočil muž. Byl to

obrovský domorodec a soudě podle pušky, kterou držel v

ruce, vystřelil na gazelu. A nebyl sám. Hned za ním se

vynořilo půl tuctu dalších, kteří se rozběhli, aby

pronásledovali svoji smrtelně zraněnou kořist. Prozatím

neměli oči pro nic jiného, ale jistě jej zanedlouho objeví.

Antilopě se zpěněná krev valila z nozder a proběhla

kolem Gingera ve vzdálenosti jen několik kroků. Ve

smrtelném strachu nevěnovala pozornost jemu ani

letadlu. Gingerovi bylo jasné, že to nebude případ jejích

pronásledovatelů. Dal se do běhu. Křik mu napověděl, že

už jej objevili. Mishu věren svému povolání už v tu chvíli

stál Gingerovi po boku s připravenou puškou, očividně

odhodlán bojovat. Ginger měl ale jiný záměr. Kdyby

proti nim stál jeden či dva muži, situace by byla jiná.

Sedm je ale příliš mnoho.

„Nasedni dovnitř!“ křikl a vyšplhal se na sedačku.

V příští minutě nastala vřava. Motor naskočil,

jakmile Mishu dosedl na své místo a zabouchl za sebou

dveře, přitom skoro probodl Gingera svým asagajem. V

příštím okamžiku už se auster na plný výkon prodíral

travnatým porostem a nedržel přitom rovný směr, jak by

měl. Ginger neměl ponětí, co se děje za nimi. Ani se

43

nestačil ohlédnout. Pilotování jej zcela zaměstnávalo,

zejména fakt, že si koledoval o katastrofu, protože hnal

zcela vychladlý motor do maximálních otáček. Stroj se

nepříjemně zhoupnul, když Ginger prudce strhnul řízení,

aby se vyhnul mraveništi a už myslel, že ztratí podvozek.

Ten však naštěstí námahu vydržel. Pak se přímo před

nimi objevila stojící lvice s dvěma lvíčaty a zvědavě na

ně hleděla. Ginger před nimi zvedl stroj do vzduchu.

Nemohl dělat nic jiného. Nekonečně hroznou chvíli to

vypadalo, že stroj nutně musí ztratit rychlost a

propadnout se ve vzduchu. Jednu nebo dvě vteřiny zůstal

viset na místě a vrtule se naprázdno protáčela, pak zabral

a nebezpečí bylo zažehnáno. Ginger, ve kterém by se

hrůzou krve nedořezal, se opřel v sedadle.

Když dosáhli bezpečné výšky, pomalu se obrátil a

pohlédl dolů. Domorodci tam dosud stáli a hleděli za

ním. Několik dalších mezitím vyšlo z křovin. Po zvířeti,

které všechny tyto komplikace vyvolalo, nebylo ani

stopy, i když je třeba přiznat, že Ginger nemarnil

zbytečně čas jeho hledáním.

Byl příliš otřesen tím, jak rychle se všechno sběhlo a

jak málo chybělo a nepodařilo by se jim uniknout. Otřásl

se, když si uvědomil, že kdyby lvice nevstala, najel by

přímo do ní i s jejími mláďaty. Důsledky si ani netroufal

domyslet.

To, že Černý Slon může opustit svůj úkryt již tak

časně po ránu, byla možnost, která mu ani nenapadla –

nechápal přitom proč, neexistoval totiž žádný logický

důvod, proč by ten člověk měl setrvat v úkrytu. Zbytek

bylo snadné si domyslet. Když se mlha zvedla, Cetezulu

jistě spatřil antilopu a rozhodl se ji ulovit, buď pro její

čerstvé maso nebo jen z prosté lásky k zabíjení. Kdyby

44

auster nebyl připraven k okamžitému startu, nepochybně

by dnes ráno Černý Slon zabil nejen antilopu.

Jak ovlivní tento neočekávaný incident s letadlem

nájezdníkovy plány se lze jen domnívat, ale zdálo se

pravděpodobné, že z něj vyvodí jasné závěry. Cetezulu si

uvědomí, že byl spatřen a podle všeho i poznán. V tom

případě je nepravděpodobné, že by se déle zdržoval v

oblasti.

S motorem na plný plyn Ginger zamířil nejkratší

cestou do Kampaly. Jediné, čeho se obával bylo, že

Biggles mohl vzlétnout na vlastní průzkumný let.

Naštěstí se ukázalo, že tomu tak není. Biggles spolu

s ostatními musel zaslechnout zvuk jejich motoru,

protože všichni na ně už čekali na letišti. Ginger k nim

doroloval a seskočil dolů.

„To jste brzy zpátky,“ přivítal je Biggles s otázkou v

hlase.

„Viděl jsem ho!“ vykřikl Ginger. „Koho jsi uviděl?“

„Černého Slona.“

Biggles se nevěřícně zadíval: „Víš to jistě?“

„Ovšemže to vím jistě. Jednu chvíli byl ode mne jen

sto yardů.“

„Řekl bych, že byl dokonce blíž,“ pronesl tajemně

Biggles. Udělal krok vpřed, vytáhl něco vzadu z trupu

letadla hned pod výškovým kormidlem a zvedl tu věc do

vzduchu. Byl to asagaj.

Ginger zamžikal. „A safra! Netušil jsem, že je to

tam,“ vydechl.

„Určitě bys to zjistil, kdyby ti přerušil vodící lanka

výškovky,“ pravil vážně Biggles.

„Nebo kdyby se trefil o pár stop více dopředu,“

vložil se do hovoru Algy.

45

„Tedy, každopádně máme aspoň párátko toho

darebáka,“ prohlásil Bertie.

„Pověz nám, co se stalo,“ vyzval jej Biggles.

Ginger mu vyhověl, snažil se být přitom stručný.

„To je dobře!“ bylo jediné, co k tomu nakonec řekl

Biggles. „Je načase nasedat. Víme, kde byl. Brzy se

přesvědčíme, jestli tam ještě stále je.“ Zamířil k ostatním

strojům.

46

Kapitola 4

PODVEDENI

„A co kdybychom dali policii vědět, kde je?“ navrhl

Algy když došli k mosquitu.

„Raději bych se nejprve přesvědčil, kde přesně je,

než to uděláme, „ odvětil Biggles. „Několik mil ve

vzduchu nic neznamená, ale je to pořádný rozdíl, pokud

jsi na zemi. Vypadali bychom jako hlupáci, pokud

bychom hnali pozemní jednotku celou tu dálku a pak si

museli přiznat, že nás Černý Slon napálil a zmizel.

Nedělej si starosti s austerem, Gingere. Je příliš pomalý.

Nebudeme jej stejně potřebovat. Ty s Algym můžete letět

se mnou v mosquitu. Bertie může letět za námi v

proctoru s Mishuem.“

„Jaký bude postup, když doženeme toho lumpa?“

tázal se Bertie. „Dáme mu na pamětnou? Nebo ho

budeme jen sledovat?“

„Pořádně mu naženeme strach,“ odpověděl Biggles.

„Rád pronásleduje a zabíjí lidi. Je načase, aby sám

zakusil, jaké to je být pronásledovaný lovcem lidí.“

„Zcela jasné,“ souhlasil Bertie. „Do písmene s tebou

souhlasím. Jednání v rukavičkách nikam nevede, když

máš proti sobě hrdlořezy. Kdepak, panečku!“

Během patnácti minut už byla obě letadla ve

vzduchu. Biggles, s Algym a Gingerem spěchal a snažil

se vymáčknout z motorů maximum otáček. Díky tomu

byl zanedlouho proctor jen matným bodem kdesi vzadu.

První tísnivý pocit, že objevit nepřítele nebude

snadnou záležitostí se Gingerovi dostavil, když ať hleděl

47

vpřed sebevíce, nepodařilo se mu najít jezero, ačkoli

podle jeho odhadů už by měli být od něj na dohled.

Nemohl to stále pochopit, protože tak výrazný prvek

krajiny není přece možné minout. Pozorně se díval, ale

spletl si jej s něčím, co vypadalo jako nízká vrstva mraků

nebo přízemní mlha, která zakrývala zemi. Bylo to prostě

nepochopitelné, protože nyní, když už bylo slunce

vysoko na obloze, tak všechna taková vlhkost se už měla

dávno odpařit. Nakonec se svěřil se svými pochybnostmi

Bigglesovi. „Co mají všechny ty mraky znamenat?“

zeptal se nejistým hlasem.

„Kouř,“ odpověděl lakonicky Biggles. „Nemůže to

být nic jiného.“

„Kouř!“ opakoval po něm Ginger, který stále nic

nechápal. „Z čeho?“

„Z trávy,“ opáčil Biggles. „Někdo ji zapálil.

Domorodci to běžně dělávají. Čas od času vypálí suchou

trávu, aby podpořili růst nové. Ale něco mi říká, že to

není tenhle případ. Byla by to příliš velká náhoda. Mám v

podezření toho prohnaného mizeru, Černého Slona, že v

tom má prsty. Přesně tohle je ten druh lstí, na které by

myslel. Ta suchá tráva hoří jako benzín a oheň se šíří na

míle. Čertovina je v tom, že zde není žádný vítr, který by

kouř odvál pryč.“

Zanedlouho už o tom nemohlo být pochyb. Byl to

kouř. Jeho štiplavý zápach bylo cítit i ve výšce dvou tisíc

stop, v níž mosquito letěl. Někdy bylo možné zahlédnout

i plameny předcházející kouř, dvě míle dlouhá řeka

plamenů, z níž se valil vzhůru velký bílý mrak kouře.

Ten se rozléval jako obrovský deštník o průměru mnoha

mil a zcela zakrýval vše pod ním. Ginger ani v

nejmenším nepochyboval, že tam někde pod příkrovem

48

je Černý Slon a usilovně pochoduje k bezpečnějšímu

útočišti.

„Ten mizera si musel domyslet, že jste jej poznali a

pro jistotu se ztratil,“ pravil Biggles.

Několik chvil nebyl zklamaný Ginger schopen říci

jediné slovo. Skutečnost byla očividná. Černý Slon,

věrný své pověsti, je všechny přelstil. „Touto dobou už

bude na cestě do jiné oblasti,“ prohlásil zdrceně.

„Určitě – a cestou bude zapalovat další trávu,“

přitakal Biggles. „A bude v tom pokračovat nepochybně

dokud bude slyšet zvuk leteckých motorů nebo dokud

nepadne tma, pak už nebude kouřová clona zapotřebí.“

Pokračoval v letu kouřem k jezeru. Tady byl vzduch

samozřejmě čistý, ale na jeho poklidné hladině nebyla

nejmenší známka po uprchlících. „Nemá význam zde

ztrácet čas,“ prohlásil Biggles a obrátil na zpětný kurz.

Nebylo kde jinde hledat. Požár se šířil a vzbuzoval

dojem, že hoří celý kraj. Velké zuhelnatělé plochy země,

kde už oheň vše spálil a nyní jen doutnal, prosvítaly pod

chvějícím se oparem. Dále pak, mimo oblast

zachvácenou požárem, bylo vidět mnoho druhů zvířat,

jak prchají do bezpečí.

„Měli bychom se vrátit na základnu, protože tady už

nic nezmůžeme,“ řekl nakonec Biggles. „Zavolej

Bertieho a řekni mu, že to nemá význam. Sejdeme se na

letišti a poradíme se.“

Moquito se vrátil stejnou cestou do Kampaly. Bertie,

který obrátil proctor, jakmile obdržel signál od Bigglese,

dosedl na přistávací dráhu jen o chvíli později. Všichni

šli společně do bungalovu, kde si Biggles zapálil cigaretu

a začal studovat mapu.

49

„To bylo pořádné fiasko!“ znechuceně bručel

Ginger.

„Nevěš kvůli tomu hlavu,“ řekl mu Biggles. „Byla to

neuvěřitelně příznivá náhoda, že jsme se dostali hned na

stopu gangu. Nasadit Černému Slonovi pouta ve stejný

den, to bychom chtěli příliš mnoho. Pro tentokrát jsme jej

ztratili. To ale nevadí. Zhruba víme, kde se nyní

pohybuje, a proto by nemělo být těžké přijít mu znovu na

stopu. Nyní mu pravděpodobně už došlo, že jej hledáme

letadly, což je na jedné straně škoda. Na druhé straně ho

to ale znervózní. Nechme jej, ať si urazí svých padesát

mil za den. To mu příliš nepomůže. My tu stejnou

vzdálenost urazíme za deset minut a on to dobře ví. Už

jen tento fakt by jej měl přimět k tomu, aby se zamyslel.“

„Mohl by nyní odbočit jiným směrem,“ řekl Algy.

„To by mohl, ale nemyslím, že to udělá,“ zamyšleně

odvětil Biggles. „Tedy pokud na něj nevyvineme příliš

velký tlak. Určitě si vypracoval přesný plán svých akcí a

já bych řekl, že se jej bude držet, pokud to bude možné.

Může se sice pokusit věci poněkud urychlit, ale to by nás

nemuselo trápit.“

„Ale otázkou je, starý brachu, co bychom měli

udělat teď my?“ zeptal se Bertie a leštil si brýle.

„Nejdříve si něco zakousneme k obědu a pak

budeme pokračovat v lovu,“ pravil mu Biggles. „Nemám

v úmyslu tady bezúčelně sedět. Víme, že Černý Slon měl

namířeno na sever. Je tady šance, že stále tím směrem

pokračuje. My to vezmeme přímo na jeho trasu. Dříve

nebo později musíme objevit něco, kde budeme moci

začít. Já si pořád myslím, že někde před ním musí být

velké stádo uloupeného dobytka. On se jej nevzdá.

Budeme se muset po tom stádě bedlivě dívat.“

50

„Co ale s těmi požáry a kouřem?“ pochybovačně se

otázal Ginger. „Pokud v tom budeme pokračovat,

prohrajeme.“

„Právě naopak, v konečném důsledku tato metoda

povede k jeho porážce,“ ujistil jej Biggles.

„Jak jsi na tohle přišel?“

„Podle kouře poznáme, kde zrovna je, což je to

poslední, co by si Černý Slon přál. Není tak hloupý, aby

mu to nedošlo. Dneska ráno si mohl klidně dovolit ušít na

nás tu boudu, protože už tím nemohl nic ztratit. Už jsme

věděli, kde je. Ačkoli je přesvědčen, že nám uklouzl,

bude se teď moc rozmýšlet, jestli může zapálit malý

ohýnek na vaření. A mimo to bude jistě nucen projít

krajem, kde není možné vypálit porost. V Africe není

přece tráva všude. Pokud bude dál pochodovat na sever,

zanedlouho se ocitne v hornaté krajině a někde tam jej

zastihnou deště. Blíží se období dešťů. Déšť mu uhasí

požáry, i kdyby se mu podařilo nějaký zapálit. Kdepak, já

se jeho triku s kouřem neobávám.“

„Pokud se mu podaří dostat do deštných pralesů na

úpatí pohoří Mitumba a Ruwenzori, dá to pěknou fušku,

než ho najdeme, a co teprve ho dostat z nich ven,“ bručel

Algy.

„Nemuselo by to být tak těžké jako všechno tady,“

namítal Biggles. Normálním pralesem by neprošel –

určitě ne se stádem dobytka. Bude se muset držet cest

domorodců nebo stezek zvěře. Je jasné, že je budeme

sledovat. Dobře se všichni podívejte na mapu. Získáte

tím představu, nad čím budeme zanedlouho přelétávat,

pokud se bude Černý Slon nadále ubírat na sever. Je

možné, že se tak daleko ani nedostane. Možná, že se nám

podaří přistřihnout mu křidýlka dříve, než se dostane do

51

hor. Uvědomme si, že bude nucen jimi projít nebo je

obejít. Přechod hor nepřichází do úvahy. Na některé

vrcholky dosud ani člověk nevystoupil. Sníh tam nikdy

netaje. Přestože se nacházíme v tomto horkém koutě

světa, sníh zde leží stejně jako jinde nad hranicí šestnácti

tisíc stop a na vrcholcích některých z těchto horských

drobečků je sněhová pokrývka po celý rok. Tak si můžete

udělat představu, jak jsou ve skutečnosti ty hory vysoké.

Teď si ale dejme něco k snědku a vrhneme se pak zase do

práce.“

Během oběda Biggles skoro nemluvil. Když dojedli,

vrátil se doprovázen ostatními k mapě. „Celou záležitost

jsem si důkladně promyslel,“ pravil konečně. „V zemi

tak velké, jako je tato, je na první pohled jasné, že bude

obtížné pracovat podle nějakého přesného časového

plánu, ale musíme postupovat určitou metodou, nebo se

budeme pořád motat na místě. Spoléhat na šťastnou

náhodu, že se nám podaří objevit nějakou stopu, by bylo

příliš nejisté. Tedy dobrá. Víme, kde je Černý Slon, nebo

alespoň ještě dnes ráno byl. Rovněž víme, že směřoval na

sever. Můžeme se oprávněně domnívat, že to nebyla

náhoda. Náš černý známý moc dobře věděl, kam má

namířeno. Je proto logické předpokládat, že se bude

svého plánu držet dokud to bude možné. Na základě

porovnání jeho předchozích operací nastává čas, kdy by

se on i jeho kumpáni měli na nedlouho ztratit, buď za

účelem odpočinku nebo aby se zbavili kořisti, případně

obojí. Za tímto účelem musí existovat úkryt. Nemohou

být pořád na pochodu. Tak dobře. Pokaždé, když Černý

Slon zmizel, naposledy o něm slyšeli v severní Ugandě.

Z toho bych tudíž vyvozoval, že ten úkryt se nachází

právě někde v té oblasti nebo na sever od ní. V současné

52

době je od ní dost daleko na jih. Pokud je naše úvaha

správná, logicky vyplývá, že bude i nadále pokračovat v

pochodu na sever, bezpochyby co nejrychleji, když si

uvědomil, že po něm jdeme.“

„To jej může přimět k tomu, aby šel oklikou,“

upozornil Algy.

„Myslím, že bychom na něj museli hodně zatlačit,

než by to udělal,“ prohlásil Biggles. „Kdyby odbočil na

východ, znamenalo by to pro něj prosekávat si cestu

hustou džunglí Belgického Konga. Kdyby se obrátil na

západ, dostal by se do hustěji obydlených oblastí blízko

Viktoriina jezera. Mezi těmito oblastmi leží úžlabina

West Rift Valley, která se nachází, jak můžete vidět tady

na mapě, převážně ve stínu velkých horských masívů.

Tam se rozhodně škrábat nebude. A je tu i další důvod,

proč by se měl držet v nížinách, tím se vrátím ke své

dřívější teorii. Bude totiž potřebovat vodu pro napájení

dobytka. Úžlabinou se táhne řetězec jezer – Kiva,

Eduardovo, Jiřího a Albertovo. A až na konci narazí na

řeku Nil – zkrátka vodu má podél celé trasy. Jsem

přesvědčen, že toto je cesta, po které chtěl jít Cetezulu a

které se bude držet, bude-li jen trochu moci. Každopádně

na základě tohoto předpokladu zahájíme činnost a

začneme tu oblast sledovat. Naší západní hranicí budou

hory. Leží zhruba sto padesát až dvě stě mil od našeho

stanoviště. Oblast, kterou je třeba sledovat, je asi pět set

mil dlouhá, což znamená, že to bude náročná práce.

Hledaným objektem je velké stádo dobytka nebo několik

menších stád, pohybujících se na sever. Můžeme

vyfotografovat všechno, co bude vypadat podezřele a pak

to doma podrobně pod lupou prozkoumáme.“

53

„Proč se nepokusíme jej zaskočit u severního konce

jezera Tanganijka?“ navrhl Ginger. „Tak daleko nemohl

zatím dorazit.“

„Protože právě to očekává, že uděláme,“ odpověděl

Biggles. „Tím, že vytvořil ten kouřový kryt, nám ve

skutečnosti sdělil, že ví, že jsme ho našli. Bude proto

užívat všech lstí, dokud nebude přesvědčen, že unikl z

nebezpečné zóny. Bude se dobře skrývat celý den a v

noci se rychle přesunovat tak, jako v podobných situacích

dříve. Můžeme předpokládat, že zná v kraji každý strom,

protože tudy mnohokrát procházel. Bylo by zapotřebí

celé armády mužů, aby vytvořila takovou rojnici, kterou

by nepozorovaně neproklouzl. Ne, naší jedinou šancí je

zpozorovat jej ze vzduchu a nejlepší příležitost k tomu se

naskytne, když si bude myslet, že je v bezpečí a bude se

snažit dohnat ztracený čas.“

Biggles se obrátil na Mishua, který stál vedle něj a

napjatě sledoval hovor: „Co si o tom myslíš ty, Mishu?“

otázal se.

Masai odpověděl, že souhlasí se vším, co Biggles

řekl. Prohlásil, že to byla moudrá slova. Protože však

nevěděl nic o letadlech a létání jej nezajímalo, navrhl, že

by bylo lépe, kdyby jej mohli zavézt do severní Ugandy,

kde znal jednak všechny domorodé stezky a jednak i

mnoho lidí. Kdyby jej tam nechali, mohl byl chodit po

vesnicích a určitě by se dozvěděl o přibližujícím se

Černém Slonovi. To pro případ, že by unikl sledování ze

vzduchu. Domorodci by se báli mluvit o Cetezuluovi

před bělochem z obavy před represáliemi, ale mezi sebou

by si to řekli. Když bude naslouchat jejich hovorům,

dozví se, co je nového. Byl si jistý, že Cetezulu musí

dříve či později projít severní Ugandou, protože jeden ze

54

svých úkrytů měl v obří trávě, tam, kde byl zabit major

Harvey.

Blízko kraalu jménem Letonga byla vládní

přistávací plocha s noclehárnou. Tam by s ním mohli

přistát. Pak by mohl přilétat vždy po určité době a

zjišťovat, zda má nějaké novinky. Byl si naprosto jistý,

že se tou cestou Cetezulu nedostane, aniž by se Mishu o

tom dozvěděl.

Byl to natolik rozumný plán, že s ním Biggles

okamžitě souhlasil. Za normálních okolností by Mishu

byl jen pasivní zátěží v letounu, protože nemá ani ponětí

o pozorování ze vzduchu. Kdyby jej bylo zapotřebí pro

nějaký určitý úkol, vždycky jej mohou přivézt zpět.

Konečný výsledek porady byl následující. Mishua

umístí na Latongu, což je na trase, kterou se musí dát

Černý Slon, půjde-li na sever. Letadla s ním budou

udržovat kontakt v přestávkách během pravidelného

pozorování dle rozvrhu, kdy budou sledovat oblast West

Rift Valley.

„Bylo by dobré, kdybys vzal Mishua nahoru hned

teď,“ řekl Biggles Gingerovi. „Pak bychom mohli všichni

od zítřejšího rána zahájit sérii průzkumných letů. Vezmi

si austera a drž na kompasu kurz na Latongu. Není to

více než dvě stě mil a tak bys mohl být zpátky pohodlně

ještě před západem slunce.“

„To se ví,“ souhlasil Ginger, šťastný, že má nějakou

činnost a okamžitě se vydal vykonat rozkaz.

Během dvaceti minut byl ve vzduchu s jediným

cestujícím – Mishuem. Mířil na sever nad vyschlou

krajinou řídce posázenou stromy a začínal si na ni

pomalu zvykat. Počasí bylo příznivé a zdálo se, že

vydrží, proto neočekával žádné komplikace. Rozhodně je

55

nepostrádal a v předepsaném kurzu svého pasažéra

vyložil na neupravené vládní přistávací ploše. Několik

minut mu přitom trvalo, než určil správnou přistávací

dráhu, protože celá oblast kolem byla pustá planina a

jediné identifikační známky byly bílý kruh, z většiny

zarostlý, rozcupovaný látkový ukazatel větru na suchém

hlohovém keři a budova noclehárny, která byla zrovna

napůl skryta pod akátovým porostem. Po chvíli kroužení

zpozoroval bílý kruh, který mu řekl vše, co potřeboval.

Mishu vystoupil ze stroje, zamával na rozloučenou a

Ginger se hned chystal k odletu, když tu se přihodila

jedna z oněch věcí, v tu chvíli zdánlivě bezvýznamná, ale

jejíž následky sahaly tak daleko a byly tak zhoubné, že

by je ani ta nejbarvitější fantazie nedokázala

předpovědět.

56

Kapitola 5

VIDITELNOST NULA

Na práh noclehárny, což byla primitivně vyhlížející

budova, sestávající z jediné podlouhlé místnosti s

hliněnou podlahou a kryté doškovou střechou, vyšel

běloch, mladší muž oblečený do tropického obleku,

typického pro bílé lovce ve střední Africe. Oblek byl

značně obnošený a očividně leccos viděl. Ginger

samozřejmě vystoupil z letadla, protože měl dost času, a

nebyl příliš překvapený, když zjistil, že cizinec pracuje

jako pomocník správce rezervace. Jmenoval se

Simmonds a ukázalo se, že byl do této oblasti poslán, aby

se vypořádal s leopardem. Ten podle stížností přešel od

trhání kusů dobytka k útoku na živé osoby. Simmonds

zde už pobýval tři dny, ale po leopardovi jako by se

slehla země. On ale stále věřil, že se mu podaří s bestií

utkat.

Ginger se pochopitelně zdržel na pár slov, na prvním

místě aby zjistil, zda lovec nezaslechl něco o Černém

Slonovi (neslyšel bohužel nic) a později nad šálkem čaje

naslouchal zajímavému vypravování, co se může všechno

přihodit člověku, který celý svůj život tráví ve

společnosti afrických šelem. Simmonds mu pověděl, že v

oblasti je ještě stále mnoho pytláků, kteří se zejména

zaměřují na slony a nosorožce a vyslovil obavu, že to tak

bude pokračovat dokud nebudou zneškodněni ti, kdo jsou

primárně odpovědní – bezohlední obchodníci vykupující

slonovinu. Domorodé obyvatelstvo pro to pochopitelně

nic neudělá, protože mají z těchto transakcí zisk. Podle

57

Simmondsova názoru stál někde v pozadí běloch, který

byl pravou příčinou potíží.

To všechno mělo za následek, že Ginger zde strávil

více času, než měl původně v úmyslu. Ve skutečnosti si

zrovna všiml, jak se těžké mraky valí od severovýchodu

a pohlédl na hodinky. Až tehdy si uvědomil, kolik času

vlastně uteklo. Mishu někam zmizel, a tak poděkoval

svému hostiteli za vlídné přijetí, popřál mu zdárný lov a

svižným krokem vyrazil k austeru, vzlétl a zamířil na jih.

Až do této chvíle se příliš nezaobíral jak ztraceným

časem, který koneckonců nebyl vůbec podstatný, protože

nebyla stejně žádná jiná práce, tak ani blížícími se

bouřkovými mraky, i když už začaly vyhlížet dost

hrozivě. I kdyby jej dohnaly – už přece v nějaké té

bouřce letěl, a tak neočekával víc než trochu otřesů a

sníženou viditelnost. Pokud bychom jej tedy měli

sebeméně vinit z toho, co následovalo, pak víme, že to

bylo následkem této sebejistoty. Ona osudná chyba se

stala, jak sám bude muset zanedlouho uznat, když si

nepovšiml změny ve směru i rychlosti větru. Krátce

řečeno, opomenul sledovat drift letounu a nehoda byla

pak nevyhnutelná.

Dříve než si to stačil s hrůzou uvědomit, ocitl se

uprostřed bouře, která se svým rozměrem i silou předčila

jakoukoli jinou. Mohutná masa kypících indigově

zbarvených mračen, jimiž projížděly ostré čepele blesků

se na něj přivalila prakticky přesně od východu. Ještě

dříve než jej masa pohltila, si uvědomil, že situace je

vážná, protože tlak vzduchu, který se nahromadil před

přesycenými mračny, se ve formě mohutného poryvu

zmocnil lehkého letounu a pohrával si se strojem, jakoby

to bylo peříčko. Motor letadla úpěnlivě zasténal.

58

Ginger rychle pohlédl dolů a doufal, že rozpozná

nějaký orientační bod na zemi. Žádný tam však nebyl. Co

však bylo horší, dostavilo se u něj nepříjemné tušení, že

tu krajinu, jež byla pod ním, nikdy neviděl. Byla

mnohem členitější než jakou viděl cestou tam. Potvrdilo

se ve chvíli, kdy zjistil, dříve než bouře všechno

neproniknutelně zahalila, že jeho drift směrem na západ

byl skoro tak rychlý, jako jeho pohyb vpřed. Neměl

nejmenší představu o tom, jak dlouho takto driftoval, ale

bylo mu jasné, že se musel ochýlit od kurzu o mnoho mil.

To jej velmi znepokojilo. A když si vzápětí k dovršení

všeho uvědomil, že před startem nedoplnil palivové

nádrže, jeho znepokojení dosáhlo úrovně strachu. Už

nyní jeho motor čerpal palivo z přídavné nádrže. Ani

fakt, že za normálních podmínek by bylo toto množství

paliva zcela dostatečné, jej nemohl sebeméně utěšit. Jeho

zrak nyní každou chvíli znepokojeně zaletěl na stále

klesající ručičku ukazující hladinu paliva.

Kompas vpředu se divoce rozkmital, takže ztratil

představu, jakým směrem letí. Předek letounu směřoval

na východ, či alespoň se Ginger domníval, že je to

východ, ale vzhledem k tomu, že neznal rychlost ani

směr bouře, což také klidně mohl být cyklon, nebyl si ani

v nejmenším jistý. Navíc brzy musel vynaložit veškeré

své úsilí, aby dokázal udržet stroj v rovnováze. Stále

znovu a znovu se mu knipl pokoušel vyškubnout z ruky,

když silný poryv větru zespodu udeřil na křídlo a hrozilo

nebezpečí převrácení letadla. Ginger měl dojem, jako by

se plavil po neviditelném moři vln, velkých jako hory.

Nebylo vidět nic jiného než chuchvalce tmavě šedé mlhy

ženoucí se okolo, takže mnohdy nedokázal určit polohu

letadla směrem k zemi. Hrom divoce burácel a pohltil i

59

hukot motoru. Vnitřek kabiny byl hrůzyplně osvětlován

šlehajícími blesky.

Lidé běžně soudí, že piloti letadel se vůbec ničeho

nebojí. Že prostě tyto věci berou jako součást své

každodenní práce, že s písní na rtech se pouštějí do bitvy

se všemi rozmary počasí, že mají veškeré vybavení pro

zvládání situací, kdy je jejich život ohrožen. Je pravda, že

moderní stroje jsou dobře vybaveny, ale zachovat si

ledově klidnou hlavu a použít tyto prostředky v situaci,

kdy se celý letoun divoce zmítá ve větru jako snítka

babího léta, není rozhodně tak jednoduché, jak by se

mohlo zdát při četbě patřičných učebnic a příruček. Ne,

pravda je taková, že v takových situacích, v jaké se nyní

nacházel Ginger, bývá převážná většina pilotů hluboce

otřesena a vroucně si přeje, aby už byla v bezpečí na

zemi.

Ginger byl zmrazený strachem a jistě by se k tomu

bez váhání přiznal. Měl k tomu také důvod, protože si byl

sám dobře vědom, že nyní bojuje o holý život. Nejen, že

měl nesmírné pochybnosti o výsledku tohoto boje, ale

navíc byl prakticky úplně bezmocný. Stal se hříčkou

obrovských sil tam venku a to, zda přežije nebo ne se

stalo převážně otázkou náhody. Jediné, co mohl dělat

bylo snažit se zachovat klid a pevně věřit, že vše dobře

dopadne. Bylo by to už tak dost zlé, kdyby měl dostatek

letového prostoru a paliva, ale v situaci, kdy měl obého

pramálo, byl křídově bledý strachem a vypětím. Věděl,

že musí být daleko na západ od svého plánovaného

kurzu, a právě v tom směru, jak jim nedávno vysvětloval

Biggles, ležely velké masívy hor. Každý zkušenější pilot

by mohl podotknout, že v oblacích, jež jej obklopovaly,

se mohla skrývat skaliska. Nedaleko odtud musí ležet

60

Mount Stanley, tyčící se do výšky bezmála sedmnácti set

stop. Při takto omezeném množství paliva nemohl ani

pomyslet, že by se dostal nad tuto výšku. Jeho výškoměr,

nastavený pro Kampalu, ukazoval sedm tisíc stop.

Myšlenka na Kampalu mu připomenula, že by se

měl pokusit dát Bigglesovi zprávu o tom, co se děje,

pokud by se podařilo spojení. To však bylo více než

nejisté vzhledem k jeho vzdálenosti od základny a navíc

elektrické poruchy, působené bouřkou, rušily přenos.

Zanedlouho nechal beznadějných pokusů o navázání

spojení. Veškeré signály, jež by na tuto vzdálenost byly

dost slabé, se ztrácely v hlasitém praskotu elektrických

výbojů.

Podle jeho odhadu uplynulo asi dvacet minut, i když

to mohlo být i méně, co se probíjel středem tak silné

tropické bouře, jakou nikdy v životě nezažil. Neviděl

naprosto nic kolem sebe s výjimkou rozvlněných šedých

chuchvalců páry, jež se jako o závod hnaly kolem skel

jeho kabiny. Čas od času déšť s krupobitím zasáhly

letadlo jako šlehnutí tisíce bičů, provázených zvukem, při

němž sebou poplašeně trhl. Divil se, že stroj snese takové

rány a stále ještě drží pohromadě.

Pak se velmi pomalu, jakoby neochotně začalo

rozednívat. Podle toho poznal, že je už z nejhoršího

venku a svitla mu jiskřička naděje. Stále se samozřejmě

ze všech sil snažil vrátit alespoň přibližně do svého

správného kurzu, i když věděl, že to znamená zamířit

někam daleko západně od jeho současné polohy. Upřeně

hleděl vpřed oknem, po němž stékaly proudy vody a

spatřil něco, co považoval za další kupovitý mrak, jenž se

na něj řítí. Měl neobvyklý trojhranný tvar a byl velmi

tmavý. Až v posledním okamžiku si uvědomil, že je na

61

mrak příliš hustý, že je to ve skutečnosti horský štít, do

něhož se řítí. Zbledl šokem a naklopil letoun na stranu.

Temná masa pod křídlem uhnula a zmizela jako

obrovský přízrak. Nyní už neměl o své poloze nejmenší

pochybnosti. Byl opravdu v horách. Zrak mu sjel na

ukazatel paliva. Ručička byla na nule. Každou chvíli se

může zastavit motor a bude muset dolů bez ohledu na to,

co tam bude. Veškerá naděje, že vyvázne z nebezpečí,

pohasla.

Okamžitě se rozhodl, že bude lépe si poslední kapky

paliva ponechat na chvíli, kdy bude hrozit bezprostředně

mimořádné nebezpečí. Ubral plyn, řídicí páku lehce

sklonil vpřed a začal klouzat. Krok, k němuž se odhodlal

byl poměrně riskantní, protože stále letěl „naslepo“ a

neměl nejmenší představu, jak daleko si může dovolit

klesnout, než narazí do země. Výškoměr zde byl

bezcenný. Stále ještě ukazoval výšku sedm tisíc stop, ale

to neplatilo v horách. Uvažoval, že může být takových

padesát stop nad zemí. Se zatajeným dechem a upřeným

zrakem letěl dál a modlil se, aby včas zahlédl překážku,

kdyby se naskytla v jeho linii letu, a stihl se jí vyhnout.

Dvakrát nejasně zahlédl po obou stranách klouzat dozadu

zlověstné stíny v mracích. Další se vynořil přímo před

ním a byl nucen znovu použít motor.

Snad

dvě

minuty

motor

běžel

obvyklým

pravidelným tempem. Pak začal vynechávat. Zastavil se,

pak zase na několik vteřin naskočil, opět se zakašlal a

pak se odmlčel. Ginger věděl, že naposledy. Vrtule se

zastavila. Pokračoval v letu vpřed, nic jiného mu ani

nezbývalo, a zlověstné ticho, jež nastalo, přerušovalo

pouze vzdálené hřmění. Zíral dolů do neproniknutelné

62

mlhy pod sebou dobu, která mu připadala jako celá

věčnost a čekal, až nastane konec.

Blížil se pomalu. Mlha jakoby se stala kompaktnější.

Byla hlubší, pevnější a sytější barvy. Pak se skrz ni

objevil neskutečný svět členitého povrchu, z něhož

vyrážely zakrnělé pokřivené stromy a velké stvoly

rostlin. Přitáhl k sobě knipl, jak nejvíce si troufal, než se

stroj začne propadat, a snesl se do porostu. V posledním

okamžiku vypnul zapalování a vyrovnal letadlo pro

nouzové přistání. Jakmile se letadlo začalo propadat dolů,

přitáhl kolena k bradě, aby je nesevřel spodek letounu,

pažemi si zakryl hlavu a čekal na nevyhnutelný náraz.

Stroj sebou trhl a začal se otřásat, jak se odtrhl podvozek.

Bezpečnostní pás mu svíral žaludek jako ocelová skruž.

Pak se za zvuků tříštění dřeva a trhání plátna auster

ponořil do křovisek a Ginger byl vržen proti

přístrojovému panelu. Letoun se naklonil přes předek a

pak pomalu dosedl zpět. Zavládlo ticho.

Šokovaný Ginger těžce lapal po dechu, vyškrábal se

ven z kabiny a nejistým krokem dovrávoral k vlhkému

mechu opodál a ztěžka na něj usedl. Seděl tam několik

minut a jen se třásl dosud v šoku ze svého zážitku. Nebyl

zraněn s výjimkou boule na čele v místech, kde narazil na

přístrojovou desku, hlavně jej však naplňoval ten úžasný

pocit štěstí, když si uvědomil, že vůbec žije. Nad ztrátou

stroje si v tu chvíli příliš hlavu nelámal. Všechno, co jej

zajímalo bylo, že se mu podařilo dostat se na zem v

jediném kuse. Prakticky celou jeho duši zaplavoval onen

opojný pocit vděčnosti, jenž zakusí každý pilot alespoň

jednou během své letecké kariéry, snad jen s výjimkou

mimořádných šťastlivců.

63

Po nedlouhé chvíli začal zase normálně uvažovat a

jako první věc se pokusil určit svoji polohu. Nezjistil nic,

co by jej obzvlášť povzbudilo.

Dohlédnout

nemohl

daleko,

viditelnost

byla

omezena a ne více než sto yardů, ale měl dojem, že se

nachází na zvlněné planině. Na jednom konci se prudce

svažovala někam do hustého kotle mlhy. Na zbývajících

třech stranách se povrch ostře zvedal a ztrácel se někde

ve výši. Měl jen velice přibližnou představu, kde může

být vzhledem ke své základně. Jediné, co věděl s

naprostou jistotou bylo, že musí být značně na západ od

ní. Když naposledy kontroloval výškoměr, ukazoval mezi

šesti a sedmi tisíci stopami, proto předpokládal, že se

nachází někde v horách v přibližně této výšce. Keřovitý

porost i ostatní zeleň mu nebyly nijak povědomé. Měl za

to, že jsou to běžné rostliny, vyskytující se v Africe ve

větších nadmořských výškách.

Prudký déšť byl vystřídán pošmourným mrholením.

Pomalu se stmívalo. Uvědomil si, že nemá nejmenší

smysl ještě více moknout a zároveň v tuto chvíli nemůže

nic udělat, a vrátil se zpět do kabiny, která dosud držela

jakž takž pohromadě, aby si všechno promyslel alespoň v

náznaku pohodlí. Jedna věc byla nad slunce jasná. Tento

letoun už nikdy nepoletí. Stejně tak nebude možné, aby

kdekoli blízko přistál jiný stroj, a to v případě, že by jej

Biggles objevil, což ale rozhodně nebylo jisté. Pokud se

tedy má kdy vrátit domů, vypadalo to, že bude muset jít

pěšky – což byla vyhlídka, jež jej sice nenadchla, ale na

druhou stranu se jí příliš neděsil.

První věcí, jež bylo třeba udělat, bylo dát ostatním

vědět, kde se nachází a co se přihodilo, pokud to ovšem

bude možné. To byla skutečně velká otázka. Nezdálo se

64

sice, že by bylo rádio nějak vážně poškozeno, ale

vzdálenost byla příliš velká a nebyl si jistý, jak bude

přístroj fungovat na zemi. Naproti tomu však byl ve

slušné výšce, což by mělo spojení napomoci. Signály

však budou každopádně slabé, uvažoval, což by tak

nevadilo, kdyby se mu podařilo vůbec navázat spojení.

Biggles už touto dobou zaručeně ví, že Ginger musí

být někde na zemi, i když nebude moci až do rána nic

podniknout.

Sáhl po vysílačce a pustil se do práce. Vysílal svůj

volací znak, ale jedinou odpovědí mu bylo pouhé

praskání atmosférických poruch, zřejmě působených

nedalekou bouří s elektrickými výboji. Záhy této činnosti

nechal, protože nechtěl riskovat oslabení baterií, které

bez motoru nebude schopen dobít. Bude lépe počkat,

dokud se atmosféra nevyčistí.

Uvelebil se co nejpohodlněji, jak to jen stísněný

prostor kabiny umožňoval a čekal. Bouře už byla pryč a

její dunění bylo slyšet už jen z dálky. Zlepšila se

viditelnost. Vyšel měsíc a odhalil velkolepou, i když

poněkud hrůzu nahánějící, horskou scenérii. Gingerovi

běželo hlavou, že je to jako z jiného světa. To byla jeho

poslední úvaha. Vyčerpaně se propadl do spánku.

65

Kapitola 6

DŮLEŽITÝ OBJEV

Ginger se vzbudil, až když nachový úsvit na

východní obloze ohlásil příchod nového dne, a zjistil, že

je celý ztuhlý zimou. Proto se několik minut rozcvičoval,

aby vrátil život do svých necitlivých končetin a pak

znovu zapnul vysílačku. Velmi se mu ulevilo, když

zanedlouho zachytil hlas, v němž, ačkoli byl velice slabý,

rozeznal Algyho. Algy mu řekl, aby zůstal na příjmu, než

dojde pro Bigglese.

Když Biggles přišel k přístroji, Ginger mu s ohledem

na slábnoucí baterie sdělil co nejrychleji a nejstručněji,

co se stalo. Nemohl mu samozřejmě udat přesnou pozici,

kde se nachází, ale sdělil svoji přibližnou výšku, jež

mohla sloužit jako vodítko. Uvedl také čas, kdy

odstartoval z Latongy. Toto společně se směrem a

rychlostí bouře, kterou Biggles viděl, byla další stopa.

Sdělil Bigglesovi, že přistání nepřichází v úvahu. Auster

je odepsaný. On sám je nezraněn a je připraven vyrazit na

cestu domů nebo alespoň k nejbližšímu místu, kde jej

budou moci vyzvednout.

Biggles mu řekl, aby zůstal tam kde je, dokud jej

nenajde a neshodí mu nějaké zásoby. Předpokládal, že

pokud bude sledovat výškovou hladinu sedmi tisíc stop,

tak by to nemělo být obtížné. Hned vyrazí v proctoru.

Pokud Ginger uslyší zvuk motoru, ať zapálí hodně

dýmající oheň, a tak upozorní na místo, kde se nalézá. To

bylo vše.

66

Ginger se cítil mnohem lépe a vylezl ven, aby se

rozehřál přívětivými paprsky vycházejícího slunce.

Zároveň chtěl prozkoumat okolí za plného denního

osvětlení. Vypadalo to, že bude pěkný den.

Jakmile slunce rozpustilo poslední cáry ranní mlhy,

odhalilo se před ním úžasné panorama. Neměl však tu

pravou náladu na obdiv. Předpokládal, že se nachází na

širokém úbočí hory, jež se zvedala za ním a pokračovala

až k zasněženému vrcholku. Směrem na východ země

ostře spadala k hranici lesa asi o tisíc stop níže, kde už

mnohem pozvolněji kosodřeviny přecházely v zelený

deštný prales, jež se táhl až do míst, kde přecházel v

hnědou rovinu, tak typickou pro střední Afriku. Na úpatí

posledního vrcholku pohoří jej zaujal nápadný jasně

zelený pruh, táhnoucí se kolem jako obruba na sukni.

Ginger se nezdržoval přemítáním, co by to mohlo být.

Daleko na sever se slunce třpytilo na velké vodní ploše.

Ostatní bylo už natolik vzdáleno, že nebyl schopen

rozeznat žádné podrobnosti. Nikde nebyla nejmenší

známka života, blízko ani daleko, ani jediný pták nebyl v

dohledu. Napadlo jej, že by mohl být docela dobře první

lidskou bytostí, která na tomto místě stanula.

Než dokončil obhlídku, ohlásil se hlad, a proto se

zakousl do tabulky čokolády ze svých železných zásob.

Vtom zaslechl zvuk, na který čekal, vrčení letadla, dosud

vzdáleného. Okamžitě začal rozdělávat oheň, aby kouřem

dal signál, kde se nachází. To nebylo rozhodně snadné,

protože vše kolem bylo skrznaskrz promočené. Avšak s

pomocí několika nepoužitých stránek z palubního deníku

a několik cárů látky namočených v oleji se mu podařilo

vyslat sloupec kouře do nehybného vzduchu.

67

Hukot proctoru se přiblížil, pak zeslábl a zase se

objevil. Trvalo ještě chvíli, nežjej spatřil. Vynořil se za

horským svahem o něco výše, než byl Ginger. Takřka

ihned se obrátil správným směrem, to pilot zřejmě spatřil

kouř. Ginger stál tak, aby byl vidět, a mával. Proctor nad

ním dvakrát v nízké výšce zakroužil. Pak trochu vzlétl

nahoru a v přímém letu se spustil prudce dolů. Objevil se

poměrně objemný balíček připevněný k něčemu, co bylo

očividně podomácku vyrobeným padáčkem. Ranec

dopadl na zem nedaleko od havarovaného austeru.

Ginger jej otevřel a našel tam v nepromokavém papíře

zabalenou různorodou směsici zásob a vybavení, jež by

mu mohlo být užitečné. Mezi jinými věcmi tu byly

konzervy s džemem, maso, suchary a kondenzované

mléko, vše uložené v batohu. Byla tu puška, náboje,

kapesní kompas, sekyrka, lékárnička a repelent proti

moskytům. Našel tam i vzkaz od Bigglese.

Posadil se a dal se do čtení. Vzkaz byl, jak očekával,

stručný a výstižný. Měl vyrazit na cestu dolů po úbočí

hory a stále se držet na východ.

Pokud se mu nepodaří projít lesem dříve, než padne

tma, má zapálit oheň, aby ukázal, kam až se dostal.

Pokud nenajdou oheň, bude to znamenat, že jej potkala

nehoda. Nebude možné, aby jej viděli, pokud bude v lese,

ale kouř bude stoupat nad stromy. Když dorazí do

otevřené krajiny, kde bude možné přistát, proctor jej

vyzvedne.

Ginger zamával na důkaz, že rozumí, načež se

proctor

obrátil

zpět

a

zamířil

na

jihovýchod,

pravděpodobně do Kampaly. Ginger věděl, že víc

nemůže udělat a nemělo smysl se dále pohybovat s

letadlem v této nebezpečné krajině.

68

Pořádně se najedl a vyrazil na dlouhou cestu, kurs

stanovil zhruba ve směru, kudy odletěl proctor. S

batohem na zádech a puškou zavěšenou na rameni zahájil

dlouhý traverz k hranici lesa. Cestu vybíral uvážlivě,

protože si uvědomoval, že i malá nehoda by mohla mít

velmi závažné důsledky. Chůze byla vcelku snadná bez

větších překážek. Předpokládal, že namáhavý úsek začne

až dosáhne úrovně pralesa. A skutečně. Měl už z

dřívějška určité zkušenosti s tropickými deštnými lesy, a

proto jej nepřekvapilo, když se ocitnul uprostřed

propletené změti vegetace, která se na první pohled jevila

jako zcela neproniknutelná. Možná právě jen očividná

neproveditelnost tohoto úkolu jej zachránila, protože

když kráčel podél okraje lesa a hledal nějaký průsek,

uvažoval přitom, že by mohl narazit kupříkladu na úsek

po sesuvu půdy, narazil na stezku vyšlapanou zvěří.

Podle rozrytých stop v rozbředlém bahně se stezka zdála

být pravidelně používanou. Na chvíli se zarazil, protože

bylo jasné, že je poněkud riskantní na ni vstupovat,

zejména pro případ setkání, kdy by on ani zvíře nebyli

schopni uhnout z cesty. Uvědomoval si však, že ta stezka

mu může uspořit mnoho hodin času a nepopsatelnou

lopotu, proto mu ten risk stál za to. Z bezpečnostních

důvodů nabil svoji pušku a se zajištěnou zbraní se ponořil

do tmavého labyrintu, jež se před ním otevřel.

Urazil slušný kus cesty, i když byl pochod blátem

unavující, nohy mu často klouzaly. Také mouchy byly

nepříjemné, a to přestože si tvář pomazal značným

množstvím repelentu. Atmosféra postupně ztěžkla a bylo

možné dýchat jen s obtížemi. Občas musel přejít úsek,

kde byla vegetace zcela udusána zvířaty, jež tuto stezku

používala. K takovým místům se přibližoval obzvlášť

69

opatrně a často se zastavil a poslouchal. Když nic neviděl

ani nezaslechl, chvatně vykročil a snažil se mít to místo

za sebou co nejrychleji. Začínalo to vypadat, že je

nakonec v celém pralese docela sám.

Bylo právě kolem poledního, když se na vlastní kůži

přesvědčil, že tomu tak není. Odhadoval, že může být tak

ve třetině svého sestupu, když přišel k tajemně

vyhlížejícímu jezírku, kde hodlal utišit žízeň. Poohlížel

se kolem, kde by našel kousek suché země, kam by se

mohl posadit a připravit si rychlé jídlo. Nalevo a trochu

do kopce objevil úzkou paseku končící skalní stěnou.

Byla bohatě obrostlá popínavými rostlinami a býlím, ale

zamířil až k ní v naději, že tam bude méně much, než

bývá pod stromy. Našel si velký balvan, který spadl

seshora a právě se chystal, že se na něj posadí a pustí se

do vybalování ruksaku, když koutkem oka zahlédl nějaký

pohyb. Tam v divokém porostu, vzdáleném asi padesát

yardů, se zvedlo zvíře, jež až dosud spatřil jen v zajetí.

Byla to gorila. Zvíře bylo předtím sehnuté, ale nyní, když

stálo vzpřímené, jej bylo vidět zcela zřetelně. V obrovské

pěsti zvíře svíralo kořen, který připomínal celer. Gorila z

něj trochu ukousla a začala žvýkat.

Ginger nebyl nijak zvlášť vyděšen, protože mu bylo

vždy jasné, že tato zvířata nebývají agresivní a neútočí

bez toho, že by je někdo vydráždil. Pomalu začal

ustupovat, aby se vyhnul sporu o to, komu že z nich patří

toto místo. Zřejmě právě v tomto učinil chybu, protože i

tak nenápadného pohybu si gorila okamžitě všimla.

Přestala přežvykovat a hleděla na něj s otevřenou tlamou.

To však netrvalo dlouho. Zřejmě jí Ginger nebyl už od

pohledu sympatický, vydala proto rozzuřený křik, mrštila

kořenem někam na bok a zaútočila.

70

Ginger si byl vědom, že útěkem se spasit nemůže,

upustil proto na zem vše kromě pušky. Ve chvíli, kdy

odjistil závěr pušky, už jej zvíře téměř dosáhlo. V

horečném spěchu vystřelil naslepo, bylo mu jasné dříve

než stiskl spoušť, že netrefí cíl. Střela minula. Ale

záblesk a hluk výstřelu spolu s jeho vlastním křikem byly

ještě mnohem účinnější, protože velká opice se odvrátila

a vnořila se do pralesa, kdežto Ginger zatím horečně

znovu nabíjel pušku. Gorila se už pak nevrátila. Nějakou

dobu tam zůstal Ginger stát otřesen zážitkem a

poslouchal slábnoucí zvuky, jež zvíře působilo při útěku.

Rukou, která se ještě trochu střásla, si přejel špinavým

kapesníkem po zpoceném obličeji a pak se ve svých

stopách vrátil na stezku. V této oblasti se mu nelíbilo,

proto pokračoval chvíli v pochodu, až našel povalený

strom. Tam se usadil k obědu a uvažoval přitom, zda mu

hrozilo skutečné nebezpečí ze strany zvířete. Každopádně

pevně doufal, že se blízko další nenacházejí. Neměl

nejmenší chuť se sám přesvědčit, nakolik byly jeho

obavy oprávněné.

Poobědval lehce – jen několik sucharů potřených

džemem. Byl celý netrpělivý a chtěl se stůj co stůj dostat

ven z lesa. Doufal, že se mu to do setmění podaří, ale měl

o tom jisté pochybnosti.

Ve čtyři hodiny odpoledne byl v místech, o nichž si

byl jistý, že patří k dolním svahům hory. Nemohl se však

o tom nijak přesvědčit, protože stromy, jež jej

obklopovaly ze všech stran, znemožňovaly dostatečný

rozhled. Ale charakter lesnatého porostu se postupně

měnil, i když velmi pomalu. Začaly se objevovat palmy a

kapradiny. Byly tu i malé říčky a potoky, které bylo třeba

přebrodit. Původní stezku několikrát křížily jiné a čerstvé

71

stopy, které tu všude byly, a které jej varovaly, aby se

měl na pozoru. Poznal místa, kde se pásli sloni před

nanejvýš několika hodinami, podle čerstvě otrhaných

větviček z mladých stromků. Avšak kráčel stále dál podle

kompasu a snažil se neodchylovat od přímého směru

pokud to krajina alespoň trochu dovolovala. Stromy

začaly řídnout.

Když dorazil na otevřenou planinu, umožňující

konečně dobrý rozhled, zastavil se. Už nějakou dobu

zvažoval, jak velký úsek mu ještě zbývá projít a jaké

bude mít k pochodu podmínky v krajině na úpatí. To, co

spatřil jej nikterak nepotěšilo. Bylo pravdou, že les se stal

během poslední míle vzdušnější a bylo poměrně snadné

procházet mezi stromy, ale za ním se rozkládal onen

ostře zelený pás, kterého si už nahoře všimnul. Nyní

viděl, že je to široká bažina porostlá bambusem, do níž

nepochybně stéká voda shora. Zdali tam byla půda pevná

nebo to byl opravdový močál, neměl nejmenší ponětí a

neznal ani způsob, jak to zjistit. Jediné co věděl bylo, že

bambus lemuje celé východní úpatí hory, což bylo

mnoho mil, takže možnost obejít jej nepřicházela v

úvahu. Za bažinou viděl okraj porostu obří trávy, ale tím

se neznepokojoval.

Slunce už bylo nízko a Ginger si se smutkem

uvědomil, že už neexistuje žádná naděje, že by se dostal

toho večera do otevřené krajiny. Uvědomoval si, že

pokud nepovedou přes bambus stezky zvěře, nemusí se

přes něj dostat ani zítra. Byl celý polepený blátem a

velmi unavený, těšil se proto nesmírně na odpočinek. Za

těchto okolností se ale rozhodl dojít alespoň k místu, kde

začínal bambusový pás, aby se přesvědčil, že je

průchodný. Jednu chvíli, už před jistou dobou, měl

72

dojem, že zaslechl letadlo, ale byl tehdy vedle hlučného

potoka, v jehož zurčení se ztratily všechny vzdálenější

zvuky. Každopádně by ale nedokázal rozdělat oheň,

protože všechno v lese bylo promáčené vodou. V

otevřenější krajině, jež ležela před ním, očekával, že

najde nějaké suché chrastí, a proto tam bude moci oheň

snadno rozdělat. Unaveným krokem kráčel dál.

Nyní byl v krajině, kde se typicky vyskytují lvi,

žádného však nespatřil. Jediná zvířata, které viděl, byla

nosorožec a antilopy. Byla dost vzdálená a odběhla, když

se přiblížil. Stejně je příjemné být venku z toho ponurého

lesa, uvažoval, když s námahou sestupoval z posledních

kopců k pásu bambusu. Když se přiblížil, povšiml si

místa, které mohlo vhodně posloužit jako tábořiště. Složil

tam svůj náklad a vyrazil k poslední překážce. Ukázalo

se, že překonat ji bude ještě těžší, než předpokládal. Půda

byla sice celkem pevná, ale sukovité stonky bambusu

rostly těsně od sebe, takže bylo jasné, že pokusí-li se

Ginger dostat skrz, bude to dlouhá a únavná práce.

Rozhodl se, že by bylo nerozumné riskovat, aby jej v

takové džungli zaskočila noc. Úkol to bude beztak dost

obtížný i za denního světla. Hledal stopy zvěře, ale žádné

nenašel, přestože si byl zcela jistý, že zde musejí být.

Litoval, že tomu dříve nevěnoval větší pozornost, jenže

tehdy ještě vůbec netušil, o jakou překážku se jedná.

Znovu se na ni podíval. Stonky rostlin nebyly nijak silné,

asi kolem jednoho palce v průměru, ale rostly hustě vedle

sebe a byly dobrých dvacet stop vysoké. Nikde nebyla

ani škvírka.

Pokoušel se zjistit, nakolik snadno bude možné je

roztrhnout tak, aby mezi nimi prošel, když tu se z bažiny,

dost blízko, ozval zvuk ze zvířecího hrdla a Ginger se

73

okamžitě zarazil. Měl za to, že to bylo zařičení buvola a

první věc, jež jej napadla, bylo, že pokud jsou tu zvířata,

pak tady musejí být i stezky. Pomyšlení, že by vpadl do

teritoria

okupovaného

buvolem,

což

je

snad

nejnebezpečnější zvíře Afriky, nebylo nijak příjemné, ale

bude se muset na tuto eventualitu připravit. Odhadoval,

že ještě stále zbývá takových dvacet minut do setmění,

tak vzal pušku a začal si prodírat cestu do bažiny, aby se

přesvědčil, zda jsou v ní nějaké stezky používané zvěří.

Kdyby se mu podařilo je najít, hodně by mu to ulehčilo

další postup. Nemusel se obávat, že nenajde cestu zpět,

protože za sebou nechával viditelnou stopu z

přelámaných stvolů.

Byl to podivný svět, v němž se náhle ocitl, svět

skládající se výhradně z bambusu. Štíhlé stonky a dlouhé

zelené listy jej obklopily ze všech stran a nad jeho hlavou

vytvořily klenbu. Ale na to všechno záhy zcela přestal

myslet, protože výsledek pátrání předčil veškerá jeho

očekávání. Bez jakéhokoli varování vpadl náhle do

skutečné jeskyně v husté vegetaci. Přinejmenším mu to

jako jeskyně připadalo, nebo jako tunel, protože ačkoli

byl volný prostor místy až třicet stop široký, stonky

rostlin na obou stranách byly vanou svých košatých

korun ohnuty tak, že se uprostřed překrývaly a tvořily tak

chodbu s obloukovitou klenbou.

Ginger užasle zíral na tuto fantastickou dálnici.

Nedokázal to pochopit. Takovou stezku by dokázalo

vytvořit jedině neskutečně obrovské stádo buvolů a

přitom byl přesvědčen, že ona obrovská stáda, jež se

kdysi proháněla po Africe, už dávno neexistují. Žádný

buvol nebyl vidět, ale museli tam před nedávnem být,

protože se všude povalovaly kusy čerstvého trusu. Ve

74

vzduchu byl ještě zvířecí pach a, ovšem, zaslechl jednoho

zabučet, takže nemohou být daleko.

Dosud tam stál a rozhlížel se, když tu jej zaujal

předmět světlé barvy, který ležel blízko vedle cesty.

Obezřetně šel blíž, aby se přesvědčil, o co jde. Jak zjistil,

byla to zvířecí kůže, kůže čerstvě zabitého telete. Krev na

ní byla ještě červená. Kopyta byla odřená jako po těžkém

pochodu. Ale tyto detaily zanikly ve světle významnější

skutečnosti, díky níž Ginger poprvé začal tušit pravdu.

Ta kůže byla hnědo bílá. Nebyla to kůže buvola. Tuto

nosila mladá kráva, chovaná v domácnosti. Maso někdo

snědl a kůži odhodil. Vysvětlení bylo tak prosté, že na

Gingera zapůsobilo jako úder blesku. Uvědomil si, že je

v údolí West Rift Valley, které se táhlo od úpatí hor.

Pochopil, proč na zemi neleží žádné zdupané stvoly

bambusu. Poklekl a jeho předpoklad se potvrdil. Bambus

byl odřezán. Odřezán zcela těsně u země. Všechno tohle

bylo umělé, vytvořené lidskou rukou. A tím člověkem,

který měl vytvoření tohoto všeho na svědomí, Ginger byl

přesvědčen bez nejmenšího stínu pochybnosti, byl Černý

Slon. Toto byla cesta, kudy přicházel. Toto je ona tajná

stezka, po níž žene svůj nakradený dobytek, skrytý ze

všech stran a navíc i seshora. Není divu, že dokázal

zmizet, kdy se mu zachtělo!

Ginger pohlédl na svůj kompas. Cesta směřovala

téměř přesně severojižním směrem jako údolí, jak také

jinak. Podle otisků kopyt bylo možno usuzovat, že tudy

nedávno prošlo stádo dobytka směrem na sever. Biggles

měl tedy pravdu. Dobytek, pokud ne i nájezdníci,

směřoval na sever. Musí existovat dvě skupiny, uvažoval

Ginger. Banda zlodějů a vrahů vedená osobně Černým

Slonem a skupiny mužů, jež mají na starost dobytek.

75

Po tomto významném objevu zahnal Ginger

veškerou únavu a pospíchal na místo, kde na cestu

narazil, a rychle opustil tajnou stezku. Věděl, jaký

následek by mělo, kdyby jej objevili, a chvátal na místo,

kde zamýšlel přenocovat. Zde ještě lehce zadýchaný

začal v klidu promýšlet tuto novinu, na níž náhodou

narazil. Nyní si více než kdykoli předtím přál spojit se s

Bigglesem, ale neviděl způsob, jak toho dosáhnout. Ach

Bigglesi! Světlo rychle pohasínalo, ale ještě zbývalo něco

času, aby se Ginger mohl zajít porozhlédnout po okolí a

určit tak, jak daleko se dostal.

Téměř si neuvědomil, že slyší zvuk blížícího se

letadla. Ocitl se nyní na rozpacích. Neodvažoval se

zapálit oheň, protože se obával, že kouře by si všimli

Cetezuluovi lidé, z nichž někteří, jak si byl jistý, nejsou

daleko.

Navíc,

pokud

by

zapálil

oheň,

bylo

pravděpodobné, že by Biggles začal kroužit v nízké

výšce, aby se na Gingera podíval. To by opět sotva

nevzbudilo zvědavost v Cetezuluově gangu. Na druhé

straně, pokud nezapálí oheň, Biggles bude, tak jak sám

řekl, předpokládat, že jej potkalo nějaké neštěstí. V tom

případě určitě zanedlouho vyrazí po zemi, aby jej našel,

což může mít rovněž katastrofální následky.

Nakonec Ginger neudělal nic. Slyšel stroj, jak se

přibližuje, dokonce jej i spatřil – ve značné výšce, ale

nedal mu žádný signál. Rozhodl se neriskovat. Nevěděl,

co podnikne ráno, ale přinejmenším bude mít čas si vše

pořádně promyslet. Letoun nějakou dobu kroužil a

postupně se stále více vzdaloval. Pak jeho zvuk zeslábl a

zmizel.

Rozhostila se hluboká noc. Kdesi daleko odtud

zařval lev. Nějakou dobu zůstal Ginger sedět s puškou na

76

kolenou a poslouchal, zda neuslyší nějaký pohyb na tajné

cestě. Kdyby se tam pohyboval dobytek nebo lidé,

uslyšel by je, uvažoval. Nyní na tom mnoho záviselo.

Avšak žádný zvuk se neobjevil. Nakonec s obtížemi

nasbíral trochu suchého chrastí, aby mohl rychle zapálit

oheň v případě, že by se zde nenadále ocitnul nezvaný

noční návštěvník. Pokud se nějaký dostavil, Ginger jej

nespatřil. Snědl několik sucharů, aniž by věnoval

jakoukoli pozornost jejich chuti a byl stále ve střehu. Noc

se pomalu vlekla. Z cesty vedoucí bambusovým

porostem se stále nic neozývalo. Muži se mohou

pohybovat tiše, uvažoval, ale dobytek ne. Nakonec

dospěl k názoru, že kus, který předtím zaslechl zabučet,

patřil do stáda, které už prošlo. Nakonec se odvážil

rozdělat malý ohýnek, ponejvíce aby měl alespoň iluzi

společníka než pro cokoli jiného. Po chvíli usnul.

77

Kapitola 7

RUŠNÉ RÁNO

S úsvitem už byl Ginger opět na nohou, unavený po

neklidné noci, ale plný chuti vyrazit dál. Udělal si

rychlou snídani a prázdné plechovky ponořil do blízkého

potoka. Zde se také napil a zběžně otřel vlhkým

kapesníkem. Cítil se pak o trochu lépe, sbalil si věci na

cestu a pak se postavil, aby mohl vyslat signál

Bigglesovi, o kterém si byl jistý, že ještě alespoň jednou

přiletí, než začne podnikat další kroky k Gingerově

nalezení.

Protože se od bambusové stezky stále neozval jediný

zvuk, rozhodl se, že nyní už dýmivý oheň zapálí, jakmile

uslyší zvuk letounu. Kdyby ten signál nevyslal, Biggles,

jak dobře věděl, by jej záhy začal hledat po zemi. Ginger

měl rozhodně mnoho důvodů, proč tomu zabránit, hrozilo

totiž, že by se všichni mohli dostat do vážných potíží.

Přešel na nejotevřenější místo, jaké tu našel, a navršil zde

malou hromadu suché trávy a chrastí. Pak se posadil a

začal sledovat oblohu. Biggles si jistě uvědomí,

uvažoval, že jej zdržuje právě ta bambusová bažina.

Nemohl mít ale ani tušení o tajné stezce, i kdyby nad ní

přelétal jakkoli nízko.

Nemusel čekat dlouho. Slunce se sotva vyhouplo

nad horizont, když zaslechl zvuk stroje a poznal v něm

hluboké hrdelní bručení mosquita. Přiložil zápalku k

hranici, kterou připravil, a s uspokojením pozoroval

tenký sloupec kouře, který se vinul vzhůru v nehybném

vzduchu. Pilot jej záhy zpozoroval a stroj přiletěl k místu,

78

kde byl Ginger a nakloněný na křídle začal kroužit.

Ginger se postavil a mosquito dál kroužil a nakonec

vyhodil plechovku od tabáku, která se svistotem dopadla

na zem. Zvedl ji a otevřel, vyndal z ní dopis. Bylo mu

jasné, že tam musí být. Psalo se v něm: „Přesuň se o tři

míle na jih. Bažina se tam zužuje. Počkáme na tebe na

druhé straně. B.“

Ginger znovu zamával na důkaz, že rozuměl,

nohama udusal oheň, sebral si ze země své věci a záhy už

vykračoval dál. Měl pocit, že konečně se průběh

posledních věcí začíná jevit veseleji. Letadlo ztichlo

kdesi v dálce, pravděpodobně, aby přistálo na protější

straně úzké části bažiny a zde čekalo na jeho příchod.

Jak pochodoval, napadla jej myšlenka, že pokud by

se třeba jen náhodou někde blízko potloukali Cetezuluovi

lidé, nemohli by si nevšimnout letadla a jeho podivného

chování. Jistě by jej sledovali, a při sledování stroje si

všimnou kouře. V tom případě, pokud by si dali dvě a

dvě dohromady, sotva by neuhodli správné vysvětlení. A

kdyby k tomu došlo, vyrazili by to všechno prozkoumat.

Proto nejen že sledoval bedlivým zrakem okraj bažiny,

ale jeho kroky směřovaly šikmo směrem od ní k hustému

porostu, kde by se mohl dobře skrýt, kdyby to bylo

zapotřebí.

Udělal rozhodně dobře, protože nestačil ještě ujít

příliš daleko, když se vyplnilo to, čeho se obával. Dva

domorodci nesoucí kopí se náhle vynořili z bambusové

džungle a rozhlíželi se okolo sebe takovým způsobem, že

na první pohled nebylo pochyb o tom, že jejich úmysly

nejsou přátelské. Stále se drželi blízko bažiny a hluboce

skloněni se začali přibližovat k místu, odkud předtím

stoupal kouř. Ginger se pochopitelně vrhl na zem ve

79

chvíli, kdy se objevili. Opatrně vyhlížel mezi stonky

trávy a bedlivě pozoroval jejich počínání. Byl poděšen.

Takže banditi jsou přece jen tady, uvažoval plný obav.

Tím, že se držel Bigglesových instrukcí, na sebe přivedl

jejich pozornost, a to mohlo být nebezpečné.

Oba domorodci začali k jeho znepokojení slídit

kolem, jako by hledali stopy. Potom, když obešli několik

keřů, spatřili ohniště, které ještě doutnalo, přestože

Ginger oheň zadupal. Přikrčeni s kopími připravenými k

okamžitému použití se k němu přibližovali. Co se stalo

potom, to Ginger nevěděl, protože mu ve výhledu bránily

stromy. Využil toho, že jej stromy kryjí a uprchl z místa,

kde začínala být pro něj horká půda. Pohyboval se

svižně, ale opatrně, aby nezanechal po sobě stopu.

Urychleně směřoval do nejbližšího úkrytu a zde pak

postupoval ke svému cíli, přičemž stále bedlivě sledoval

bambusový porost.

Při chůzi měl nervy stále napjaté a pronásledoval jej

nepříjemný pocit. Nic sice neviděl ani neslyšel, ale

nemohl se stále zbavit nepříjemného pocitu, že není sám,

že se něco každou chvíli musí stát, následkem toho měl

nervy napjaté jako struny. Často se zastavil a opatrně

nahlížel vpřed, bedlivě naslouchal a ohlížel se za sebe.

Obzvláště se obával, že domorodci, které viděl, mohou

být natolik zkušení stopaři, aby jej dokázali sledovat,

přestože kladl nohy na zem s největší opatrností.

Nesmírně chtěl vědět, kde ti muži jsou a co dělají. Skoro

si už přál, aby je uviděl. Nebezpečí, které můžete vidět

bývá méně hrozivé než něco, čeho se bojíte, ale co

zůstává vašim zrakům skryto. Přesto všechno však

postupoval a za dobu o něco delší než je jedna hodina

urazil podle svého odhadu asi tři míle, přičemž jej

80

nepotkaly žádné vážnější komplikace. Jen při setkání s

prasetem bradavičnatým se Ginger velice vyděsil.

Odhadoval, že nyní by měl být v úrovni místa, o

kterém se zmiňoval Biggles. Neměl se však jak o tom

přesvědčit. Bambusový porost byl příliš vysoký a on byl

od něj příliš blízko, než aby mohl vidět přes něj. Jediné,

co viděl, byl okraj zeleného bambusového pásu. Chvíli

zvažoval možnost vyšplhat se kus do svahu kopce za

sebou a ověřit si odtamtud svoji pozici, ale brzy tuto

myšlenku zavrhnul, protože by zabrala příliš času.

Nechtěl nechat Bigglese čekat déle, než bylo absolutně

nezbytné. Druhou možností bylo vyšplhat se na strom,

ačkoli si nebyl jistý, zda tím získá dostatečnou výšku.

Nakonec se rozhodl, že vyzkouší tu druhou z

možností, která beztak nezabere mnoho času. Zvolil si

strom, u jeho paty složil své věci a začal šplhat vzhůru.

Když byl nahoře v koruně, jediný pohled mu pověděl

vše, co potřeboval. Byl skutečně na správném místě.

Bambusová bažina měřila napříč sotva tři sta yardů a na

jejím protějším okraji přecházela do porostu hnědé obří

trávy. Ale to nebylo vše, co spatřil. Tam ve volné krajině

na malé vyvýšenině za obří travou seděl Bertie, očividně

očekávající, kdy se Ginger objeví.

Ginger nadšením skoro zahalekal, ale při vzpomínce

na oba domorodce se zarazil. Ve světle událostí, jež

následovaly, to bylo veliké štěstí.

Ve spěchu sešplhal ze stromu, posbíral svou výstroj

a plný radosti vyrazil na poslední úsek své cesty,

přesvědčen, že jeho potíže jsou u konce. Nevěděl, zdali

se tajná stezka táhne i touto úzkou částí bažiny, avšak byl

si vědom, že je to pravděpodobné. Ale nyní, když byl

81

obrazně řečeno na dosah domova, o celé věci přestal

reálně uvažovat.

S ohledem na to, co se pak přihodilo, si musel

přiznat, že to neměl dělat. Přiznal, že měl jednat na

základě logického předpokladu, že ti dva domorodci,

které spatřil, nebyli sami. Podle toho, jak záludně se

kradli, bylo téměř jisté, že jde o členy gangu Černého

Slona a v tom případě nebylo pravděpodobné, že by se

příliš vzdálili od hlavní skupiny. Avšak v tuto chvíli

natolik spěchal, aby se dostal zpět k Bigglesovi, a

nevěnoval tomuto všemu jedinou myšlenku. Místo toho

se ponořil do změti vegetace pevně rozhodnut ji nechat

za sebou v co nejkratším čase.

Postup nebyl snadný, jak zjistil. Půda zde byla

měkčí než očekával. V jednom místě, které bylo nejníže

položenou částí bažiny, se až po kolena zabořil do

řídkého bahna, následkem čehož začal být netrpělivý a

rozzlobený. Ale nakonec se začala půda trochu zvedat,

takže voda byla alespoň částečně odváděna a mohl nyní

kráčet po pevnějším podkladu. Zastavil se, aby si otřel s

tváře strůčky potu předtím, než překoná poslední úsek.

Právě se chystal vyrazit, když se odněkud před ním

ozval zvuk, jež jej přiměl okamžitě strnout v šoku,

protože zde by jej nikdy nečekal. Byl to lidský hlas,

připomínající chraptivý šepot. Chvíli si nebyl jistý, zda

slyšel dobře. Zůstal stát bez náznaku pohybu se srdcem

divoce bušícím a naslouchal, zda se ten zvuk neobjeví

znovu. Žádný nepřišel, ale Ginger měl dojem, že rozeznal

šustot, jakoby se něco nebo někdo prodíral porostem.

Nyní nevěděl, co si má počnout. Neměl vůbec chuť se

vracet zpátky. Jenže, kvůli tomuto, neměl ani mnoho

chuti pokračovat vpřed. Nemohl zůstat na tom místě, kde

82

stál, a proto se rozhodl, že jediný způsob je přesvědčit se,

co je před ním, pokud by se to ovšem neukázalo jako

příliš riskantní. Proto velice pomalu a s mimořádným

úsilím, aby nezpůsobil jediný zvuk, pokračoval vpřed.

Opatrně přitom rukama rozhrnoval bambusové stvoly a

bedlivě se před každým krokem rozhlížel. Za několik

minut se uskutečnily jeho nejhorší obavy. Právě před ním

bambusy řídly a v těch místech jeho cestu křížila tajná

cesta, táhnoucí se souběžně s bažinou. Ale už nebyla

opuštěná. Bylo tu až příliš živo. Pohybovalo se tu

přinejmenším

dvacet

černochů,

několik

z

nich

vyzbrojeno puškami, ale většinou měli kopí. Svižně a tiše

se pohybovali podle pokynů rukou obrovského Afričana,

který podle čelenky z pštrosích per a přehozu z leopardi

kožešiny nemohl být nikdo jiný, než sám Černý Slon.

Ginger mu neviděl do tváře. Černoch stál obrácen k

němu zády, stejně tak jako většina ostatních mužů, kteří

byli seřazeni v řadě podél protilehlého okraje stezky. V

tu chvíli by Ginger mohl zastřelit toho muže úplně

snadno a později hořce litoval, že tak neučinil.

Nedalo velkou práci si domyslet, co se děje.

Cetezulu věděl to, co on sám, totiž že Bertie sedí kousek

od okraje bažiny. Pokud by jej překvapili, byl by snadnou

obětí. Bezpochyby tam byli i ostatní, stejně nepřipraveni

na útok. Mosquito jistě není daleko. Cetezulu, který se

svou

bandou

pochodoval

po

tajné

stezce,

jej

pravděpodobně viděl přistát. Kdyby nebyl dál než je

míle, sotva by něco takového přehlédl. Jistě to byl

Cetezulu, kdo uviděl kouř a vyslal tam dva muže na

průzkum. Tak uvažoval Ginger.

Všechny tyto myšlenky mu proletěly hlavou jako

blesk a lze si snadno představit, jak jej znepokojily. Bylo

83

jasné, že musí nějak jednat, a to rychle. Co mu zbývá?

Jeho první myšlenkou bylo vystřelit varovnou ránu a

utéci. Ale uvědomil si, že by to byla jasná sebevražda.

Muži Černého Slona by jej dopadli dříve, než by se stihl

dostat ven z bažiny. Neměl by ani tu nejmenší šanci.

Jednoho či dva by třeba postřílel, ale konec by byl

nevyhnutelný.

Jeho druhý plán se mu jevil jako mnohem lepší.

Jednak by mohl varovat Bertieho a zároveň by měl

možnost se skrýt, dokud mu ostatní nepřijdou na pomoc.

Byl si naprosto jistý, že přijdou. Okamžitě se obrátil a ve

svých stopách se pohyboval nazpět takovou rychlostí,

kterou by ještě před malou chvílí považoval za

nemožnou. Velmi se obával jedině toho, že Černý Slon

vydá povel k útoku dříve, než bude moci Ginger vyhlásit

poplach.

Těžce oddechoval vzrušením a námahou, když se

dostal ven z bažiny a uháněl ke stromu, ze kterého měl

předtím rozhled. Zahodil všechno kromě pušky, kterou si

zavěsil přes rameno a vyšplhal po stromě obratně jako

opice. Když vyšplhal k vhodné rozsoše, zachytil se v

rozvětvení nohou a rozhlédl se. K jeho velkému ulehčení

byl Bertie stále tam v nezměněné pozici. Očividně neměl

nejmenší tušení, co se odehrává sotva sto yardů od něj,

ale nic jiného se nezměnilo.

Ginger sundal pušku z ramene, zasunul náboj do

hlavně, krátce zamířil na místo několik yardů napravo od

Bertieho a stiskl spoušť. Rána měla očekávaný efekt. Ve

skutečnosti nechtěně téměř zasáhla, protože zvedla

prudký gejzír prachu mnohem blíže Bertiemu, než

zamýšlel Ginger. Dopadla na zem sotva yard od něj.

Avšak podařilo se jí splnit zamýšlený účel a rychlost, s

84

jakou reagoval Bertie, by za jiných okolností rozehrála

úsměv na Gingerově tváři.

Bertie chňapl po pušce, která ležela vedle něj a

vyskočil na nohy. Držel pušku připravenou k výstřelu a

rychle ustoupil za vyvýšeninu. Gingerův zrak upoutal

další pohyb. Zahlédl běžet Algyho o kus dál podél

bažiny. Biggles vběhl na scénu od skupiny stromů vzadu.

Když se Ginger dobře zadíval, dokázal částečně rozeznat

siluetu mosquita, který byl v jejich stínu zaparkovaný.

Byl přesvědčen a očekával, že tímto celá záležitost

skončí. Myslel, že když Cetezulu uvidí, že jeho technika

nenadálého útoku selhala, tak dá povel k ústupu. To se

ale nestalo. Možná už bylo na všechno pozdě. Zřejmě

někteří z mužů Černého Slona považovali výstřel za

signál k útoku. Ať tak či tak, ze vzdáleného konce

bažiny, kde čekali v záloze, se vyhrnula neuspořádaná

řada domorodců. Divoce povykovali a začali se hrnout do

svahu vyvýšeniny, kterou si Bertie vybral jako

pozorovatelnu. Ozvalo se práskání výstřelů. Jeden

domorodec se svalil po hlavě. Ostatní běželi dál. Gingera

zděsil rychlý sled událostí, protože to začalo vypadat, že

Biggles může nakonec podlehnout. Bertie s Algym se

rychle stahovali k letadlu, ale jejich pronásledovatelé byli

velmi rychlí a Gingerovi bylo jasné, že nemohou stihnout

nastartovat mosquito a vzlétnout dříve, než je dostihnou.

To,

co

následovalo

jej

doslova

zmrazilo

překvapením a strachem. Bylo jisté, že šlo o jedno z

Bigglesových bleskových rozhodnutí. Ginger jej slyšel

cosi křičet, ale nerozuměl významu. Ostatní očividně

pochopili. Biggles skočil do kabiny letounu. Bertie a

Algy, snad jen padesát yardů vzdáleni od nejbližších

domorodců, se rozběhli rovnou k ocasní části, zapřeli ji

85

zespodu rameny a nadzvedli. Tím se samozřejmě dostal

mosquito do pozice jako při letu s trupem rovnoběžně se

zemí. V příštím okamžiku už jeho čtyři palubní kanóny

Browning dštily plameny a zemi před sebou zaplavily

deštěm olova. Efekt, který se dal očekávat, byl okamžitý.

Většina domorodců se obrátila zpět a prchala do bažiny –

tedy ti, kteří toho byli ještě schopni. Několik jich

uskočilo na stranu, jednak aby se dostali mimo palebné

pole a jednak aby pomohli svým kumpánům na křídle.

Ale Bertie stočil stroj na stranu, aby pokryl rizikovu

oblast a krátká dávka stačila k tomu, aby si tento nápad

rozmysleli. Tím vlastně všechno skončilo, alespoň co se

týče vlastního boje. Téměř tím ale také skončil Gingerův

život.

Ten držel pušku pevně opřenou o rameno a doufal,

že se mu podaří zahlédnout Černého Slona. Nevšiml si,

že mosquita stočili zpátky, aby pokryl oblast bažiny.

Náhodou nebo úmyslně, kdo ví, Algy s Bertiem pustili

ocas stroje na zem právě ve chvíli, kdy Biggles vypálil

poslední dávku. Kulky začaly hvízdat nízko nad vrcholky

bambusů a kropily vše, co leželo za nimi. Některé z nich

začaly vysekávat třísky z větví právě toho stromu, na

kterém seděl Ginger. Upustil pušku a sjel dolů po stromě

ještě rychleji, než se vyšplhal nahoru. Pak pospíchal se

skrýt za kmen. Tam se skrčil celý náhle zesláblý, zatímco

na scéně zavládlo ticho.

Potom zaslechl, jak mosquito startuje, rozjíždí se a

potom přelétavá nahoru i dolů, občas nad bažinou a

občas kdesi za ní, jako kdyby se Biggles pokoušel najít ty

černochy. Měl dojem, že v řevu motorů zaslechl výstřely

z pušky, ale nebyl si tím jistý. Jak očekával, Bigglesovi

86

se nikoho najít nepodařilo a po krátké chvíli slyšel, jak

stroj opět přistává na původní místo.

Ginger přemohl svoji netrpělivost, nehybně seděl asi

půl hodiny a čekal, až se situace zcela uklidní, tedy

přesněji řečeno, aby měl Cetezulu se svojí bandou dost

času na opuštění tohoto místa. Po tom všem, co se stalo si

nemyslel, že by Černý Slon znovu zaútočil a rovněž

nebylo pravděpodobné, že by déle setrvával v dostřelu

leteckých kulometů. Ginger bedlivě sledoval bažinu ze

své strany a protože se tam vůbec nic nepohnulo,

poněkud rozechvěný s puškou připravenou, vykročil k

prošlapané stezce v bambusovém porostu.

Lze si dobře představit, s jakou opatrností se

přibližoval k tajné cestě. Nikdo tam ale nebyl, proto ji

rychle přešel a pospíchal dál. Vynořil se z porostu obří

trávy právě ve chvíli, kdy se Biggles s Bertiem chystali

do ní vejít o kousek níž, aby hledali, jak později

vysvětlili, jeho mrtvé tělo.

„Jsi v pořádku?“ přivítal jej s úzkostí v hlase

Biggles.

„Jako rybička,“ odpověděl Ginger. „Víš, co se tady

stalo?“

Ginger se dotčeně ohradil: „Jestli vím? Mějte přece

srdce! Já jsem to všechno začal.“

„Ty jsi to začal!“

„To bych řekl.“

„Proč?“

„Protože to celkem jasně vypadalo, že si z Bertieho

udělají jehelníček na asagaje.“

„Jak jsi to všechno spustil?“

„Tím, že jsem kulkou trochu rozprášil oblázky vedle

Bertieho loktu.“,

87

„To jsi byl ty?“ vykřikl udiveně Bertie.

„Ano,“ přiznal Ginger. „Chtěl jsem tě varovat.“

„Tak abys věděl, hlavičko, ty jsi mne skoro trefil,

proklatě.“

„Mířil jsem asi deset yardů napravo od tebe.“

„Pak čím dříve si zopakuješ střelecký výcvik, o to

bezpečněji se budeme my ostatní cítit. Přesně tak, u sta

hromů,“ prohlásil Bertie. „Kvůli tobě mi vypadl můj

monokl. Naštěstí spadl do trávy.“

„Kdybych býval nevystřelil, už bys touto dobou

žádný monokl nepotřeboval,“ rozhořčil se Ginger. „Jestli

toto má být poděkování za všechno, co…“

„No tak, nechte těch keců,“ zarazil je Biggles.

Pohlédl na Gingera. „Byl v té bandě Černý Slon?“

„Byl.“

„Ty jsi jej sám viděl?“

„Myslím, že ano. Každopádně tam byl velký

černoch celý vystrojený do pštrosích per, lvích oháněk a

leopardích kůží. Musel to být Černý Slon.“

„Pěkný chytrák,“ protáhl ironicky Bertie. „Byl moc

chytrý na to, aby se sám hnal do útoku se svými

kumpány. Pěkně se držel vzadu, zatímco oni dělali

špinavou práci.“

„Kde jsi byl po celou tu dobu ty?“ otázal se ještě

Gingera Biggles.

„Na stromě.“

„Co jsi tam dělal?“

„Když se to tu všude hemžilo kanibaly, co byste

řekli, že jsem dělal – pletl věnečky z trávy?“

Biggles se usmál: „Dobře. Měls aspoň prima

podívanou. Pojďme zpátky do letounu a pak si o všem

promluvíme.“

88

„Co uděláme s padlými?“ otázal se Ginger a začal se

rozhlížet kolem.

„Nepřítel si je vzal s sebou, aby zde po něm

nezůstaly žádné důkazy, jak se domnívám,“ odvětil

Biggles. „My můžeme být jenom rádi. Ušetří nám to

spoustu komplikací. My chceme jedině Černého Slona.

Mimochodem, nezahlédl jsi, kterým směrem odešli? Já

vím, že se ztratili v bažině, ale pak jsem už

nezaregistroval jediný pohyb. Ze vzduchu po nich nebyla

nikde ani stopa.“

„Vysvětlím ti, proč jsi je nemohl zahlédnout, ale

nejdříve se potřebuji napít a najít místo, kde bych se

posadil,“ přislíbil Ginger. „Přiznám se, že po všech těch

bouřkách, gorilách, divoších a bůhví čem ještě je toho na

mne už trochu moc.“

„To, cos bys ale potřeboval nejvíc, brachu, to je

pořádná koupel,“ bručel Bertie. „Možná jsi si toho

nepovšiml, ale parádně smrdíš.“

„Měl bys být rád, že vůbec jsem tady a ty si toho

můžeš povšimnout,“ opáčil vztekle Ginger. „Nebýt mne,

tak bys v tuto chvíli už necítil vůbec nic. Jestli se ti nelíbí

moje aroma, jen si klidně dál pokračuj v tom svém

bezstarostném opalování.“

Došli ke stromům. Algy tam už čekal. Biggles

vytáhl termosku s kávou. Ginger se vyčerpaně natáhl na

zem a hltavě pil. „Už je to lepší!“ vydechl.

„Teď nám všechno povyprávěj,“ požádal jej Biggles.

„Máme dost času. Nikam obzvlášť nespěcháme. Algy,

hlídej ten bambusový porost pro případ, že by se Černý

slon pokusil na nás znovu zaútočit.“

Seděli ve stínu a Ginger popisoval všechno, co se

mu přihodilo od doby, kdy vysadil Mishua v Latonze.

89

„To byla tedy pěkná patálie, starý brachu!“ procedil

Bertie, když Ginger skončil své vyprávění. „Žádná

sranda srazit se s gorilou, to tedy ne, u všech všudy!“

„Jaký bude náš příští krok?“ otázal se Ginger

Bigglese.

„S austerem je to škoda,“ tiše pronesl Biggles. „Ale

takové věci se prostě stávají. Nemyslím, že bychom s tím

něco mohli podniknout. Jediné, co nám zbývá, je vrátit se

do Kampaly.“

„Proč do Kampaly?“ Ginger vypadal překvapeně.

„Co jiného můžeme udělat?“

„A co třeba prohánět Černého Slona?“

„Kde?“

„V zeleném porostu.“

Biggles zavrtěl hlavou: „Zbytečná ztráta času.

Možná, že si to neuvědomuješ, ale ten bambusový pás se

táhne přinejmenším dalších dvě stě mil. Na některých

místech je přes deset mil široký. Nyní jsme jen na jeho

jižním konci. Mohli bychom jej zasypávat olovem celý

měsíc a nezasáhli bychom nic. Ne. Nejvhodnější pro nás

bude číhat na druhém konci. Černý Slon ještě pořád

směřuje na sever. Někde prostě musí vyjít ven. Až k

tomu dojde, my tam už budeme čekat. Ale více si o tom

promluvíme až dorazíme domů. Pojďme.“

90

Kapitola 8

SMRT ZAKROČUJE

Po několik následujících dní hlídkovali pravidelně

nad zónou severně od místa, kde zmizel Cetezulu se

svými komplici. Zejména svoji pozornost zaměřili na

konec bambusového pásu, ale bez jediného výsledku.

Černý Slon jakoby se v bažině propadl, nikde ani

známka. Ovšem na tom nebylo nic překvapivého, jak

poznamenal Biggles. Právě toto bylo možné očekávat, že

udělá, protože nejen že bažina mu skýtala neomezenou

skrýš, ale Černý Slon zkrátka uplatňoval dlouhou praxí

osvědčenou techniku a ve které se skutečně vyznal.

Tímto způsobem se mu už tak dlouho dařilo unikat

spravedlivé odplatě. Dokonce i v Africe má zákon

dlouhou ruku.

Ginger zaletěl do Latongy, aby se přesvědčil, zda má

Mishu nějaké novinky. Jenže Masaj tam nebyl a nenechal

ani žádnou zprávu o tom, kde se nachází. Ginger tam

čekal celý den, ale nespatřil jej. Simmonds patrně někam

odjel. Každopádně nebyl v ubytovně.

Biggles strávil spoustu času studiem map, kam si

vyznačoval odhadované vzdálenosti denního pochodu

Černého Slona, pokud by stále mířil na sever.

Samozřejmě, že šlo o jen skutečně velmi hrubý odhad

pozice Cetezulua, ale byl to jediný dostupný způsob.

Biggles odhadoval, že banda, pokud postupovala

obvyklým tempem, už dorazila k Albertovu jezeru, které

tvoři hranici mezi Severní Ugandou a Belgickým

Kongem. Na belgické straně měla krajina mezi jezerem a

91

Modrými horami takový charakter, že letecký průzkum

byl vyloženou ztrátou času. Podle Bigglesova názoru byl

Černý Slon právě tam a v tom případě nebylo možné nic

dělat dokud neopustí úkryt na severním konci, kde

Albertův Nil, jenž pramení v jezeře, vtéká do Anglo-

Egyptského Súdánu. Říkal, že zvažuje přemístit základnu

do Juby, aby byli blíže inkriminované oblasti, což by jim

ušetřilo určité množství letového času. V této situaci se

odehrála událost, která ačkoli neměla přímý vliv na

průběh operace, vrhla na celou naši skupinu stín smutku,

který se postupně přetavil v hněv. Měla za následek, že

všichni ještě s větším nasazením usilovali přivést tuto

honičku k jejímu hořkému konci bez ohledu na čas, jež

zabere. Jak to vyjádřil Algy, stala se z ní osobní

záležitost.

Tedy událo se následující.

Bertie s Algym se právě vrátili z hlídky za úsvitu. Z

mosquita hledali ohně nepřítele, na kterých si připravoval

potravu. Všichni stáli na letištní ploše a probírali celou

záležitost, když se od severu objevilo letadlo, které záhy

identifikovali jako puss moth předválečného provedení.

Přistál a nabral palivo. Všechno tohle bylo zde natolik

běžné, že nikdo posádce nevěnoval zvláštní pozornost.

Ale potom, když návštěvník – pilot byl ve stroji sám –

zamířil svižným krokem k naší skupince, zpozorněli,

protože se domnívali, že by to mohl být někdo známý.

Ukázalo se, že jej neznají. Cizinec byl mladý muž kolem

dvaceti s bystrým pohledem, svěží, přímo kypící

zdravím. Představil se jako Bruce Allan z Edinburgu. Byl

členem univerzitní letecké peruti.

„Správce letiště mi poradil, abych sem zašel a

promluvil s vámi pár slov,“ začal. „Říkal, že už tady jste

92

nějakou dobu a myslel, že byste mi možná mohli trochu

pomoci.“

„Co bychom pro vás mohli udělat?“ zeptal se

Biggles.

„Tedy…“ Skot se trochu rozpačitě usmál. „Možná

vám to bude znít hloupě, ale ztratil se mi otec. Hledám

jej. Je to dr. Allan ze zemědělské fakulty, velmi známý

botanik.“

„Pokračujte,“ vybídl jej Biggles s úsměvem.

„Nevšimli jsme si, že by se tu potulovali nějací

přespočetní tatínkové. Kdepak se ztratil ten váš?“

„Věci se mají takto,“ vysvětloval Allan. „Asi před

šesti měsíci se můj otec rozhodl podniknout výlet na horu

Mount Ruwenzori, kde chtěl hledat nějaké vzácné

rostliny, jež tam údajně rostou. Sdělil mi, že nebude pryč

déle než čtyři měsíce. Každopádně slíbil, že bude zpátky

na moje jednadvacáté narozeniny, což bylo před sedmi

týdny. Můj otec je typ člověka, který drží slovo, proto

když se neobjevil, začal jsem si dělat starosti. Počkal

jsem ještě týden a pak jsem se obrátil na úřady v

Londýně, aby to vyšetřily. Jejich zprávu jsem obdržel

před týdnem. Moc mne neuspokojila, ačkoli jsem si byl

vědom, že toho nemohli moc dělat. A koneckonců, není

to jejich starost. Všechno, co vědí je, že můj otec s

velkým počtem domorodých nosičů vyrazil směrem na

Ruwenzori, někdy také známou jako Měsíční hora. V

polovině cesty na vrchol to nosiči vzdali. Řekli, že

nemohou vydržet tu zimu a odmítli jít dál. Protože

skutečně na sobě neměli mnoho oblečení, bylo to celkem

pochopitelné, pokud to tak skutečně mysleli. Obrátili se

zpět a můj otec šel dál sám.“

„Jak tohle všechno víte?“

93

„Někteří z nosičů, kteří se vrátili do své vesnice, byli

vyslýcháni. Nedělali s tím žádné tajnosti. Můj otec je

vyplatil. Když jej viděli naposledy byl v plném zdraví a

chystal se pokračovat ve výstupu na vrchol. Jsem si

naprosto jistý, že se mu něco muselo stát. Možná

onemocněl nebo jej potkala nějaká nehoda. Tak či onak,

rozhodl jsem se, že jej půjdu hledat. Nemohl jsem prostě

zůstat sedět doma a nic nedělat. Tak jsem koupil starý

puss moth a vyrazil na cestu. Je mi jasné, že Ruwenzori

zaujímá rozlohu pětašedesát krát třicet mil, takže

procházet to tam pěšky nemá význam.“

„My jsme poměrně dost přelétali nad spodními

svahy Ruwenzori,“ odpověděl Biggles. „Pochopitelně

jsme neletěli přes vrcholek, neměli jsme k tomu žádný

důvod. Ale podnikli jsme několik letů kolem nižších

partií. Nezahlédli jsme nic, co by připomínalo bělocha.“

„Nouzově jsem přistál v šesti tisících stopách a

musel jsem pak šlapat dolů,“ vložil se s unaveným

úsměvem Ginger.

„Ach dobrá. Mnohokrát vám děkuji. Kdybyste něco

zahlédli, dejte mi, prosím, vědět. Nebudu daleko.“

„Dávejte si pozor na počasí,“ poradil Biggles.

„Období dešťů může kdykoliv propuknout. Byla tu už

jedna pěkná bouře.“

„Budu opatrný,“ slíbil radostně pilot.

„Přijďte k nám kolem čtvrté a dejte si s námi šálek

čaje,“ pozval jej Biggles.

„Mnohokrát děkuji,“ odpověděl Allan. „Rád přijdu.

Půjdu teď pořádně prohlédnout mašinu, i když cesta sem

proběhla bez potíží. Nashledanou.“ Odkráčel.

94

„Mohli jsme ho požádat, aby se také poohlédl po

Černém Slonovi, když už bude letecky prohledávat

terén,“ navrhl Algy, když zvolna šli k bungalovu.

„Řeknu mu také, aby se držel zpátky, když ho

spatří,“ prohlásil Biggles.

Bylo možná s podivem, že nikoho z nich nenapadlo,

že by Allan vyrazil na průzkum hned ten stejný den.

Předpokládali zřejmě, že po své dlouhé cestě až z Anglie

si dopřeje alespoň jeden den odpočinku, než se pustí do

svého úkolu. Bylo proto pro ně poněkud překvapující,

když krátce po obědě zaslechli, jak puss moth startuje a

když přišli ke dveřím, spatřili, že stroj míří západním

směrem.

„Ten tedy nemarní čas,“ poznamenal Algy.

Biggles se zamračil: „Kdybych měl jen tušení, že se

do té věci pustí už dnes, byl bych jej varoval, aby si držel

pořádnou výšku,“ řekl. „Už jsem měl kulkou prostřelené

křídlo.“

„Není příliš pravděpodobné, že by mohli napáchat

nějakou škodu jediným výstřelem,“ vmísil se Ginger.

„Ta nešťastná náhoda se může občas přihodit,“

odvětil s vážnou tváří Biggles. „Nemyslím, že je moudré

riskovat tam, kde je to zcela zbytečné, i kdyby bylo

riziko minimální. Sám si vzpomínám, před lety, když Sir

Allan Cobham letěl po proudu Tibridu, jediná kulka

vystřelená Arabem ze země zabila Elliota, jeho

navigátora. Byl na místě mrtev. Stroj v té době letěl ve

výši čtyř tisíc stop, pokud si dobře vzpomínám. Mickyho

Mannocka, jednoznačnou jedničku v první světové válce,

také zabila jediná kulka vystřelená ze země. Tak se to

prostě stává.“

O této věci pak už nemluvili.

95

Po obědě Biggles a Ginger vyrazili v proctoru na

rekognoskaci oblasti mezi Edwardovým jezerem a

Albertovým. Ze vzduchu, tvrdil Biggles, je vždycky

šance získat nějakou stopu. Když zůstanou na letišti, nic

se nedozvědí. Avšak nenašli nic a krátce po čtvrté hodině

se vrátili na čaj.

Jak rolovali, Ginger si všiml, že nikde nevidí puss

moth.

„Pravděpodobně jej schoval pod střechu na noc,“

dohadoval se Biggles.

Ale když vešli do bungalovu a Algy s Bertiem je

informovali, že moth se nevrátil, Biggles se zatvářil

znepokojeně. „Pokud není někde na zemi, pak mu musí

docházet palivo,“ prohlásil.

„Allan měl přijít ve čtyři hodiny na čaj,“ připomněl

Algy. „Podle mého by už zde měl být.“

„Dáme mu ještě čas,“ řekl Biggles.

Uplynulo půl hodiny. Biggles povstal: „Ten

mládenec si někde sedl na koberec,“ prohlásil. „Půjdeme

se po něm raději podívat. Algy, vezmi s sebou Bertieho v

mosquitu a prohledejte zem na jih od Ruwenzori, mám

na mysli obě strany hory. Vezmu Gingera v proctoru a

poletím na sever. Buďte ve spojení a dejte mi vědět,

pokud jej uvidíte.“

Oba stroje odstartovaly, ale záhy se rozdělily.

Mosquito směřoval na jih a proctor zamířil na sever.

Biggles pilotoval proctora a sledoval oblohu, zatímco

Ginger prováděl soustavný průzkum krajiny. Nepodařilo

se jim najít to, co hledali. Biggles křižoval oblast asi

hodinu a potom, se sluncem už skoro za obzorem, obrátil

k domovu. „Řekni Algymu aby to zabalil,“ pravil. „Za

chvíli bude tma.“

96

Ginger dále sledoval krajinu a jeho vytrvalost byla

odměněna. „Támhle je!“ vykřikl.

„Kde?“

Ginger ukázal na místo, kde stál puss moth, zcela

rovně, slušný kus na volné planině trochu severně od

jejich letové trasy na cestě tam. Odraz slunce na křídle

upozornil na místo, kde stál. Jinak by jej bylo možno

velmi snadno přehlédnout.

„Spoj se s Algym,“ nařídil Biggles. „Řekni mu, ať

letí rovnou domů.“

Zamířil ke stroji, který stál na zemi a ubíral výšku.

Brzy kroužili nad ním. Po pilotovi nebyla nikde ani

známka.

„Podařilo se mu přistát,“ poznamenal Biggles.

„Nevidím, v čem by mohla být závada. Musela to

být porucha motoru. Neříkej mi, že ten naivka se pokouší

dojít zpátky pěšky.“

„Nemyslím, že by to udělal,“ opáčil Ginger. „Věděl

přece, že my nebo kdokoli jiný se po něm poletíme

podívat, když se neukáže.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Biggles a pokračoval v

kroužení. „Zvláštní situace. Kam jen mohl odejít? Soudě

podle směru, jak je orientován předek jeho letounu, byl

už na zpáteční cestě, když přistál.“ Potom Biggles

pokračoval poněkud změněným hlasem. „Je to jen moje

fantazie nebo to opravdu vypadá, jako by někdo seděl v

kabině? Podívej se.“ Podvozkem se už už dotýkal země a

proletěl nízko kolem předku letounu puss moth.

„Ano, skutečně to vypadá, že tam někdo je,“ pravil

Ginger a náhle si uvědomil, že mu vyschlo v ústech.

„Jdu dolů,“ řekl stručně Biggles.

97

Sedl s proctorem na zem a roloval k mothu. Stále se

nikde nic nehýbalo. Oba seskočili na zem a beze slova se

rozběhli vpřed. Biggles otevřel dveře kabiny a zůstal stát.

Ginger se také zarazil. Žádný z nich nepromluvil.

Allan seděl ve svém sedadle. Bezpečnostní pás měl

stále zapnutý, ale jediný pohled do voskové tváře

Gingerovi potvrdil ty nejhorší obavy. „Je mrtvý,“

vydechl.

Biggles neodpověděl. Jeho oči těkaly po kabině.

Ustoupil vzad a rychle se rozhlédl po krajině okolo.

„Hadí uštknutí,“ navrhl šeptem Ginger.

„Ne. Takto by neseděl, kdyby jej kousl had.“

Bigglesova tvář byla bledá a zachmuřená, když se

vrátil do kabiny. Natáhl se dopředu a dotknul se něčeho

na zemi. Když odtáhl ruku a ukázal ji Gingerovi, byla

červená. Pokračoval v hledání. „Kulka. Vletěla dovnitř

pod úhlem skrz spodek trupu,“ oznámil ostrým hlasem.

„Černý Slon!“

„Nemohl to být nikdo jiný. Měli jsme jej varovat.“

„Teď nemá význam o tom mluvit. Nemohli jsme

vědět, co hodlá udělat. To je tak nešťastná smůla! Musel

přelétat velmi nízko nad bambusy. Přirozeně, po tom, co

se stalo, si Černý Slon myslel, že jsme to my. Vystřelil

by na každé letadlo na dosah. Byla to šance jedna ku

tisíci, ale Allan měl prostě smůlu a byl zasažen.“

„Ale hned se nezřítil.“

„Ne. Obrátil nazpět. Dostal se až sem. Je s podivem,

jak pilot, smrtelně zraněn, často zůstane při vědomí tak

dlouho, že dostane podvozek na zem a úspěšně přistane.

Už jsem to nejednou sám viděl.“

98

Ginger zavrtěl hlavou. Nevěřil si, že bude schopen

řeči. Cítil se jako omráčený. Připadalo mu nemožné, že

Allan, ještě před krátkou chvílí tak plný života, je mrtev.

„Převezeme ho na základnu,“ řekl tiše Biggles. „Ty

leť v proctorovi a řekni jim, že jsem na cestě. Já poletím s

pussem. Nevypadá to sice, že je s ním něco v nepořádku,

ale raději to důkladně prohlédnu.“

Našli díru od kulky v křídle a další ve výškovce, ale

žádná z nich nevypadala, že by mohla mít vliv na let.

„Podle mého odhadu, a vsadím se, že to tak bylo, se

všechno seběhlo následovně,“ řekl Biggles. „Letěl v

nízké výšce a něco spatřil – možná byl venku některý z

mužů Černého Slona. Šel rovnou dolů, aby se podíval

zblízka a celá banda na něj spustila palbu. Je jasné, že

něco takového nečekal. Tak to je další zářez na vrub

Černého Slona. Myslím, že jeden dva zářezy ještě

připíšeme, než to skončí. Tak dobrá. Dejme se do práce.

Já se ujmu tohoto. Řekni správci letiště, co mu přivezu, a

požádej jej, aby měl připravenou poblíž sanitku.“

„Dobře,“ pravil Ginger a obrátil se k odchodu. Cítil,

že se v něm zrodilo nové pevné rozhodnutí. Mrtvému už

život vrátit nedovede, ale může, a vroucně si přál, aby to

dokázal, přimět vraha pykat.

Už se stmívalo, když přistál. Algy s Bertiem čekali.

„Co se stalo?“ rychle se otázal Algy a hleděl

Gingerovi do tváře.

„Allan to dostal,“ krátce odvětil Ginger. „Zastřelili

jej ze země. Biggles ho přiveze, v pussu.“

Algy zůstal civět: „Mrtvý! Byl zastřelený ze země?

To znamená – Černý Slon…?“

„Biggles si to myslí. Pojďme o tom informovat

správce letiště.“

99

Bruce Allan byl pohřben na druhý den. Pohřbu se

zúčastnili všichni z letiště. Biggles dal policii výpověď,

kterou pak Ginger potvrdil. Puss moth byl dán do

hangáru kde čekal na instrukce, jak s ním bude naloženo.

Tím celá záležitost oficiálně skončila. Ale v bungalovu se

ten večer neozval žádný smích.

Na tomto místě můžeme říci, že tajemství Dr. Allana

z Královské botanické společnosti nebylo nikdy

objasněno. Nikdy se nevrátil do civilizace a průzkumná

výprava, která byla později vyslána, po něm nenašla

jedinou stopu. Tak si Afrika připsala dvě další tragédie

na svůj předlouhý seznam.

100

Kapitola 9

SPLETITÁ ZÁLEŽITOST

Naši přátelé byli nápadně vážní a zaražení, když se

sešli následující den po pohřbu mladého pilota, který při

hledání svého otce přišel o život. Panovala neveselá

atmosféra, proto mezi sebou prohodili jen několik slov.

Když posnídali, Biggles přinesl mapu a rozevřel ji na

stole. „Co je to zač?“ zeptal se Ginger.

„Co ti ta věc připomíná?“

„Mapu.“

„Správně. Přesněji řečeno je to mapa Bruce Allana,“

vysvětloval Biggles. „Našel jsem ji na podlaze jeho

stroje. Řekl jsem si, že už mimo nás nemůže být nikomu

k užitku, a proto jsem si ji vzal.“

„Myslíš, že by nám mohla pomoci v té záležitosti s

Černým Slonem?“ zajímal se Algy.

„Mohla. Allan měl zřejmě smysl pro pořádek a

soustavnost a svůj úkol si dopodrobna promyslel. Jistě si

uvědomil, že nemá smysl se jen tak nazdařbůh pokoušet

pátrat, a tak si rozdělil oblast na sekce, které očísloval.

Myslím, že plánoval prohledat vždy jednu sekci za den.

Rozumíte, co mám na mysli?“ Biggles zabodl prst do

mapy a ostatní se naklonili vpřed, aby dobře viděli.

Bylo tam zakresleno šest čar, které vycházely z

Kampaly a pokrývaly celý masív Ruwenzori.

Byly očíslovány od jedné do šesti a pro každou z

nich tam byla uvedena odchylka na kompase.

„Je logické předpokládat, že chtěl začít od čísla

jedna,“ pokračoval Biggles. „Ve skutečnosti jsem si tím

101

poměrně jistý. Hovoří pro to pozice pussu, jak s ním

přistál na cestě zpět. Co tím chci říct je, že musel být

zasažen, když letěl podél trasy zaznačené jako číslo

jedna, pravděpodobně v místech, kde přetíná bambusový

pás. To nám napovídá, kde byl právě tou dobou Černý

Slon. Neznamená to, pochopitelně, že je tam nyní. Určitě

se přesunul dále, ale protože známe zhruba rychlost, s

jakou se pohybuje, můžeme nyní odhadovat, že nyní se

nachází někde mezi šedesáti a osmdesáti mílemi severně

od linie, zaznačené na mapě pod číslem jedna.

Nemůžeme na to ale příliš spoléhat, a to z následujícího

důvodu. Když jsme se s ním poprvé kontaktovali, byl

pořádný kus pozadu za nakradeným dobytkem. Ale

postupně jej doháněl. To dosvědčuje fakt, že Ginger

zaslechl kraví zabučení a našel kůži z telete. Touto dobou

už, podle mého názoru, musel stádo dohonit a nyní celá

banda postupuje vpřed spolu s dobytkem. V tom případě

nebude jejich přesun tak rychlý, jako když Černý Slon

pochodoval bez přítěže.“

„Skvělé,“ dychtivě pravil Ginger. „Víme teď moc

dobře, kde je ten mizera. Co s tím podnikneme? To je

věc, která mne zajímá.“

„A právě tohle proklatě zajímá i mne,“ opáčil

Biggles. „Co můžeme podniknout, dokud je v těch

zatracených bambusech?“

„Problém je, že nevíme, jak daleko vede tajná

stezka,“ vložil se do hovoru Algy.

„Řekl bych, že stezka vede až k severnímu okraji

bambusového pásu, což je dalších sto mil,“ odvětil

Biggles.

„Ale to by byla fantastická práce, vytvořit tak

dlouhou stezku,“ namítal Algy.

102

„Vůbec ne. Bambus, zvlášť této tloušťky, není tvrdý.

Dvacet mužů v řadě by se jím dokázalo prosekat skoro

tak rychle, jakoby šli. Nyní je mi jasné, že právě tato

stezka umožnila Černému Slonovi podnikat nájezdy na

tak velkou vzdálenost. Je jasné, že by se nedostal tak

daleko, kdyby musel zůstat nekrytý v krajině.“

„Nemůžeme ten pekelný porost zapálit a vykouřit ty

ničemy?“ navrhl Bertie.

„Bambus nebude hořet,“ řekl mu Ginger. „Je příliš

zelený a svěží, od země dobře zásobený vodou.“

„A co se tak pustit pěšky po té stezce a vyhnat ho

ven?“ pravil Algy.

„Měj trochu rozumu,“ namítl Biggles. „Nevadí mi

riskovat, pokud je k risku rozumný důvod, ale

pronásledovat tuto bandu přímo v jejím nejlepším úkrytu,

tím bychom si koledovali o potíže. My nepronásledujeme

jen jednoho muže ani dva nebo tři. Tlupa je nyní pořádně

velká. To přece víme, některé z nich jsme sami viděli.“

„Mohli bychom vymýtit porost někde vpředu ve

směru pochodu, tím bychom vytvořili nechráněný prostor

a mohli bychom jej sledovat,“ navrhoval Ginger.

„To by znamenalo přepravit dělníky na místo,“

upozornil Biggles. „Zatímco se s tím budeme párat, on už

bude dávno pryč.“

„Opatřeme si nějaké bomby a nastražme jich pár

podél cesty,“ napadlo Bertieho. „Ti darebáci na to do

smrti nezapomenou, to tedy ne, u všech všudy.“

„A zároveň tím roztrháme na kusy spoustu

bezmocného dobytka,“ připomenul Biggles.

„Hrom do toho!“ zvolal Bertie. „Moje nápady se

vám nikdy nelíbí. Co kdybychom podnikli noční útok ve

stylu comandos? Možná bychom mohli chytit Černého

103

Slona živého. Kdyby se nám jej podařilo oddělit, gang by

se sám rozpadnul.“

Biggles zavrtěl hlavou: „Nemohu říci, že by mne

představa, jak v naprosté tmě postupujeme v těch

přerostlých přesličkách, obzvlášť nadchla.“

„Jaký má pak význam jej vůbec hledat, když s ním

pak nic nesvedeme?“ zvolal Ginger. „Má to snad

znamenat, že nemůžeme vůbec nic dělat, dokud nevyjde

sám ze zeleného porostu?“

„Obávám se, že máš pravdu,“ pravil Biggles

klidným hlasem. „Ta tajná stezka představuje nečekanou

komplikaci. Kdo to jen mohl tušit? Ale dnes alespoň

víme, že tam skutečně je.“

„A je nám to hodně platné,“ reptal Algy.

Biggles se zamračil: „Tak dobrá, klid. Nemá

význam, abychom se nechávali unášet emocemi. Tak se

nikam nedostaneme. Musíme rychle něco vymyslet.“

„Každou minutu, co je ten černý zabiják na svobodě,

hrozí, že bude dál vraždit,“ pravil smutným hlasem Algy.

„Myslíš snad, že já si to neuvědomuji?“ reagoval

Biggles popudlivě.

„Co kdybychom se o tom poradili s Mishuem?“

navrhl Ginger. „Mohl by se dobře vyznat v takové hře.“

„To je první rozumný návrh, který jsem slyšel,“

prohlásil Biggles. „Zastavme se v Latonze, abychom

zjistili, co má pro nás nového.“

„Když jsem tam byl naposledy, nemohl jsem jej

najít,“ připomenul Ginger.

„Možná, že se už vrátil,“ odpověděl Biggles.

„Nemusíme brát oba stroje. Mosquito bude stačit.

Předpokládám, že chtějí letět všichni.“

104

„Jsem k smrti znuděný tím poflakováním tady,“

reptal Algy.

„Já jsem to samé, starý brachu, absolutně,“ připojil

se Bertie.

„Tak dobrá. Pak můžeme hned vyrazit,“ řekl

Biggles. „Jeden z vás, dejte na palubu nějaké jídlo. Není

pravděpodobné, že bychom se stihli vrátit na oběd. A

také naložte dvě pušky, pro případ, že by jich bylo

zapotřebí. Nikdy nevíš, do jaké šlamastiky se tady v

Africe můžeš dostat.“

Planoucí sluneční kotouč už byl prakticky v

nadhlavníku, když se podvozek mosquita dotkl vyprahlé

země přistávací dráhy v Latonze. Nikde nebyla živá duše.

„Mishu tady není, jinak by vyšel ven a přivítal nás,“

poznamenal Biggles, když přijel letadlem až k

noclehárně.

Vystoupili ven, vešli do vládní budovy a prohlédli

zemi v jejím okolí, avšak bezvýsledně. „Není tu nejmenší

známka po něm,“ řekl Biggles. „Navíc to vypadá, jakoby

tu už pár dní nebyl,“ pokračoval udiveně. „Copak se s

ním mohlo stát? Mám obavu, že se muselo něco vážného

přihodit, nezůstával by přece někde pryč, když věděl, že

se za ním tady určitě zastavíme. Není tu ani žádný vzkaz,

prostě nic. Je to moc divné.“

„Zajímalo by mne, co o něm vědí ve vesnici,“ pravil

Ginger. „Někde tady musí být kraal domorodců. Já jsem

jej sice na vlastní oči neviděl, ale musí to být někde

támhle, v prohlubni – podle Simmondse asi míli odtud.“

Ukázal na místo prstem.

„Pokud někdo bude vědět víc, pak zaručeně musí být

odtamtud,“ souhlasil Biggles. „Jen se nad tím zamyslete,

člověk by řekl, že alespoň někteří obyvatelé vesnice

105

přijdou, aby se na nás podívali nebo nám prodali kuřata,

vajíčka či podobně. Většina domorodců v současné době

už letadlo viděla, ale většinou se rádi přijdou na stojící

stroj podívat. Tak pojďme. Stroje se nikdo ani nedotkne.“

Kraal objevili bez obtíží. Byla to nevzhledná

skupinka

chatrčí

z

trávy,

připomínajících

úly,

namačkaných v prohlubenině, v jejímž středu stála hnijící

voda. Blízko se popásalo několik kusů dobytka, další

sklíčeně postávaly ve stínu ojedinělých skupinek stromů.

Kromě zcela udusaného záhonu kukuřice se zde zjevně

nikdo nepokoušel o kultivaci půdy. Několik mužů a žen

zde líně posedávalo, ale většina jich rychle vklouzla do

chýší, jakmile spatřila přicházet bělochy. Stejně zmizely i

děti, které si tu hrály.

Biggles zavolal na půl tuctu mužů, kteří neprchli.

Přišli blíž pomalu a zdálo se, že velmi neochotně, na

tvářích měli výraz, jenž by se rozhodně nedal popsat jako

přátelský. Biggles se zeptal, kdo je z nich náčelník.

Ukázali na jednoho, který byl starší než ostatní. Byl to

důkaz, že znají alespoň něco z angličtiny, což se dalo

očekávat v blízkosti úřední noclehárny, kde byli častými

hosty i běloši.

Biggles vysvětlil účel jejich návštěvy. Ptal se, zda

někdo z nich neviděl Mishua, jehož určitě dobře znají.

Odpovědí mu bylo nepřívětivé ticho. Biggles otázku

zopakoval o něco důrazněji, načež náčelník prohlásil, že

žádného takového člověka nezná. To byla očividná lež,

protože Mishu říkal, že jej tady dobře znají a dříve, než

zmizel, se musel často zastavovat ve vesnici pro

potraviny a vodu. Biggles se jej pokoušel podplatit.

Nepomohlo to. Pak domorodcům pohrozil, aby

promluvili. Zanedlouho to ale musel vzdát, bylo jasné, že

106

ti muži se budou držet vlastní pohádky. Pokud se jednou

rozhodli držet jazyk za zuby, nic na světě je nemohlo

přimět k hovoru.

Biggles se obrátil nazpět. „Pojďme!“ řekl ostatním.

Sotva se dostali z doslechu, pokračoval: „Tito

grázlové lžou. Vědí toho až příliš a z toho důvodu

nechtějí nic vyzradit. Zaručeně něco skrývají, i když

nevíme, jestli to má co do činění s Mishuem. Jenže to

nezjistíme tím, že se jich budeme ptát. Skutečně mám

velmi silný pocit, že se Mishuovi něco přihodilo, jinak by

se lidé z vesnice takto nechovali.“

„Třeba to má nějakou spojitost s pytlačením,“ navrhl

Ginger. „Nacházíme se na okraji rezervace Bungoro. Je

přirozené, že nebudou mít Mishua v lásce, protože vědí,

že byl nosičem zbraní majora Harveye, správce

rezervace. Simmonds mi povídal, jak se tady v kraji

rozmáhá pytlačení.“

„Možná, že toto je správné vysvětlení,“ zamumlal

Biggles. „Je tu ještě další možnost,“ pokračoval, jak

kráčeli směrem k noclehárně. „Možná jste si povšimli, že

tito lidé mají nějaký dobytek, a to navzdory skutečnosti,

že jsou blízko námi předpokládané trasy postupu

Černého Slona. Proč jim jej Černý Slon nesebral? Možná

odpověď je, že oni dobře vědí o něm i o všech jeho

pohybech, drží přitom jazyk za zuby a ve smyslu něco za

něco si za to smí ponechat svůj dobytek.“

Přišli až k budově noclehárny. Biggles během

studeného oběda moc nemluvil, ale když dojedli,

seznámil ostatní se závěry, k nimž dospěl: „Čím více nad

tím přemýšlím, tím více jsem si jistý, že Mishuovi se

něco přihodilo a lidé ve vesnici proklatě dobře vědí co. Je

jasné, že se nemůžeme vrátit do Kampaly a nechat to tak.

107

Mishu pracuje pro nás a já jsem rozhodnut jej najít, nebo

alespoň zjistit, co se s ním stalo. Správný postup by

bezpochyby měl být takový, že se celá věc ohlásí

úřadům. Ale víte, co dovede byrokratický úřední šiml a

mezitím se může Mishuovi leccos přihodit. Zůstanu tady

a budu sledovat, jak se události vyvinou. Gingere, ty zde

můžeš počkat se mnou. Algy, vezmi Bertieho s sebou

zpátky do Kampaly. Ráno sem pak budete moci přiletět v

obou strojích. Možná, že se tady nějakou dobu zdržíme a

budeme je potřebovat. Přivezte s sebou nějaké

potravinové konzervy. Ty, co máme, nám vystačí do

vašeho příletu. Předpokládám, že když obyvatelé vesnice

uvidí naše letadlo odlétat, budou si myslet, že v něm

všichni sedíme. Pokud ano, možná udělají krok, který

nám leccos napoví. Budeme se tady skrývat a vše

sledovat. Stále je samozřejmě šance, že se Mishu tady

objeví sám. Pokud je živý a zdravý, najde nás na tomto

místě. Ale stále více ve mně roste dojem, že sám

nepřijde. Ten prolhaný mizera z vesnice se možná dělá

hloupým, ale vsadím se, že tam všichni natahují uši a

nemohou se dočkat, až uslyší stroj odlétat.“

Nějakou dobu ještě pokračovali v hovoru o

Mishuově tajemném zmizení. Pak Algy s Bertiem vyšli

ven a zamířili k mosquitu, který pak za chvíli odletěl na

jih, Biggles a Ginger zůstali v budově noclehárny a

sledovali okolí, jestli se neobjeví muži z vesnice. Ale

nebyla po nich ani stopa. Krajina zůstala opuštěná a tráva

sálala teplem ve výhni pozdního odpoledne. Den se

nachýlil. Nad pustinou se rozhostil soumrak. Za

velebného ticha, kdy jakoby každá živá bytost jen tiše

sledovala to divadlo, slunce se zanořilo za horizont a noc

zahalila celou scenérii svým tmavým pláštěm. Ale Mishu

108

nepřišel. Ze směru od kraalu se neozval žádný zvuk.

Nebliklo ani jediné světlo.

„Chtěl bych vědět, co se v té vesnici děje,“ řekl po

nějakém čase Biggles. Hovořil tiše, jakoby se zdráhal

porušit to ticho. „Pokud jsem kdy viděl někoho, kdo

nemá čisté svědomí, tak to byl rozhodně ten náčelník.“

„Máme nějaký důvod, který by nám bránil se tu

trochu porozhlédnout?“ na to Ginger.

„Kdepak. Ale bude lépe počkat, až vyjde měsíc,

abychom alespoň trochu viděli.“

„Na nás si netroufnou, předpokládám.“

„Ne. Jsou to možná gauneři, ale podle mého, mají

dost rozumu, aby si nic nezačínali s bělochy. Snad ani

nevědí, že jsme tu.“

Víc už neřekli. Ginger seděl v otevřených dveřích,

okusoval suchar a hleděl do tmy.

Jakmile měsíc prozradil svoji přítomnost tím, že v

jeho stříbřitém svitu pobledly hvězdy, Biggles se pohnul.

Vzal pušku, nabil ji a odjistil. „Podstatné je, abychom

byli naprosto potichu,“ řekl. „Pokud mi budeš muset

něco povědět, přistup blíž a šeptej. Za noci jako je tahle

se zvuk nese dost daleko.“

„Mám si vzít druhou pušku?“

„To nechám na tobě.“

„Myslím, že si ji vezmu. Dává mi pocit větší jistoty.

Mimochodem, něco mne zrovna napadlo.“

„O co jde?“

„Neproslýchalo se tady v okolí náhodou o

lidožravém leopardovi?“

„Ano, teď, když jsi to připomněl, skutečně.

Plukovník letectva se o tom zmínil v souvislosti s

majorem Harveyem. Myslím, že Raymond říkal něco o

109

neurčité zprávě z misie, že někdo byl zle potrhán

leopardem. To byl jeden z důvodů, proč sem Harvey

přijel. Pokud si správně vzpomínám, nenašel jej. Jenže je

faktem, že je to všechno jenom báchorka. I kdyby však

nebyla, není tady přece zas tak výjimečné, když je někdo

zabit divokým zvířetem. Mishu se nad tím nepozastavil.

Každopádně, nemyslím, že bychom si měli dělat kvůli

tomu nějaké velké starosti.“

Kráčeli zvolna a často se zastavovali, aby

poslouchali a rozhlíželi se okolo, dokud nedošli do

vesnice. Nebylo zde jediné světlo a nikde se nic nehnulo.

Biggles pokynul Gingerovi, aby přistoupil a oba zasedli

do stínu několika keřů temného jako tuš, odkud dál vše

pozorovali.

„Logicky bych předpokládal, že dokud je v okolí

lidožrout, budou venku udržovat alespoň pár ohňů,“

vydechl Ginger.

Biggles přisvědčil: „Tu bestii už někdo mohl

zastřelit, nebo se odstěhovala jinam.“

Čas plynul. Nad místem viselo těžké napjaté ticho.

Jediným pohybem byla změna polohy měsíce, který

vyšplhal výše po obloze a na divokou krajinu vrhal ostré

stíny.

„Nemyslím, že bychom tady něco mohli podniknout.

Klidně se můžeme vrátit,“ řekl nakonec Biggles.

Sotva mu tato slova splynula ze rtů, když se ozval

nějaký ruch z jedné z nejbližších chatrčí. Ven vyšlo

několik postav. Tiše mezi sebou šeptaly. Náhle někdo

rozžehl louči a její praskající plamen odhalil zřetelně

chýši, postavy mužů a zejména toho, kdo držel louči –

pokud to ale vůbec byl člověk. Zprvu si tím Ginger nebyl

ani trochu jistý. Vypadal spíš jako ranec hadříků a per,

110

jenže se pohyboval, z čehož nakonec Ginger usoudil, že

je to živý člověk.

V jasně oranžovém světle louče se před nimi začala

odehrávat barbarská scéna. Snad tucet mužů ozbrojených

kopími zvedlo na ramena nějaké dlouhé břemeno a

vydalo se na pochod za mužem, který držel ve zvednuté

ruce světlo a někdy jím zamával ze strany na stranu. Ten

muž vpředu byl, jak si Ginger domyslel, místní šaman,

ale jaký tajemný rituál se tu před nimi odehrává, o tom

neměl nejmenší tušení.

Celé procesí stále rychlejším krokem prošlo vesnicí,

vyšlo na druhé straně ven na úzkou cestičku a pak

zmizelo za okrajem prohlubeniny. Že nešli příliš daleko

bylo zřejmé podle záře louče a také z faktu, že uplynula

jen krátká chvilka, než se skupina vrátila. Muži nyní

kráčeli vzpřímeně v semknuté skupince. Břemeno už

nenesli. Když došlo k zapáchající louži, šaman do ní

ponořil louč, která se zasyčením zhasla. Skupina se pak

rozpadla a jednotlivé postavy chvatně vklouzly do

několika chatrčí. Veškerý pohyb ustal. Znovu zavládlo

ticho.

Když bylo jasné, že představení je u konce, Ginger

tázavě pohlédl do Bigglesovy tváře. „Co si o tom

myslíš?“ vydechl.

Biggles zavrtěl hlavou: „Ti mládenci se něčeho

zbavili tím, že to vynesli za vesnici.“

„Poznal jsi, co to bylo?“

„Ne.“

„Napadá tě něco?“

„Nemáme žádnou stopu. Ale já to zjistím.

Možná, že nám to hodně napoví.“ Biggles povstal.

„Pojďme!“ řekl tlumeně. „Jen tiše.“

111

Chvíli jim zabralo, než dorazili na protilehlou stranu

vesnice, protože Biggles nešel ve stopách domorodců,

kteří předtím prošli mezi chýšemi. Udělali okliku podél

okraje prohlubeniny až došli na místo, kde se louč

zastavila.

Nejprve se zdálo, že je tu jen něco, co připomínalo

mohutný pahýl stromu. Ukázalo se, že je to skutečně

velký

kus

kmene,

kolem

kterého

v

různých

vzdálenostech rostly keře a několik stromů. Ale tím

nejvýraznějším byl nesmírně intenzívní odporný puch.

Ginger se zašklebil. „Fuj! To je ale smrad!“ stěžoval si.

Biggles neodpověděl. Zastavil se a upřeně hleděl na

něco, co leželo u paty kmene. Ginger se také zahleděl a

strachem mu oschly rty, když získal dojem, že se tam

něco pohnulo. „Co to je?“ zeptal se nepřirozeným

hlasem.

Biggles na otázku neodpověděl. S napřaženou

puškou připravenou k okamžitému výstřelu postupoval,

vždy po jednom kroce, ke kmeni. Když došel k

předmětu, který tam ležel, sehnul se a pečlivě si jej

prohlížel. Potom s rychlým vdechnutím, odložil pušku na

zem a vytáhl nůž.

Ginger se k němu připojil. „Co to je?“

„Mishu.“

„Mishu!“

„Ano. S roubíkem a svázaný.“

„Ale jaký to má význam?“

„Potrava pro hyeny, co jiného.“ Biggles už

přeřezával řemeny, které spoutávaly muže tak, že byl

zcela bezmocný. „Poslouchej, co ti říká tvůj nos,“ řekl

úsečně. „Celé toto místo smrdí po mršině. Měj oči

otevřené. Nemyslím, že by se domorodci ještě vrátili, ale

112

tady kolem se může objevit leccos jiného.“ Biggles dál

pracoval na Mishuovi, uvolnil roubík a odhodil jej.

Ginger měl velikou radost, když uslyšel, jak Masaj

ztěžka oddechuje. Bál se, že je mrtvý. Mishu záhy

ukázal, že je při životě, posadil se a pomáhal Bigglesovi

při rozvazování pout.

Gingerovi spadl kámen ze srdce, že se Masajovi nic

vážného nestalo a obrátil se, aby uposlechl Bigglesova

příkazu o hlídání. V tu chvíli jej zamrazilo po celém těle,

protože se zahleděl do páru jiných očí, jež jakoby planuly

uvnitř skrytým plamenem, jak soustřeďovaly a odrážely

měsíční světlo. Byly až dole u země, na okraji nejbližšího

křoví, asi dvacet yardů daleko.

„Dej pozor!“ varoval hlasitě.

Biggles popadl svoji pušku a obrátil se, aby uviděl

to, na co jej Ginger upozorňoval. „Nestřílej, pokud to po

nás nepůjde,“ úsečně nařídil. „To světlo klame.“

Ginger nevěděl, jak dlouho tam už tvor stál. Mishu

setřásl ze sebe poslední zbytky pout, zvedl kopí a přidal

se k nim. Potom náhle bez jediného zvuku se světla

pohnula k nim. Biggles zůstal stát. „Přijde k nám,

Mishu?“ zeptal se.

„Pokud on hladový.“ řekl klidně Masaj. Ještě mluvil,

když něco připomínající černý stín nad zemí bleskově

vyrazilo k nim. Bylo to tak nízko nad zemí a tak

neuvěřitelně tiché, že by si byl Ginger jistý, že jde o

pouhý stín. Avšak takový jev nebyl možný.

Bigglesova puška zaburácela. S děsivým zařváním

se pružné tělo vymrštilo do vzduchu. Dopadlo a ozvalo

se hrůzyplné vrčení, pak znovu vyrazilo vpřed i když už

ne tak rychle. Biggles vystřelil znovu, Ginger stiskl

spoušť ve stejnou chvíli. Zvíře znovu zařvalo a uhnulo na

113

stranu do keřů, odkud se začalo ozývat mohutné praskání

větví. Biggles vypálil další tři výstřely ve směru zvuku.

Potom zavládlo ticho.

„Dostali jsme ho, co myslíš?“ zeptal se úzkostně

Ginger a stále držel pušku připravenou.

„Nevím. Každopádně nemyslím, že by ještě přišla.“

„Co to bylo?“

„Lvice, jak odhaduji.“

„Leopard,“ prohlásil Mishu a stále sledoval keře, v

nichž bestie zmizela.

„Pokud je ta potvora jen poraněná, může někoho

zabít,“ poznamenal Ginger.

„Lidé, kterým to zabití hrozí nejvíce, jsou z vesnice

a ti si to všechno bohatě zaslouží,“ odvětil chladně

Biggles. „Proč bychom měli riskovat a pronásledovat to

zvíře do jeho úkrytu a oni by z toho měli jen užitek.

Poraněný leopard by je měl udržet v jejich chýších, což

nám vyhovuje. Pojďme se dostat odtud. Mishu, můžeš

chodit?“

„Ano, bwana.“

„Nejsi zraněný?“

„Ne, bwana.“

„Jak tě tihle lumpové chytili?“

Mishu vysvětloval, že mu nějak otrávili potravu a

když byl bezmocný, svázali ho.

„Brzy nám budeš moci to všechno povyprávět,“ řekl

Biggles. „Pojďme do noclehárny, než se tito ničemové

vyhrabou z chýší, aby zjistili, co znamenalo to střílení.“

Mishu prohlásil, že se neodváží vyjít ven, protože

dobře vědí, že ty výstřely musí mít na svědomí běloši.

„Nevadí, přesto pojďme,“ rozhodl Biggles. „Toto

místo se mi vůbec nelíbí.“

114

Když kráčeli, Mishu jim vysvětloval, že na to místo

se dávali staří muži i ženy, kteří už nebyli nijak k užitku.

Ponuře dodal, že také lidé, které náčelník nebo šaman

neměli rádi. Tímto způsobem bylo vždy velmi

jednoduché vysvětlit jejich smrt. Zítra by sundali pouta z

toho, co by z jeho těla zbylo. Pozůstatky by ukázali

bílým lidem a řekli: „Toto byl Mishu. Tady je jeho kopí,

které leželo vedle něj. Lev jej zabil a sežral.“

„A my bychom tomu uvěřili,“ připustil Biggles.

„Teď, bwana, vy pochopit, proč jsou tady lidožravé

šelmy,“ pravil naivně Mishu, když přicházeli k

noclehárně.

„Ale proč to udělali tobě?“ zeptal se Biggles.

„To je věc, bwana, kterou já vám říct,“ odpověděl

Mishu.

Ginger zapálil svíčku a postavil na čaj na

petrolejovém vařiči. Biggles si prohlédl Mishuova zápěstí

a kotníky. Byly odřené, ale nijak vážně.

Za chvíli už Masaj držel v rukou šálek čaje a

ukusoval suchary. „Teď nám o všem povyprávěj,“ vybídl

jej Biggles.

115

Kapitola 10

STOPY VYPOVÍDAJÍ

V dřepu na podlaze noclehárny v mihotavém světle

svíčky Mishu vyprávěl svůj příběh. A to, co se Ginger

dozvěděl, předčilo všechna jeho zlá tušení. Vyprávění

zabralo dost času, ale ve stručnosti toto byla podstata.

Byl zavražděn běloch. Několik domorodců z kmene

Bungoro vidělo, jak hyeny cosi vyhrabují. Přišli blíž a

objevili tělo bílého muže, který byl jen narychlo pohřben.

Propadli panice, tělo znovu zahrnuli a uprchli. Nikomu o

tom nic neřekli ze strachu, že by vina mohla padnout na

ně. Bezpochyby věřili, že tělo nebude nikdy nalezeno,

protože kdyby se tak stalo, někdo by za to šel na šibenici.

On, Mishu, se o tom dozvěděl z doslechu a zašel na to

místo, aby zjistil, zda je to pravda. Skutečně to bylo tak a

zabitý muž byl bwana Simmonds, strážce rezervace,

který byl v Latonze na žádost vlády. Byl zabit kulkou do

hlavy.

Kdybychom uvedli, že Ginger byl otřesen, byl by to

jen slabý pojem oproti skutečnosti. Domníval se, mylně,

jak se později ukázalo, že je to další dílo Černého Slona.

Mishu pokračoval. Simmondsova puška a vlastně

veškeré jeho vybavení zmizelo. Nebylo pochyb, že je

vzali vrahové. Mishu našel prázdnou nábojnici, ale jiného

typu než používal Simmonds, takže by mohla být ze

zbraně muže, který jej zastřelil. Mishu zakryl hrob

kameny, aby se na něj znovu nedostaly hyeny.

Masaj, který měl přirozený talent pro dramatické

vypravování, si nechal to nejdůležitější na konec. Bylo

116

tam hodně stop, prohlásil. Některé z nich vytvořili

Bungorové, kteří tělo objevili. Ale byly tam i jiné stopy.

Některé z nich zanechali lidé, kteří nežijí v této části

země. Dvoje stopy zanechali po sobě muži, kteří nosili

kožené boty, takové jaké nosívají běloši. Jednu z těchto

stop vytvořil pochopitelně Simmonds. Ta druhá byla

větší a byla od muže, který byl poměrně těžký.

Mishu líčil, jak šel po Simmondsových stopách až

do křovitého porostu, nedaleko od hrobu. Předpokládal,

že Simmonds se k místu přiblížil právě přes tyto keře a v

jejich skrytu něco poměrně dlouhou dobu sledoval. V

křoviscích Mishu objevil zavěšenou podivnou věc. Jak to

líčil, zvedl se ze země, přešel do rohu místnosti a špičkou

svého kopí začal kutat zeminu tvořící podlahu. Když

seškrábal sypkou hlínu, objevilo se cosi zabalené v kusu

látky. Byla to prázdná nábojnice a fotoaparát v pouzdře.

Mishu zvedl aparát do vzduchu. „Tuto věc já našel viset

v keřích,“ oznámil. „Vrazi ne vědět, že to tam bylo.“

„To byl Simmondsův fotoaparát,“ řekl Ginger.

„Viděl jsem ji, když jsem byl tady předtím.“

„Pokračuj, Mishu,“ vybídl jej Biggles.

Masai se usadil a vypravoval dál. To bylo už

všechno, co objevil na místě zločinu. Vrátil se do

noclehárny a když tam nikoho nenašel, ukryl alespoň ty

věci, které už měl. Potom se však, jak přiznal, zachoval

poněkud hloupě. Zašel do vesnice a řekl náčelníkovi o

vraždě, upozornil jej, že to bude znamenat velké potíže.

Tuto věc udělal, protože tam byl velmi dobře známý a

myslel si, že je tím připraví na výslechy, které určitě brzy

přijdou. Jak Mishu žalostně připustil, měl si lépe

uvědomit, že v přírodní rezervaci čile kvete pytláctví a

lidé z vesnice o tom věděli bezpochyby více, než co

117

přiznali, i když třeba ve skutečnosti nepytlačili. Nyní už

byl přesvědčen, že pytlačili i oni. A právě z tohoto

důvodu, aby byli krytí pro případ, že by někdo začal věc

vyšetřovat, se zachovali tak, jak se zachovali. Snad si

mysleli, že bude lépe, když nikdo Simmondsovo tělo

nikdy neobjeví. Pak se budou jen dělat hloupými na

otázky, co se s ním stalo. Jenže on, Mishu, by vše řekl

svému zaměstnavateli, tak se rozhodli zabít jej takovým

způsobem, aby to vypadalo, že se stal obětí lidožravé

šelmy.

Mishu neměl ani nejmenší podezření, co chystají, a

napil se s nimi domorodého piva. Určitě do něj něco dali,

protože dlouho poté si vůbec na nic nevzpomínal a když

se konečně probudil, zjistil, že má ruce i nohy spoutány

řemeny ze surové kůže. Tu noc jej vynesli ven na

obětiště, kde se měl stát kořistí leoparda, který žil

nedaleko. To bylo vše. Jakým zázrakem se podařilo jej

najít a zachránit, to zkrátka nemohl pochopit.

„Hledali jsme tě,“ řekl mu Biggles. „Když jsi beze

stopy zmizel, zašli jsme do vesnice a vyptávali se po

tobě. Nikdo nám nechtěl odpovědět, což nám bylo

podezřelé, a proto jsme domorodce sledovali. Jak vidíš,

není to vůbec žádný zázrak. Pověz nám, Mishu, kde se

stala ta vražda?“

Mishu odpověděl: „Na sever, blízko hranice se

Súdánem.“

Biggles pohlédl na Gingera: „Tím můžeme Černého

Slona vyloučit. Tou dobou se nemohl dostat tak daleko.“

Mishu souhlasil. Byl si jistý, že Cetezulu není ve

zdejším kraji, jinak by o něm slyšel. Podle něj bylo

pravděpodobnější, že vraždu spáchali pytláci, které

Simmonds zastihl při činu.

118

„Jenže podle stop byl do celé záležitosti zapleten

další běloch,“ upozornil Biggles.

Mishu připustil, že tomu skutečně nerozumí. Někdy

přicházeli špatní bílí lidé ze severu a nakupovali

slonovinu, kterou se pytláci neodvažovali dopravit do

Kampaly, Nairobi či jiného města. Jeho zesnulý pán,

major Harvey, mu o tomto vyprávěl. Avšak považoval za

nepravděpodobné, že by někdo z těchto lidí zabil jiného

bělocha.

„Ale je zřejmé, že právě toto se stalo,“ prohlásil

rezolutně Biggles. „Ty jsi řekl, že Simmonds byl zabit

kulkou a ne kopím.“

Mishu upozornil, že někteří domorodci nosívají

pušky, které jim dali obchodníci ze severu, aby jimi

mohli střílet slony, nosorožce a antilopy.

„Copak tam Simmonds dělal s fotoaparátem?“ vložil

se do hovoru Ginger. „Proč jej nechával v křoví?“

Biggles pokrčil rameny: „Mohl se pokoušet získat

nějaké pěkné záběry divoké zvěře. Nebo možná doufal,

že se mu podaří vyfotografovat zabitá zvířata, aby měl

důkaz o pytlačení.“

„To mi zní pravděpodobněji,“ prohlásil Ginger.

„Simmonds mi o pytlačení vyprávěl. Jeho největší potíž

byla, že se mu nedařilo získat domorodce ke spolupráci,

což jej utvrzovalo v tom, že jsou do věci zapleteni. Bylo

prakticky nemožné získat důkazy. Podle mého si vzal

aparát s sebou v naději, že získá snímky, jež by usvědčily

viníka.“

Biggles pohlédl na Mishua: „Říkáš, že stopy bwana

Simmondse směřovaly od křovisek. Z nějakého směru

přišly ty další stopy a kterým zase odešly?“

119

„Přijít od východu,“ odvětil Mishu. „A jít dál na

jihozápad. Já je sledovat, ale ztratit je na kamenitém

úseku.“

Biggles si prohlédl fotoaparát: „Uvnitř je stočený

film.“ Pohlédl na číslo, které bylo v červeném okénku.

„Sedm snímků bylo exponováno. Mohly by nám leccos

říct. Jakmile zde budeme mít letadlo, někdo by měl

zaskočit do Kampaly a nechat je tam vyvolat. V tuto

chvíli nemůžeme více dělat, takže co kdybychom si teď

dopřáli trochu spánku. Já budu mít první hlídku, jen pro

případ, že by se tady někdo ukázal a pokoušel se dělat

problémy.“

Ginger nic nenamítal. Lehl si na zem a záhy usnul.

Spal jako zabitý až dokud jej Biggles nevzbudil těsně

před úsvitem, aby jej vystřídal. Jakmile vyšlo slunce,

uvařil čaj, vyndal zbytek potravin a zavolal ostatní k

snídani. Všiml si, že na Mishuovi naštěstí nebyly vidět

žádné známky jeho hrůzyplného zážitku.

Právě dojedli, když dorazil mosquito a Algy se k

nim připojil. Zanedlouho po příletu prvního stroje se

ukázal i proctor, pilotovaný Bertiem. Biggles jim

pověděl, co se stalo za jejich nepřítomnosti. Algy se hned

nabídl, že v mosquitu zaletí zpátky do Kampaly a nechá

tam film vyvolat.

„Vrať se zpátky co nejdříve,“ nařídil Biggles.

„Zatímco my ostatní budeme na tebe čekat, zajdeme se

podívat na místo, kde se stala vražda.“ Obrátil se k

Mishuovi. „Jak je to daleko odtud?“

„Jeden den pochodu, bwana.“

„Pak nám to letadlem nebude trvat dlouho,“ pravil

Biggles. „Je tam někde poblíž vhodné místo, kde bychom

mohli přistát?“

120

„Ano, bwana, zem tam docela plochá, i když tam být

i nějaké keře a málo stromů. Ale pozor na mraveniště.“

„Tak dobrá, pojďme na věc,“ řekl Biggles.

Algy vzal fotoaparát a byl záhy ve vzduchu. Ostatní

nastoupili do proctoru a podle Mishuových instrukcí

zanedlouho dorazili na místo zločinu.

Na místě samotném nebylo k vidění prakticky nic s

výjimkou smutné hromady navršených kamenů, jež podle

Gingera

činila

toto

místo

ještě

zoufalejším

a

opuštěnějším. Mishu jim ukázal keře, kde našel

fotoaparát. „Vrah přijít touto cestou,“ řekl a ukázal

asagajem k jihozápadu. „On přijít odtamtud.“ Ukázal

trochu severně od východního směru.

„Kolik lidí to bylo celkem?“ otázal se Biggles.

Mishu odpověděl, že podle něj tam byl jeden běloch

se čtyřmi nebo pěti domorodými nosiči.

Biggles porovnal jejich trasu s mapou. „Jistě přišli z

oblasti Rudolfova jezera,“ řekl pomalu. „Hned za

severním okrajem jezera je už Etiopie. Zajímalo by

mne…“

„Moc potíží přicházet z toho místa, bwana,“ řekl

Mishu. „Mnoho zlých bílých mužů přicházet hledat zlato

a kupovat sloní kly od černých mužů v Ugandě a Keni.

Oni se skrývat, protože to proti úřadům.“

„Zajímalo by mne, jestli bychom dokázali najít toho

padoucha, který zastřelil chudáka Simmondse,“ uvažoval

nahlas Biggles a zadumaným pohledem přejížděl krajinu.

„Nemohl se dostat příliš daleko.“

„Nebude očekávat komplikace ze vzduchu,“

poznamenal Ginger.

„To je pravda, ovšem, u všech všudy!“ procedil

Bertie.

121

„Je faktem, že toto není naše záležitost,“ pokračoval

Biggles. „Naším úkolem je najít Cetezulua. Ale je mi

zcela proti mysli, abychom nechali tohoto neznámého

ptáčka ufrnknout, když má na svědomí vraždu.

Každopádně dříve, než cokoli začneme, bude třeba,

abychom se vrátili do Latongy a zjistili, jestli Algy

nenašel něco zajímavého na těch fotkách.“

Vrátili se zpět na letiště. Algy přiletěl krátce po nich

a přivezl informaci, která svým významem přesahovala i

ty nejsmělejší předpoklady. Měla podobu několika ještě

vlhkých fotografií, uložených mezi listy savého papíru.

Bylo na první pohled jasné, že nešťastný lovec

získal důkazy, které hledal. Bylo exponováno sedm

políček, z nichž vyšly jasné, ostré fotografie, které

svědčily o tom, že Simmonds byl i dobrým amatérským

fotografem.

První dva snímky zachycovaly tutéž scénu, jak

hlouček domorodců odřezává kly ze zabitého slona. Obě

fotografie byly pořízeny ze stejného místa, ale osoby

zobrazené na snímku se mezitím pohnuly, takže na obou

snímcích bylo nakonec vidět většině zúčastněných do

tváří. Ginger jednoho z nich okamžitě poznal a podle

výkřiků údivu soudě, stejně tak Biggles a Mishu. Byl jím

náčelník vesnice.

„Není divu, že se s námi nechtěl vůbec bavit,“ řekl

vážně Biggles.

Další dva snímky ukazovaly jen pozůstatky zabitého

nosorožce s odřezanými rohy. Četní supové na něm

hodovali, ale nebyli tam vidět žádní lidé. Mršina

vypadala, že je už nějakou dobu po smrti.

122

Poslední tři snímky byly natolik dramatické a

zobrazovaly věci tak hrůzyplné, že každému při pohledu

na ně přeběhl mráz po zádech.

„U všech rohatých! Jen si představte, co to všechno

znamená,“ vypadlo nakonec z Bertieho. „Každý z těch

obrázků je učiněný příběh.“

„Tyto určitě příběh vyprávějí a není to nic pěkného,“

řekl tiše Biggles.

„To jsou poslední tři exponované snímky,“ vložil se

do hovoru Algy. „Soudím, že musely být pořízeny těsně

předtím, než byl Simmonds zastřelen.“

„Přesně tak,“ souhlasil Biggles. „Řekl bych, že

vyfotografoval tyto snímky, vložil aparát do pouzdra a

pověsil jej na skryté místo, což vypadá, jako by očekával

potíže. Buď jej spatřili, nebo byl natolik nerozumný, že

se je pokusil sám zatknout.“

Na těchto fotografiích byla stejná scéna. Zřetelně byl

na nich zachycen podsaditý mohutný běloch, vyzbrojený,

či spíše až příliš vyzbrojený na to, kde se nacházel a co

dělal. Měl na sobě dva zkřížené nábojové pásy. Okolo

krku mu visel armádní dalekohled. Na řemeni okolo pasu

měl zavěšen těžký lovecký nůž. Nápadný byl na něm

tmavý neupravený plnovous. Dva domorodci, ozbrojeni

kopími a oblečeni do potrhaných košilí a kalhot špatných

velikostí, stáli po jeho obou stranách. Jejich tváře byly

odlišné od vzhledu místních domorodců, z nichž několik

bylo zachyceno na obrázku, jak vyčkávavě postává

naproti bílému muži. Mezi oběma skupinami leželo na

zemi zboží, které vylučovalo jakékoli pochybnosti o tom,

co se zde odehrává. Byly tam čtyři sloní kly, dva z nich

velmi malé, a několik rohů z nosorožce. Bylo jasné, že

123

právě mění majitele. Snímek ukazoval, jak je uzavírán

černý obchod.

Biggles se zhluboka nadechl: „Takže chudák

Simmonds skutečně na něco narazil, ale stálo ho to život.

Nic nemůže být jednoznačnějším důkazem, než je toto.

Musel ty domorodce sledovat až na místo jejich schůzky

s tím rošťákem, který zboží od nich kupuje. Zajímalo by

mne, kdo to je. Znáš toho muže, Mishu? Nespatřil jsi jej

už někdy?“

Mishu odpověděl, že toho muže nikdy neviděl, ale

už o něm slyšel a zná jej podle popisu. Ten muž, pravil,

není čistý běloch. Přišel z Etiopie, kde prý nějaký čas žil.

Podle toho, co se povídalo, byl ten muž dříve bohatý, ale

uprchl ze své země kdesi v Evropě a usadil se v Addis

Abebě. Mishu měl dojem, že nejprve zamířil na jih do

britského teritoria, aby zde hledal zlato. Žádné však

nenašel a tak začal provozovat ilegální obchod se

slonovinou, leopardími kůžemi a vlastně vším, co měli

domorodci na prodej. Tyto informace měl Mishu od

majora Harveye, který po tom člověku opakovaně pátral,

ale nikdy se mu nepodařilo jej najít.

„Jestli se mu podaří dostat se zpátky přes hranice,

nebudeme pak už moci nic dělat,“ pronesl zasmušile

Biggles. „Kdybychom jej pronásledovali dále, někdo by

spustil povyk o narušování území cizího státu. Avšak

pokud sebou hodíme, budeme mu moci odříznout cestu

dříve, než se dostane zpátky přes hranici. Pokud Mishu

čte stopy správně, pak se ještě neobrátil k domovu. Já pro

začátek učiním průzkum v mosquitu směrem k

Rudolfově jezeru, abych se přesvědčil, jestli náhodou

nemíří tímto směrem. Algy, vezmi Bertieho s sebou v

proctoru a zkuste svoje štěstí v opačném směru. Naberte

124

pořádnou výšku, pokud by vás ten muž spatřil, nebude

vás podezřívat, že hledáte právě jeho. Ze stejného

důvodu, pokud jej objevíte, leťte dál a teprve potom se

obraťte. V žádném případě nepřelétávejte nízko nad ním.

Udržujte spojení. Já vezmu Gingera a Mishua s sebou.“

„Jasná věc,“ souhlasil Algy.

Za několik minut byly oba stroje ve vzduchu a

směřovaly na obhlídku určených lokalit.

Biggles dorazil do severovýchodní oblasti ve dvou

tisících stopách. Potom ubral plyn na cestovní rychlost a

zahájil systematický průzkum krajiny. Nějakou dobu

mlčel, až nakonec poznamenal, že podle jeho soudu už

musejí být za hranicí mezi Ugandou a Súdánem, ačkoli

nic tomu nenasvědčovalo, protože terén měl na obou

stranách zcela stejný charakter. Stroj nyní sledoval kurz

prakticky přímo na východ. Ginger se podíval do mapy a

prohlásil, že už jsou asi sto mil od Etiopie.

Zakrátko Biggles ukázal na třpytící se světelný pruh,

který se rozléval podél horizontu přímo před nimi.

„Rudolfovo jezero,“ prohlásil.

Ginger opět sklonil zrak k zemi a prohlížel si

podivný podlouhlý pás, nad kterým si už chvíli lámal

hlavu. Nebyl natolik zřetelný, aby to mohla být cesta, ale

zase byl příliš široký na zvířecí stezku. Místy zcela

vymizel a opět se vynořil o kus dál, stále přitom sledoval

směr na východ k jezeru. Povšiml si jedné zvláštní věci,

že totiž tento pás spojuje občasné vodní nádrže a větší

louže. Otázal se Mishua, co on si o tom myslí, protože

předpokládal, že to tu zná ze země. Mishu odpověděl, že

už je to dlouho, co tu byl naposledy. Nevzpomínal si ale,

že by tu něco takového spatřil. Mohla by to být stopa po

vyhánění dobytka, jenže bylo by zapotřebí dost značného

125

počtu kusů, aby vydupaly takovou stezku v tvrdé zemi.

„Jistě by to záviselo na tom, jak často je tím místem

dobytek hnán, že?“ pravil Ginger.

„Možná, že na tom něco bude,“ prohlásil Biggles.

„Jedné věci ale nerozumím. Nikde tady není ani nejmenší

známka života. Nezahlédl jsem ani jediný kus zvěře. V

krajině tak řídce osídlené jako je tato, by člověk

očekával, že spatří spousty antilop a pakoní.“

Zde jej Mishu přerušil a uvedl, že kdyby Cetezulu

prošel tímto krajem, nebylo by zde mnoho zvířat.

Potřeboval by hodně masa, aby nakrmil všechny své

muže. Mimoto zvířata záhy opouštějí místo, kde jsou

často lovena.

Tato poznámka, neúmyslně vyslovená, přivedla

Gingera na možnost, která jej dříve nenapadla. „Na něco

jsem přišel!“ vzrušeným hlasem pronesl. „Nemohla by

náhodou existovat nějaká spojitost mezi Černým Slonem

a tím mužem, kterého nyní hledáme? Mám tím na mysli,

jestli by nemohli být členy stejného gangu.“

„Právě jsem nad tím uvažoval,“ odvětil Biggles.

„Nepřekvapilo by mne to. Už jsme dospěli k myšlence,

že Cetezulu musí nakradený dobytek někomu předávat.

A podle Mishua ten chlap, co zabil Simmondse, pochází

z Etiopie. Možná, že právě tam směřuje dobytek. Ten

muž s plnovousem může být kromě toho zapletený navíc

i do černého obchodu s pytláky. Ale copak to vidím před

námi? Není to kouř?“

„To být kouř, bwana,“ potvrdil Mishu. „Tam být

tábor, velký tábor. Mnoho mužů.“

„To je skutečně zajímavé,“ zabručel Biggles.

„Možná, že jsme na něco narazili.“

126

Ginger se upřeně zahleděl dopředu a uviděl, jak se

ten podivný pás, o němž hovořili, patrně definitivně

rozplývá v rozsáhlé oblasti džunglí, močálů a jezer

vyskytujících se v oblasti, kde se stýkají hranice Ugandy,

Súdánu, Keni a Etiopie, nedaleko severního výběžku

Rudolfova jezera. Na jeho přivráceném břehu se vznášel

dým z několika ohňů. Pohybovalo se tam značné

množství domorodců, ale když zpozorovali blížící se

letoun, zastavili se a hleděli nahoru.

„Našli jsme místo, kde se skrývá Černý Slon?“

dychtivě se zeptal Ginger.

„Nevidím žádný dobytek,“ řekl Biggles.

„Žádný bílý muž tam,“ vložil se Mishu. „Jestli bílý

muž mezi nimi, on vzhlédnout a my vidět bílou tvář.“

„Co je to za muže, Mishu?“ otázal se Biggles a stále

držel původní kurz.

Mishu prohlásil, že podle oblečení soudě jsou ti

muži z Etiopie. Neměli tady co dělat. Bylo zakázáno

překračovat hranice. Jen špatní lidé by to učinili.

„Celá věc začíná do sebe zapadat,“ s jistotou

prohlásil Biggles. „Tu stezku mohl vytvořit jedině

dobytek. Ale jaký dobytek? Je zřejmé, že kradený. Není

pro to jiné vysvětlení. Připadá mi, že jsme dorazili na

místo, kde končí Cetezuluova dlouhá stezka. Na tomto

místě prodává svoji kořist a pak se odchází někam ukrýt.

Všichni tito Etiopané, kteří jsou nyní na naší straně

hranice, musejí být součástí stejné zločinné organizace.

Nepřišli by sem přece jen tak, sami od sebe. Mají svého

vůdce a není pochyb o tom, kdo to je.“

„Myslíš, že muž, který nakupuje od pytláků

slonovinu, ten darebák, který zabil Simmondse?“

127

„Přesně tak,“ opáčil Biggles. „Podle mého ta tlupa,

kterou nyní vidíme pod námi, jsou honáci, kteří čekají,

aby mohli odvést dobytek do Etiopie.“

Touto dobou už mosquito opsal velký půlkruh a nyní

se vracel zpět v opačném kurzu.

„Pokud se dobytek dostane až sem, už nemáme šanci

je zastavit,“ poznamenal pak Ginger.

„Dobytek není to, co mne zajímá,“ odvětil Biggles.

„Já chci ty muže, Cetezulua a toho bílého vraha, který,

pokud se nepletu, má s ním dostaveníčko. Já…“

„Počkej chvíli! tiše!“ přerušil jej ostře Ginger.

„Mám tu Algyho.“ Poslouchal minutu či dvě a očima

visel na Bigglesovi.

„Objevili ho!“ oznámil.

„Koho?“

„Pytláka. Počkej chvíli! Pokračuj Algy. Ano…

Rozuměl jsem. Dobře.“

„Řekni mu, aby letěl přímo do Latongy,“ nařídil

Biggles. „My tam míříme také.“

Ginger předal rozkaz: „Dobře, Algy – uvidíme se za

chvíli. Už jsme na cestě. Končím.“

„Dobrá práce,“ pravil Biggles s uspokojením v

hlase. „Kde jej Algy objevil?“

Ginger odvětil: „Říká, že ten muž má s sebou čtyři

domorodce. Utábořili se blízko řeky asi dvacet pět mil

jihozápadně od Latongy, mezi severním koncem

bambusové bažiny a velkým pásem obří trávy. Postavili

tam stan.“

„Skvělé. Měli bychom být schopni jej chytit,“

prohlásil Biggles a naplno otevřel palivovou záklopku.

„Pokud jej ovšem letadlo nevyděsí a on neuprchne

do bažiny.“

128

„Nevidím důvod, proč by se měl děsit. Jistě

předpokládá, že je v naprostém bezpečí, jinak by nebyl

tam, kde je. Za normálních okolností by trvalo celé

týdny, než by se úřady dozvěděly o vraždě. Zaměstnanci

rezervací bývají pryč bez přerušení někdy celé měsíce,

takže by nebylo podezřelé, kdyby se Simmonds neohlásil

svým nadřízeným po nějakou dobu.“

„Máš tedy v úmyslu toho ptáčka polapit?“

„Rozhodně se o to pokusím.“

„A co Černý Slon?“

„S trochou štěstí dostaneme i jeho. Pročpak se, podle

tvého názoru, tenhle chlápek s vraždou na svědomí,

potuluje tady po kraji? Proč nepláchne za hranice, dokud

je vše v pořádku? Podle fotografií můžeme soudit, že už

od domorodců získal slonovinu. Na co tedy čeká?“

„Na Černého Slona.“

„Přesně to si myslím,“ souhlasil Biggles. „Více než

na Černého Slona čeká na nakradený dobytek. Neřekl

bych, že platí Černému Slonovi za stádo plnou cenu. V

Etiopii by velké stádo představovalo celé jmění. Jakmile

tenhle chlápek dostane dobytek, nebude už dál tady

vyčkávat. Právě proto chci na něj udeřit okamžitě,

namísto abych tu práci přenechal na policii. A ještě něco

ti povím. Černý Slon není daleko. Zanedlouho by se tu

měl objevit. Proto doufám, že se mi podaří lapit oba tyto

krví potřísněné darebáky zároveň.“

„Ten běloch rozhodně neprodá svoji kůži lacino,“

namítl Ginger.

„V tom ohledu si může posloužit po libosti,“

ironicky opáčil ponurým hlasem Biggles. „Pokud bude

chtít bojovat, dobře, já na to přistoupím. Kat pak bude

mít o práci méně.“

129

Letoun rychle směřoval k Latonze.

130

Kapitola 11

ARMÁDA PŘICHÁZÍ NA POMOC

V Latonze na ně čekalo překvapení. Před

noclehárnou stály zaparkované dva lehké nákladní vozy.

Okolo nich byli různými pracemi zaměstnáni domorodí

příslušníci afrických ozbrojených sil. Algy a Bertie, kteří

zjevně právě dorazili v proctoru, právě hovořili s bílým

důstojníkem, který jim byl záhy představen jako poručík

Haynes.

„Poručík Haynes sem dorazil z Juby, aby vyšetřil

oznámení, že v této oblasti byl zavražděn běloch,“ řekl

Algy. „Právě jsem mu potvrdil, že je to pravda a že tím

mužem byl Simmonds ze správy rezervací. Byli jsme na

obhlídce a pátrali jsme po vrahovi.“

Haynes vypadal rozrušeně.

„Soudím, že jste znal Simmondse osobně,“ zahájil

hovor Biggles.

„Ano. Dobře jsem jej znal. Byl to dobrý chlap.

Obával jsem se, že se mu něco takového může přihodit.“

„Proč?“

„Protože měl vlastní představy o své práci, některé z

nich byly poněkud nekonvenční.“

„Jako třeba, že nosil s sebou fotoaparát?“

„Přesně tak. A vyrážel ven bez nosiče zbraní či bez

řádného doprovodu. Podle jeho názoru domorodci

nedrželi jazyk za zuby a šířili řeči – což byla

pochopitelně pravda – a tak se vždycky v kraji vědělo, co

dělá. Díky tomu pak bývaly jeho výpravy bez úspěchu.

131

Proto před nějakým časem začal cestovat nalehko, jen

sám.“

„Bylo mi divné, že nemá žádné nosiče,“ zamumlal

Ginger.

„Bylo

to

nebezpečné,“

pokračoval

Haynes.

„Nezapomínejte, že jsem tehdy neuvažoval o možnosti

vraždy. Já jsem se hlavně obával, že se stane obětí

některé poraněné šelmy. Měl pro strach uděláno.“

„Ale proč sem přišel až z Juby? Juba je v Súdánu a

toto je Uganda.“

„Já vím. Ale mnohdy není možné z obou stran tak

přísně dodržovat úřední hranice. Často je nutné přecházet

z jedné strany na druhou, jinak by pytlákům stačilo jen

přeběhnout hranici a mohli by se nám vysmát. Ale

povězte mi otevřeně. Máte vůbec nějakou stopu? Právě

jsem se chystal do vesnice, abych tam zahájil

vyšetřování.“

„Tím byste se daleko nedostal,“ řekl vážným hlasem

Biggles důstojníkovi. „Všichni jsou v tom zapleteni.“

Haynes se zamračil.

„Nemusíte se ničeho obávat,“ pokračoval Biggles.

„My víme, kdo zabil Simmondse a víme také, kde se ten

muž nalézá. Není to domorodec. Je to běloch – či spíše

skoro běloch.“

Haynes měl překvapený výraz.

„Vlastně jsme pátrali po tom černém lumpovi

Cetezuluovi, když jsme náhodou narazili na tento

případ,“ pokračoval Biggles. „Když jste teď zde, raději se

toho ujměte. Jakpak jste se vlastně o té věci dozvěděl,

když jste byl v Jubě?“

„Sdělili nám to z Kampaly.“

132

Biggles se zahleděl na Algyho: „Říkal jsi někomu

něco, když jsi se stavoval v Kampale kvůli vyvolání

filmu?“

„Ano. Prohodil jsem pár slov se správcem letiště.

Nevěděl jsem, že bych to měl nějak tajit.“

„Ne, myslím, že to bylo správné,“ souhlasil Biggles.

„Hned jsem vyrazil a jeli jsme bez přestávky,“ řekl

Haynes.

„Neztráceli jste čas,“ uznale prohlásil Biggles. „A

nemáte ani trochu času nazbyt, pokud chcete sebrat toho

chlápka dříve, než vezme do zaječích.“

„Máte nějaký skutečný důkaz, že to spáchal on?“

„Důkaz natolik přesvědčivý, abyste mohl ukončit

jeho zločineckou dráhu,“ odpověděl Biggles. „Ten muž

přišel z Etiopie, aby zde nakupoval, kromě jiných věcí,

od pytláků slonovinu. Simmondsovi se podařilo jej

přitom vyfotografovat, ty snímky vám hned ukážu.

Neznám jeho jméno. Má černý plnovous. Jsou s ním čtyři

domorodci, o kterých jeden z mých místních lidí tvrdí, že

jsou příslušníky etiopského kmene. Jenže hned u hranice

z této strany je velké množství domorodců a já mám

důvod předpokládat, že čekají na něj. Dospěl jsem k

názoru, že skutečným důvodem, proč je ten chlápek zde,

je nákup kořisti, kterou Černý Slon nashromáždil během

svých nájezdů na jihu, ale to všechno se teprve ukáže.

Domnívám se, že obchod s pytláky byl jen vedlejší

záležitost. Jsem přesvědčen, že nyní čeká na setkání s

Černým Slonem.“ Biggles dále vylíčil všechno, co se

stalo od jejich příjezdu do Latongy. Své vyprávění

uzavřel tím, že ukázal Haynesovi fotografie, které pořídil

Simmonds.

133

Důstojník hleděl užasle. „Ach tak!“ vydechl. „Takže

toto je onen muž, není pravda?“

„Vy jej znáte?“

„Ach ano, známe jej, či spíš víme o něm,“

odpověděl rozrušený Haynes. „Už po něm pátráme dost

dlouhou dobu. Býval to německý špión, který žil v Addis

Abebě, když vypukla válka. Neznáme jeho původní

národnost, ale je nepravděpodobné, že by to byl Němec.

Říká si Bronnou, což může být cokoli. Šíří o sobě

nepravděpodobnou historku, že je údajně šlechtic. My už

si na něj posvítíme, jen kdyby se nám podařilo jej

dopadnout.“

„Tak byste měli raději hned za ním vyrazit.“

„Jak daleko je odtud ten tábor?“

Algy odvětil: „Asi dvacet pět mil.“

„Pokud sebou hned nehodíte, může se přesunout

dříve, než tam dorazíte,“ upozornil Biggles.

„Ano, bude nám to nějaký čas trvat, ať už budeme

pochodovat nebo pojedeme na vozech,“ pravil zamyšleně

Haynes. „Tyto naše náklaďáky jsou užitečné, ale

nemůžeme s nimi jet v terénu rychle, jinak hrozí, že se na

nich něco rozbije.“

„Co kdybych vás tam dopravil letadlem?“ navrhl

Biggles. „Jeden z vašich náklaďáků by mohl jet za námi

a přivézt vězně nazpátek. Můj člověk, Mishu, by mohl jet

s ním a ukazovat řidiči cestu. Zná tady v kraji každý

kámen. My bychom mohli na místě zneškodnit nepřítele

dříve, než tam vůz dorazí.“

„To zní jako dobrý plán,“ prohlásil Haynes. „Kolik

mužů jste schopen vzít?“

„Čtyři do malého stroje. To by mělo stačit. Raději

nebudu riskovat přistání s mosquitem na povrch, který

134

neznám. Pro každý případ bude lépe, když jeden stroj

zůstane ve vzduchu a bude vše sledovat pro případ, že by

Bronnou uprchl. Mosquito by mu v tom případě mohl

situaci značně znepříjemnit. Ideální by bylo zastihnout jej

nepřipraveného. Vlastně je méně pravděpodobné, že by

upláchl před letadlem, než kdyby uviděl blížit se vaše

náklaďáky. To by mu jistě netrvalo dlouho, než by si

domyslel, co máte za lubem.“

„Nechám to na vás,“ řekl Haynes. „Jsem připraven

kdykoli vyrazit.“

Biggles rozdělil úkoly a učinil nezbytné přípravy k

odletu. Plán byl jednoduchý. Biggles poletí v proctoru,

vezme přitom s sebou Haynese, Bertieho a Gingera. Algy

měl všechno sledovat v mosquitu ze vzduchu a sledovat

Bronnoua v případě, že by se pokusil o útěk. Bude-li to

nezbytné může užít palubní zbraně. Mishu pojede ve

voze s deseti vojáky pod velením seržanta. Zbytek

jednotky bude střežit noclehárnu a druhé vozidlo, které

bylo naloženo převážné zásobami a záložním vybavením.

Podle plánu měl náklaďák s vojáky vyrazit na cestu o

hodinu dříve, aby se stačil dostatečně přiblížit místu akce

dříve, než přistane letadlo a posádka provede zadržení.

Za žádných okolností se vojáci neměli ukazovat na scéně

dříve, než přistane letadlo. Mishu prohlásil, že zná místo,

kde je nepřátelský stan, když mu je předtím Algy popsal.

Bylo to dobře známé tábořiště vyhledávané kvůli

blízkému zdroji vody.

Vozidlo obsazené vojáky tmavé pleti záhy vyrazilo

na cestu.

Biggles spolu s přáteli seděli a hovořili asi hodinu o

záležitostech, které je svedly dohromady. Haynes řekl, že

dobře zná policejní spis Černého Slona. Stejně jako

135

všichni státní zaměstnanci ve střední Africe i on měl

instrukce k jeho zatčení, ale nějakou dobu už o něm

nebylo slyšet.

Nakonec se Biggles podíval na své hodinky. „Je

načase, abychom vyrazili,“ oznámil.

Když kráčeli k letadlům, Biggles požádal Algyho,

aby od něj držel raději větší vzdálenost. Bronnou by

mohl pojmout větší podezření, kdyby přiletěly dva stroje

najednou, zejména když mosquito byl bojový typ.

Ginger byl z připravovaného výletu celý rozrušený,

protože vše nasvědčovalo tomu, že to bude nebezpečná

operace. Navíc by mohla zásadním způsobem ovlivnit

jejich hlavní úkol, to znamená dopadnout samozvaného

vládce Afriky. Ukázalo se, že měl v obou těchto

předpokladech pravdu.

Počáteční kroky operace se odehrávaly v pořadí, jež

bylo možno předpokládat. Bertie je přivedl k

Bronnouově tábořišti. Stan tam stál stejně jako předtím.

Bronnou seděl na rozkládací židli před ním a čistil něco,

co vypadalo – a záhy se ukázalo, že skutečně je – puška.

Jeho čtyři muži posedávali v blízké trávě a neměli nic

zvláštního na práci. Všechny tváře se obrátily na blížící

se proctor a Ginger si všiml, že Bronnou ustal ve své

činnosti a bedlivě je sledoval. Podvozek letadla se dotkl

země. Stroj jednou či dvakrát poskočil, až se nakonec

zastavil asi sto yardů od stanu.

Biggles s Haynesem byli venku první a vykročili

směrem k táboru, zatímco všech pět mužů povstalo a

vestoje očekávali návštěvníky. Ginger s Bertiem hned

také vyrazili. Když přišli blíž, zatím co Bronnou neučinil

ani jediné gesto, ať už na obranu či jiné, Ginger jasně

vycítil napětí v atmosféře. Bronnou, který neměl čisté

136

svědomí, měl jistě své podezření o účelu jejich návštěvy,

domýšlel se Ginger, ale nechtěl riskovat otevřenou agresi

pro případ, že by se mýlil.

Ginger by tomu muži v nejmenším nevěřil, ani

kdyby o něm z dřívějška vůbec nic nevěděl. Byl to

mohutný svalovec okolo padesátky, jeho pokožka byla

mírně nažloutlá. Pod hustým nízkým obočím hleděly

chladné oči. Divoký plnovous mu dodával hrozivý

vzhled. Gingerovi se při pohledu na něj vybavil obraz

rozzuřeného býka. Snad jej na tu spojitost přivedly

kovové kruhy, dohadoval se. Býci často mívají v

nozdrách kovový kruh. Bronnou měl podobný kruh,

ovšem ze zlata, v každém uchu, což Gingerovi

napovědělo, že ať už byl jakékoli národnosti, určitě

nepocházel ze západní Evropy.

Haynes byl štíhlý, šlachovitý typ, ale záhy dokázal,

že se rozhodně nenechá robustním Bronnouem zastrašit.

Neztrácel zbytečně čas a šel přímo k věci.

„Jsem poručík Haynes z afrických ozbrojených sil,“

oznámil odměřeně.

„Může být,“ ušklíbl se Bronnou chraplavým hlasem,

v němž klíčilo podezření.

„Sbalte si věci,“ nařídil Haynes. „Pojedete se mnou

na velitelství.“

„Může být,“ opakoval Bronnou.

„Máme několik otázek na které chceme, abyste nám

odpověděl.“

„Může být.“

„Nejen může. Jak jsem řekl, tak se stane,“ břitce

prohlásil Haynes. „Zabalit. Můžete si také věci nechat

zde. To záleží na vás. Každopádně, půjdete se mnou.“

„A to říká kdo?“

137

„To říkám já a co řeknu to platí.“

„Aha!“ Bronnou se stále nepohnul. Zamyšleným

zrakem si přeměřil muže, kteří stáli před ním, jako by

zvažoval, jaké má vyhlídky v případě odporu. „Co to

všechno má vůbec znamenat?“ protáhl.

„Na prvním místě nemáte oprávnění vstoupit na toto

území,“ úsečně odpověděl Haynes. „To mohu vysvětlit.

Ještě něco?“

„Ano,“ pomalu opáčil Haynes. „Beru vás s sebou za

účelem výslechu ve spojitosti se smrtí pana Simmondse z

Britské správy rezervací.“

„Co vás přivádí na myšlenku, že s tou vraždou mám

co do činění?“

„Protože o ní víte,“ vybuchl Haynes. „Odkud?“

Bronnou přimhouřil oči a pohledem šlehnul po

mosquitu, který se právě vynořil na scéně. „To jsem

nikdy neřekl,“ zavrčel. „O co se to zde pokoušíte –

falešně mne obvinit? Nikdy jsem Simmondse neviděl a

nikdy jsem o něm ani neslyšel.“

„Copak potom děláte s jeho puškou?“ zeptal se

Ginger. „Ta Rigby Express, kterou držíte, patřila jemu.

To odpřisáhnu. Posledně mi ji ukazoval.“

To zabralo. Bronnou si uvědomil, že lži mu

nepomohou a pohnul se jako blesk. Roztočil pušku, která

evidentně nebyla nabitá, nad hlavou, mrštil ji po mužích

jež stáli před ním, uskočil do boku jako kočka a z

revolveru, který se mu jako kouzlem objevil v ruce,

vypálil na Haynese. Všechno se to stalo v jediném

okamžiku. Haynes se stočil na stranu a chytil se za

rameno. V tu chvíli už měl Biggles v ruce svoji

automatickou pistoli a dva výstřely práskly téměř

současně. Ginger pocítil ve tváři hvízdnutí kulky.

138

Bronnou zavrávoral vzad, zaklel, klopýtl o stanovou

šňůru a přepadl naznak.

Co následovalo hned potom Ginger už neviděl,

protože byl stržen dalšími událostmi. Dva domorodci se

dali na útěk, ale jeden ze zbývajících napřáhl své kopí a

chystal se je hodit po Bigglesovi, když na něj Ginger

vystřelil. Muž padl s výkřikem k zemi. Jeho společník

pustil kopí a zůstal stát s široce vytřeštěnýma očima.

Ginger vypálil několik ran za utíkajícími domorodci, ale

ti věděli před čím prchají, a tak v běhu kličkovali. Kulky

je proto minuly.

Obrátil se zpět ke stanu, kde se odehrávala zoufalá

bitva. Biggles, Bertie a Haynes se vrhli na Bronnoua a

pokoušeli se jej udržet na zemi. Nebylo to vůbec snadné,

neboť muž soptící zlostí se rval jako lev, i když mu

Bertie klečel na ruce, v níž třímal revolver. Ginger mu jej

vykroutil a hned byl sražen na stranu naslepo kopající

nohou, ani nevěděl čí. Po stanové šňůře se vyšplhal na

nohy a jak ucítil hrubý provaz v dlani, přišel na nápad.

Haynes byl zřejmě rozhodnut lapit toho muže živého,

protože měl hodně příležitostí jej zastřelit nebo mu

roztříštit lebku některou ze zbraní, které se tu po zemi

povalovaly. Z toho důvodu nechtěl Ginger sáhnout ke

krajním opatřením, i když cítil, že by na to měl právo,

protože výsledek celé akce byl ještě stále nejistý.

Navzdory přesile se zdálo, že Bronnou má sílu deseti

mužů a stále znova a znova se mu dařilo odhazovat ty,

jež se jej snažili udržet.

Ginger vytasil svůj nůž, odřízl kus lana, rychle

uvázal smyčku a podařilo se mu navléct ji na

Bronnouovy nohy. Stáhl je smyčkou k sobě a pak je

přivázal ke stanovému kolíku. Tím se poměr sil obrátil.

139

Ginger odřízl další provazy a nakonec se jim spojenými

silami podařilo spoutat ruce a nohy Bronnoua, až

nakonec zůstal bezmocně ležet a jen spílal. Ostatní,

špinaví a potrhaní, vstali neschopni popadnout dech.

Všichni byli více či méně potlučení, ale jen Haynes byl

skutečně poraněn. Bronnouova kulka mu prolétla horní

částí paže, naštěstí přitom minula kost. Haynes své

zranění zlehčoval, ale Biggles ránu ovázal obvazem,

který přinesl z lékárničky v proctoru.

Domorodec, kterého postřelil Ginger, seděl na zemi

a sténal. Ukázalo se, že není smrtelně zraněn, kulka se

jen svezla po žebru. Druhý domorodec ještě stále stál na

místě a zdálo se, že je k smrti vyděšen. Zbylí dva zmizeli.

„Jářku, to byla prácička,“ znechuceně bručel Bertie a

čistil si svůj monokl, který právě zvedl ze země.

„Mohlo to být horší,“ řekl Biggles a jemně si

osahával bouli na čele.

Haynes vešel do stanu. Zůstal uvnitř několik minut.

Když vyšel ven, nesl s sebou množství různých

předmětů, mezi nimiž byly kupříkladu i náramkové

hodinky a benzínový zapalovač. Ginger v nich poznal

Simmondsův majetek.

„To je vše, co jsem potřeboval vědět,“ řekl vážně

Haynes.

„Byla uvnitř nějaká slonovina?“ zeptal se Biggles.

„Ne. Ale není pravděpodobné, že by se s ní tahal až

sem. Bezpochyby ji někde zakopal s tím, že si ji

vyzvedne na cestě zpět. Ale tam uvnitř je ještě něco, co je

zapotřebí dobře prozkoumat,“ pravil Haynes.

Ostatní jej sledovali, jak Bronnouovi prohledává

kapsy. Našel malý svazek klíčů, což byla očividně ta věc,

kterou Haynes hledal. Pak se vrátil zpátky do stanu a

140

když vyšel ven, nesl kovovou příruční pokladnu. Otevřel

ji a v nastalém tichu zvedl objemný svazek bankovek.

Obrátil se k Bronnouovi, ukázal mu bankovky a řekl: „To

je spousta peněz na to, aby je člověk nosil jen tak při

sobě zrovna tady, kde nejsou žádné obchody. K čemu

pak je máte?“ Bronnou neodpověděl.

„Myslím, že na tu otázku znám odpověď,“ klidně

pravil Biggles.

„Právě přijíždí náklaďák,“ vložil se do hovoru

Ginger.

„Skvělé!“ řekl Biggles. „Zamávej na Algyho, že je

všechno v pořádku. Může se vrátit zpátky. My vyrazíme

také, jen co trochu nabereme dech.“

Počkali však, dokud nepřijelo vozidlo a dokud

nebyli všichni vězni na korbě. Stan byl stržen a i se svým

obsahem naložen na náklaďák. Vozidlo pak vyrazilo na

zpáteční cestu, vojáci vypadali zklamaně, že nebylo

zapotřebí jejich služeb. Haynes se rozhodl, že pojede s

nimi,

aby

mohl

osobně

dohlédnout

na

svého

nebezpečného zajatce. Mishu zde proto zůstal s tím, že se

vrátí v proctoru.

„Tak a teď by mělo být v Africe o jednoho lumpa

méně,“ prohodil Biggles když se vůz rozjel. „Jen si

krátce potáhnu z cigarety než vyrazíme,“ pokračoval a

hned tak učinil. „To jsou ale věci! Jedna věc, kterou

skutečně nenávidím, jsou takové rvačky. Ale co jiného

nám zbývalo. Očekával jsem, že Bronnou bude obtížný

případ, ale musím se přiznat, že jsem nebyl dost dobře

připraven na běsnícího maniaka.“

„On a Cetezulu by se k sobě dobře hodili,“ tvrdil

Ginger.

141

Biggles zamyšleným zrakem přejel po krajině: „Ta

zmínka o Černém Slonovi mi něco připomněla. Možná

by bylo vhodné, vrátit se sem zítra. Pořád se nemůžu

zbavit dojmu, že Bronnou na něj čekal, což by

znamenalo, že musíme být na jeho trase na sever. Je tady

dost vody a vhodných úkrytů. Nesázím se často, ale něco

bych klidně vsadil na to, že tenhle balík peněz, jež s

sebou vezl Bronnou, měl být předán výměnou za

dobytek. Z jakého jiného důvodu by potřeboval tolik

peněz na takovémto místě? Rozhodně by tak velkou

sumu nepotřeboval na odkoupení toho malého množství

upytlačené slonoviny, které by tady mohl nasbírat. Ne.

On se chystal koupit dobytek a pokud je tento předpoklad

správný, nebude to trvat dlouho, než se tady objeví Černý

Slon.“

Mishu ukázal svým kopím k oblasti vysokého

porostu obří trávy, která začínala o kus dále směrem po

proudu. Byla mezi dvěmi a třemi mílemi dlouhá s

průměrnou šířkou dvě až tři sta yardů. Řekl, že to je

místo, kde byl zabit major Harvey.

„To jen podporuje, co jsem právě řekl,“ sdělil

ostatním Biggles. „Pokud ono místo Černý Slon použil

jako zastávku při jedné příležitosti, může tak učinit

znovu. Může to být také jeho pravidelné stanoviště. Je

tady blízko voda. Myslím, že jednou věcí si můžeme být

jisti. Dosud se nedostal při svém pochodu na sever až

sem, jinak bychom zahlédli stopy dobytka. Co myslíš,

Mishu?“

Masaj si byl zcela jistý, že dobytek tudy ještě

neprošel.

142

„Ideální by bylo chytit jej, když bude muset

překonat otevřený úsek mezi bambusovou bažinou a obří

travou,“ pravil zadumaně Biggles.

„To on ale neprovede za denního světla,“ prohlásil

Ginger. „Proklouzne, když bude tma.“

„Ano. Myslím, že máš pravdu,“ přitakal Biggles a

pohlédl na slunce, které viselo nízko nad horizontem.

„Zanedlouho se budeme muset definitivně rozhodnout,

jaký bude náš další postup.“

Pomalu kráčeli ke stroji, když náhle k jejich uším v

tichu, které vždy na chvíli nastává s přicházejícím

večerem, dolehl odkudsi daleko na jihu podivný zvuk.

Biggles okamžitě strnul a upřeně se tím směrem zahleděl.

„Přišlo to od bambusového pásu nebo odněkud

nedaleko něj,“ řekl Ginger.

Biggles pohlédl na Mishua. „Byla to kráva?“

„Ano, bwana. Kráva přivolávat své tele.“

„Mám na mysli domácí krávu, ne divokého buvola.“

„To být kráva chovaná lidmi, bwana.“

„Leží někde tím směrem některá domorodá

vesnice?“

„Ne, bwana. Tam být kraj much.“

Biggles pochopil, že tím myslí, že v oblasti se

vyskytují mouchy tse-tse, přinášející spavou nemoc.

Zaváhal. „Pokud tam nejsou žádní domorodci, co tam

pak dělá dobytek? Ne, nemusíš mi na tuto otázku

odpovídat. Musí tam být Černý Slon, který žene své

stádo, aby dorazil včas na schůzku s Bronnouem.“

„Ten tady bude před rozedněním, kamaráde,“ řekl

Bertie. „Copak si asi pomyslí, když zjistí, že jeho

kamarád z mokré čtvrti tady nečeká?“

143

„Otázkou spíše je, co pak udělá?“ zadumaně opáčil

Biggles.

„Co jiného mu zbude než táhnout dál?“ vmísil se do

debaty Ginger. „Jistě se nebude chtít tady zbytečně

zdržovat s tak obrovským stádem dobytka.“

„To jistě nebude, zejména pokud se ti dva

domorodci, kteří uprchli, s ním setkají a sdělí mu, že

Bronnou byl zatčen,“ bručel Biggles. „Pokud se tu

zprávu dozví, měla by jej probudit k aktivitě. Ale přesto,

jediné co může udělat, je postupovat dál – pokud se

ovšem nerozhodne zanechat dobytek svému osudu.

Nemyslím však, že by to udělal, dokud nebude v krajní

nouzi. Ta zvířata pro něj představují nashromážděný zisk

za celé měsíce práce.“

Opět se vzdálené zabučení táhle rozlehlo po

opuštěné krajině. Dva nebo tři další kusy se přidaly.

„Je to skutečně dobytek, určitě,“ prohlásil Biggles.

„Právě jej ženou. Tohle může být šance, na kterou jsme

čekali. Nastane, jakmile vyjdou ven z bambusového

porostu.“

„On se tady v otevřené krajině nezastaví,“ řekl

Ginger.

„Ne. To skutečně není pravděpodobné,“ souhlasil

Biggles. „Jeho celá strategie spočívá v tom. setrvat v

úkrytu za denního světla. Jeho další skrýší na trase je

tamta obří tráva. Řekl bych, že právě tam hodlá strávit

zítřek. Od Mishua víme, že toto místo použil už dříve.“

„Pozor na jednu věc, brachu!“ přerušil je Bertie.

„Pokud zvedneš mašinu do vzduchu, on to jistě uslyší.

Pokud my můžeme slyšet jeho dobytek, on uslyší nás –

chápeš, co to znamená?“

144

„Ano. Uvědomuji si to,“ pomalu pravil Biggles. „Na

druhou stranu ale nemůžeme stroj nechat na tom místě,

kde je, protože bychom riskovali, že jej uvidí. Jistě bude

mít vpředu vyslané zvědy, tím si můžeš být jist. Když na

to přijde, co se stane, když uslyší odlétat letadlo? Co pak

bude moci udělat? Nic. Může se mu nanejvýš ulevit,

když si pomyslí, že jsme pryč. Bylo by dobře, kdyby si to

myslel. Každopádně, ať už se dozví, co se tady stalo či

ne, je už tak blízko hranice, že se bude ze všech sil snažit

dostat dál. Ale už příliš mnoho hádáme. Možná, že jsme

úplně vedle. Jedna kráva ještě neznamená stádo.

Podstatné je, abychom se dříve, než se definitivně

rozhodneme pro určitý postup, ujistili, že jsme na

správné stopě.“

„Nemá přece žádný význam přelétávat nad tím

bambusovým porostem,“ řekl Ginger. „Není tam vidět

zhola nic.“

„To jsem vůbec neměl na mysli,“ odvětil Biggles.

„Jediný způsob, jak zjistit to, co chceme vědět, je nechat

zde někoho na hlídce.“

Mishu vystoupil vpřed a prohlásil, že tady chce

dobrovolně zůstat.

„Někdo by tu měl zůstat s ním,“ řekl Biggles. „Já

zůstanu,“ nabídli se Ginger a Bertie současně.

„Dobrá,“ souhlasil Biggles. „Můžete tu zůstat oba.

Nebudu vás potřebovat. Můžete se střídat na hlídce,

abyste se trochu prospali. Já odletím s letadlem nazpět.

Chci si beztak promluvit s Haynesem ještě než odjede.

Možná, že by bylo dobré mít jej ještě nějakou chvíli po

ruce. Dobře se ukryjte a pozorně sledujte bambusový

porost. Když se objeví dobytek, zapamatujte si, kam

půjde. Ale buďte opatrní! Nesmíte pochopitelně rozdělat

145

oheň – ale stejně jej nebudete potřebovat. Jakmile získáte

patřičnou informaci, jděte pěšky směrem k Latonze až

dokud nedorazíte na vhodné místo, kde budu moci

přistát. Já se ukážu krátce po úsvitu.“

„Je to jasné,“ potvrdil Ginger.

„Dobrá. Myslím, že to je vše. Vyrazím na cestu,“

řekl Biggles a vyhoupl se na sedadlo.

Motor naskočil, ale Biggles hned neodstartoval.

Přidal jen tolik plynu, aby se stroj rozjel a opatrně roloval

ve směru, kde pohasínající obloha splývala s nachovými

stíny kdesi v dálce.

Ginger se odvrátil: „Raději bychom si měli najít

místo, kde se uložíme, dokud je ještě dost světla,

abychom na to viděli.“

Po nedlouhém hledání se nakonec rozhodli pro

vyvýšeninu pokrytou divokým rostlinným porostem.

Byla umístěna kousek od řeky a poskytovala dobrý

pohled na těch několik mil otevřené krajiny, jež ležela

mezi bambusovou bažinou a obří travou. Všichni se

shodli, že je to ideální místo.

Dříve než brzy však všichni upřímně litovali, že

nevybrali jiné.

146

Kapitola 12

VELKÁ MELA

Když se poslední záblesk večerních červánků

odcházejícího dne postupně přetavil v temné odstíny

šera, někde daleko na opuštěné planině zařval lev. Bylo

to působivé podbarvení, které v jakési podivné harmonii

ladilo s celou zdejší scenérií. Tento zvuk se už stal pro

naše

přátele

natolik

obvyklým,

že

jej

nikdo

nekomentoval. Veškerý sluch měli nastražený, aby

zachytili první náznak, že se dobytek přibližuje. Ale když

se za chvíli lev ozval znovu a jiný mu odpověděl, Mishu

obrátil hlavu ve směru, odkud zvuky přicházely a upřeně

se zahleděl do houstnoucí tmy.

Lev opět zahrimal do noci svoji děsivou výzvu a

Gingerovi bleskla hlavou myšlenka, jak to bude snášet

dobytek. Tlumeným hlasem se svěřil se svými obavami.

Mishu souhlasil. Řekl, že podle něj se lvi zřejmě

potloukají v blízkosti stáda v naději, že najdou zbloudilý

kus. Dodal uklidňující informaci, že lvi neřvou, když se

chystají zmocnit se kořisti. Mnohem častěji se ozývají,

když se nažerou a jsou na cestě k vodě.

Ginger se zadíval na bledou vinoucí se čáru, která

ještě stále prozrazovala, že hned pod nimi teče řeka, nic

však už neříkal.

Krátce poté zařvali dva lvi unisono, o něco blíž, a

zasel jim další odpověděl. Ginger se nejistě zavrtěl a

položil si pušku přes kolena. Byl ochoten nepokrytě

přiznat, že si drží lvy raději dále od těla, bez ohledu na to,

147

zda jsou hladoví nebo ne. Mishu dal znamení, aby byli

zticha.

Řev se ozýval v krátkých intervalech a stále se

přibližoval. Mishu špitl, že podle něj se jdou napít dolů k

řece. Nemyslí si, že je důvod se znepokojovat. Kdyby ti

lvi byli hladoví, zopakoval, neřvali by. Pro Gingera to

však byla chabá útěcha, protože měsíc dosud nevyšel a

sedět ve tmě černé jak smůla se lvy na dosah nebyl

rozhodně příjemný zážitek. Váhavě navrhl, že pokud se

lvi ještě více přiblíží, bylo by vhodné zapálit oheň. Bertie

však o tom nechtěl ani slyšet a upozornil, že oheň by

zaručeně zmařil plán, kvůli kterému zde vůbec jsou.

Ginger ponuře odtušil, že pokud budou sežráni lvy, zmaří

se tím jejich plán s mnohem větší jistotou.

Zašklebil se, když lev, nyní už zcela blízko, natáhl

slyšitelně do nozder vzduch těsně předtím, než zařval

svým strašlivým hlasem do ticha. Krátce potom mu

šustění trávy prozradilo, že blízko tudy prochází celá lví

rodina na své cestě k vodě. Když trochu zvedl hlavu,

Ginger přímo uviděl proti obzoru zvířata kráčející za

sebou. Mishu si přiložil ruce k ústům, aby byli zticha, a

za malou chvíli bylo slyšet rovnou pod nimi chlemtání

lvů, jak tišili svoji žízeň.

Přešlo několik minut a v Gingerovi právě klíčila

naděje, že šelmy jsou už pryč, když po obvyklém

natažení vzduchu, které znělo jako zívnutí, jeden ze lvů

zařval. Další se připojil a pak ještě jeden, až nakonec

řvali společně. Vydávali tak hlasitý zvuk, až to vypadalo,

že se země otřásá a vzduch vibruje. Nic, co by si Ginger

dokázal kdy představit, se nemohlo tomuto vyrovnat.

Všichni seděli naprosto nehnutě, Mishu měl stále hlavu

nakloněnou vpřed s rukama přiloženýma k uším.

148

Mohutný chór byl zakončen sérií hrdelních chropů.

Krátkou chvíli zavládlo nepříjemné ticho, pak to všechno

začalo znovu. Před koncem se, k nepopsatelné Gingerově

radosti, začal randál trochu zeslabovat, což znamenalo,

že lvi se vzdalují. Řev se čas od času ozýval znovu. Zvuk

se však stále vzdaloval, až nakonec ustal úplně.

Ginger, který dosud seděl strnule v hrůze, se uvolnil.

„Fuj!“ oddechl si. „To nebyla žádná legrace. Už jsi někdy

v životě slyšel tak pekelný kravál?“

„Stálo to za to, starý brachu, bez debaty,“ prohlásil

Bertie. „Za nic na světě bych si jej nechtěl nechat ujít.

Jsou to ale veselí společníci na večírek, nemám pravdu?

Už jsem slyšel lidi dělat horší zvuky, když se pije – to

tedy ano, u všech rohatých.“

Ginger souhlasil, že zvuk to byl velkolepý, ale

nevadilo by mu příliš, kdyby jej už nikdy neslyšel.

Uvažoval, zda řvoucí lvi nemohli nějak změnit plány

Černého Slona. Zdálo se nepravděpodobné, že by se

pokoušel hnát dobytek za tak strašlivého hluku.

V tomto předpokladu se zřejmě nemýlil, protože

uplynuly dvě předlouhé hodiny, než se ozval odlišný

zvuk. Ale jakmile jej zaslechli, okamžitě se vrhli na zem

do trávy. Byl to lidský hovor a nepřicházel zdaleka.

Ginger slovům nerozuměl. Mishu možná ano, ale ani

neotevřel ústa. Zvuk hlasu se už neopakoval. Pak vyšel

na oblohu měsíc a planinu zalil svitem. Zakrátko v dálce

někdo vykřikl. Pak se ozvaly další výkřiky. Zabučela

kráva. Pak další.

„Podle zvuku bych řekl, že právě na toto čekáme,“

procedil Bertie.

Nehnuli se ze svých míst. Ginger zjistil, že když se

trochu nadzvedne, tak může dohlédnout až ke kraji

149

bambusového porostu v dálce. Jenže matné osvětlení

bylo klamné a dlouhou dobu neviděl jediný pohyb.

Mishu řekl, že rozeznává velké stádo dobytka, které se k

nim pomalu přibližuje. Muži jdou po obvodu a udržují je

pohromadě. Musel mít pravdu, protože záhy bylo možno

slyšet obvyklý zvuk dobytka a mužů, kteří jej hnali.

Přibližovali se a po více než hodině se stádo, které mělo

několik set kusů a páslo se při pochodu, ocitlo naproti

našim přátelům, vzdáleno ne více než čtyři sta yardů.

Uplynula dlouhá doba. Nakonec se vytratilo v dálce ve

směru, kde se nacházel porost obří trávy.

Mishu řekl, že je bude sledovat, aby zjistil, jak

daleko dovedou stádo, dříve než je ukryjí na dobu

denního světla. Bude lépe, když ostatní zůstanou tam,

kde jsou, jejich bledé tváře by mohli ostražití domorodci

rozeznat v měsíčním svitu. Vrátí se zpět, jakmile bude

vše vědět, řekl nakonec. Pak tiše vyklouzl do tmy.

Bertie nabídl Gingerovi, že by se mohl teď pokusit

nabrat trochu spánku. On že bude držet hlídku a probudí

jej, kdyby se cokoli dělo. Sám se necítil v nejmenším

unaven.

Gingera nebylo třeba vybízet dvakrát, protože nyní,

když bezprostředně nic zlého nehrozilo, byl náhle

nepřekonatelně ospalý. Natáhl se do trávy, ze které ještě

dýchalo teplo dne a záhy usnul.

Vzbudil jej, celého ztuhlého zimou včasných ranních

hodinách, až příchod Mishua. Přišel s informací, že stádo

se nyní popásá poblíž vzdáleného konce obří trávy.

Jelikož už skoro svítalo, zdálo se jisté, že Cetezulu

zamýšlí udělat svoji příští zastávku v šestnáct stop

vysokém porostu.

150

„V tom případě bychom mohli pomalu vyrazit,“

navrhl Ginger. „Tedy pokud Mishu soudí, že je to už

bezpečné.“

Mishu pravil, že je přesvědčen, že všichni muži

Černého Slona jsou se stádem, takže bude zcela bezpečné

vyrazit.

„Uviděl jsi vlastně samotného Cetezulua?“ zeptal se

Ginger.

Mishu odvětil, že ne, ale podle počtu mužů, jež byli

nyní se stádem, byl přesvědčen, že Černý Slon se všemi

svými kumpány dohonil nakradený dobytek a společně se

všichni přesunují směrem k hranici.

„Tak dobře,“ řekl Ginger. „Pojďme se tedy hnout z

tohoto místa. Podíváme se po vhodné ploše, kde by mohl

Biggles přistát. Budeme muset ujít kus cesty, abychom si

mohli být jisti, že Černý Slon nezaslechne zvuk motoru.“

„Ano, je načase zvednout kotvy,“ přitakal Bertie.

„Biggles řekl, že přiletí okolo úsvitu.“

Vyrazili na cestu a pochodovali tak rychle, jak jim

jen opatrnost dovolovala. Urazili zhruba dvě míle než

bledý závoj na obloze oznámil, že nový den je na dosah.

Šlapali dál, nyní ostřejším tempem, dokud nenašli území

bez roztroušených překážek, kde usedli na zem a čekali.

Zanedlouho zaslechli zvuk blížícího se stroje a hrst

suché trávy vyprodukovala dostatek kouře, aby navedla

Bigglese v proctoru na správné místo. Stroj přistál a

Biggles, který v něm seděl sám, seskočil dolů. „Je

všechno v pořádku?“ tázal se Ginger.

„Ano. Algy čeká v Latonze. Kdybych ho vzal s

sebou, nedostal bych vás pak všechny na palubu. Co je

nového?“

151

„Stádo v noci přešlo otevřený úsek, jak jsi

předpokládal, a nyní je v obří trávě,“ informoval jej

Ginger.

„Uviděl jsi Cetezulua?“

„Ne, ale Mishu si je jistý, že celá banda se už spojila

se stádem. Viděli jsme přecházet stádo v bezprostřední

blízkosti. Čítá skutečně mnoho kusů. Mishu je sledoval

až k obří trávě.“

„Parádní úlovek,“ prohlásil Biggles. „Právě na tento

okamžik jsme celou dobu čekali.“

„Co podnikneš?“

„Vyženu jej samozřejmě ven.“

„Jak to ale chceš provést?“ pochybovačně se otázal

Ginger.

Biggles se usmál: „K tomu se dostaneme.

Nastupte si. Chci zastavit Haynese než odjede. Má

sto chutí hned vyrazit k domovu se zajatci, ale slíbil mi,

že počká, dokud se nevrátím. Možná budu potřebovat

jeho pomoc.“

Všichni nastoupili do letounu a během několika

minut dorazili k noclehárně v Latonze. Haynes s Algym

tam nedočkavě postávali. Gingera potěšilo, že tam byla

pro ně rovněž připravena snídaně.

„Tak tedy, co máte nového?“ zeptal se Haynes.

„Cetezulu udělal přesně, co jsem čekal, že udělá,“

odpověděl Biggles. „Nedokázal jsem si představit, že by

se mohl zachovat jinak. Uložil své stádo k dennímu

spánku v tom poměrně velkém úseku, kde roste obří

tráva. Je to nedaleko od místa, kde jste sebral Bronnoua.

Toto je naše první příležitost osobně se s ním utkat a je

možné, že už se nám další nikdy nenaskytne. Pokud nám

pláchne do oblasti džunglí poblíž hranice, budeme

152

nahraní. Dobře ví, že se neodvážíme jej tam

pronásledovat.“

„To je pravda,“ přitakal Haynes. „Jak vám mohu

pomoci?“

„Půjčte mi co nejvíce vašich mužů, kolik jen budete

moci,“

pravil

Biggles.

„Cetezuluův

gang

čítá

přinejmenším třicet mužů, což je pro naši malou

skupinku trochu mnoho. Když budu čekat na policejní

posily, může se stát, že se Černý Slon vypaří dříve, než

policie dorazí na místo. Vaši mládenci mají pušky a jsou

oprávněni jich použít. Když byste je rozmístil na

strategická místa okolo travního porostu, dostaneme

Černého Slona tam, kam potřebujeme. Gang bude mít na

vybranou, buď se vzdát nebo probít. Pokud si vyberou

boj, sami si ponesou následky, dojde-li ke krveprolití.“

„Jak jsou nepřátelé vyzbrojeni?“ zeptal se Haynes.

„Převážně

kopími.

Mají

i

několik

pušek,

bezpochyby sebraných lidem, které zavraždili. Ale jsou

jen

tlupou

surovců,

naprosto

bez

šance

proti

disciplinované jednotce jakou je vaše.“

„Jsem váš člověk,“ souhlasně pronesl Haynes.

„Seržant a dva muži se postrají o vězně dokud se

nevrátíme. To znamená, že mohu vzít s sebou deset

mužů.“

„To by mělo stačit.“

„Jaký bude postup? Nelíbí se mi představa, že bych

své chlapce měl poslat do nezajištěné akce.“

„Nic takového jsem neměl na mysli.“

„Jaký máte tedy plán?“ otázal se Haynes. „Hodláte

se pokusit vyhnat je ven střelbou do trávy?“

„Ne. Jediným výsledkem by bylo velké množství

zbytečně promrhané munice. Mimochodem, nelíbí se mi

153

na tom také fakt, že by kulky zasáhly velký počet zcela

bezbranných kusů dobytka, čemuž bychom jistě

nezabránili. Mám proto lepší plán. Mělo by to vyjít.“

Biggles odvedl Haynese na stranu a použil kapotu

jednoho z vozidel jako podložku. Rychle něco načrtnul

na stránku, kterou vytrhl ze svého notesu. Během

kreslení hovořil vážně a zaujatě. Na důstojníkově tváři se

při poslechu pomalu rozhostil úsměv. Když Biggles

skončil, Haynes jen řekl ano, obrátil se a začal vydávat

rozkazy.

Biggles se vrátil k ostatním. „Doufám, že se mi

podaří vyštvat Černého Slona z úkrytu, aniž bych musel

vystřelit jedinou ránu,“ oznámil. „Možná se to nezdaří,

ale podle mého by to mělo vyjít. Každopádně to zkusíme

dříve, než sáhneme k razantnějším metodám. Pokud to

půjde, měli bychom si tím ušetřit ztráty – tedy na naší

straně.“

„A co kdybys nám už konečně vysvětlil, co máš za

lubem?“ netrpělivě se otázal Ginger.

„Právě se k tomu chci dostat,“ odpověděl Biggles s

náznakem úsměvu. „Není žádný spěch. Černý Slon se

skoro jistě nepohne, dokud je plné denní světlo. Dám

Haynesovi několik hodin, aby měl dost času rozmístit své

muže na místa.“

„A co potom?“

Bigglesův úsměv se rozzářil: „Přesvědčíme se, jak

se několik set kusů dobytka zachová, když jim těsně nad

hlavami naplno zaburácí dva motory značky Merlin.

Nemyslím, že se jim to bude nějak zvlášť líbit.“

V Gingerově pohledu zableskla jiskra pochopení:

„Máš na mysli, že je necháš ušlapat?“

154

„V tom je ten vtip. Když bude stádo divoce pobíhat

sem a tam, nebude rozhodně možné zalehnout a pospávat

v obří trávě. Zejména si od toho slibuji, že zachráníme

dobytek. Pak bude možné sehnat jej zase dohromady.

Cetezuluovy muže pak půjde snadno zatknout, když

budou z trávy vybíhat po malých skupinách či jako

jednotlivci, nic jiného jim podle mne nezbude. Pokud dá

snad někdo z nich přednost tomu zůstat uvnitř, bude

dobytkem zadupán do bláta. Nijak mu v tom ovšem

bránit nebudeme. Já poletím v mosquitu s tebou, Gingere.

Algy, ty s Bertiem byste mohli letět za mnou v proctoru.

Společnými silami bychom měli být schopni nadělat

dostatečný hluk.“

„Tedy, povídám, tohle je ale věc!“ prohlásil nadšeně

Bertie. „Vlastně to znamená porazit toho lumpa pomocí

jeho vlastní naloupené kořisti. Vynikající, starý brachu,

naprosto vynikající.“

Biggles se zašklebil: „Dejme si šálek čaje, zatímco

budeme čekat.“

„A co Mishu?“ zeptal se Ginger. „Podívejte se na

něj.“

Mishu seděl na stupačce jednoho z náklaďáků a

soustředěně brousil hrot svého kopí kamenem.

„Musí tam být s námi,“ řekl Biggles. „Nemůžeme jej

z toho vynechat. Nerad létá letadlem, tak by mohl raději

jet na voze s Haynesem.“

„Podle toho, jak se tváří,“ vložil se Algy, „zřejmě

doufá, že tím kopím někoho ještě dnes probodne.“

„To se mne ani trochu netýká,“ odvětil Biggles. „Má

nějaké staré nevyrovnané účty, nezapomínej. Je to jeho

osobní záležitost. Naše nikoli. Gingere, pověz mu, že

pojede na voze s vojáky.“

155

Ginger tak učinil. Když se zakrátko nákladní vůz

rozjel, mezi ježícími se hlavněmi pušek a tmavými

usměvavými tvářemi vyčníval jediný hrot domorodého

kopí. Muž, jež je držel v ruce, měl ve tváři strnulý výraz.

Pak už nebylo co dělat, tak se sesedli nad šálkem

čaje a dopodrobna probírali celý plán, dokud nevypršel

Haynesovi určený čas. Nastoupili do přidělených strojů a

vzlétli.

Když se mosquito odlepil od země, Gingera opět

zachvátil onen báječně radostný pocit. Ať už bude

výsledek dnešní akce jakýkoli, uvažoval, Černému

Slonovi se v jeho dlouhé kariéře úspěšného zločince

konečně věci nevyvíjejí podle jeho představ. Jeho banda

za ním stála, pokud se všechno dařilo, ale jistě je záhy

omrzí nechat se pronásledovat letadly z jednoho konce

země na druhý. Zejména když nebyla žádná kořist, která

by se mohla dělit.

Pruh obří trávy, zhruba oválného tvaru, tvořící cíl

cesty, se náhle objevil v zorném poli. Nevanul vůbec

žádný vítr, ani sebelehčí vánek, takže vysoké úzké stvoly

trávy stály nehybně a v nejmenším neprozrazovaly, kdo

se za nimi skrývá. Ginger zahlédl Haynesův náklaďák,

který byl zaparkován v mírné úžlabině a několik vojáků,

kteří leželi připraveni po obou stranách Cetezuluovy

skrýše. Přemítal, zdali se podařilo zaujmout toto

postavení aniž by se to Cetezulu dozvěděl. Kdyby přece

zpozoroval, co se venku děje, copak by si o tom asi

pomyslel? Patrně by si s tím nedělal velké starosti,

protože by předpokládal, že jednotka si netroufne vejít do

porostu. Tam by se totiž ztratila její výhoda spočívající v

disciplíně a lepších zbraních. V tom případě by spoléhal

na to, že se mu podaří vyklouznout pod pláštíkem tmy.

156

Tehdy by byli vojáci opět v nevýhodě, protože by

nemohli střílet v obavě, že zasáhnou sami sebe. Ginger

myslel na to, že pokud se úvahy Černého Slona odvíjejí

takto, pak jej brzy čeká velmi nepříjemné překvapení.

V tuto chvíli už jistě uslyšel letadla. To by jej rovněž

nemělo příliš znepokojit. Jistě je během uplynulého týdne

slyšel mnohokrát a přesvědčil se, že není čeho se obávat,

pokud setrvá v úkrytu. Každopádně se v trávě vůbec nic

nepohlo, což znamenalo, že Černý Slon nemá v úmyslu

podniknout nějakou protiakci. Skutečně tráva byla tak

klidná, až Gingera přepadl tísnivý pocit, že Černý Slon

už možná odtamtud zmizel.

Biggles přeletěl střední rychlostí pěkný kus za jižní

okraj travnatého pásu. Tam se obrátil a namířil stroj

paralelně s ním. „Teď si pěkně drž klobouk!“ řekl tiše.

Pak oba motory spustil naplno a zamířil k zemi.

Na chvíli se v Gingerovi zatajil dech, protože se

zdálo, že letí přímo do země. Ale deset stop nad vrcholky

trávy se mosquito srovnal a se řvoucími motory se

přehnal nad ním. Když Ginger pohlédl dolů, uviděl, jak

se tráva ohýbá pod mohutným náporem vzduchu. Když

dosáhli konce pásu, Biggles stroj vehnal do prudké

stoupavé otáčky, aby mohl celé představení zopakovat,

jakmile proletí i proctor, který je v závěsu sledoval.

Ginger měl dojem, že snad ani další přelet není

zapotřebí. Jeden byl podle všeho dostačující a jeho

účinek jistě překonal i ta nejoptimističtější Bigglesova

očekávání. Na severním konci se vysoká tráva začala

zmítat sem a tam, jako by ji uchvátil cyklon. Toto však

nezpůsobilo žádné z letadel, protože obě už byla mimo.

Pak začal ze všech stran prudce vybíhat dobytek. Rovněž

se tam míhali i muži a podle jejich chování bylo možno

157

usuzovat, že jedinou jejich starostí je nenechat se ušlapat

zvířaty k smrti.

V Bigglesově tváři se nehnul ani sval, když po

prudké obrátce znovu zamířil k zemi a téměř se dotýkal

vrcholků trávy, v níž to vřelo. Pak stejně jako poprvé

prudce vystoupal do výše a obrátil se, aby mohl sledovat

výsledek.

Ginger fascinovaně hleděl na scénu, jakou dosud

nikdy v životě nespatřil a zřejmě také už nespatří. Stádo

muselo mít mezi čtyřmi a pěti sty kusy a při pohledu na

takové množství ženoucí se v bezhlavé panice se tento

počet zdál ještě mnohem vyšší. Okrsky trávy byly rychle

udupány a následkem toho bylo místy možné vidět, co se

odehrává uvnitř. Býčci i krávy se v proudech hnali všemi

směry, přičemž další kusy, které očividně nevěděly, před

čím vlastně prchají, zuřivě poskakovaly a útočily na vše.

Tato vřava pochopitelně nebrala nejmenší ohledy na

muže, kteří se ani nepokoušeli splašená zvířata uklidnit a

jen uskakovali v zoufalém úsilí uniknout záplavě

dobytka. Ti z nich, kteří už byli sraženi k zemi, se

alespoň pokoušeli odplazit pryč. Další leželi nehybně.

Travnatý pás začal vyhlížet, jako by v něm manévrovalo

několik tanků.

Gingerovu pozornost upoutaly pestré barvy a když

na ně zaměřil svůj zrak, podařilo se mu rozeznat postavu.

Podle okázalého oděvu poznal, že to musí být samotný

Černý Slon. Ale nyní v jeho vzhledu nebyla ani stopa po

majestátnosti. Jeho ozdoba z pštrosích per mu visela

spadlá přes záda a z jeho chování bylo zřejmé, že jej

zachvátila všeobecná panika. Vyběhl kus z travnatého

porostu, rozhlédl se napravo i nalevo a znovu se rozběhl.

Vzápětí jej srazil přinejmenším tucet zdivočelých zvířat,

158

která se náhle vynořila z polámaného travnatého porostu

a v panice pádila vpřed. Brzy se postavil opět na nohy,

jeho paráda však ještě více vzala za své. Silně

pokulhával.

„To je Černý Slon!“ vzrušeně vykřikl Ginger.

„Támhle běží! Pokrop ho olovem. Nenechej ho

uprchnout.“

Biggles

sklonil

předek

letounu

směrem

k

prchajícímu, ale nic víc nemohl dělat. K Cetezuluovi se

totiž hnal ze strany další černoch, aby mu odřízl cestu.

Nebylo možné vystřelit, protože hrozilo, že zasáhnou i

toho druhého.

„To je Mishu!“ zvolal Ginger. „Podívej se na něj.

On to myslí smrtelně vážně.“

„Ovšemže

myslí,“

odpověděl

Biggles.

„Ten

vyšňořený grázl zavraždil jeho pána.“

„On ho zabije.“

„Je načase, aby jej někdo zabil.“ Ginger se nemohl

odtrhnout od hrůzné podívané.

Cetezulu uviděl Mishua, jak se blíží. Ginger se

obával, že spatří, jak Masaje zastřelí. Pak si uvědomil, že

zločinec nemá žádnou pušku. Pravděpodobně si ji

zapomněl zvednout ze země, když jej porazil dobytek.

Mishu se s kopím v ruce hnal vpřed plně zaujat jedině

svou obětí. Černý Slon, který viditelně kulhal, si

uvědomil, že jej takto záhy dohoní, prudce se obrátil a

hodil

něčím

po

svém

pronásledovateli.

Ginger

nerozeznal, o jaký předmět šlo, ale ať už to bylo cokoli,

Mishu včas uskočil. Přiblížil se. Napřáhl paži a mrštil jí

vpřed. Cetezulu zavrávoral a upadl.

159

V tuto chvíli do nich narazilo několik splašených

býčků a oba muže náhle nebylo vidět. Když se zvířata

přehnala, oba leželi nehybně na zemi.

„Bojím se, že chudák Mishu je po smrti,“ řekl

Ginger Bigglesovi.

Biggles neodpověděl. Obrátil mosquito zpět nad

trávu – tedy spíš nad to, co z ní zbylo, protože většina

porostu byla udusána. Uvnitř nezůstal jediný kus

dobytka, ale Ginger zahlédl několik mužů Černého

Slona. Někteří seděli na zemi, jiní leželi nehybně, další se

plazili.

„Nemyslím, že je zapotřebí zůstávat déle ve

vzduchu,“ pravil Biggles Gingerovi. „Řekni Algymu, ať

si sedne. My si najdeme příhodné místo, kde bychom

také přistáli. Bude lepší osobně dohlédnout na závěr

akce.“

„Vypadá to, že dole je pořádná mela,“ poznamenal

Ginger. „Dobytek se rozutíkal široko daleko.“

Biggles kroužil dokud neobjevil místo, kde se zdálo,

že bude možno celkem dobře přistát. Klouzavě se snesl

dolů a přistál bez komplikací. Vypnul motory. Oba

seskočili dolů a rozběhli se ke scéně, kde dosud panoval

zmatek. Vojáci obstoupili zajatce a rozčlenili je do

skupin.

Proctor mohl přistát blíže tomuto místu a jeho

posádka už zde byla. Haynes se k nim připojil. „Vy jste

na ně vyzrál,“ řekl Bigglesovi. „Tento příběh budu muset

podrobně vypravovat, až se vrátím. Potíž je ale v tom, že

mi nikdo nebude věřit. Co se stalo s Cetezuluem? My

jsme jej nechytili. Neviděli jste, kam běžel?“

„Ano, je támhle na druhé straně,“ oznámil Biggles.

„Pokusil se uprchnout, ale nedostal se daleko. Mám

160

dojem, že můj člověk, Mishu, jej probodl kopím. Něco

takového se dalo předpokládat, protože právě zde, na

tomto místě, Černý Slon zavraždil majora Harveye ze

správy rezervací. Mishu byl dlouhá léta jeho nosičem

zbraní. Nikdy o tom moc nevyprávěl, ale soudě podle

toho, jak se před chvílí zachoval, musel v sobě živit

šílenou nenávist. Čekal na příležitost, aby si vyrovnal

účet, a to se mu dnes podařilo. Zřejmě na to myslel už v

době, kdy se přidal k mé skupině, protože věděl, že tak

bude mít větší naději dostat Černého Slona, než kdyby

pracoval sám na vlastní pěst. Ale pojďme se tam podívat,

ať vidíme, co se stalo.“

„Dobrá,“ souhlasil Haynes. „Myslím, že moji

mládenci se už o všechno na této straně postarají sami.

Nevypadá to na nějaký odpor. Vy jste rozpoutal učiněné

zemětřesení. Kdybych to neviděl na vlastní oči, nevěřil

bych.“

Prošli udupaným travnatým porostem a na druhé

straně objevili Mishua sedět vedle rozhozeného

bezvládného těla nepřítele. Černý Slon nyní zbavený

ozdob ležel tváří k zemi a ze zad mu vyčnívala násada

Mishuova kopí. Bylo zřejmé, že Masaj veškerou svou

nahromaděnou nenávist soustředil do jediné rány kopím.

Ale jeho tvář byla prosta emocí, když Haynes ohledával

tělo.

„Je s jistotou mrtev,“ prohlásil důstojník.

Snad minutu stáli bílí muži beze slova a hleděli na

obraz, který byl jistě starý tak jako sama Afrika.

„Mishu to neměl udělat,“ pravil Haynes vážným

hlasem.

Biggles pokrčil rameny: „Můžete se opřít o názor, že

nikdo nemá právo zabít druhého. Já osobně nevidím

161

velký rozdíl v tom, jestli by byl Cetezulu oběšen,

zastřelen nebo probodnut kopím. Někdo jej prostě musel

zabít. Podíváte-li se na věc objektivním zrakem, Mishu

všem, včetně nás, ušetřil spoustu problémů. Měl k tomu

přitom plné právo a podle mého soudu by to měly úřady

vzít v potaz. Ale teď je už po všem a nemyslím, že těmito

řečmi můžeme cokoli změnit.“

Jak se ukázalo, Mishu zůstával sedět na zemi z

jednoho pádného důvodu, a to že měl zlomenou nohu.

Byl to následek zásahu kopytem, když jej spolu s

Cetezuluem

strhl

proud

splašeného

dobytka.

Z

nákladního vozidla proto přátelé přinesli nosítka a

Mishua dopravili přes travnatý pás na místo, kde vojáci

hlídali zajatce.

„Zaletím s ním do Kampaly,“ rozhodl Biggles, když

sledoval jak dva zdravotníci zafixovali končetinu v

provizorní dlaze. „Nebude vám vadit, když nechám na

vás, abyste to tady dali do pořádku?“ otázal se Haynese.

„Nemám vybavení na úklid tohoto druhu.“

„S tím si nedělejte starosti,“ odpověděl důstojník.

„My to zvládneme. Na takové situace jsme vybaveni.“

„To je skvělé,“ pravil Biggles. „V tom případě

zvedneme kotvy. Napíšu o celé této záležitosti

podrobnou zprávu, jakmile dorazím do Kampaly. Pošlu

vám kopii.“

„To mi vyhovuje,“ souhlasil Haynes. „Takže

nashledanou! Zastavte se cestou domů v Jubě, pokud

budete mít čas.“

„Budu na to myslet,“ slíbil Biggles. „Moc vám

děkujeme, že jste jeli s námi.“

O pět minut později už byly oba stroje ve vzduchu,

mířily ke Kampale.

162

Je třeba ještě něco málo dodat. Smrtí muže, který si

činil nárok na post černého vládce Afriky a uvězněním

těch členů jeho gangu, kteří přežili, zmizela hrozba, která

tuto oblast po dlouhou dobu sužovala. Záhy však upadla

v zapomnění. Bronnou byl za vraždu Simmondse

právoplatně odsouzen k smrti a následně popraven

oběšením. Z výpovědí bylo zjištěno, že události se sběhly

velmi podobně, jak Biggles předpokládal. Simmonds,

který chytil Bronnoua přímo při činu, jak kupuje od

pytláků slonovinu, se jej pokusil zatknout a okamžitě byl

zastřelen. Díky tomu, že Bronnou zmizel ze scény, se

ilegální lov kvůli slonovině postupně omezil, protože

pytláci neměli odbytiště. Nakradený dobytek se podařilo

bez velkých problémů sehnat dohromady a byl pak

vrácen na farmy, odkud jej nájezdník odvedl.

Mishu se nezdržel v nemocnici dlouho. Při

propuštění mu bylo nabídnuto místo nosiče zbraní pro

nástupce po majoru Harveyovi. Toto zaměstnání dosud

rád vykonává. Úřady nijak neprotestovaly proti tomu, že

vzal zákon do vlastních rukou, protože bylo prokázáno,

že jednal v sebeobraně poté, co po něm Černý Slon hodil

nůž.

Ale dříve, než se všechny tyto podrobnosti vyjasnily,

byl už Biggles spolu se svými přáteli zpátky v Londýně,

kde na ně čekaly jiné záležitosti.

163

OBSAH

Hrůzné zločiny

Plány a přípravy

Nebezpečně blízko

Podvedeni

Viditelnost nula

Důležitý objev

Rušné ráno

Smrt zakročuje

Spletitá záležitost

Stopy vypovídají

Armáda přichází na pomoc

Velká mela

164

W. E. Johns: BIGGLES A ČERNÝ SLON

Z anglického originálu

přeložil Pavel Jansa

Vydalo nakladatelství RIOPRESS,

109 00 Praha 10-Horní Měcholupy, Dýšinská 279

jako svoji 84. publikaci.

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát.

Tisk: ČTK-repro Brandýs n. Labem.

Doporučená prodejní cena 64,– Kč

ISBN 80-85611-53-8

165