WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES – BERMUDSKÝ

TROJÚHELNÍK

T&M PRAHA

1999

© W. E. Johns, 1953

Jacket Illustration Petr Barč, Zdeněk Burian

© Petr Barč, 1999

© Zdeněk Burian – dědicové, 1999

Illustrations © Milan Fibíger, 1999

Translation © Pavel Kaas, 1999

Remake © Mikuláš Moravec, 1999

ISBN 80 – 7264 –007-0

KAPITOLA PRVNÍ

PŘEKVAPENÍ

„Volal jste mne, pane?“

Brigádní generál Raymond, šéf leteckého odboru

Scotland Yardu, vzhlédl od psacího stolu, neboť do

místnosti vstoupil jeho první operační pilot. Velitelův

přísný výraz se rázem změnil, problesklo v něm cosi jako

šibalský záblesk.

„Jistěže,“ řekl. „Napřed si ale sedněte a udělejte si

pohodlí, Bigglesworthe. Dostala se ke mně nová zpráva,

která by vás mohla snadno porazit.“

4

„Začněte hned tím nejhorším,“ požádal ho Biggles,

přitáhl si židli a sáhl po cigaretě.

„Opravdu?“ usmál se Raymond. „Pročpak?“

„Nechci, abyste mě knokautoval až posledním

slovem.“

„Dobrá. Tak tedy – váš úhlavní nepřítel Erich von

Stalhein je na Jamajce.“

Biggles lehce pozvedl obočí. „To se vám povedlo,“

připustil. „Opravdu mě to překvapuje, protože ten

studený Prušák mi vůbec neladí s horkým pískem pláží,

nebesky modrými zálivy a zelenými korunami palem.“

„Palmy si tam neprohlíží,“ řekl suše Raymond. „A

zaručeně tam není kvůli koupání v teplém moři.“

„Křivdíte mu, je čistotný a koupel si nenechá ujít,“

ušklíbl se Biggles. „Jak ale víte, že tam je?“

„Od majora Charlese z MI5.“

„Pověděl vám major, co můj přítel na Jamajce

hledá?“

„Máme o tom určitou představu.“

„Tak mě nenapínejte.“

Brigádní generál se opřel v křesle pohodlněji a

sepjal špičky prstů. „Je to dost podivná historka. Její

převážná část vychází z ověřených faktů, ale tam, kde

jsme narazili na mezery, přišly ke slovu dohady a

předpoklady. Nakonec se nám podařilo sestavit velmi

pravděpodobný projekt jeho akce. Vzpomínáte si na von

Stalheinova přítele jménem Werner Wolff?“

„Wolff?“ svraštil čelo Biggles. „Jen matně, je to už

dávno.“

„To chápu, skoro jste s ním nepřišel do styku. S von

Stalheinem spolupracoval velmi úzce, jenomže to je už

strašně dávno. Sdíleli spolu po jistý čas úřadovnu na

5

Wilhelmstrasse. Bylo to v období mezi světovými

válkami. Později Wolff opustil tajnou službu, aby se

věnoval politice. Usoudil, že to bude finančně

zajímavější a nezmýlil se. Za Hitlerova režimu se stal

jakýmsi styčným agentem pro spolupráci armády s

největšími průmyslovými podniky, zvláště v oblasti

námořní výzbroje a pancéřování. Podobně jako jiní

chytráci mezi nacisty získal slušné peníze při zadávání

státních zakázek na výrobu válečného materiálu. Na

rozdíl od většiny nacistů však neomezil svoji výdělečnou

činnost pouze na Německo. Když pak válka skončila,

nedal se chytit. Patrně si připravil pohodlné hnízdečko v

USA, které několikrát navštívil v době před Pearl

Harborem. Tak to alespoň předpokládáme. Hitlerovi

zřejmě moc nevěřil a už vůbec nespoléhal na jeho

vítězství ve válce. Když skončila, zmizel. Stopy zametl

tak pečlivě, že o něm dlouho nikdo neslyšel. Počínal si

prostě obezřetněji, než většina ostatních. Teď se však

zdá, že v létech po válce nepřerušil spojení se svým

starým přítelem von Stalheinem.“

„Očekávám, že jste nakonec tajný úkryt toho

prohnaného lišáka vypátrali.“

„Ano, ale pozdě,“ pochmurně se usmál Raymond.

„Posledních osm let žil na předměstí Kingstonu na

Jamajce jako vážený norský občan jménem Christen

Hagen.“

„Skvělé,“ ušklíbl se Biggles. „Jak to dokázal?“

„Nejspíš díky jeho předvídavosti a důvtipu ve všem,

co podnikl k zajištění své anonymity. Doplul prý do

Kingstonu na malé jachtě jménem Vega, na níž sám

překonal Atlantik. Na lodi měl jen slabý pomocný motor.

6

Tak to alespoň uvedl úředníkům po svém přistání, a oni

mu řekli, že dosáhl úctyhodného výkonu.“

„Může to být pravda. První, kdo to dokázal, byl jistý

Kolumbus a zvládl to bez motoru.“

„Nedrážděte mě, Bigglesworthe!“ zamračil se

Raymond, ale vzápětí pokračoval. „Jeho papíry i doklady

k lodi byly v pořádku. Dovolili mu proto, aby se vylodil.

Pak už tam zůstal a o jeho totožnost se dále nikdo

nezajímal. Byl nenápadný a finančně soběstačný, takže

nebyl důvod, proč by nemohl zůstat, když chtěl.

Mimochodem, koupil si starý dům v odlehlé čtvrti s

kouzelným názvem Rumový přístav v zátoce nazývané

Tewovo kotviště. Tew byl podle mého názoru nějaký

pirátský kapitán.“

„Jak je možné, že Wolffa nikdo nepoznal?“

„Copak nevíte, kolik stovek nacistů zmizelo?

Tomuhle navíc během dlouhé plavby narostl plnovous,

byl opálený a oblečený do orvaných námořnických šatů.

Úředníky nenapadlo hledal ve vousatém mořském vlkovi

elegantního důstojníka Hitlerova generálního štábu.

Vousy si samozřejmě už neoholil a jako mnozí lidé žijící

v tropech si navykl nosit tmavé sluneční brýle.“

„Přístavní stráž měla přece prohledat jeho jachtu.

Jestliže měl na palubě kořist z války, jak to, že ji

nenašli?“

„Možná ji dobře utajil,“ pokrčil rameny Raymond.

„Podle mého názoru ji však s sebou vůbec neměl. Mohl ji

vyložit na břeh jinde na ostrově, než doplul do přístavu.

Nemáme ostatně ani důkaz, že zamířil rovnou na Jamajku

a nepřistál mezitím jinde.“

„Jak se na to vůbec přišlo?“ zeptal se Biggles. „Kdo

ho nakonec odhalil?“

7

„Úřady, ale dalo by se i říci, že se odhalil sám.

Werner Wolff, či Christen Hagen, totiž nedávno po

dlouhé nemoci zemřel.“

„Čím odhalili jeho totožnost? Jak?“

„V jeho domácím trezoru objevili úředníci originál

pochvalného dopisu s Hitlerovou fotografií, kterou

podepsal samotný führer. Patrně si dokladu přes výhrady

k Hitlerovi cenil do té míry, že ho nezničil. Snad dokonce

myslel, že ho po delším čase výhodně prodá. Byla to

jediná chyba, jíž se dopustil. Vše ostatní co souviselo s

jeho minulostí ukryl, nebo se toho zbavil.“

„Kdy zemřel?“

„Před dvěma týdny.“

„A jak se tam tak rychle objevil von Stalhein?“

„To ještě přesně nevíme. Je snadno možné, že se o

Hagenově smrti dověděl z tisku, zpráva se objevila v

místních novinách. Stalhein samozřejmě věděl, kdo byl

Hagen ve skutečnosti. Mohl také dostat zprávu od

někoho, kdo byl Hagenovi nablízku. A nemůžeme

vyloučit, že se vydal za starým spolubojovníkem

náhodou právě teď. Měl pro to dobrý důvod, který vám

hned vysvětlím. Ať tomu bylo jakkoli, Hagen byl při von

Stalheinově příjezdu již pochován. To ale zatím nechme

stranou. Von Stalhein je v Kingstonu, je živý a čilý. To

nás teď zajímá.“

„Ale kdyby von Stalhein věděl o Hagenově smrti,

jaký pak měl důvod jezdit na Jamajku?“

„Myslíte, že si s ním chtěl zavzpomínat na staré

zlaté časy, vypít pár skleniček, a jet zpátky domů?

Nesmysl. Odhaduji, že Stalheinův náhlý zájem vyvolala

právě Hagenova smrt. Jen na okraj – von Stalhein dobře

věděl, že jeho kolega nezmizel z Německa s prázdnou

8

kapsou. Odvezl si slušnou hromádku peněz. Určitě to

byly americké dolary a patrně i peníze jiných měn,

takových, které hned tak neztratí hodnotu. O dolarech

mluvím proto, že se v Hagenově trezoru našel slušný

svazek dolarových bankovek. Peníze vypadaly jako nové,

přestože podle sériových čísel opustily tiskárnu již před

deseti lety. Nikdo je neušpinil, což znamená, že se nikdy

nedostaly do oběhu.“

„Hagen je nepoužil?“

„Měl zřejmě tolik peněz, že na tyhle nemusel sahat.

Kdyby se ale Stalhein zajímal pouze o peníze, nemuseli

bychom se o něj tolik starat. Je tady však ještě něco

mnohem významnějšího. Když Wolff uprchl, vzal si s

sebou svazek dokladů, které bychom si tuze rádi

prohlédli. A nejsme sami. Řeknu vám to tak, že když je

nenajdeme, nemusíme plakat, bylo by však pro nás

nesmírně nebezpečné, kdyby se k nim dostal jiný

zájemce. Jde totiž o sadu výkresů tajných německých

zbraní dokonalejších než V-2. Jsou tam prý i výsledky

zkušebních testů, jejichž dokončení překazil nacistům

konec války. Věděli jsme o tom, a jistě si dokážete

představit, že jsme doklady hledali, kde se dalo, stejně

jako Američané a Francouzi. Nemusím dodávat, že se

snažili i Rusové. Nikdo nic nenašel. Pak nám jeden z

inženýrů z Wolffova štábu při výslechu prozradil, že

materiály viděl naposled, když si je Wolff dával do

kufříku. Bylo to prý v Kielu těsně předtím, než Wolff

zmizel. V té době se nepochybně chtěl postarat

především o to, aby nám nepadly do rukou. Doufali jsme,

že je někdo mezitím zničil, nebo byly nenávratně

ztraceny. Teď se zdá, že dosud existují.“

„Takže v trezoru nebyly?“

9

„Kdyby tam byly, neměli bychom o čem mluvit.

Hagenův dům jsme prohledali od sklepa po půdu a

nenašli nic.“

„Co jachta?“

„Papíry nebyly ani tam. Prostě zmizely. Dá se

celkem s jistotou předpokládat, že doklady Hagen někde

ukryl spolu se svým soukromým pokladem.“

„Bída,“ zamračil se Biggles.

„Bída? Je to děs a hrůza! Dokážete si představit, co

by za ty plány dali Rusové?“

„Protiví se mi počítat v milionech,“ ušklíbl se

Biggles. „To ať spočítají astronomové. Kdyby se však k

výkresům dostal Stalhein, dokáži si spočítat lépe než oni,

komu je dá.“

„Nenávidí nás za to, že jsme pomohli porazit

Německo, do té míry, že by papíry raději věnoval našemu

nepříteli, který sice zpočátku váhal, ale pak mu na

porážce Němců záleželo stejně jako nám,“ přisvědčil

trpce Raymond.

„V tom je von Stalheinův problém,“ přikývl Biggles.

„Z prohrané války udělal osobní záležitost. Brání mu to

teď v rozumném úsudku. Hraje si na vlka samotáře a

doufá, že se jednou dočká, jak si to zatraceně

odskáčeme.“

„Jste skromný, Bigglesworthe. Mám pocit, že vás

nenávidí víc než celou Anglii. Dosud vždycky jste ho

porazil a musí se na vás dívat jako na zákeřného

chřestýše. Kdyby dostal příležitost, utrhl by vám hlavu.“

„Vždy se snažím vidět problém i z hlediska druhé

strany,“ mírně se usmál Biggles. „Možná, že je to zas

moje slabina. Ale vraťme se zpět k práci. Má Stalhein

možnost, najít ty doklady a dostat je do rukou?“

10

„Právě to bychom se hrozně rádi dozvěděli. On se o

to patrně moc snaží, ale je snadno možné, že také jemu

chybí přesné informace. Řeknu vám, proč. Osud tomu

chtěl, že Hagen zemřel právě ve chvíli, když psal von

Stalheinovi dopis.“

„Kdo ten dopis dostal?“

„Naštěstí my. Ale nechte mne to vyprávět celé. Je to

pro další vývoj událostí asi to nejdůležitější. Werner

Wolff neboli Christen Hagen, jak ho tu znali, žil ve vile

na předměstí Kingstonu. Měl tam jedinou služebnou,

starší černošku jménem Josephine, která tam dělala děvče

pro všechno. Sama nic neví, a sotva má s celou

záležitostí něco společného. Řekla nám, že její pán byl

nemocen již delší dobu. Když měl pocit, že je mu hůř a

hůř, obrátil se na lékaře jménem Douglas. S Douglasem

jsme si promluvili a řekl nám, že po vyšetření sdělil

Hagenovi pravdu. Vysvětlil mu, že jeho cévní systém je v

tak katastrofálním stavu, že může co chvíli selhat.

Odhadl to na pouhých pár dní života. Nemohl pro něj nic

udělat a tak mu to řekl, aby si Hagen dal do pořádku

případnou pozůstalost. Hagen podle všeho dal na jeho

radu. Vrátil se domů a hned druhého dne ráno se posadil

ke stolu, aby napsal dopis von Stalheinovi. Je téměř jisté,

že chtěl uvést, kam ukryl peníze a tajné doklady. Dopis

však nedokončil, neboť kmotřička zubatá byla rychlejší.

Služebná našla svého pána zhrouceného na psacím stole.

Byl mrtev.

Zavolala lékaře. Ten věděl, že o nějaké sebevraždě

nebo vraždě nemůže být ani řeči, ale protože si všiml, že

v domě je drahý nábytek a řada dalších cenností, zavolal

policii. Napadlo ho, že by policie měla přivolat nějakého

právníka, jenž by o pozůstalosti informoval případné

11

dědice. Policisté nevěděli nic z toho, co víme my, ale

prohledali dům. Našli dopis podepsaný Hitlerem a vznikl

menší poplach. Úřední místa naštěstí začala okamžitě a

prozíravě jednat. Všechno zapečetili, postavili k domu

stráž a informovali tajnou službu MI5. Major Charles

poslal na místo jednoho ze svých nejlepších mužů, aby

přišel věci na kloub. Nemělo smysl tajit Hagenovu smrt

před novináři, ale nic jiného se nesmělo zveřejnit.

Nebožtíka pochovali pod jménem, s nímž na Jamajce žil.

Tak se věci mají v tomto okamžiku.“

„A vzápětí se na scéně objevil von Stalhein?“

„Ano. Nijak nás to nepřekvapilo. Vlastně jsme na

něj čekali. Jak jste už slyšel, Hagen zemřel při psaní

dopisu. Psal ho německy, ale mám tu jeho překlad. Něco

jsme se z něj dověděli, ale nestačí to. Na Hagenově

psacím stole nás zaujaly hned tři věci. V první řadě

dopis, pak obálka, na níž už byla nadepsána adresa, a asi

nejzajímavější je náčrtek, zřejmě nedokončený. Bohužel

nám mnoho neříká. Na obálce je adresa Herrn Ernst

Stalling, Hotel Prinz Karl, Zindenplatze, Berlin.“

„Koho

napadlo

ztotožnit

Stallinga

s

von

Stalheinem?“

„V první řadě je tu jistá podobnost jmen. Od vás

jsme věděli, že se von Stalhein často zdržuje v hotelu

Prinz Karl, a pokud jsme vůbec ještě potřebovali zjistit

něco víc, stačilo nám, že Hagenovo oslovení adresáta zní

,drahý Erichu’. Naše představa se změnila v jistotu, když

von Stalhein dorazil na ostrov pod jménem Stalling.“

„Takže šlo o přesný zásah.“

„Ano. Přečtu vám dopis,“ pokračoval Raymond a

vzal do ruky list dopisního papíru. „V textu sám snadno

12

rozeznáte věty, které nám dokázaly, oč jde, a jaké

nebezpečí hrozí.“

„Drahý Erichu. Uplynulo již mnoho času od doby,

kdy jsem Ti psal naposled,“ četl. „Přesto jsem

nezapomněl na svůj slib, že pokud by se něco zvrtlo,

předám Ti veškeré doklady a informace. Jsi jediný

člověk, který nalezne jejich nejvhodnější využití a jistě

chápeš, co tím mám na mysli. Zdá se mi, že čas nadešel.

Včera odpoledne mi lékař oznámil, že mé dny jsou

sečteny. Již brzy zemřu a smrt bude náhlá a tedy

milosrdná, protože nebudu trpět dlouho. Je to pro mne

současně dobrá i špatná zpráva, hlavně však důvod

tohoto dopisu, který bude patrně mým posledním. Papíry

jsem uložil na bezpečné místo v in…“

„To je vše,“ vzhlédl Raymond. „Víc nenapsal,

protože v té chvíli přišla smrt.“

„Tomu se podařilo odejít,“ poznamenal Biggles.

„Veliká škoda, že nedbal staré pravdy o tom, že co můžeš

udělat dnes, neodkládej na zítřek. Proč nesedl ke psaní

večer? To je všechno, co víte?“

„Téměř vše. Von Stalhein ví možná víc, možná

méně. Z dopisu se dá vyvodit, že nejde o prvý Hagenův

dopis do Berlína, takže se von Stalheinovi patrně o věci

zmínil již dříve.“

„Je také možné, že se Hagen ke konci války

Stalheinovi přiznal, co hodlá udělat. Rozhodně by nebylo

rozumné předpokládat, že náš německý soupeř neví víc,

než my. Co ode mne chcete?“

„Před chvilkou jsem se zmínil o náčrtku, který asi

chtěl Hagen přiložit do obálky,“ řekl Raymond a podal

papír Bigglesovi. „Jak sám uvidíte, připomíná obrys

13

hrušky s malým čtvercem zakresleným v blízkosti užšího

vrcholu, tam, kde by hruška měla stopku.“

Biggles převzal papír a pozorně se zahleděl na

náčrtek. Skutečně to byl ovál protažený na jednom konci

do hruškovitého tvaru. Na jedné straně rušil pravidelný

tvar jakýsi zub a blízko protáhlého zašpičatělého konce

byla umístěna čtvercová značka. „Nemyslím si, že z toho

budeme moudří,“ vzdychl.

„Je mi velice líto, ale musím s vámi souhlasit,“

smutně přikývl Raymond.

„Vypadá to jako krajně zjednodušená mapka

ostrova.“

„Jistě. Také mě to napadlo, ale může nás to zavést

na falešnou stopu. Tím spíš když víme, že Hagen měl

jachtu, kterou dost často využíval. Zdálo se totiž, že si

plavby na jachtě nesmírně oblíbil. Víme, že často vyrážel

na moře, někdy na delší plavby, a pokaždé sám.

Každému by se pak vnutilo, že náčrtek zobrazuje některý

z ostrůvků nebo korálových útesů, kterých je v

Karibském zálivu na tisíce. Pokud jde skutečně o ostrov,

nepodařilo se nám zjistit, který z nich by to měl být. To

není nic překvapivého. Hagen musel při plavbě na

Jamajku proplout přes celý Bermudský trojúhelník, o

kterém se začíná stále častěji hovořit, a pak přes Bahamy.

Možná vás to překvapí, ale jen tohle souostroví má

dvacet devět velkých ostrovů, šest set šedesát menších a

dva tisíce čtyři sta drobných ostrůvků a útesů. Některé z

nich mění velikost a tvar v závislosti na stupni přílivu a

odlivu. Dokážete si to množství představit?“

„Těžko,“ řekl Biggles. „Na druhé straně si kladu

otázku, zda ten náčrtek skutečně znázorňuje ostrov.“

„Proč?“

14

„Protože tomu odporuje závěrečná část Hagenova

dopisu. Ten končí písmeny ,v in…’ Určitě by přece

nenapsal, že papíry jsou uloženy ,v ostrově’, ale ,na

ostrově’, jehož jméno by navíc muselo začínat písmeny

in.“

„Hra,“ zamyslel se Raymond. „Skutečně nevím co

chtěl napsat. Snad jsou doklady uloženy v nějaké in…

in…“ zarazil se. „Ne, opravdu mě nic rozumného

nenapadá.“

Biggles se místo odpovědi znovu zadíval na náčrtek.

„Tohle je originál?“

„Ano.“

„Zajímavé.“

„Pročpak?“

„Protože Hagen použil tenký, hedvábný papír.“

„A co má být?“

„K volbě papíru musel mít nějaký důvod. Člověk

obvykle nemívá na psacím stole připravený hedvábný

papír. Hagen měl určitě po ruce dostatek běžného papíru.

Proč tedy sáhl po hedvábném?“

„Záleží na tom?“

„Možná.“

„Pokračujte.“

„Napadlo mě, že Hagen chtěl možná něco obkreslit,

nejspíš z mapy. Obyčejný papír, který je neprůhledný,

mu byl k ničemu. Tohle je alespoň zčásti průsvitné.

Posloužilo by mu to k účelu, o kterém mluvím.“

„Ano,“ rozpačitě kývl Raymond. „Možné to je.“

„Pokud se nemýlím, pak to musel obkreslovat z

něčeho, co má ve svém domě. To je všechno.“ Biggles

uhasil cigaretu. „Byl to jen nápad, ale zapadá to do sebe.

15

A von Stalhein, který vůbec netuší, že měl dostat dopis,

krouží teď kolem domu jako sup!“

„Asi ano. Můžeme však doufat, že neví ani o nálezu

Hitlerova dopisu, který si jeho přítel uschoval. Patrně se

tedy domnívá, že Werner Wolff zemřel společně s

Hagenem, a že o bývalém nacistovi nemáme ani tušení.

V tom by mohla být naše výhoda.“

„Možná,“ pokrčil rameny Biggles. „Já si myslím, že

von Stalhein se o Hagenově smrti dověděl, až když

dorazil na Jamajku. Vypravil se tam, aby Hagena přiměl

k vydání dokladů. Nové zbraně by využili ve válce proti

Británii a celému svobodnému světu. Kde se vlastně

ubytoval?“

„V nenápadném penziónu zvaném Maison Respiro.“

„Doklady má v pořádku?“

„V naprostém.“

„Že se vůbec ptám,“ usmál se Biggles. „Přece by

neudělal tak školáckou chybu. Jaký uvedl účel cesty?“

„Představuje se jako obchodní zástupce firmy, která

zde hodlá prodávat rýnská vína. Vzorky přivezl s sebou.“

„Mohl by získat povolení ke vstupu do Hagenova

domu?“

„Ne.“

„On to ale zkusí. Řekl jsem, že krouží kolem jako

sup.“

„Souhlasím. Proto je také správce domu stále na

místě. Navenek se stará o odvoz nábytku, který nakonec

budeme muset zabavit. Kromě toho, že po Wolffovi

nezůstali žádní příbuzní, je dosud na našem seznamu

hledaných válečných zločinců.“

„Co ta služebná?“

16

„Už v domě není. Odmítla tam zůstat po neštěstí, k

němuž v domě došlo.“ Raymond se zasmál. „Bojí se

toho, že dům bude prohledávat zlý duch.“

„Má pravdu,“ prohlásil suše Biggles. „Těch zlých

duchů může být i víc a nejhorším z nich bude von

Stalhein. Řekněte mi ale jedno: kromě té pověrčivé

služebné už dům nikdo nenavštívil? Myslím tím nějaké

přátele nebo známé, které si Hagen během pobytu na

ostrově našel, a kteří by mohli vnést do případu trochu

světla.“

„Podle staré Josephiny nikoli,“ zavrtěl hlavou

Raymond. „Jediný muž, s nímž se Hagen trochu přátelil,

byl jeho nejbližší soused, jakýsi Evans, britský námořní

důstojník ve výslužbě. Jejich domy jsou od sebe vzdáleny

jen pár minut chůze a pozemky od sebe dělí pouze živý

plot. Ti dva chlapíci se tam setkávali a potom se nějak

dali do řeči. Jenže Evans neví nic. Říká, že navštívil

Hagena asi pětkrát či šestkrát a Hagen mu prý oplatil

návštěvu dvakrát nebo třikrát. V hovoru se prý obvykle

dostali pouze ke krásám místní přírody, která je

Evansovým největším koníčkem. Píše totiž knihu o

ptactvu Západní Indie.“

„Předpokládám, že Hagena nikdy nedoprovázel na

některé z jeho plaveb na jachtě.“

„Nikdy. Říkal, že ho občas napadlo, proč ho Hagen

jako starého námořníka nepozve, aby ho doprovodil.

Neudělal to.“

„Stále ještě nezná Hagenovo skutečné jméno?“

„Ne. Nemáme zájem to rozšiřovat.“

Biggles se na Raymonda zamyšleně zadíval. „Wolff

byl odvážný, když se rozhodl usadit na britské půdě.“

17

„Spíš bych řekl, že to od něj bylo chytré. Velmi

dobře usoudil, že na vlastním území po něm pátrat

nebudeme. Kromě toho myslel na únik včas a jako

vysoký důstojník měl i spoustu možnosti. Falešné

doklady si asi připravil jako jeden z prvních nacistů.“

Biggles sáhl po další cigaretě a chvíli s ní zamyšleně

klepal o hřbet ruky. „Problémem je von Stalhein, který

nejspíš hledá totéž, co my. Uvažoval jste o tom, že

bychom jej mohli dát zatknout pod jakoukoli vhodnou

záminkou a umístit na místo, odkud by nám nemohl nic

natropit?“

„Patrně by to šlo,“ pokrčil rameny Raymond. „Major

Charles však soudí, že bychom jej raději měli nechat na

svobodě, dokud nebudeme mít jistotu, že nic určitého

neví. Pokud sám najde stopu, mohl by nás k dokladům

zavést.“

„Mnohem pravděpodobnější je, že nám zmizí před

nosem.“

„Nemůže opustit ostrov, aniž bychom se o tom

dověděli.“

„Na to sázky neberu,“ zavrčel pochmurně Biggles.

„Stalhein je nejmazanější ze všech lišáků. Má hromadu

zkušeností, zatímco my nemáme nejmenší tušení, co si

vzal do hlavy, než vyjel na Jamajku. Zaručeně přesvědčil

všechny své přítelíčky za železnou oponou, aby mu

poskytli všemožnou podporu. Není z lidí, kteří vstoupí do

klece plné lvů bez krotitele.“

„Budeme ho sledovat.“

„Pozná, když ho někdo sleduje,“ prohlásil

tvrdohlavě Biggles. „Dozví se to nejpozději do pěti

minut. Má za sebou léta zkušeností a zná každý trik.“

18

„Jestliže neví, že jsme odhalili Hagenovu totožnost,

bude jistě méně opatrný.“

„Až uvidí mne, nebude mu trvat dlouho, aby si

sečetl dvě a dvě a došel ke správné odpovědi,“ zavrčel

Biggles. „Mimochodem, jistě se nemýlím, když

předpokládám, že náš rozhovor skončí velkorysým

pozváním mé maličkosti k modrému moři na prosluněný

jih!“

„Zajisté. Ale ujasněme si to. Chceme ty plány, a to

ne pro sebe, ale proto, aby nepadly do rukou našich

nepřátel. Kdyby ležely na mořském dně, nezáleželo by

nám na nich. Nám se nelíbí prostě to, že jsou na světě.

Spalte je, hoďte je žralokům, jen ať je nezíská někdo cizí.

Dokud nemáme tušení kde jsou, sedíme na sopce, z níž

už teče láva.“

„Rozumím,“ kývl Biggles. „Čím dřív budu

připraven na cestu, tím lépe. Necháte mi tyhle papíry,

abych si je ještě prostudoval?“

„Nechte si je. Ze vzduchu snadno porovnáte náčrtek

s pobřežím ostrovů pod letadlem.“

Biggles přeložil papíry a zasunul je do náprsní tašky.

„Hrozně se těším, zvlášť když říkáte, že jich jsou tři

tisíce,“ řekl a vstal. „Uvědomím své muže a uvidíme, co

se dá dělat. Zdá se, že je mi souzeno, abych po celý život

hledal jehly v kupkách sena.“

„To je asi tím, že se vám už mnohokrát podařilo tu

jehlu najít,“ ušklíbl se jeho nadřízený. „Uvědomím o vaší

cestě příslušná místa a dám vědět na Jamajku, aby

nenastaly potíže. Usuzuji, že chcete mít k dispozici

všechno, co máme.“

19

„Prosím vás o to, včetně klíčů od domu a trezoru.

Rád bych tam nahlédl, než začnu hledat ostrov ve tvaru

zralé hrušky.“

„Dohlédnu na to.“

„Děkuji. Mohu jít?“

Když Biggles vyšel z Raymondovy pracovny,

zamířil do vlastní kanceláře, kde se střetl s dychtivými

pohledy seržantů Algyho Laceye, Bertieho Lissieho a

„Gingera“ Hebblethwaita.

„Tak povídej, jaké krásy světa uvidíme tentokrát?“

vyzvídal Ginger.

„Krásy Západní Indie,“ řekl stručně Biggles.

„Excelentní zpráva,“ zahlaholil Bertie a pevněji si

vtiskl monokl do oka. „Ostrovy banánů, nejlepšího

tabáku, rumu a jižní hranice záhadného Bermudského

trojúhelníku. To je konečně výhled do budoucnosti.“

„Nedělej si chutě,“ klidnil jej Biggles. „Nejedeme na

banány, pro doutníky ani na rum, a nehodlám hledat

ztracená letadla ani lodě. Najdeme tam jistého Ericha von

Stalheina a jestli on najde to, kvůli čemu se tam vypravil,

může se stát, že ze západní Evropy zbude velikánský

škvarek a halda popele.“

„Jemináčku, nestraš mě, starouši,“ vyděsil se Bertie.

„Zrovna v tomhle bych nadějnou budoucnost neviděl.“

„Těší mě, že se na to díváš tak vesele,“ ušklíbl se

Biggles. „Jenže dost legrace, čeká nás příprava.“ Vytáhl

Wolffův náčrtek a rozložil ho na stole. „Tuhle podivnou

hrušku máme najít. Člověk, který ji kreslil, je po smrti a

nikdo jiný neví, oč jde. Pořádně si ten tvar prohlédněte a

zapamatujte si ho, abyste si vzpomněli, kdyby se někdy

před vámi objevil…“

20

KAPITOLA DRUHÁ

RUMOVÝ PŘÍSTAV

Týden po Bigglesově rozhovoru s Raymondem stál

Ginger vedle svého velitele a s mírným úžasem sledoval

zářivé uniformy kapely Královského západoindického

pluku, která svižně vyhrávala na pódiu mezi palmami,

dobře udržovaným trávníkem a lehátky poblíž velikého

plaveckého bazénu v Kingstonu na Jamajce. Ačkoli

turistická sezóna byla již v plném proudu, shromáždilo se

tu poměrně málo lidí. Pár turistů a výletníků se

opalovalo, jiní plavali v bazénu a několik dalších

posedávalo u kavárenských stolků a dopřávalo si

dopolední kávu nebo koktejl.

Algy ani Bertie tu nebyli. Zůstali v pohotovosti u

letadla vybraného pro tuto akci, dvoumotorového

obojživelného stroje typu Otter, který kotvil na klidné

hladině zátoky Columbus Bay. Blízko břehu stál

nenápadný hotel, kde se letci ubytovali. Biggles uznal, že

hlavní letiště v Palisadoes, přes které vede převaha

leteckých linek do Střední Ameriky, je pro účel jejich

poslání příliš rušné a přeplněné lidmi. Pak si vypůjčil

auto a s Gingerem se vydal do středu města, aby navštívil

velitele policie, který je očekával. Předložil mu své

pověřovací listiny a požádal ho o zprávu, zda je v případu

něco nového.

„Ne, pane, nic se neděje,“ řekl velitel, spokojený s

hladkým průběhem formalit.

„A von Stalhein? Upozornili vás na něj?“

„Ale ovšem. Důsledně ho sledujeme.“

21

Ukázalo se, že von Stalhein je stále ve městě a tráví

většinu času koupáním či líným vysedáváním v parku

poblíž snaživé kapely. Policisté byli přesvědčení, že

tenhle druh muziky zbožňuje. Zrzek z toho nabyl dojem,

že odpovědná místa jaksi nepochopila, jak závažné

následky může přinést von Stalheinova přítomnost ve

městě. Omlouval je tím, že zdejší policisté nejsou

dopodrobna seznámeni s cílem jeho návštěvy, a už vůbec

neznají

Stalheinovu

vlkodlaci

minulost.

Zcela

pochopitelně ho napadlo i to, že Němcovo chování

záměrně směřuje k tomu, aby o něj místní úřady co

nejdřív ztratily případný zájem.

Od policisty se dál dozvěděli jenom to, že denní

vrátný, místní domorodec, trvale střeží Hagenův dům v

Rumovém přístavu, od něhož má klíče. Uvnitř se s ničím

nehýbalo a jachta Vega nadále kotvila v přístavu.

Biggles pak policejnímu veliteli oznámil, že přebírá

případ a požádal o klíče od Hagenova trezoru. Velitel mu

je dal s úsměvem a Ginger měl pocit, že policista je

spokojen, když se může zbavit tak záhadné odpovědnosti.

Ještě v Londýně a za letu probral Biggles se svými

přáteli celý případ do nejmenších podrobností. Probrali

kdejakou možnost, ale na výsledném plánu se jejich píle

neprojevila. Byl velmi prostý. Biggles rozhodl, že nejdřív

soustavně prohledají Hagenův majetek, kde mohli objevit

stopu, která ušla pozornosti jejich předchůdců. Byl totiž

přesvědčen, že to nejdůležitější, náčrtek, je kopie z mapy,

z fotografie nebo originálního nákresu, který musel zůstat

někde v domě. Pokud by neuspěli, nezbylo by jim, než

nastartovat otter, dát se do zdlouhavého pátrání nad

ostrovy i mořem a hledat něco, co by připomnělo obrazec

22

na náčrtku. Tak vypadal celý plán a sám Biggles uznával,

že s něčím tak prostým si nemuseli lámat hlavy.

Jejich první povinností však bylo, seznámit se s

přístavním městem, kde se již po delší dobu pohyboval

von Stalhein. Dokonce ho museli najít, aby se ujistili, zda

tu skutečně je. K Hagenovu domu za správcem, který jim

vydá klíče, se vydají hned poté.

Když je zvuky hudby vedly zpátky k bazénu,

Biggles poznamenal, že se mu zdá divné, že tu Stalhein

zbůhdarma marní čas poslechem kapely, když má dost

jiné práce. „Von Stalhein je zcela jiný druh člověka,“

řekl. „Je pilný jako včelka a zahálet ani neumí. Co tím

sleduje a na co čeká? Doufá snad, že se brzy něco změní?

Ne, ne, nezdá se mi to.“

„Napadá mne jen to, že dosud považuje Wolffovu

totožnost za utajenou, a prostě nemá kam pospíchat,“

kývl Ginger, jenž uvažoval podobně jako Biggles. „Asi

opravdu na něco čeká. Třeba na to, až úřady odvolají z

domu správce. Možná dokonce uvažuje o zakoupení

nebo o pronájmu domu. Pak by ho mohl prohledat i s

celým pozemkem naprosto nerušeně.“

„Je to možné,“ souhlasil Biggles. „Snad máš pravdu,

ale mě se to nezdá příliš pravděpodobné. Jak znám

Stalheina, neodpovídá to jeho obvyklému postupu.

Kdybych nevěděl, že nejraději pracuje sám, a obyčejně

odmítá společníky, řekl bych, že výjimečně právě teď

čeká na něčí příjezd.“

„Tamhle ho vidím,“ řekl Ginger. „Podívej! U bazénu

na lehátku ve světlemodrém plášti. Ta dlouhá cigaretová

špička a monokl ho dokonale odlišují od ostatních.“

Biggles spočinul pohledem na zátylku muže, který je

tak zajímal. „Před chvílí vylezl z vody a podle toho, jak

23

se zabalil, nehodlá se opalovat,“ usoudil. „Ani se mi

nezdá, že by se chystal odejít. Dobrá. To je všechno, co

jsem chtěl vědět. Nemá smysl čekat, až si nás všimne,

takže si pospíšíme do Hagenova domu.“

Vrátili se k vozu a po přibližně deseti minutách jízdy

uviděli svůj další cíl.

„Nebesa!“ sykl obdivné Biggles. „Hagen nemohl být

žádný hlupák, když si uměl najít tak krásný úkryt na

zbytek života.“

Přibrzdil vůz, aby se mohl déle těšit úchvatnou

podívanou, která se před nimi otevřela, když projeli

zatáčkou. Zelené svahy, modrá obloha a záliv.

„Také ten Tew měl pozoruhodný smysl pro krásu,“

přidal se zrzek. „Do piráta bych to ani neřekl, jestli to

ovšem skutečně byl pirát. Kam se hrabe barevný film. Je

to vážně nádhera!“

Malé kotviště bylo dokonalou ukázkou, jak úžasně

pěkné mohou být tropy. Pod neuvěřitelně modrou

oblohou se čeřily vlnky tyrkysově zbarveného moře,

které s tichým šploucháním dorážely na písečnou pláž.

Trochu dál od pláže se mořem táhl dlouhý korálový útes,

na němž se příboj tříštil na milióny démantově zářících

kapek, jež se s jemným sykotem snášely k hladině a

vytvářely napěněnou krajku. Pobřežní pláž ohraničoval

háj kokosových palem. Za ním se příkře zvedal svah

porostlý bujným rostlinstvem. Viděli obří kapradiny,

houštiny kvetoucích bougainvillií, jasmíny a ibišky.

Všude kolem zněl bzukot nesčetných druhů hmyzu.

„Až příliš mnoho krásy na to, aby to byla pravda,

nezdá se ti?“ zamumlal trochu záhadně Biggles. „Jsme na

místě,“ dodal, vystoupil z vozu a vykročil k vysoké

bráně, za níž se rýsovalo stavení.

24

Jeho předpoklad nebyl tak docela správný, nebyli na

místě. Brána sice patřila k domu, ale bylo to s největší

pravděpodobností sídlo britského námořního důstojníka

ve výslužbě Evanse. Pokračovali dál a až po dalších asi

stopadesáti yardech znovu zastavili. Měli před sebou

oprýskanou bránu s nápisem „Rumový přístav“. Konečně

stáli u cíle.

Mechem porostlou příjezdovou cestu k domu

obklopovala přebujelá zahrada, ve které mangovníky,

banánovníky a yamy sváděly ztracený boj s kypící

džunglí. Dům sám byl značně veliký, a podle stylu, v

němž byl postaven, zřejmě i značně starý. Většinu oken

zakrývaly stažené žaluzie. Všude vládlo ticho.

Došli ke dveřím domu a Ginger se rozhlédl v

očekávání příchodu správce. Neobjevoval se, přestože

hlavní dveře byly pootevřené. Biggles pokrčil rameny a

otevřel dveře dokořán. Vstoupili dovnitř a zastavili se.

Domorodý správce byl v hale, ale příchod dvou

sympatických hostů ho vůbec nezajímal. Nevstal a

nezeptal se jich na důvod návštěvy jednoduše proto, že

zhrouceně seděl v křesle, hlavu měl zvrácenou vzad a z

jeho chrčivého dechu poznali, že tvrdě spí. Jistě nespal

dlouho, neboť z cigarety, jež mu vypadla z ruky na

koberec, dosud stoupal spirálovitý proužek kouře.

Biggles pohlédl na zrzka a smutně se nad tak

nedbalým výkonem služby pousmál. Pak muže jemně

uchopil za rameno a zatřásl jím. když to nepomohlo,

popleskal ho po tváři.

Chlapík se nepohnul.

25

26

Biggles zavrčel, chytil ho za obě ramena a zatřásl s

ním tak, až mu hlava přepadla dopředu.

Jenomže ani tohle nepomohlo.

Shovívavý výraz Bigglesovy tváře se rázem změnil.

Zamračil se, přiložil prst ke správcovu víčku a povytáhl

ho. Zjistil, že jeho zornice je obrácena v sloup a

Bigglesův obličej ztuhl. Rychle se shýbl, zvedl dosud

dýmající cigaretu a přičichl k ní. Bez váhání ji pak

vyhodil otevřenými dveřmi ven a přitiskl si prst na ústa,

zatímco oči zaměřil ke dveřím vedoucím z haly do

místností. Zrzek ho napodobil, Biggles mu své podezření

nemusel vysvětlovat.

Z haly vedly troje dveře. Jedny byly po pravé a levé

straně, třetí na vzdálenějším konci haly. Ty se nezdály

být důležité, asi vedly do zadního traktu domu. Všechny

byly zavřené. Jak však oba příchozí bez hnutí

naslouchali, z místnosti na pravé straně, která jim byla

nejblíž, zaslechli jakýsi slabý zvuk.

Biggles přistoupil po špičkách ke dveřím, poklekl na

koleno a přitiskl oko ke klíčové dírce. Stařičký trik

domovnic a pubertálních mladíků však selhal, což dal

Biggles zavrtěním hlavy na srozuměnou Gingerovi.

Pohledu do místnosti zabránil klíč zasunutý z opačné

strany do zámku.

Správce chrápal dál.

Biggles sevřel starobylý knoflík z čínského

porcelánu, který sloužil jako klika, a s velkou opatrností

jím otočil. Dveře se pohnuly a otevřely se pomalu, bez

jediného zvuku. Přestože se to Bigglesovi náramně

podařilo, neuvědomil si, že chrčení spícího správce

pronikne otevřenými dveřmi do místnosti hlučněji. Ať to

27

však bylo chrápání, nebo průvan vzniklý otevřením dveří,

něco z toho přimělo muže skloněného nad psacím stolem

v koutě místnosti, aby náhle zvedl hlavu a otočil se.

Biggles a vetřelec si pohlédli do tváří.

Snad pět napjatých vteřin se nikdo z nich nepohnul

ani neozval. Úžas ze vzájemného poznání oběma vyrazil

dech a zbavil je možnosti pohybu.

A ani Ginger nevěřil svým očím. Užasle zíral na

chlapíka, který, byl by na to ochoten přísahat, seděl ještě

před dvaceti minutami v modrém koupacím plášti u

bazénu. Autem sem dojeli velice rychle a cestou se

zastavili jen na pár vteřin u Evansova domu. Zrzek si

nedokázal představit, jak mohlo dojít k zázraku, že tentýž

člověk teď sedí v domě u okna. Nebyl to omyl. Muž s

pevně sevřenými rty a přimhouřenýma vypočítavýma

očima, sedící v rohu místnosti, nebyl nikdo jiný než Erich

von Stalhein, Němec a bývalý agent nacistů, nyní zvěd a

špión, uplatňující své drahocenné a letité zkušenosti ve

prospěch států za železnou oponou.

Prvotní úžas však pominul a napětí pomalu opadlo.

Člověk uvěří i neuvěřitelnému jevu, když ho má před

očima.

„Dost mne mrzí, že jste klesl mezi zloděje a

vykrádače domů, von Stalheine,“ promluvil jako první

Biggles a jeho hlas zněl víc než chladně. „Je to smutné, a

také ohavné.“

„Nedělejte tak ukvapené závěry,“ ušklíbl se von

Stalhein. „Jsem v tomto domě za obchodem a chrání mě

zákon.“

„Podívejme se,“ řekl Biggles. „Vnikáte do světa

obchodu? To je řemeslo, jaké jste ještě nezkoušel. Docela

28

by mne zajímalo, jaký obchodní zákon připouští

vloupání?“

„Každý se má stále učit,“ usmál se Stalhein. „Proč

zase hledáte v mé činnosti něco nečestného? V

současnosti se zabývám prodejem výtečných rýnských

vín. Od těch nejlepších mám vzorky,“ ukázal na velký

diplomatický kufřík, stojící u dveří.

„Nechcete

ochutnat?“ pokračoval. „Vřele vám je doporučuji.“

„Obávám se, že právě nemám chuť,“ řekl Biggles.

„Díky. Omámení zákazníkova sloužícího je váš obvyklý

obchodní postup?“

„Přišel jsem nabídnout naše jedinečné nápoje panu

Hagenovi,“ pokrčil rameny Stalhein. „Domníval jsem se,

že žije v tomto domě. Samozřejmě nepopírám, že jsem

při seznamovacím rozhovoru nabídl muži v hale cigaretu.

Jak jsem ale mohl tušit, že se mu tak snadno zatočí

hlava? Asi si ji neměl brát.“

„To neměl,“ kývl zachmuřeně Biggles. „Po tak

silném tabáku by se někomu mohla zatočit hlava natolik,

až by si ji ukroutil. Varuji vás, von Stalheine.“

„Nepřehánějte. Je to jen věc chuti. Někdo kouří silné

cigarety, jiný slabé,“ řekl lhostejně Stalhein. „Protože se

mi však zdá, že tu pan Hagen není, naše názory na sílu

tabáku se liší, a vy nemáte zájem o dobrá vína, není

důvod abychom pokračovali v hovoru. Musím se ovšem

přiznat, že mne váš příchod velice překvapil,“ připustil,

když se sklonil pro kufřík.

Pomalu odcházel a k zrzkovu úžasu neudělal Biggles

sebemenší pokus, aby mu v tom zabránil. Doprovodil ho

ze dveří jen na cestu k bráně. Již na prvním schodu se

však Stalhein obrátil a na jeho přísné tváři se zjevil

jedovatý úsměv. „Naše dnešní setkání tady označuji za

29

skutečně šťastnou náhodu,“ řekl. „Jak bych se jinak

dověděl, že jste na Jamajce? Byla by to škoda, což jistě

uznáváte sám! Kdybyste změnil názor na má vína, dejte

mi vědět.“

„Takže tu hodláte nějaký čas pobýt?“ zeptal se

Biggles.

„Těžko říci,“ odpověděl zamyšleně Stalhein. „Záleží

na tom, jak dobře půjdou mé obchody… s vínem, jak

jistě rozumíte.“

„Ovšem.“

„A co vy, Bigglesworthe? Vy se tu zdržíte déle?“

„Nejspíš ano. Hodlám si tu totiž zřídit trvalý letní

byt,“ řekl pomalu Biggles, upírající oči do Stalheinovy

tváře. „Právě v tomto domě?“

„Ano.“

„Zajímavé,“ odpověděl Stalhein. „Víte, že totéž

napadlo i mne? Je to půvabné a přitažlivé místo.“

„Ano. A jeho jméno je pro obchodníka s vínem jako

stvořené,“ řekl uštěpačně Biggles.

„Rumu jsem se nikdy ani nedotkl,“ zavrtěl hlavou

Stalhein. „Je to odporné pití. Mimochodem, pokud se tu

rozhodnete usadit, buďte opatrný. Říká se, že v místní

zahradě jsou jedovatí hadi.“

„Z hadů nemám strach,“ usmál se Biggles.

„Vždycky jsem si s nimi dokázal poradit. Mám spoustu

zkušeností, jak asi víte.“

„Nechci podceňovat vaše umění, ale slyšel jsem, že i

nejlepší zaříkávač hadů nakonec zemře následkem

uštknutí,“ řekl tiše von Stalhein. „Chtěl jsem vás jen

varovat před nebezpečím. Musím však už jít. Přeji krásný

den, pánové.“

Obrátil se a vykročil.

30

Biggles ho sledoval očima, dokud se za ním

nezavřela brána. Na letcově tváři se objevil výraz

hlubokého znechucení.

„Necháš ho takhle klidně odejít?“ vyhrkl Ginger

sotva doznělo zarachocení zámku.

„Co asi mohu dělat?“ vzdychl Biggles. „Už dávno

přece víme, že Stalhein je na ostrově, takže z toho

hlediska se situace vůbec nezměnila. Naší pozici však

mění to, že nás viděl, a to mě ukrutně mrzí. Uvědom si,

že dosud neměl sebemenší důvod k domněnce, že by

někdo další znal pravou totožnost Christena Hagena.

Stalhein dosud počítal s tím, že dokončí svou práci v

klidu a tichosti. Po našem setkání se téhle představy

bleskurychle vzdal a než dojde k bazénu a kapele, bude

mít jasno. Už teď pochopil, že britská zpravodajská

služba nějak odhalila nacistickou minulost jeho bývalého

přítele. Muselo jím skutečně otřást, když nás poznal,

protože do té doby ho ani nenapadlo, že jdeme po stejné

stopě jako on. Teď to ví a bude podle toho postupovat.

Moc mě to mrzí, neboť to znamená, že první bod si

připsal on. Jako hlupáci jsme mu otevřeli oči. Teď,

cestou do města, si určitě láme hlavu tím, co všechno o

Wolffovi víme.“

„Neplatí to jenom pro něj,“ zamumlal zrzek.

„Vzhledem k tomu, že si s Hagenem dopisoval, bychom

si i my měli lámat hlavy, kolik toho ví on.“

„To přece dávno děláme.“

„Ale proč mu to nechutné čmuchání rovnou

nezarazit? Můžeš jej přece obvinit z šíření omamných

látek a z vloupání. A kdyby už našel doklady, kvůli

kterým přijel, byl by to jediný způsob, jak je dostat

zpátky.“

31

„Zaručeně neuspěl,“ řekl Biggles. „Neměl na to dost

času. Spíš žasnu nad náhodou, která nás svedla

dohromady. Je totiž téměř jisté, že nejenom my, ale i

Stalhein byl v domě poprvé. Odhaduji, že nepobyl uvnitř

déle než pár minut. Tu cigaretu vykouřil chudák správce

sotva z poloviny.“

„Tys ho vážně nechal odejít,“ zasténal Ginger.

„Uklidni se a trochu zauvažuj. I kdybych ho nechal

zatknout, neprokázal bych mu vinu. Prohlásil by, že

vstoupil do domu, aby nabídl své vzácné nápoje. Našel

jen spícího správce, a tak čekal. Něco takového by řekl, a

znělo by to docela věrohodně. On přece správci neublížil,

a pokud víme, nic z domu neodnesl. Zhola nic. Stalhein

ví, že mám svázané ruce, stejně jako to vím já. Ostatně to

i naznačil. Nepochybně jím otřáslo poznání, že tu jsme, a

dost ho rozzlobilo, že jsme ho vyrušili, sotva se pustil do

své lopotné dřiny. Trochu mne utěšuje, že jsme také něco

zjistili. Víme už, že Stalhein na doklady nenarazil, jinak

by byl z Jamajky pryč. A co víc, jsem přesvědčen, že ví

méně než my, a hledá jakoukoli stopu. Zamířil do domu

právě s nadějí, že tady nějakou najde.“

„Jak se sem ale mohl dostat tak rychle? Na silnici

nás žádné auto nepředjelo a pokud víme, jiná cesta sem

nevede.“

„To mi právě vyrazilo dech a vzalo vítr z plachet,“

ušklíbl se Biggles. „Když jsem ho tam uviděl, jako by do

mne udeřil blesk. Mám pro tu záhadu jen jediné

vysvětlení. Muž, kterého jsme viděli u bazénu, nebyl

Stalhein!“

„Jestli to nebyl on, tak sním svůj klobouk!“

„To se připrav na dlouhé žvýkání.“

32

„Kde by se vzali dva muži, kteří si jsou tak podobní?

Nevěřím na takovou shodu náhod.“

„Já také ne. Zmýlili jsme se. Není v tom nic

neuvěřitelného.“

„Jak to myslíš?“

„Prostě tak, že chlapík u bazénu byl jen Stalheinem

nastrčená figura. Jeden ze Stalheinových triků, který se

povedl. On určitě dávno zjistil, že ho sleduje zdejší

policie a chtěl pro svou práci klid. Neměl by ho, pokud

by byl pod dohledem. Připravil proto pro policisty

falešného Stalheina a udělal to tak dobře, že je spletl.

Naší hanbou a ostudou je, že jsme se také nechali

poplést, ačkoli o nás Stalhein vůbec nevěděl. Padli jsme

do pasti, nastražené na někoho jiného.“

„Nehádám se, ale nemohu uvěřit, že by našel na

Jamajce člověka, jenž mu je tak podobný, aby jej mohl

zastoupit.“

„Tomu bych nevěřil ani já,“ usmál se Biggles.

„Podle mého názoru si toho chlapíka přivezl s sebou. A

aby ses nemýlil, jejich podoba nemusí být příliš velká.

Muž u bazénu byl téměř celý zahalen do koupacího

pláště. Všimli jsme si toho oba. Popletl nás Stalheinův

monokl a dlouhá cigaretová špička.“

„Jestli si s sebou přivezl jednoho kumpána, mohl si

jich klidně přivézt i víc,“ zabručel Ginger. „Tři

Stalheinové vedle sebe by mě opravdu vyděsili k smrti.“

„Jak by ne,“ rozesmál se Biggles. „To nám ale

nehrozí. Horší je, že ve hře může být řada neznámých

lidí. Musíme si také dávat pozor na to, kam šlápneme,

zvlášť po té narážce na hady v zahradě.“

„Byla to vyhrůžka?“

„Nepochybně.“

33

„Mínil to doslova?“

„Nevím, ale pochybuji o tom.“

„Jsou vůbec na Jamajce jedovatí hadi?“

„Nejsem si jist, ale na některých zdejších ostrovech

skutečně žije prudce jedovatý druh hada Bothrops atrox,

říkají mu fer-de-lance, nebo také křovinář sametový.“

„Moc rád bych v tom měl jasno,“ prohlásil zrzek.

„Jestli mě něco opravdu děsí, jsou to hadi.“

„Teď na hady zapomeň. Pojďme si ještě jednou

prohlédnout toho falešného Ericha u bazénu a tentokrát

důkladně. Rád bych tam byl dřív, než se k bazénu

dostane náš originální a nefalšovaný von Stalhein. Příště

si ty dva nesmíme splést. Přinejmenším bychom se měli

ujistit, zda je ta atrapa tím, za koho ji považuji. Tenhle

dům nám neuteče a Stalhein se sem dnes už

pravděpodobně nevrátí. Pojďme.“

Přece jen se však museli poněkud zdržet, protože

právě v čase, kdy Biggles došel ke dveřím, se správce

protáhl, zívl, a s dosti zmateným výrazem ve tváři se

postavil na vratké nohy. Trhl sebou, když jeho pohled

spočinul na Bigglesovi a Gingerovi, kteří před ním stáli a

pozorovali ho.

„Co tu chcete?“ zeptal se zastřeným hlasem.

„Jsme policisté a chceme klíče,“ řekl Biggles, jenž

nehodlal mařit čas nějakými spory. „Pak se můžete jít

vyspat domů. Jak si to představujete, spát ve službě?“

„Já… já a spát?“ vyděšeně zakoktal černý správce.

„Nikdy jsem ve službě ne… nezamhouřil oka.“

„Dobrá. Dejte mi klíče a běžte!“

„Ano, pane,“ řekl chlapík, podal Bigglesovi klíče a v

polospánku se potácel z domu.

34

Biggles uzamkl dveře, uložil klíče do kapsy a spolu

se zrzkem pospíchal k autu. Nasedli a vraceli se do

města. Ginger se celou cestu rozhlížel po Stalheinovi, ale

protože jej nezahlédl, došel k závěru, že se Němec vydal

pěšinou, jež se klikatila nad pobřežím. Když zaparkovali

vůz, zamířili k bazénu, kde předtím spatřili von

Stalheinova dvojníka. Byl tam a dosud si hověl na

lehátku zahalený koupacím pláštěm. Četl si noviny.

„Tak vytrvalá zahálka je sama o sobě podezřelá,“

sykl Biggles, když k muži zamířili. „Blíží se doba oběda,

a jak vidíš, všichni ostatní se už na to oblékli.“

Museli se k chlapíkovi přiblížit na několik yardů,

aby Ginger uznal, že se Biggles nemýlil. Podoba se

Stalheinem nebyla zblízka vůbec tak výrazná, jak se jim

na dálku zdálo. Záměnu zavinily hlavně dvě rekvizity,

které Stalhein odkládal jen vzácně – monokl a dlouhá

cigaretová špička. Přesto však byl tento muž obličejem i

postavou von Stalheinovi natolik podobný, že to

podpořilo i druhou Bigglesovu domněnku. Zaručeně

nešlo o náhodu, nýbrž o záměr. Muž na lehátku byl jen

trochu statnější postavy, měl širší ramena a plnější

obličej, než jejich německý soupeř.

Když prošli kolem, muž vzhlédl, jako by na sobě

pocítil Gingerův zkoumavý pohled, a jejich zraky se

střetly. Z výrazu mužových očí vyčetl Ginger tak tvrdou

chladnokrevnost až ho zamrazilo. O dvacet vteřin později

to Bigglesovi popsal tak, že měl dojem, jako by se díval

do očí chobotnici. „Nerad bych se s ním potkal někde za

noci v parku,“ prohlásil.

„Ani jindy a jinde,“ tiše odpověděl Biggles.

Aniž by se zastavili, zamířili ke stolu, ze kterého

právě číšník uklízel nádobí po odcházejících hostech.

35

Biggles se u něj zastavil a ukázal na muže v modrém

plášti, který seděl zády k nim. „Neznáte náhodou jméno

toho pána?“ zeptal se tiše.

Číšník pohlédl naznačeným směrem a zavrtěl

hlavou. „Je mi líto, pane, ale neznám,“ řekl francouzsky,

jazykem jako by z pařížské periferie. „Objevil se tu

teprve nedávno. Jednou nebo dvakrát jsem mu nesl pití,

ale nevím, kdo je to. Podle řeči je to cizinec. Vím však

jistě, že má podivné přátele. Podívejte! Jeden z nich

právě přichází.“

„Podivný“ je slabé slovo, napadlo Gingera, když si

všiml nově příchozího. Právě míjel muže na lehátku,

sehnul se přitom k němu a prohodil několik slov. Falešný

Stalhein přikývl a jeho přítel kráčel dál. Byl to černoch,

ale nepatřil k Afričanům s ebenově černou pletí. Sytě

čokoládová barva jeho kůže ovšem prozrazovala, že mezi

jeho předky Afričané převažovali. Taková barva pleti

byla na Jamajce běžná, o to výstřednější však byl mužův

oděv, z něhož zrzek nedokázal spustit oči. Chlapík měl

nažehlené šeříkově modré kalhoty zúžené ke kotníkům,

vypasované sako s mohutnými vycpávkami v ramenou a

dlouhými klopami sepnutými jediným nápadným

knoflíkem. Na hlavě mu trůnil klobouk se širokou

střechou naražený hluboko do čela. Oděv doplňovala

krvavě rudá kravata s kostkovaným vzorem a velkou

zlatou sponou. Odění by působilo směšně, nebýt toho, že

se ten vysoký štíhlý muž pohyboval s přezíravou a

ladnou elegancí tygra.

„Kdopak je to?“ zvedl Biggles oči k číšníkovi.

„Napoleon Morgan – alespoň si tak sám říká,“

zazněla posměšná odpověď.

36

„Nebesa! Ten si dokázal vybrat jméno,“ žasl

Biggles.

„Říkají mu ,Napý Morgan, ale mohli by ho

oslovovat ,Napijan“‘ řekl číšník a zasmál se vlastnímu

žertu. „Toho zde znají všichni. Až moc dobře ho znají,

pane. Jedno z těch komunistických kvítek, které stále jen

vyvolává potíže, což je jednodušší, než pracovat. Nevím,

proč ho úřady už dávno neposlaly zpátky na Trinidad,

kde prý byl šéfem gangu, který si říká Saga Boys.“

„Co jsou zač?“ zeptal se zvědavý Ginger.

„Povaleči a rváči ohánějící se břitvami a jiným

ostrým nářadím,“ řekl číšník. „Ti co žijí v našem městě,

se zdržují v Dunghillu.“

„Dunghill? Kopec hnoje?“ zasmál se Biggles.

„Kdepak leží tohle půvabné místo?“

„Za nádražím. Je to pár křivolakých ulic, kde stojí

rozsýpající se chatrče a brlohy, kterým se každý slušný

člověk raději zdaleka vyhne,“ řekl číšník a zamířil

obsloužit dalšího hosta.

„Na chvilku se tamhle posadíme a uvidíme, co se

bude dít dál,“ ukázal Biggles na stinné místo pod

palmami. „Zdá se mi, že si von Stalhein začal vybírat

podivné společníky.“

Posadili se a Biggles pokynul hlavou k muži, kvůli

němuž se tak rychle vrátili. „Čím déle toho chlapíka

sleduji, tím na něm vidím méně podoby se Stalheinem.

Patří někam mezi Mongoly a východní Slovany. Všimni

si jeho širokého obličeje a vystouplých lícních kostí.“

„Asi máš pravdu,“ kývl zrzek.

Následující události žádného z letců nepřekvapily.

Po krátkém čekání se na scéně objevil Stalhein. Zamířil

rovnou k chlapíkovi v modrém plášti, něco mu sdělil a

37

kráčel dál. Jeho společník hned na to vstal a odešel k

převlékacím kabinám.

„To nám stačí,“ řekl suše Biggles. „Náš starý přítel

Erich mění zásady a nepracuje sám. Ještě musíme zjistit,

který z té dvojice je velitel.“

„Pochybuješ o tom?“ zeptal se zrzek se znatelným

překvapením v hlase.

„A tobě je to jasné?“ zeptal se Biggles. „Patrně

nevíš, že lidé jako Erich, kteří dostávají výplatu za

železnou oponu, nedělají to, co sami chtějí. Poslouchají

příkazy nadřízených, a kolem každé činnosti rejdí řada

osob, určených k dozoru. Ale teď už pojdme. Je čas na

oběd, konečně se můžeme najíst. Pak se vrátíme do

Rumového přístavu. Jsem zvědav, co tam najdeme.“

38

KAPITOLA TŘETÍ

ZÁHADNÉ VEJCE

O dvě hodiny později, v nichž Biggles s Gingerem

zahnali hlad a probrali dopolední události, vrátili se

společně do usedlosti nazvané Rumový přístav. Téměř

každý velký a opuštěný dům působí smutně, a podle

zrzka nebylo ani zdejší rozlehlé stavení žádnou

výjimkou. Kromě úmrtí, ke kterému zde nedávno došlo,

vyvolávalo pocit tajemna téměř dusivé ticho, jež tady

vládlo. Každý silnější zvuk zde působil cize a dorážel ke

sluchu příchozích dotěrně a ostře. Oba vetřelci proto

kráčeli domem potichu, a pokud spolu hovořili, tlumili

hlas až k šepotu.

Když prošli všechny místnosti a seznámili se

povšechně s jeho uspořádáním, vrátili se do pokoje, kde

tak hanebně vyrušili von Stalheina. Byla to zcela

přirozená volba, neboť vzhledem k tomu, že místnost

byla zařízena jako obývací pokoj a studovna zároveň,

bylo zřejmé, že zde bývalý nacista trávil většinu času.

Ginger si nedělal velké iluze o tom, že ihned

dosáhnou úspěchu. Pokud bylo tajemství Wernera

Wolffa, nebo klíč k jeho vypátrání, ukryto někde v domě,

což mohla být pravda, ani pak nemuseli nic najít, pokud

by nerozebrali celý dům kus po kuse. Jejich největší

nadějí, jak Biggles poznamenal už dříve, byla možnost,

že Hagena zastihla smrt tak náhle, že nestačil ukrýt něco,

co by za jiných okolností dobře utajil. K tomu došlo v

případě jeho nedokončeného dopisu, který však řešení

jen naznačil. Pokud se chtěli dostat na další stopu, museli

39

najít něco konkrétního. Nakonec to našli, ale šlo o věc,

kterou by považoval za stopu pouze největší fantasta.

Hagen totiž v domě skutečně zanechal něco, co bylo

stopou, aniž by sám tušil, jaký to získá v budoucností

význam.

Prohlídka domu, dlouhé a rozlehlé dvoupatrové

stavby vybudované převážně ze dřeva, nepřinesla žádné

závratné objevy. Vše svědčilo o tom, že se jedná o obydlí

starého mládence. Pouze pár místností bylo plně

zařízených, z čehož vyplývalo, že Hagen nečekal

návštěvy a ty náhodné odmítal přijímat. Dobře vybavená

byla jediná ložnice, ta kterou zřejmě používal sám.

Druhou dal zařídit velice prostě, pravděpodobně pro

potřeby služebné. Majitel ovšem nešetřil penězi. V

přízemí si dal se značnými náklady upravit dvě místnosti,

které na oba návštěvníky silně zapůsobily. Jedna

vypadala jako jídelna, jíž si skvostně zařídil majitel

luxusního hotelu, druhá působila dojmem přepychově

vybaveného obývacího pokoje, doplněného o studovnu a

knihovnu.

Ve všech zařízených místnostech stál drahý nábytek

z masivního mahagonového dřeva, kterého si všiml

Hagenův lékař. Také obrovský psací stůl se spoustou

zásuvek, byl z mahagonu. Stál v obývacím pokoji naproti

vysokým francouzským dveřím, vedoucím do zahrady.

Zrzka napadlo, že když Hagen psal dopis, seděl a zemřel

právě u něj, v mohutném křesle.

V jeho blízkosti byl malý moderní ocelový trezor.

Na stěnách viselo několik obrazů, které znázorňovaly

místní krajinu a dvě velké mapy. Jednou byla mapa světa

a druhou mnohem podrobnější mapa Karibského zálivu

včetně souostroví Západní Indie. Zbytek místnosti

40

zaplňovaly různé ozdobné i užitkové předměty umístěné

tam, kde pro ně zrovna bylo místo. Na římse krbu vedle

bronzových hodin ležela sbírka mořských mušlí a mezi

nimi veliké bílé vejce, což Gingerovi připadlo dosti

zvláštní. O stěnu v koutě se opíraly dva dlouhé rybářské

pruty s obrovskými navijáky pro rybolov na moři. Při

první zběžné prohlídce si ničeho zajímavějšího nevšimli.

„Do práce,“ řekl Biggles a přistoupil k trezoru.

„Kdybychom tak věděli, co hledáme, to by byl

zásah,“ posmutněle prohlásil Ginger.

Nemělo by smysl podrobně popisovat hledání, které

jim zabralo plnou další hodinu, protože přitom přišli

pouze na jedinou věc, která by je mohla zajímat. Biggles

prohledal trezor, ale našel jen podepsanou fotografii

Hitlera, nějaké účetní knihy a trochu peněz. Prošel i

všechny zásuvky psacího stolu, a každou věc, kterou vzal

do ruky, pozorně prohlédl, než ji uložil zpět tak, jak ji

objevil. Nenašel v podstatě nic. Mnoho papírů, běžných

drobností jako tužek a plnících per, benzínový zapalovač,

sponky na papíry, brýle, lupu, velké nůžky a další a další

věci naplňující všechny zásuvky světa. Pak našel velký

list čistého hedvábného papíru, z jehož konce byl kus

ustřižen. Biggles vytáhl z kapsy Hagenův náčrtek,

přiložil ho k listu a rázem bylo jasné, jak autor náčrtku

papír získal.

„Bohužel to nic nevysvětluje,“ řekl. „Potvrzuje to

pouze to, že jsme se nemýlili.“

Velkou potíží se stala spousta knih naplňující řadu

regálů dvou knihoven. Našli mezi nimi romány i

povídky, převažovaly však knihy odborné, věnované

nejrůznějším oborům. Prolistovat je všechny by

znamenalo dlouhou a úmornou práci. Vůbec první

41

knihou, po které Biggles sáhl, byl velký atlas, a strávil

pak velice dlouhou dobu pátráním po značkách, které si

do něj mohl někdo zanést, aby si usnadnil navigaci. V

atlasu však nic nenašel a stejně dopadl i se zkoumáním

map, které dokonce sejmul ze stěn a prohlédl je proti

světlu s nadějí, že objeví vpichy po kružítku. Velké

měřítko map ostatně vylučovalo možnost, že by se podle

nich někdo pokoušel určit souřadnice.

Ginger mezitím bloumal po místnosti, bral do rukou

předměty, kterých si náhodou všiml, a znovu je pokládal,

spíše jen aby něco dělal, nebo aby dostal nějaký nový

nápad. Očima při tom několikrát zabloudil k velkému

vejci na krbové římse. Konečně ke krbu došel a vzal

vejce do ruky.

„Co je tohle, a co to tu vůbec dělá?“ ozval se.

„Nápadně to připomíná velké vejce,“ poznamenal

jedovatě Biggles. „Ta, která jsem měl čest v životě

zahlédnout, byla menší.“

„Vím, že je to vejce,“ zavrčel zrzek. „Čekal bych

ale, že bude ležet v kuchyni a ne na krbu! Proč ho tu

měl?“

„Nevím. Obrovskou většinu vajec si lidé nosí domů

proto, aby je rozklepli do pánve a snědli,“ řekl Biggles.

„Geniální,“ prohlásil Ginger. „Proto jsem také

mluvil o kuchyni. V zahradě jsem si ale nevšiml žádných

slepic.“

„Tohle vejce slepici nikdy nevidělo. Je moc veliké.“

„Slyšel jsem o vejcích s dvojitým žloutkem.“

„Tak na ně zapomeň. Ani ta nemohou být tak

velká.“

42

Zrzek držel zadumaně vejce v dlani, podobně jako

Hamlet lebku. Bylo zhruba třikrát větší než běžné slepičí

vajíčko, a mělo dost nezvyklou křídově bílou barvu.

„To vejce sem nepatří,“ prohlásil rozhodně. „Ale

Hagen musel mít důvod, proč je dal na krb. Jaký asi?“

„Možná zamýšlel vejce sbírat.“

„Potom by patrně vyfoukl obsah,“ řekl Ginger,

znovu je potěžkal a pak jím zatřepal. „Dlouho tu neleží,

určitě ještě není zkažené.“ Položil předmět svého zájmu

zpátky na krbovou římsu. „Když jsem byl ještě kluk,

sbíral jsem vejce na útesech, ale žádné tak velké jsem

nikdy nenašel.“

„Pravděpodobně existuje víc vajec, která jsi v životě

neviděl,“ řekl Biggles lhostejně, vrátil se ke stolu a

pozorně si prohlížel jeho mahagonovou krásu.

„Vidíš tam něco zajímavého?“ zeptal se Ginger.

„Přemýšlím, jestli se tu někde neskrývá tajná

zásuvka. Mistři, kteří vyráběli takovéhle parádní kousky,

často své dílo vybavili alespoň jednou tajnou schránkou.“

„Kdyby se dala odhalit koukáním z dálky, jako to

děláš, nebylo by na ní nic moc tajného,“ oplatil mu zrzek

jeho narážky.

„To máš pravdu,“ pokorně uznal Biggles. „Jestliže

tu je nějaká tajná zásuvka, tak jí Hagen moc nevěřil,

jinak by si nepořizoval trezor. Ten je ale také ochranou

před požárem. Dá se předpokládat, že si ukládal do

trezoru všechno, čeho si obzvláště cenil, jako je třeba

vyznamenání od světově proslulého lotra Adolfa.“

Bezmocně se rozhlédl po pokoji. „Obávám se, že tady

jsme hotoví. Kam bys zamířil teď?“

„Mě se neptej,“ pokrčil rameny Ginger.

43

„Velice bych ocenil, kdyby sis přestal hrát s ptačími

vejci a přišel s nějakým rozumným nápadem,“ zavrčel

Biggles. „Moc by nám to pomohlo.“

„Co kdybychom to zkusili o dům dál, u námořníka

Evanse? Třeba by si na něco zajímavého vzpomněl.“

„Toho přece vyslechl už Douglas. O Hagenových

soukromých věcech neví nic.“

„Promiň,“ pokrčil zrzek rameny. „Byl to jenom

nápad. Jedno je mi ale jasné. Jedna věc je sedět doma na

zadku a klábosit o prohlídce tak velikého domu, a jiná

věc je opravdu ten dům prohlížet. Není to můj šálek čaje,

nevoní mí to. Při tomhle tempu prohledávání tu strávíme

nejlepší léta našeho života. Neměl bych raději dát

Algymu a Bertiemu vědět, že si mohou dopřát hodně

dlouhý odpočinek? Nebo, co kdyby ti dva zaháleči

vyrazili a dali se do pátrání na vlastní pěst?“

„Podívejme se,“ zasmál se Biggles a sáhl po

cigaretě. „Najednou máš nápady hned tři. Máš ale

pravdu. Tohle prohledávání cizích věcí není nic pro nás.

Je to příliš pomalé. Jenomže jsme nemohli začít jinak.

Beru tvůj první nápad. Jdeme si promluvit s kapitánem

Evansem. Přece jen se může stát, že z něj něco

dostaneme.“ Zamkl trezor.

O pár minut později je uvedl černý osobní sluha do

obývacího pokoje námořního důstojníka ve výslužbě,

Evanse. Byl to starší, nicméně vesele a činorodě

vyhlížející muž, který nečekané hosty srdečně přivítal.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se letců, sotva

překročili práh.

Ginger se užasle rozhlédl po pokoji, a teprve pak si

uvědomil, co o zálibě hostitele již slyšel. Celá místnost

totiž připomínala spíše přírodovědné muzeum než pokoj

44

v soukromém obydlí. Ze všech stěn shlížely na

návštěvníky skleněné oči vycpaných ptáků všech

možných velikostí a barev.

„Jsme zvláštní vyšetřovatelé z Londýna pověření

šetřením v domě pana Hagena, který bydlel ve vašem

sousedství,“ vysvětlil Biggles. „Je tu jistá potíž s

dědictvím jeho majetku.“

„Chápu,“ usmál se Evans, ale vzápětí, jako by si

něco připomněl, mu úsměv z tváře vyprchal. „Kolik vás,

u všech hromů, na takovém jednom šetření pracuje?“

„Prosím?“ užasl Biggles. „Jak to myslíte?“

„Vždyť už jste třetí návštěva, která přišla za stejným

cílem. Ten váš poslední chlapík na mne upřímně řečeno

nepůsobil příliš důvěryhodným dojmem.“

„Můžete nám jej popsat?“

„Samozřejmě. Vždyť tu byl před dvěma dny.“

Žádného z letců pak nijak zvlášť nepřekvapilo, když

si vyslechli poměrně přesný popis von Stalheina.

„O svém sousedovi vám nepovím víc než to, co jsem

sdělil vašemu předchůdci,“ pokračoval Evans. „Přestože

jsem s Hagenem vícekrát hovořil, a to někdy i dost

dlouho, nedostal jsem příležitost toho pána blíže poznat.

Choval se ke mě sice docela vlídně, ale nikoho si nepustil

blíže k tělu, abych tak řekl. Prostě velice uzavřený

chlapík. Netvrdím, že bych se nějak zvlášť snažil navázat

s ním bližší přátelství, protože by mi jenom překáželo v

mojí vlastní vědecké práci,“ Evans ukázal na stěny

pokoje. „Ta, jak jste si mohli všimnout, je zaměřena na

ptactvo. Hagen mi o sobě nikdy nic neřekl. Pokud měl

nějaké příbuzné, nikdy se o nich přede mnou nezmínil.

Přirozeně, že jsem o tom sám nezačal a ani jsem k tomu

neměl důvod. Přiznám se, že můj zájem o jeho osobu

45

vycházel spíše z mého sobeckého zájmu, protože mi

občas mohl pomoci v mé vlastní zálibě.“

„V jakém smyslu?“ zajímalo Bigglese.

„Nechápete?“ zazubil se Evans a jako většina

vášnivých sběratelů se ochotně rozhovořil o věcech tak

blízkých jeho srdci. „Přinášel mi přece informace o

ptactvu, o místech jejich výskytu, o jejich pohybech a

stěhování. Dokonce mi ze svých plaveb přivezl i několik

exemplářů. Měl malou jachtu.“

„Rozumím.“

„Vlastně ji až hříšně nevyužíval, a pokud se rozhodl

pro plavbu, vydával se zřejmě na značné vzdálenosti,

protože jeho cesty trvaly velmi dlouho.“

Biggles přikývl.

„Jeho smrt byla jistou osobní tragédií také pro mne,“

pokračoval smutně Evans.

„To mne mrzí,“ politoval ho Biggles. „Copak se

stalo?“

Evans se ostýchavě usmál. „Vlastně bych vám to ani

neměl říkat, protože se tím vlastně přiznávám k jistému, i

když nijak vážnému, porušení zákona. Snažím se tím i

ulehčit svému svědomí. Víte, před nedávnem žil na

území celé Západní Indie jistý nádherný ptačí druh

Phoenicopteriba ruber…“ Zasmál se, když si všiml

výrazu zrzkova obličeje. „Běžněji je znám pod názvem

plameňák růžový,“ vysvětlil. „Tyhle jedinečné ptáky

bohužel lidé bezohledně lovili pro krásné peří a

domorodci sbírali jejich vejce pro zpestření své kuchyně.

Do dnešní doby tak zbyla jen dvě, nanejvýše tři hnízdiště,

ostatní hejna nenasytní lidé vyhubili. S jistotou dnes víme

jen o dvou hnízdištích, a obě jsou na Bahamách. Jedno je

na ostrově Inagua, druhé na Androsu, který leží mnohem

46

severněji. Ty plameňáky nyní chrání zákon. Díky tlaku

anglických a amerických spolků zaměřených na ochranu

vzácného ptactva, určila vláda strážní službu, která má

bdít nad bezpečím hnízdišť. Bohužel k tomu přikročila až

nedávno a tedy doslova na poslední chvíli.1“

Evans se odmlčel a roztrpčeně mávl rukou. „Nevím,

zda je stráž stále na Inagui. Zdá se, že to neví nikdo.

Samozřejmě, že se na ostrov jen zřídka někdo dostane.

Jako vášnivý sběratel jsem také já toužil získat vejce

plameňáka růžového do své sbírky. Hagen se mi laskavě

nabídl, že jedno přiveze, a k tomu i několik snímků těch

vzácných ptáků na hnízdě. Oni si totiž staví velmi

zvláštní hnízda. Jakési věže z bláta tyčící se nad mělkými

vodami lagun. Na vrcholku každé takové věže pak leží

jedno vejce.“

„A Hagen se vám chystal přivézt vejce z Inagui?“

káravě zvedl obočí Biggles.

„Nikoli. Tvrdil, že objevil dosud neznámé hnízdiště,

na jednom neobydleném ostrově. Má naděje, že někdy

získám vejce či obrázky, však nyní zmizela.“

„Jak to vejce vypadá?“ zeptal se Biggles.

„Je asi třikrát větší než slepičí a jeho skořápka má

křídově bílou barvu.“

1 Kapitán Evans neměl o stavu plameňáků přesné informace.

Odhady z roku 1940 o stavu asi 10000 ptáků v hnízdišti na ostrově

Andros se do roku 1953 naprosto změnily. Hnízdiště bylo zničeno.

Šlo o neblahé dílo místních obyvatel, kteří v mezidobí vybrali z

hnízd tolik vajec a mládat, až ptačí kolonii vyhubili. Údaj o

Společnost pro záchranu plameňáků na Bahamách a o zavedení

strážní služby je však téměř přesný. Dle Společnosti na záchranu

živočichů žilo roku 1953 na ostrově Inagua asi 7500 plameňáků.

47

„Zajímavé,“ řekl klidně Biggles. „Neznáte náhodou

jméno ostrova, na němž leží to dosud neznámé

hnízdiště?“

„Ne. Pan Hagen se mi s tím nesvěřil. Měl jsem pocit,

že chtěl hnízdiště udržet v tajnosti, důvod ovšem znal jen

sám. Domnívám se však, že leží nedaleko Inagui, protože

by mělo jít o část hlavního hejna.“

„Jaký druh ostrovů si ti ptáci vybírají ke stavbě

hnízd?“

„Vyhledávají táhlé ploché mělčiny daleko od břehu

na lagunách bezpochyby z obavy před nepřáteli. Jejich

snaha bývá bohužel často zbytečná, protože po prudkých

deštích voda stoupne a hnízda bývají zaplavena a vejce

ztracena. Myslím, že plameňáci si to nebezpečí

uvědomují, protože, jak už jsem vám řekl, budují si

kuželovité věže z bláta, a vejce snášejí na jejich vrcholy.

Ani tahle snaha však často hnízdo nezachrání.“

„Rozumím,“ prohlásil pomalu Biggles a jeho pohled

se střetl se zrzkovýma očima. „Navštívil jste teď někdy

Hagenův dům?“ obrátil se ke starému námořníkovi.

„Ne. Už dlouho jsem tam nebyl.“

„Takže vy ani nevíte, že vám Hagen vejce přivezl?“

„Ne. Naposled jsem ho viděl asi měsíc před jeho

smutným koncem. Když jsem se dozvěděl o jeho smrti,

ztratil jsem veškerou naději, ale to jsem vám už řekl…“

Evans sebou náhle trhl, jako by si až nyní uvědomil

význam Bigglesovy otázky a téměř vykřikl: „Slyšel jsem

dobře, že mi to vejce přivezl?“

„Slyšel jste dobře,“ odvětil Biggles s úsměvem.

„Mohu vám se zárukou sdělit, že jsme u něj doma viděli

na krbové římse vejce, na které váš popis dokonale sedí.“

48

„Báječné! Skvělé!“ vyjekl Evans. „Smím si pro něj

dojít?“

„Podle mého názoru vám v tom nic nebrání,“

usmíval se Biggles. „Předpokládám, že nemá jinou než

sběratelskou hodnotu. Jestliže je skutečně tak obtížné

takové vejce získat, jak jste přesvědčen, měl by se takový

vzorek dostat do dobré sbírky. Neznám důvod, proč vám

mařit tak skvělou příležitost.“

„Kdy si to vejce mohu vzít?“ vyjekl Evans vzrušený

jako chlapec očekávající nový kopací míč.

„Abych se přiznal, právě jsem Hagenův dům zamkl

a dnes se tam už nehodlám vracet. Mám nápad. Mohu

nechat klíče u vás? Velmi by mi to pomohlo, protože

bych je nemusel vláčet všude s sebou a přitom si je u vás

vyzvednout, kdykoli je budu potřebovat. Vy tak získáte

výhodu, že si můžete vejce vyzvednout kdykoli, třeba

hned. Leží na krbu ve studovně.“

„Samozřejmě, že se vám postarám o klíče,“ slíbil

pohotově Evans, v jehož očích plál oheň sběratelské

vášně. „Když chcete, mohu na dům trvale dohlížet.“

„Skvělé řešení,“ ocenil Biggles, když mu podával

klíče. „Máme ještě nějakou práci, takže budeme muset

jít.“

„Kdy se vrátíte?“ zeptal se Evans, který úžasně ožil

a svižným krokem je doprovázel ke dveřím.

„To vám nepovím,“ odvětil Biggles. „Ještě jsem o

tom neuvažoval. Děkuji vám za spolupráci. A ještě jednu

věc. Kdyby se tady znovu ukázal chlapík, jehož jste nám

popsal, a kladl vám nějaké otázky, vyhoďte ho. Je to

podvodník, který se pokouší získat informace na vlastní

pěst.“ Biggles zaváhal, jako by dostal nápad.

„Nevyprávěl jste mu náhodou něco o plameňácích?“

49

Evans si zamnul čelo dlaněmi ve snaze vzpomenout

si. „Myslím, že ne, ale počkejte… ano! O ptácích jsem

mluvil. Ten chlapík se mne ptal, jestli vím, kam Hagen

cestoval se svou jachtou. Řekl jsem mu, že nevím, ale

mám takový pocit, že jsem ještě řekl něco v tom smyslu,

že bych se to rád dověděl sám, kvůli plameňákům, kteří

tam sídlí.“

„Ach ano,“ vydechl Biggles a zastavil se na prahu.

„Ale pro klid duše svého kolegy se vás ještě na něco

zeptám. Váš zájem o přírodu se určitě neomezuje pouze

na ptactvo, takže budete vědět, zda tu ve volné přírodě

nežijí nějací jedovatí hadi.“

„Hadi?“ Evans se zatvářil překvapeně a pobaveně

zároveň. „Dobrý Bože, vůbec ne. Na Jamajce jsem nikdy

žádného neviděl. Je ovšem pravda, že na některých

ostrovech žije velice nebezpečný jedovatý had, fer-de-

lance, neboli křovinář. Zvlášť hojný je na Trinidadu, a

pokud vím, vyskytuje se ještě na Martinique, Svaté Lucii

a také na Tobagu, kde z něj mají dělníci na třtinových

plantážích hrůzu, a člověk se jim nemůže divit.“

„Fer-de-lance?“ řekl Ginger. „Podivné jméno.“

„Vzniklo z jeho trojúhelníkové hlavy, připomínající

ostrý hrot kopí. A jako rychle vržené kopí také útočí. Je

prý rychlý jako blesk. Dospělý had měří kolem šesti stop,

je šedohnědý s tmavými klikatými pruhy ohraničenými

žlutozelenou kresbou. Ale proč se na to ptáte?“

„Něčím jsem si nebyl jist,“ zamumlal neurčitě

Biggles.

Evans se zasmál. „Nemyslím si, že byste se tu

museli bát hadů. Brzy na shledanou. Kdybyste ode mne

ještě potřebovali pomoc, dejte mi vědět.“

50

KAPITOLA ČTVRTÁ

EVANSŮV OMYL

Když se Biggles s Gingerem navraceli k autu,

sluneční žár již ochaboval, a dloužící se večerní stíny

tlumily jasnou zeleň keřů a stromů.

51

„Myslím, že nápad ponechat klíče u Evanse nebyl

tak špatný,“ poznamenal Biggles. „Každý z nás si pro ně

může kdykoli přijít a ví, kde je hledat.“

„Může to zkusit i Stalhein. Řekl bys do něj, že bude

mít tolik drzosti, aby přišel k Evansovi vyzvídat?“

„Přiznám se, že mne to zaskočilo, ačkoli jsem s tím

asi měl počítat. Když měl odvahu vniknout do Hagenova

domu, proč by měl vynechat jeho souseda Evanse?

Nemám radost z toho, že se před ním ten starý námořník

rozhovořil o plameňácích, kterými je posedlý. Zazlívat se

mu to ovšem nedá, nemohl tušit, co prozrazuje. Teď mě

napadá, že vedle vejce mu Hagen slíbil i nějaké

fotografie hnízd plameňáků. Víme, že vejce přivezl, a

když splnil jeden slib, téměř jistě splnil i druhý a přivezl

fotografie. K hnízdišti doplul, kde jinde by sebral to

vejce. Ale kde zůstaly obrázky? V domě po nich nebyla

ani stopa a v té souvislosti si uvědomují, že jsem tam

neviděl ani fotoaparát. Hagen ho musel mít, jinak by

nesliboval snímky.“

„Myslíš, že obrázky i fotoaparát získal Stalhein?“

„Obávám se, že ano. Pokud je získal, pak ví to co

my, a může toho vědět mnohem víc. Na fotografiích

hnízd mohla být v pozadí zachycena část ostrova, ze

které se třeba dalo vyčíst, o jaký ostrov se jedná. S tím

však teď nemůžeme nic dělat.“

„Poznat ostrov na fotozáběru z paluby menší lodě

bývá obtížné,“ řekl Ginger. „Vypadají jeden jako druhý.

Můžeme se ale obrátit na Evanse, zda neví, kde si

nechával Hagen obvykle vyvolávat snímky, dojít tam a

zeptat se, zda nevyvolávali nějaké snímky plameňáků.“

„Dobrý nápad,“ kývl Biggles. „Ověříme si to.“

52

Došli k autu, nasedli, avšak Biggles vůz hned

nenastartoval. V hlubokém zamyšleni stáhl okénko a

zapálil si cigaretu. „Nevedli jsme si zase tak špatně,“

poznamenal. „Přinejmenším už máme něco, s čím se dá

začít.“

„Hlavně díky mému vejci, co ti bylo tolik k smíchu,“

připomněl zrzek. „Nakonec nás přivedlo na stopu.“

„Uznávám,“ řekl Biggles. „Je zvláštní, jak to

nakonec do sebe zapadlo, že? Hagen určitě netušil, že

tajemství, které tak přísně střežil vyjde najevo jen proto,

že měl za souseda tak vášnivého ornitologa. Musel by se

obracet v hrobě, kdyby věděl, že jeho životní tajemství

prozradilo velké bílé vejce. Pokud si nedělám plané

naděje, pak nám to vejce umožní zúžit okruh pátrání a

snad nás nakonec dovede až k těm zatraceným dokladům.

Vidím to tak, že Hagen by kvůli vejci neměnil trasu

plavby, a kdyby neviděl hnízda plameňáků dřív, sotva by

věděl, kde je hledat. Vyvozuji z toho, že v minulosti

přistál na ostrově, kde plameňáci hnízdí. A proč tam

přistál? Můžeš si být jist, že to nebylo jen proto, aby si

protáhl nohy. Napadá mi jediný důvod a ty víš jaký. Jistě

sis také všiml, že jméno ostrova neprozradil ani

Evansovi. Proč ne? Není to těžké uhodnout. Nechtěl, aby

někdo věděl, že tam byl. Nechtěl ani, aby na tom ostrově

začali slídit milovníci ptactva. Dříve, než uděláme něco

dalšího, pustíme se do hledání ostrova plameňáků a

ohlédneme se tam po něčem, co by tvarem připomínalo

náš náčrtek. Jestliže to najdeme, neměli bychom být

daleko od dokladů.“

„Evans mluvil o dvou hlavních ostrovech.“

„Ano. O ostrovech Inagua a Andros. Zdá se však, že

na ně můžeme zapomenout. Andros je odtud stovky mil

53

daleko a je poměrně hustě osídlen, takže by Hagenovým

potřebám nevyhovoval. O Inagui nevím nic, ale někde

poblíž by mělo ležet třetí hnízdiště, které musíme objevit.

Podle Evanse, a ten by to měl vědět, by nemělo být

daleko od hlavního hejna na Inagui. To významně zužuje

oblast našeho pátrání. Vrátíme se k letadlu a podíváme se

do map. Pak si trochu zalétáme, abychom si oblast

prohlédli zblízka. Musíme si pospíšit, než se úplně

setmí.“

„Myslíš, že je bezpečné nechávat dům nestřežený?“

„Řekl bych, že ano. Von Stalhein se nejspíš

domnívá, že jsme se tam ubytovali, jak jsem mu naznačil.

Ať je to jak chce, v této chvíli nám nezbývá, než nechat

dům bez ochrany. Kdybychom požádali místní policii,

aby tam umístila strážného, jistě by to vzbudilo pozornost

a lidé by se začali vyptávat. Sami nemůžeme být na dvou

místech najednou a já se už nemohu dočkat, až si ověřím

stopu, na kterou nás přivedlo to tvé vejce. Pokud se

ukáže jako falešná, což je snadno možné, budeme se

muset vrátit a zkusit něco jiného.“

Biggles právě sahal po klíčku zapalování, když do

kabiny auta dolehl z nevelké vzdálenosti výkřik plný

hrůzy. Ve velebném tichu podvečera zazněl tak

překvapivě a úděsně, až měl zrzek dojem, že mu tuhne

krev v žilách. Biggles neváhal ani vteřinu, mrkl po svém

společníkovi a v mžiku byl z auta venku.

„Poběž!“ vyštěkl. Oběhl vůz a hnal se příjezdovou

cestou k domu starého námořníka.

„Stůj!“ zastavil ho Ginger, který lépe slyšel, protože

seděl na straně vozu, obrácené k Rumovému přístavu.

„Tam to nebylo. Někdo vykřikl v Hagenově domě.“

54

Biggles ostře změnil směr a oba se společně řítili po

cestě k Rumovému přístavu. Proběhli bránou, ale těsně

před dveřmi Biggles prudce zpomalil.

„Počkej!“ vyjekl.

Z domu zaznělo bolestné zachroptění.

„Já přece to okno zavřel,“ vyhrkl Biggles a ukázal

na široké francouzské okno vedoucí do zahrady, jež bylo

otevřené dokořán.

Nechali dveře dveřmi a vyrazili k oknu, Biggles

běžel první. Přeskočil tři kamenné schody vedoucí na

terasu, a vnikl dovnitř. Vzápětí ostře vyjekl „Pozor!“ a

uskočil stranou tak divoce, až téměř porazil křeslo, které

mu stálo v cestě. Sám přitom neupadl jen proto, že

narazil ramenem do zdi. Rychle se vzpamatoval, chytil

kratší z rybářských prutů a silně udeřil do něčeho, co

leželo na podlaze.

V té chvíli vtrhl do místnosti také zrzek a ihned

spatřil hrůzu, před kterou ho varoval Bigglesův výkřik.

Prudce se zarazil a tak jako jeho přítel uskočil stranou.

Následovalo několik minut, které pro Gingera

znamenaly obrovský otřes. Byl to zážitek, na který

nedokázal dlouho zapomenout.

Na podlaze pokoje spatřil zkroucené Evansovo tělo.

Námořník měl pravou nohu skrčenou pod tělem, rukama

si zakrýval obličej. Horší ovšem bylo, že těsně vedle

Evanse ležel stočený had, se vztyčenou hlavou. Po celé

jeho délce se táhly šedohnědé, klikaté pruhy ohraničené

zelenožlutou linkou. Právě ve vteřině, kdy na něj zrzek

upřel zrak, namířil na něj had svou zlověstnou

trojúhelníkovou hlavu.

Vyděšený zrzek uskočil.

55

Had jako by svou oběť střežil a dostat se blíže k

ležícímu, bylo na první pohled zcela vyloučené. Biggles

třímající v ruce jedinou vhodnou zbraň, rybářský prut, se

přesto odhodlal k útoku. Rozmáchl se, přiskočil a švihl

prutem po plazovi. Vedl ránu sice velikou silou, ale

nemířil přesně, takže špička prutu narazila na podlahu a

ulomila se. Pro Bigglese to vlastně byla výhoda, neboť s

kratší částí, která mu zůstala v ruce, mohl lépe zacházet.

Letec naladěný k útoku se znovu rozmáchl. Než však

mohl jeho úder dopadnout, dal plaz Bigglesovi najevo

své opovržení, opustil své místo a aniž by si útočníka

všiml, prudce vyrazil proti zrzkovi, jehož postava se

zřetelně rýsovala proti oknu.

Byl to zákeřný a překvapivý útok vedený úžasnou

rychlostí, jenže zrzkova reakce byla ještě rychlejší.

Biggles, jehož prut znovu jen dopadl na podlahu, s

ulehčením a úžasem sledoval, jak se Ginger prudce

odráží a skáče na psací stůl, podoben nejlepším

cirkusovým akrobatům. Had, jemuž oběť zmizela před

očima, zasyčel, jako když pára uniká z přetopeného kotle,

a plný zklamání zajel pod velikou skříň, kam za ním

pochopitelně nikdo nemohl.

„Bravo. Bude lepší, když zůstaneš, kde jsi,“ ocenil

jeho výkon Biggles a snažil se vystrnadit hada z úkrytu.

Chvíli dloubal prutem pod skříní a pak měl úspěch.

Tak velký, až se sám dostal do nebezpečí, neboť had

vyrazil přímo proti němu a ocitl se tak blízko, až Biggles

ztratil možnost účinně ho udeřit. Také Biggles byl letec a

proto také on hledal spásu ve výšce. Když křovinář

zaútočil, hbitě uskočil stranou a vymrštil se na křeslo.

Odsud pak hledal výhodnou pozici k dalšímu úderu.

Neuspěl, neboť nemohl zasáhnout hada, aniž by udeřil

56

Evanse. V zoufalém úsilí se Bigglesovi nakonec zdařilo

jen to, že převrhl své křeslo. Hodil ho směrem k hadovi a

sám vyskočil na jiné.

Několik vteřin po obdivuhodném skoku se Ginger

nezmohl na jediný pohyb. Stál na stole a vytřeštěně

sledoval zápas muže s hadem. Pak si však uvědomil, že

osamělý zástupce lidstva nemá proti jedinci z divoké říše

zvířat velké naděje, a rozhodl se přiložit ruku k dílu.

Uviděl v koutě pokoje druhý rybářský prut, seskočil

tygřím skokem ze stolu a zmocnil se ho. Prudce se obrátil

a zaútočil úderem tak prudkým, že kdyby plaza zasáhl,

přerazil by ho na dva kusy. Nešťastný zrzek však

nepočítal s lustrem visícím od stropu. Zasáhl lustr

koncem prutu, zazněl rachot tříštícího se skla a střepy se

rozlétly do všech stran. Sílu úderu to oslabilo natolik, že

přestože prut na hada dopadl, zasáhl ho jen slabě do

ocasu. To podráždilo hada natolik, že se zazmítal na

podlaze tak divoce, až od něj oba muži raději uskočili co

nejdál.

Krátké příměří nastalo ve chvíli, kdy toho měl fer-

de-lance asi také dost a vklouzl pod pohovku. Nastalo

ticho přerušované pouze zrychleným dechem obou mužů,

kteří upírali pohledy k místu, kde jejich soupeř zmizel.

„Vidím jeho hlavu,“ vydechl Ginger.

„Tak mu na ni něco hoď, ať už máme ten blázinec za

sebou,“ hekl namáhavě Biggles. „Nebo nám tu Evans

zemře dřív, než se té bestie zbavíme.“

Zrzek zvedl bronzový svícen, který měl po ruce, a

mrštil jím po hadovi. Hlavu sice nezasáhl, ale minul ji

velmi těsně, takže byl úspěšný. Had opustil skrýš.

Biggles po něm švihl prutem, mířil však špatně. Prutem

se rozmáchl také Ginger, ale ani on nezvolil správný úhel

57

úderu, takže hada jen posunul po podlaze k otevřenému

francouzskému oknu. Fer-de-lance, který měl zřejmě

souboje plné zuby, okamžitě využil příležitosti a vyplazil

se na úzkou terasu a vzápětí zmizel v husté spleti travin.

„Dobře,“ unaveně zavrčel Biggles. „Nech ho jít.“

„Ani by mne nenapadlo dát se za ním,“ vřele ho

ubezpečil zrzek. „Jen doufám, že se tu někde neschovává

další.“

„Budeme tomu oba věřit, jeden had denně mi stačí,“

ušklíbl se Biggles a poklekl vedle ležícího námořníka,

který byl podle všech známek v bezvědomí. „Tohle

vypadá moc špatně.“

„Ta ohavná bestie Evanse dostala, vid?“ řekl Ginger

a přiklekl k Bigglesovi.

„Nůž! Dej sem rychle nůž!“ vyštěkl Biggles a

horečnatě ohledával nohy nehybného muže. Pak mu

vyhrnul nohavice až ke kolenům. „Tady to je,“ vyhrkl.

Vytrhl zrzkovi z ruky kapesní nůž a bez váhání

rozřízl křížovým řezem ránu na Evansově noze. „Najdi tu

nějaké brandy nebo whisky!“ nařídil a sám začal vysávat

ránu, při čemž odsátou krev s jedem vyplivoval na

podlahu.

Tentokrát měl Ginger štěstí a karafu s povědomě

vyhlížející tekutinou našel, sotva vkročil do jídelny.

„Pokus se dostat do něj pár kapek,“ řekl Biggles a

pokračoval v odsávání.

„Ale co doktor?“ zeptal se zrzek, a sklonil se nad

hlavou muže, aby splnil Bigglesův pokyn.

„Neseženeme ho. Není tady telefon. Než by přijel,

bylo by pozdě. Musíme si prostě vystačit sami. Jestli

Evanse probudíme, má ještě naději přežít.“

58

Gingerovi se přes značné potíže podařilo nalít

nešťastníkovi mezi promodralé rty několik hltů lihoviny

do úst, přičemž mnohem víc brandy mu rozlil po bradě.

Noha rychle otékala a tak Biggles opět sáhl po noži a

zvětšil ránu, aby otrávená krev mohla odtékat. Pak

starého námořníka nadzvedl, posadil ho a zatřásl jím.

„Hej, Evansi! Vstávat!“ vykřikl. „Slyšíte mě? Vztyk,

kapitáne!“

Starý muž zalapal po dechu a pohnul víčky. Bigglese

napadlo, že se ve starém námořníkovi jako první probrala

k vědomí kázeň, ve které prožil desítky let na moři. „Hej!

Kapitáne!“ vykřikl znovu Biggles, silně pleskl Evanse

přes tvář a otočil se ke Gingerovi. „Máme jedinou

možnost. Rozhýbat ho.“

Evans se pokusil vstát.

„Skvělé, kapitáne Evansi,“ řekl Biggles a pokusil se

postavit uštknutého muže na nohy. „Tak pohyb! Vztyk!“

„Vypadá to dobře,“ řekl přes rameno zrzkovi. „Teď

pospíchej do města pro doktora a sanitku. Zatím ho nějak

udržím v pohybu.“

Ginger doběhl k autu a vyjel k městu. Díky šťastné

náhodě již na kraji města narazil na armádní sanitní vůz.

Vojákovi za volantem oznámil, co se stalo. Poddůstojník

prohlásil, že všechno zařídí, načež Ginger otočil auto

zpátky do Rumového přístavu. Na místě zjistil, že se

mnoho nezměnilo. Mátožnému Evansovi se pletly nohy,

ale podpírán Bigglesem, přecházel po pokoji. O deset

minut později zabrzdila před domem sanitka a do domu

vtrhl vojenský lékař. Oba letci sledovali, jak vpíchl

zraněnému injekci séra.

59

„Musí do nemocnice,“ řekl lékař. „Měl štěstí, že jste

tady byli. Vedli jste si dobře. Patrně ho z toho

dostaneme.“

Malátného Evanse naložili na nosítka a odnesli do

vozu. Sanitka odjela a Ginger s Bigglesem osaměli v

rychle houstnoucím šeru soumraku.

„Vypadalo to na další nudný den, a podívej, co se z

něj závěrem vyklubalo,“ vydechl Biggles a otřel si

zpocenou tvář.

„Ten had tu nebyl náhodou,“ prohlásil rozhodně

Ginger. „Byl to křovinář fer-de-lance. Oba jsme ho

poznali podle Evansova popisu. Z jeho výkladu jsem

však pochopil, že tihle hadi na Jamajce vůbec nežijí.

Znamená to, že ho sem někdo musel přivézt.“

„Nemusíš o tom dlouho přemýšlet,“ ušklíbl se

Biggles.

„Von Stalhein?“

„Tak jasné to zas není. Snad o tom ví, ale pochybuji,

že by to udělal sám. Hadi nejsou jeho obor a pochybuji,

že by ho tak rychle sehnal, i kdyby ho na nás chtěl

nastražit. Připouštím však, že je podivné, že nás před

hady varoval. Mezi jeho zdejšími přáteli je nejspíš

člověk, který se hady zabývá, a využívá je jako

vražednou zbraň.“

„Takže nás někdo sleduje?“

„Vsadil bych na to. A ať sem hada přinesl kdokoli,

počítal s tím, že se vrátíme. Nenapadlo ho, že sem vkročí

někdo jiný.“

„Jak ho dostal do domu?“

Biggles se usmál a ukázal na jednu ze spodních

skleněných tabulí francouzského okna otevřeného do

zahrady. Byla rozbitá.

60

„Při vstupu jsem si toho nevšiml. Teď ano, a řekl

bych, že ho sem vhodili tudy. Když jsme zde byli poprvé,

nebylo sklo rozbité. Proč sem také vhazovat hada, když

tu měl práci von Stalhein. Ten by kolegům poděkoval,

kdyby mu na to zbyla trocha času. Nebesa! Neztratili ani

minutu. Teď už aspoň víme, s čím můžeme počítat.“

Ukázal na prasklou vaječnou skořápku, ležící na podlaze

v záplavě krvavě rudého žloutku. „Konečně máme

pořádnou stopu, ačkoli mohla stát Evanse život. Jestli to

přežije, přivezeme mu jiné.“

„Jistě si sem pro vejce šel.“

„Samozřejmě. Nemohl se dočkat, chudák.“ Biggles

ukázal na svazek klíčů dosud zastrčený v zámku

francouzského okna. „Přišel tudy. Měl to o něco blíž, než

kdyby obcházel dům k hlavnímu vchodu. Ten plazivý

zabiják tu už byl a vyrazil po něm.“

„A teď hledá oběť někde v zahradě.“

„Ten had je nevinnější než myslíš,“ usmál se

Biggles. „Raději než s námi by se utkal s nějakou krysou

nebo ptačím hnízdem plným vajec. Přesto však bude

nejmoudřejší, když se vyhneme zahradě co největším

obloukem.“

Zavřel francouzské okno, zamkl je a klíče schoval

do kapsy. „To by mělo být všechno. Jedeme odsud.

Ostatní mají možná starost, co se s námi stalo. Cestou k

autu měj oči otevřené, abys nepřehlédl to jedovaté

neviňátko.“

Drželi se uprostřed cesty a pozorně sledovali nízkou

džungli při krajích, aby na hada nenarazili, než dojdou k

autu. Jenomže jejich soupeř měl souboje s lidmi pro

dnešek dost.

61

Krátce poté, co vyjeli od Rumového přístavu a

zamířili silnicí k městu, objevila se před vozem postava

mířící stejným směrem. Byl to vysoký černoch v šeříkově

modrých kalhotách, vypasovaném saku a s širokým

kloboukem na hlavě.

Ginger ho okamžitě poznal. „Panebože!“ vydechl.

„Podívej, kdopak se to vrací do města. Napoleon, ten

komunista z Dunghillu a kumpán Stalheinova kumpána.“

Biggles sevřel rty do tenké čárky. „Šéf Saga Boys z

Trinidadu,“ tiše sykl. „Z Trinidadu, kde se to těmihle

hady jen hemží.“

„Takže on je ten skunk, který málem zavinil

Evansovu smrt,“ řekl Ginger. „Je možné, že jde pouze o

shodu náhod, jenže tentokrát náhodu zcela vylučuji.“

Když chlapíka předjížděli, otočil k nim hlavu a

vyslal za vozem zářivý úsměv. Vzápětí smekl klobouk a

mávl jím až k zemi. Pozdrav přehnal natolik, až nebylo

pochyb o tom, že se mužům v autě prostě vysmívá.

Biggles jel dál. „Upřímně doufám, že dříve či

později dostanu příležitost, změnit výraz ve tváři toho

šakala,“ zasyčel.

62

KAPITOLA PÁTÁ

V KONCÍCH

Ráno následující po večerním souboji s hadem v

Rumovém přístavu, zastihlo Bigglese a všechny jeho

přátele v obojživelném otteru. Letoun se vznesl a zamířil

pod modrým nebem a nad ještě modřejším mořem k

severozápadu, tam kde leželo nejbližší známé hnízdiště

plameňáka růžového. Inagua, druhý největší ostrov

bahamského souostroví, byl také ostrovem ležícím z

Baham nejblíže k Jamajce. Přestože však Biggles zvolil

63

nejkratší cestu nad proslulým Větrným průlivem mezi

ostrovy Kubou a Haiti, měli před sebou let dlouhý

přibližně tři sta mil.

Mapy a navigační plány britské admirality poskytly

letcům pouze základní informace, ze kterých se ovšem

nic zvláštního nedověděli. Snad jen to, že ostrovy

jménem Inagua jsou dva. Velká Inagua a Malá Inagua,

přičemž ta malá se na mapě jevila skutečně jako malý

ostrůvek nedaleko nejsevernějšího cípu svého většího

bratra. Jako část Bahamského souostroví patřily obě

Inaguy k britským osadám. Ostrov Andros, druhé známé

hnízdiště plameňáků, ležel od Inagui mnoho set mil dále

severozápadním směrem, poměrně blízko americké

Floridy a podle Bigglesova názoru, mohli ostrov z pátrání

klidně vyloučit. Bylo totiž velmi málo pravděpodobné, že

by se Hagen při úniku z Evropy na Jamajku natolik

odchýlil z kurzu a pravděpodobné nebylo ani to, že by si

pro svůj poklad vybral úkryt tak vzdálený od místa, které

si vybral za nový domov.

Velká

Inagua

je

poměrně

rozlehlý

ostrov

připomínající obrovitý, zubatý prsten souše kolem veliké

vnitřní laguny, ve které sídlí ohnivě zbarvení plameňáci.

Bertie si v příručce přečetl, že ještě před několika

desítkami let žilo na ostrově mnoho domorodců, ale dnes

se jejich počet ztenčil na několik desítek obyvatel, kteří

sídlí hlavně ve smutně vyhlížející osadě zvané Mathew

Town. Místní rodáci nenalézali na ostrově obživu, a

proto se stěhovali za prací jinam. Pokud sem dnes

připluje nějaké plavidlo a zakotví, obvykle načerpá vodu

a hned odpluje. V podstatě je tedy ostrov opuštěný a

připomíná stav, v jakém našli Inaguu dávní objevitelé po

plavbě z Evropy.

64

Od severního a východního břehu ostrova, který

omývají vody Atlantického oceánu, se táhne do

vzdálenosti stovek mil spousta ostrovů i ostrůvků, řada

útesů, skalisek a písečných naplavenin, které vytvářejí

souostroví známé pod názvem Bahamy. Mezi nimi plul

prchající nacista Wolff při plavbě ke břehům Jamajky a

na jednom z nich se téměř jistě zastavil. Chtěl tu ukrýt

materiály, které by ho prozradily, kdyby je u něj našly

kontrolní orgány po zakotvení v jamajském Kingstonu.

Za předpokladu, že do Karibského moře vplul Větrným

průlivem, nad nímž nyní letěl otter, musel proplout podle

břehů Inagui. O úkryty tu rozhodně nebyla nouze. Již

Raymond řekl, že moře tu je doslova poseto ostrovy

všech tvarů a velikostí. Bylo jich tolik, že bez jakékoli

stopy nebo alespoň určitého náznaku, by bylo pátrání po

Hagenově skrýši odsouzeno k naprostému nezdaru. Díky

pozoruhodné náhodě teď měli jisté vodítko. Bylo sice

ubohé, ale rozhodně lepší než nic.

Na hladině moře letci zahlédli několik plavidel.

Převážně šlo o rybářské lodě, neodvažující se daleko od

pobřeží. Severně od nich plul směrem k Větrnému

průlivu zaoceánský parník, za jehož zádí se táhla bílá

brázda. Jižně od letadla spatřil zrzek dlouhé štíhlé

plavidlo, které se zdánlivě nehýbalo z místa. Byla to však

opravdu zdánlivá nehybnost, protože když Ginger za

chvíli pohlédl do těch míst znovu, štíhlou loď již neviděl.

Těsně před startem zavolal Biggles do nemocnice,

aby se poptal na Evansovo zdraví. Řekli mu, že starý

námořník strávil klidnou noc a přestože si ještě pár dnů

poleží, je mimo nebezpečí. Všem, hlavně Gingerovi, se

ulevilo.

65

Od prvního, průzkumného letu na Inaguu, Biggles

nečekal žádné zázraky. Považoval let pouze za

obhlédnutí širšího okolí ostrova, při němž by rád objevil

další ostrovy, které si ptáci vybrali ke hnízdění. Vůbec

totiž nevylučoval možnost, že neznámých hnízdišť

plameňáků, o kterých Hagen nemusel vědět, může být i

víc. Každý takový objev by ovšem značně ztížil další

pátrání, neboť nestačilo objevit hnízdiště, potřebovali

najít v jeho okolí ostrov, lagunu či kopec, který by

tvarem odpovídal náčrtku. Potíž byla také v tom, že

nákres postrádal měřítko, takže mohl představovat cokoli

o rozměrech pár desítek yardů nebo i celých mil.

Kolem desáté hodiny dopolední zmizely za

letounem rozeklané hory Kuby a východněji ležícího

Haiti, a před nosem stroje se objevily břehy Velké Inagui,

připomínající tvarem zubatý prsten s oválným otvorem,

jímž byla laguna. Když se přiblížili k ostrovu a Biggles

snížil výšku, Ginger, sedící s ním v pilotní kabině, si

nejdřív s údivem a vzápětí se zklamáním všiml, že pod

nimi neleží drahokam zářící sytou zelení.

Ginger toho o ostrovech v Karibiku mnoho četl a

myslel si proto, že uvidí korálové zázraky, ostrovy

pokladů, klenoty zdobené vějíři palem, či alespoň výspy

romantických skalisek a písečných pláží. Proto byl

ochoten souhlasit s jakýmsi autorem, který kdysi popsal

jeden zdejší ostrov jako „kus země zahalený závojem

tajemství a krásy.“ Právě to tajemno považoval zrzek za

důvod, proč zpráva o pokladu uloženém na pevnině,

nevyvolává nikdy tak velké vzrušení, jako zpráva mluvící

o pokladu na ostrově. Na Velké Inagui nebo na některém

ze sousedních ostrovů se může tajit poklad, jenž má pro

lidstvo větší význam než zlato, dumal zrzek, když

66

přilétali blíž a blíž. A oni se musí snažit, aby tajuplný

závoj odhalili, pomohli lidstvu a pohlédli při tom do

tváře kouzlu romantiky.

Jak se však k Inagui blížili, jeho nadšení chladlo.

Neviděl dole ani bujné pralesy, ani tajemná pohoří nebo

křivolakou zlatonosnou řeku. Celý ostrov ze všeho nejvíc

připomínal beztvarou břidlicovou střešní tašku s velkou

dírou uprostřed a měl i její barvu. Výjimku tvořilo pár

bílých skvrn, což byla patrně místa, kde se odpařovala

sůl, která poskytovala místním obyvatelům práci a

skromnou obživu. Ginger pak hledal alespoň skalnaté a

romanticky rozervané břehy či zrádné útesy, o jejichž

hrany se mohutné vlny příboje tříští na jemnou slanou

spršku, ale nic takového tu vůbec nebylo. Pod jejich

letadlem se po dlouhé míle táhly pouze otravné pláže.

Kde končila břidlice začínal bílý písek rozžhavený

slunečním žárem a potom už jen světle modrá voda

mělčin.

Gingera to znechutilo.

Pozoruhodná byla jedině čára, kde se stýkaly s širým

mořem vody, ohraničené z jedné strany pláží a z druhé s

podmořskými útesy. Ta čára byla jasná a zřetelná,

nedocházelo tu k postupnému přechodu barev. V

mělčinách při pobřeží přecházela bleděmodrá k zelené,

ale dál, za podmořskými skalisky, došlo k prudkému

přechodu na sytě temnou modř, typickou pro značné

hloubky. Při pohledu do mapy britské admirality Ginger

ohromeně zjistil, že hloubka moře je v těchto místech

vyznačena v tisících stop. Pochopil, že hluboko pod

hladinou vládne věčná tma. Z onoho temného dna

vyrůstal ostrov jako obrovitá houba, jejíž klobouk

vyčníval nad hladinu, a na němž si plameňáci růžoví

67

vystavěli své domovy. Svět je vážně zvláštní, zadumal se

zrzek pod dojmem té podivné představy. Přesto byl

Ginger zklamán.

Nezískala si ho ani veliká laguna, vyplňující velkou

část plochy ostrova. Její voda byla sice čistá a průzračná,

ale Gingerovi se zdála pustá a bezútěšná. V blízkosti

velké laguny se leskly plochy dalších tří menších jezírek,

připomínajících

mláďata

shluklá

kolem

matky.

Rostlinstva, jehož si mohl zrzek na ostrově všimnout,

bylo málo. Viděl jakési nízké křoviny neurčité barvy a

trpasličí palmy. Pouze podél pláže místy stály větrem

ošlehané a uboze vyhlížející větší palmy, které asi

vyrostly z ořechů naplavených příbojem. Při jedné delší

části pobřeží si všiml husté spleti kořenovníků, jehož

semena sem rovněž bezpochyby naplavilo moře. Kromě

toho viděl na ostrově jen málo stromů, vyrůstajících

převážně osaměle. V té věci se však Ginger mýlil,

protože z několika rozsáhlých temných skvrn na povrchu

ostrova se později vyklubaly porosty banyánu, indického

fíkovníku, jehož větve a propletené vzdušné kořeny

vytvořily na ostrově několik rozměrných a těžko

prostupných džunglí.

Ze směru, kterým přiletěli, neobjevili letci jediný

dům, jediné lidské obydlí. Inagua se zdála být

liduprázdná. Také tohle však bylo jen zdání. Biggles

přilétl nad střed ostrova, zatímco osada Mathew Town,

jak zrzek vyčetl z mapy, ležela až na jeho západním

výběžku. Podle mapy tu však měli vidět druhé obydlené

místo, zvané Man-o’-War Bay, dosud však na šedivé

ploše ostrova nenašli nic, co by připomínalo třeba jen

zpustlou rybářskou chatrč. Celkový dojem opuštěnosti a

bezútěšnosti Inagui, určitě nezlepšil ani pohled na vrak

68

škuneru zpola pohřbený v písku pláže těsně za hranicí

dosahu příboje, který ho kdysi vyvrhl.

Právě ve chvíli, kdy Ginger začal ten bohapustý

ostrov ze srdce nesnášet, utkvěl jeho zrak na vzdáleném

okraji laguny a zastavil se na podivuhodně narůžovělé

části vodní plochy u břehu.

„Co to tam je?“ vyhrkl.

„Plameňáci,“ řekl Biggles, hledící stejným směrem.

„Pořádně se podívej. Třeba najdeš toho, co snesl tvé

vejce.“

„Vážně tu jsou!“ vydechl zrzek.

Plameňáci tedy na ostrově skutečně sídlili a bylo

jich tolik, že to zdaleka překonalo Gingerovo očekávání.

Užasle pozoroval růžovou záplavu a zdálo se, že jeho

vztah k ostrovu se změnil. Biggles ubral plyn a letoun se

rychle snášel nad hejno.

Jenomže na rozdíl od Gingerova nadšení pro

plameňáky, ptáky si řvoucí stroj nezískal. Když se

burácení motorů přiblížilo, vznesli se jako jednolitý

růžový mrak a poskytli zrzkovi nezapomenutelnou

podívanou. V hejnu byly stovky, spíše však tisíce ptáků.

Zpočátku se drželi pohromadě a stoupali jako růžový

oblak k modré obloze, potom se však rozdělili do

protáhlých rojů a vzduch byl rázem plný třepetajících se

ohnivých perutí. Hrozilo dokonce nebezpečí srážky s

některým z ptáků, což Bigglese přinutilo přidat plyn a

stoupat výš.

Hlasem rozechvělým obdivem nad tak vzácným

přírodním divadlem křikl zrzek na Bertieho a Algyho do

kabiny, aby se ujistil, že nepřicházejí o tu nádhernou

podívanou. Jeho starost o přátele však byla zbytečná.

69

„To je jako výjev z jiného světa,“ ozval se zezadu

Algy.

„Zato já patřím do blázince z tohoto světa, když

jsem ty ptáky vyplašil,“ zamumlal Biggles. „Nečekal

jsem, že budou tak citliví. Zřejmě tudy moc letadel

nelétá.“

Otter kroužil a nadále stoupal, zatímco někteří ptáci

se vraceli do hnízdiště a jiní pokračovali v letu, až

splynuli s modravým obzorem. V blízkosti cípu ostrova

se objevila Malá Inagua a za ní, stejně jako po stranách,

se vynořovaly z vln další a další ostrovy všech tvarů a

velikostí, a vytvářely obraz připomínající skládanku

ledabyle rozhozenou po modrém moři. Ginger s mapou

na kolenou se snažil jednotlivé části skládanky

pojmenovat:

„Providenciales,“

četl

a

ukazoval,

„Ambergris Cay, Turk’s Island, Castle Island…“ Po

chvíli odložil mapu a beznadějně mávl rukou. „Takhle

bych mohl pokračovat do nekonečna.“

Ptačí nebezpečí pominulo a otter mířil dál k severu.

Na několika ostrovech spatřili na mělčině plameňáky, ale

Biggles usoudil, že tam podle něj nehnízdí. „Patří určitě k

hlavnímu hejnu, které jsem tak hloupě vyplašil,“ řekl.

Brzy se ukázalo, že se ve svém odhadu nezmýlil,

protože mohli sledovat, jak se malá hejna houfují a pak

startují zpět k jihu, k Inagui.

70

71

Ginger zmlkl. Sledoval okolní ostrovy a až nyní si

plně uvědomil tíhu úkolu, který na sebe vzali. Prohledat

všechny ty kousky země bylo zkrátka nad lidské síly.

Žádný z ostrovů, kam oko dohlédlo, ani v nejmenším

nepřipomínal tvar, který si zapamatoval z Hagenova

náčrtku. Ani žádná laguna, jezero nebo džunglový porost

neměly ten hledaný hruškovitý tvar. Připadalo mu, že

jsou na tom mnohem hůř, než když stál s Bigglesem před

Hagenovou knihovnou, kde měli najít vzor, z něhož byl

obrázek

obkreslen.

Přestože

obvykle

nepropadal

malomyslnosti, tentokrát se ho zmocnil pocit, že jejich

pátrání je odsouzeno k nezdaru.

Biggles pokračoval v letu k severu po celou

následující hodinu, takže přeletěli ohromnou plochu

modrého moře a počet ostrovů se neustále zvyšoval.

„Vidíš něco?“ zeptal se konečně Gingera.

„Nic,“ řekl zrzek, z jehož hlasu čišela beznaděj.

„Pokud je v téhle oblasti ještě jiné hnízdiště než to

hlavní na Inagui, pak nemám ani tušení, kde se skrývá,“

prohlásil Biggles. „Ani jedna skupinka ptáků z těch

několika, které jsme zahlédli pod sebou, nemůže být

podle mého názoru ptačí kolonií. O hnízdišti na Inagui

nemůže být pochyb, a všichni jsme viděli, jak se

plameňáci zachovali při našem přeletu. Jenomže pak

jsme už o něco podobného ani nezavadili.“

„Až budeme vážně v úzkých, nezbude nám, než

přistát na některém z ostrovů a podívat se, jak hnízda

vypadají,“ řekl bez valného nadšení zrzek. „Teprve až je

uvidíme zblízka, dokážeme posoudit, jak vypadají

shora.“

72

„Doufám, že ode mne nechceš, abych vyzkoušel

hloubkový nálet na hnízdiště na Inagui?“ zavrčel Biggles.

„Nemusíš si hned myslet, že jsem se pominul,“ řekl

smutně zrzek. „Prostě mě napadlo, že blízko místa, které

navštěvoval Hagen, musí ležet hnízda. Jak jinak by získal

to vejce? Evans nám sice hnízda popsal, ale na vlastní oči

jsme je neviděli.“

„Dobrá,“ řekl smířlivě Biggles. „Myslím, že ostrovů

jsme už viděli víc než dost, takže máme představu, co nás

čeká. Nemá smysl pokračovat v letu a připravit se tak o

všechen benzín. Vracíme se zpátky.“

Velkým obloukem otočil stroj a zamířil k základně.

Hnízdiště na Inagui přelétl otter v uctivé výšce a na

Jamajce přistál tak tak, aby posádka stihla pozdní oběd.

Obsluha v jídelně malého hotelu, kde se letci ubytovali,

je opět zahrnula ochotou a pohostinností.

„Má někdo nějaký nápad?“ zeptal se Biggles nad

kávou. „Tenhle dopolední výlet mě přesvědčil, že

bloumat nazdařbůh nad tak velkou sbírkou ostrovů nikam

nevede.“

„Co kdyby se někdo z nás vypravil do Kingstonu a

zkusil najít fotozávod, kde Hagenovi vyvolávali

snímky?“ navrhl Ginger. „V jeho domě jsem nenašli

žádné zařízení, kde by si to mohl obstarat sám. Ostatně

kdo si dneska pořizuje černou komoru? Můžeme si být

přitom téměř jisti, že když Hagen slíbil Evansovi obrázky

jeho milovaných plameňáků, měl doma fotoaparát. Ty

snímky musel někdo vyvolat a měl by na nich poznat

plameňáky, jejich hnízda a snad také okolní krajinu.“

„Dobrá, to všechno je pravda,“ řekl zamyšleně

Biggles. „Ušetříme si ale čas, když se nejdříve zastavíme

za Evansem. Patrně na nás v nemocnici stejně čeká. Ani

73

bych se nedivil, kdyby přesně věděl, kde si Hagen dával

vyvolávat snímky. Mohl bys to zkusit třeba ty, Gingere.

Já musím se strojem na letiště, doplnit nádrže.“

„Domluveno,“ souhlasil Ginger. „Půjde někdo se

mnou?“ zeptal se a rozhlédl se kolem.

„Algyho chci vzít s sebou,“ řekl Biggles. „Kromě

doplnění paliva mě ještě napadlo porozhlédnout se po

Hagenově jachtě, která kotví nedaleko letiště. Algy mi

přitom pomůže.“

„Půjdu s tebou já, starouši,“ nabídl se Bertie.

„Dobrá. Vyrazíme hned,“ řekl Ginger.

Za několik minut seděli ve stejném autě, kterým

jezdili včera, a když dojeli k nemocnici, zeptali se první

sestry na číslo pokoje, v němž leží pan Evans.

Starý námořník však neležel, byl z nejhoršího venku.

Když vešli do jeho pokoje, seděl na posteli, usmíval se,

ale zrzkovi neušlo, že má dosud pobledlý obličej. Měl z

návštěvy až dětinskou radost a s chutí předváděl svou

oteklou nohu příchozím. Současně ovšem tvrdil, že

během dvou dnů bude jako rybička.

Lékař mu sdělil, že nebýt okamžitého zásahu

Bigglese, který rozřízl ránu a vysál z ní většinu jedu,

skončil by, jak řekl sám Evans, „na prkně.“

„Moc vám děkuji. Kdybyste nepřišli a nebyli tak

pohotoví, ležel bych teď ztuhlý v Rumovém přístavu.

Kolem mne by se ovíjel ten hnusný had a nade mnou by

létala hejna much,“ vesele dodal.

„Jemináčku, s tím se nežertuje,“ vyhrkl Bertie, který

pro tenhle druh humoru neměl smysl.

Evans se pokorně omluvil a pokračoval přesně tak,

jak Ginger předpokládal, totiž vyprávěním o shodě

náhod. Sotva řekl hostům, že žádného hada na Jamajce

74

nikdy neviděl, hned se had objevil a uštkl ho. Evans si

neuměl vysvětlit, jak vnikl do zahrady, zřejmě to však

považoval pouze za pozoruhodnou shodu náhod. Zrzek

mu jeho názory raději nevyvracel. Každý pokus o

vysvětlení by bezpochyby spustil lavinu otázek, na které

se Gingerovi nechtělo odpovídat. Sám by sice rád zjistil,

jak se do zahrady had dostal během tak kratičké doby, a

Evans, který znal dobře celý ostrov, by mu v tom mohl

být nápomocen, za současných okolností však zrzek

považoval za moudřejší nechat si otázky pro sebe.

Pak se dostali k plameňákům. Ginger se zmínil o

tom, že vejce vzalo za své. Evans zesmutněl, ale věděl o

tom, protože had prý na něj zaútočil právě ve chvíli, kdy

bral vejce do ruky. Vzpomněl si, jak mu vypadlo z prstů

a roztříštilo se na podlaze. Zrzek mu řekl, že se pokusí

přivézt jiné, a tím dospěl k věci, která ho zajímala nejvíc.

Šlo o to zjistit, kde mohly skončit snímky plameňáků a

jejich hnízdišť, které Hagen asi pořídil. V Rumovém

přístavu po nich nebyla jediná stopa. Ginger vyšel z

předpokladu, že je Hagen nestačil ve fotozávodě

vyzvednout. Zeptal se proto Evanse, jestli nezná jméno

člověka, který obvykle Hagenovi zpracovával nasnímané

filmy.

„Johnston, přece,“ odpověděl bez váhání Evans.

„Drogista sídlící v ulici Aclim Street. Vždyť jsem ho

Hagenovi doporučil sám, když se po někom takovém

sháněl. Na ceně mu nezáleželo, ale chtěl tehdy vědět, kdo

je ve městě nejlepší a nejrychlejší. Upřímně řečeno,

pánové, moc velký výběr v Kingstonu stejně není.“

„Díky a přejeme hodně zdraví,“ zazubil se zrzek,

který už věděl, co potřeboval. Rozloučil se tak rychle, jak

jen to zdvořilost dovolovala a s Bertiem v patách zamířil

75

k vozu, aby mohli začít s dalším šetřením na Aclim

Street.

Vlídného pana Johnstona našli v jeho obchodě, a

Ginger zamířil přímo k věci. Jeho první otázka zněla, zda

se pan Johnston znal s nedávno zesnulým panem

Hagenem. Chlapík naladil tvář do smutného výrazu a

kývl.

„Nepřinesl vám pan Hagen nějaké filmy k vyvolání

těsně předtím, než zemřel?“ zeptal se Ginger. „Prosím.“

„Je mi líto,“ zavrtěl Johnson hlavou. „Už delší dobu

nepřinesl nic.“

„To mám smůlu,“ vzdychl Ginger, jemuž se stopa

rozplývala před očima. „Vyvoláváte všechny filmy

sám?“

„Ovšem.“

„Takže jste viděl každý negativ? Vyvolával jste pro

něj někdy filmy se snímky plameňáků na hnízdech?“

„Ne, ne,“ truchlivě zavrtěl hlavou Johnston.

„Nikdy.“

„Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval,“ těžce

vzdychl Ginger. „To je asi všechno, co jsem potřeboval

vědět. Srdečně vám děkuji, že jste mi věnoval čas.“

Zklamaně se obracel k východu z místnosti, jež ho

tak zklamala, když za ním Johnston zavolal. „Jestli vás

zajímají právě obrázky plameňáků na hnízdech, mohu

vám sdělit, kdo je má. A jsou to nové, patrně dosud

nezveřejněné fotografie.“

„O to bych moc… ano…“ vyhrkl Ginger, marně se

snažící zakrýt vzrušení, které se ho zmocnilo. „Prosím

kdo? Kdo je to?“

„Právě teď jste mi to připomněl. Jsou to nanejvýš

dva dny, co mi jeden džentlmen přinesl celou cívku

76

filmu, kterou chtěl ihned vyvolat a udělat fotografie.

Počkal si na ně a musím přiznat, že to byly skvělé

záběry.“

„Má… máte kopie?“

„Ne, nemohu si od všeho dělat kopie a někteří

zákazníci by s tím ani nesouhlasili. Negativy předávám

spolu s hotovými obrázky.“

„Ovšem,“ poslušně kývl Ginger, jenž se už dokázal

uklidnit do té míry, že hovořil bez zajíkání. „Snad mi je

ten džentlmen zapůjčí. Mohl byste mi říci jeho jméno?“

„Počkejte minutku,“ řekl Johnston. Zoufale pomalu

vytáhl knihu objednávek a chvíli prstem přejížděl po

seznamu jmen zákazníků. „Ano, tady to máme. Je to jistý

pan Stalling, turista, který bydlí v penzionu Maison

Respiro. Netuším, jak se mu podařilo tak pěkné obrázky

získat…“

„Vřelý dík,“ vyhrkl Ginger, ale dál drogistu

neposlouchal. Osud Hagenových snímků se objasnil, a

třebaže nešlo o dobrou zprávu, i tak jim bude užitečná.

Zbavila ho však nálady na nějaký delší projev zdvořilosti,

takže opustil zmateného muže a vyrazil rovnou na Aclim

Street.

„Představ si,“ řekl trpce Bertiemu, „že ty fotografie

má nakonec von Stalhein. My se můžeme přetrhnout,

zatímco on si klidně…“ Vztek mu nedovolil dopovědět.

„Ano, uznávám, že si dovolil absolutně mnoho,“

souhlasil po svém Bertie. „Tyhle pekelné uskoky dělají z

toho bracha něco podobného škodlivému hmyzu, jako

jsou vši nebo švábi.“

„Hm. Čím dřív to bude vědět Biggles, tím líp,“ řekl

již klidněji Ginger, jehož Bertieho průpovídky obvykle

77

pobavily. „Víme, kde se Stalhein zdržuje a mám pocit, že

je nejvyšší čas přišlápnout mu trochu paty.“

„Biggles ještě nebude zpátky, jistě se chvíli zdržel

na Hagenově jachtě,“ připomněl Bertie. „Chci se tě ale

zeptat, zda sis všiml ztroskotaného škuneru, co jsme

viděli na Inagui?“

„Co ten má společného s Bigglesem?“

„Nic. Ale ten škuner tam leží už prožlukle dlouho a

mne napadlo, zda nepatří mezi lodě ztracené v

Bermudském trojúhelníku. Co tomu říkáš?“

„Máš v hlavě pořádek?“

„Excelentní. Mohl by to být totiž City Belle, škuner,

jenž našli právě na Bahamách, jestli víš, co tím myslím.“

„Našli ho na Inagui?“

„To netuším.“

„Ani já ne, Bertie,“ zavrčel Ginger. „Vím sice, že tě

zajímají záhady, jako jsou zmizelé lodí a letadla v téhle

oblasti, ale my sem přijeli vyřešit něco docela jiného.“

„Rád bych se na ten škuner podíval zblízka,“

zklamaně zabručel Bertie.

„Zapomeň na škuner. My se musíme se podívat

zblízka na Bigglese a Algyho. Když nebudou v hotelu,

počkám na ně. Kdybychom se totiž za nimi rozjeli do

přístavu či na letiště, mohli bychom se minout a jen

bychom ztráceli čas. Vracíme se. Pojď!“

Gingerovy obavy byly zbytečné, protože když

vstoupili do hotelu, Biggles s Algym už na ně čekali.

Biggles, jak si zrzek hned všiml, vypadal ustaraně. Až

uslyší novinku o fotografiích, bude vypadat ještě hůř,

pomyslel si.

„Jste brzy zpátky,“ řekl nahlas. „Dlouho jste se na té

Hagenově jachtě nezdrželi.“

78

„Nezdrželi jsme se na ní vůbec,“ dosti drsně zavrčel

Biggles. „Pročpak ne?“

„Protože tam nebyla.“ Ginger i Bertie vykulili oči.

„Zmizela a vůbec nikdo ji nepostrádal,“ pokračoval

znechuceně Biggles. „Nejdřív jsme šli na policii, aby s

námi poslali někoho, kdo ví, kde Vega kotví. Šel s námi

jeden policista, ale když jsme došli ke kotvišti, Hagenova

jachta tam nebyla. Úředníci z přístavu nám pak posloužili

vyprávěním o včerejším zážitku místního rybáře. Ten prý

zjistil, že si v noci někdo vypůjčil jeho člun, který pak

nechal v zálivu houpat se na vlnách. Nepochybuji o tom,

že člun použili lidé, kteří se chtěli dostat na opuštěnou

kotvící jachtu. Když vystoupili na palubu Vegy, nechali

člun plavat. Jaké novinky máte vy?“

„Jen jednu, ale asi ještě horší,“ řekl smutně Ginger.

„Obrázky s hnízdícími plameňáky se Hagenovi opravdu

vydařily, jenže je získal jistý von Stalhein. Našel

fotoaparát, dal vyvolat film a vyzvedl si snímky i s

negativy. Obávám se, že s nimi někam zmizel. Kopie si

pan Johnston neudělal.“

„Podívejme,“ řekl Biggles, sáhl po cigaretě a zapálil

si. „Skoro všechny knoflíky jsou už zapnuty v dírkách,“

pronesl pomalu. „Máš pravdu, Gingere. Když se Stalhein

od Evanse dozvěděl o obrázcích, které Hagen slíbil, vrátil

se do Rumového přístavu pro fotoaparát. Našel v něm

film, který nechal vyvolat. Má celou sérii plameňáků a

možná i stopu, po které tak toužil.“

„Co kdybychom si teď von Stalheina podali a půjčili

si od něj ty ptačí podobenky?“ navrhl pomstychtivě

Ginger.

„Nápad by to byl dobrý,“ mdle se usmál Biggles, „až

na to, že si neuvědomuješ, kdo ukradl Hagenovu jachtu.“

79

„Chceš naznačit, že s ní odplul Stalhein?“

„A kdo jiný? Když jsme zjistili, že Vega zmizela,

požádal jsem policii o prověření penzionu Maison

Respiro. Včera večer se odtud odhlásili dva hosté.

Prodejce německého vína pan Ernest Stalling a spolu s

ním jistý Boris Zorotov, uprchlík z východní Evropy,

který tu studoval společenské vztahy. Můžete se vsadit,

že vědec Zorotov byl Stalheinův dvojník se studenýma

očima, jehož jsme viděli, jak studuje hladinu bazénu a

hudbu zdejší kapely. Ani jeden z nich ale neodplul

osobním parníkem, protože včera ani dnes neměli

spojení. A neodlétli ani letadlem, protože poslední

startovalo včera ráno. Pěšky určitě nešli, takže jim zbyl

jediný dopravní prostředek. Je to malá jachta jménem

Vega.“

„Excelentní logika. To mě podržte,“ zamumlal

Bertie a otřel si monokl. „Jemináčku, to jsme v koncích!“

Ginger se zřítil na židli. „Nalije mi někdo z vás šálek

čaje?“ zeptal se.

80

KAPITOLA ŠESTÁ

PRŮZKUM

Nově vzniklou situaci probírali všichni čtyři až do

večeře, pokračovali při jídle, a skončili až ve chvíli, kdy

uznali, že je čas jít spát. To už dávno věděli, že jediným

východiskem bude to, co se jim po dopoledním letu zdálo

bezvýchodné. Změna byla v tom, že místo hledání

ptačích hnízdišť a tvaru zakresleném na náčrtku, budou

ze vzduchu pátrat po zmizelé jachtě jménem Vega. Ráno

se všichni probudili právě s touto myšlenkou.

Museli počítat se Stalheinovou vychytralostí a bylo

jim jasné, že hledání nebude jednoduché. Pokud von

Stalhein jachtu skutečně unesl, určitě s pronásledováním

počítá a nebude se proto zdržovat na otevřeném moři,

jistě ne za denního světla. Mimo to bylo možné, že

vzhledem k náskoku plných čtyřiceti hodin už loď

dosáhla svého cíle, ať jím bylo kterékoli místo v

souostroví, kromě těch velice vzdálených. Konečně

museli počítat také s tím, že na palubě nebude Stalhein

sám, a že posádka může být ozbrojena.

To všechno společně probrali.

Bigglesovu mysl však nejvíc zaměstnávala otázka,

kolik toho von Stalhein ví. Něco podstatného rozhodně

zjistil, jinak by Jamajku neopouštěl. Spoléhal se snad na

to, že jej na ten správný ostrov zavedou fotografie

hnízdících plameňáků? Biggles si byl téměř jistý, že

fotografie s jeho náhlým odjezdem souvisejí, protože

kdyby měl informace pohromadě dřív, nic mu nebránilo

v okamžitém odjezdu z Kingstonu.

81

„Troufám si tvrdit,“ prohlásil, „že von Stalhein

získal poslední chybějící informaci, až v posledních

dnech.“

„Jenže i kdyby se mu podařilo najít správný ostrov,

k čemu mu to bude?“ namítl Algy. „Přece nemůže celý

ostrov překopat.“

„Patrně se o to ani nepokusí,“ řekl Biggles.

„Předpokládám, že nyní objevil něco konkrétního,

nějakou jistou stopu, o kterou se může opřít. Od počátku

přece víme, že může znát řadu podrobností, o nichž

nemáme nejmenší tušení, už z dřívější doby. Je to vlastně

víc než pravděpodobné, když uvážíme, že Stalhein s

Hagenem byli staří přátelé a byli spolu ve spojení až do

Hagenovy náhlé smrti. Na druhé straně si myslím, že

Stalhein přesně nevěděl, kam Hagen ukryl doklady a

další věci. Kdyby to věděl, zmocnil by se jich bez ohledu

na jejich staré přátelství. Jistě si to uvědomoval i Hagen,

který sice sdělil Stalheinovi dost informací, ale tu

klíčovou před ním utajil. Zcela zřetelně to dokazuje

dopis, který mu psal, než zemřel.“

„Proč by měl mít Hagen před Stalheinem

tajemství?“ zeptal se Ginger. „Chci tím říci, proč mu ty

dokumenty nevydal dříve? Proč vlastně na nich tolik

lpěl?“

„Mohly v tom být peníze,“ pokrčil Biggles rameny.

„Na tom ale teď nezáleží. Skutečností zůstává, že se mu

nesvěřil, a napadá mě hned několik dalších důvodů.

Třeba Stalheinovi nevěřil. Možná zásadně nesouhlasil s

jeho změněnými politickými postoji a raději držel

doklady u sebe, než by je dal někomu, kdo je předá

mocnosti, kterou on nenávidí. Jak jsem ale řekl, teď na

tom nezáleží. Nás zajímá přítomnost, nikoli minulost, a

82

jsem si jistý, že první, co musíme udělat, je zjistit, kam

Stalhein zamířil. Nové kotviště Vegy, nebude daleko od

Hagenovy skrýše. Von Stalhein prostě získal chybějící

informaci, nemůže být daleko od cíle a proto nám stačí

najít ukradenou Vegu.“

„Proč ukradl zrovna Vegu?“ zeptal se Algy. „V

přístavu si mohl vybrat jinou loď. Věděl přece, že tu jsme

a že se o zmizení Vegy dozvíme. Muselo mu být jasné, že

nám tím poskytuje vodítko. Proč odkrýval karty?“

„Ukrást loď, o kterou někdo pečuje, není tak snadné

a o Vegu se nikdo nestaral. Co mu zbývalo, když se chtěl

rychle někam dostat, a potřeboval plavidlo. Pronájem

lodi je jednak drahý, ale milému von Stalheinovi asi víc

vadilo, že by majitel a posádka cestovali s ním. Mohli by

se vyptávat, nebo příliš mnoho vidět. Nezapomínej, že se

tyhle ostrovy kdysi hemžily piráty, a pověsti o pokladech

tu jsou dodnes zcela běžné. Snad každého zdejšího

námořníka bys lehce zlákal něčím, co zavání příslibem

tajně ukrytého bohatství nebo dokonce zlatého pokladu.

Stalhein, jako správný agent, se vždycky vyhýbal

pověstem, a děsil se popularity. Tady by se tomu jen

těžko vyhnul. Vegu si proto vybral zcela promyšleně.

Udělal to proto, že bylo snadné se jí zmocnit a navíc na

lodi nebyl žádný svědek.“

„Samotný hluk leteckých motorů mu prozradí, že

jsme nablízku,“ vložil se do hovoru pochybovačně

Ginger.

„Můžeš mít pravda, ale také nemusíš. Náš otter

nebude jediným letadlem na obloze nad Bahamami.

Stalhein je sice krajně opatrný a podezíravý, ale nemůže

při každém zvuku leteckého motoru uhánět s jachtou do

83

nejbližší skrýše v zálivu. Navíc ani neví, jaký typ stroje

máme. Ať už je to jakkoli, musíme to zkusit. Pojďme!“

Tak začalo hledání Vegy. Trvalo celý den.

Odstartovali dvakrát a pokaždé se zdrželi ve vzduchu tak

dlouho, jak jim to dovolil obsah palivových nádrží.

Letci teď pátrali po dvou věcech: po zmizelé jachtě a

po novém a neznámém hnízdišti plameňáků. Nenašli

však nic. Následujícího dne časně ráno vzlétli potřetí.

Bylo to únavné, vícekrát se vystřídali za řídící pákou

letadla, ale na základnu se vrátili bez nejmenšího

výsledku. Už si prohlédli každý ostrůvek, lagunu či záliv

v okruhu sto padesáti mil kolem Inagui, a stále nic!

Biggles se víc a víc mračil. Kromě naprostého neúspěchu

jim ještě začínala hrozit změna počasí. V noci se hustě

rozpršelo, a dokonce i za letu několikrát změnili kurz,

aby se vyhnuli bouřkovým mrakům, přinášejícím lijáky

od jihu k severu.

„Vážně nevím, co bychom ještě měli dělat,“ řekl

unaveně Biggles, když po obědě odpočívali. „Má někdo

nějaký návrh?“

„Povím vám, co mě napadlo při dnešním

dopoledním letu,“ ozval se Ginger. „Možná to nic

neznamená, ale čím déle o tom přemýšlím, tím se mi to

zdá být důležitější a mohlo by nás to přivést na novou

stopu. Když jsme se vraceli přes Inaguu, všiml jsem si, že

velká laguna trochu změnila tvar.“

„Ano,“ kývl Biggles. „Měl jsem stejný dojem.“

„A v její blízkosti vznikly další menší vodní plochy.

Podle mého názoru je vytvořil lijavec.“

„Některá z nich ti snad připomněla náčrtek?“ vzhlédl

Biggles a v očích mu svitla naděje.

84

„Ne tak docela, to bych vám přece hned oznámil.

Všiml jsem si však jedné, docela blízko břehu, která se

mu trochu podobala. Až při přistání mě napadlo, že jestli

laguny mohou tak snadno měnit tvar, pak jedna z nich

nakonec nabude tvaru nakresleného Hagenem. Záleží to

jedině na tom, kolik vody naprší. Laguny prostě nemají

stálý tvar. Za dlouhých veder se zmenšují, za lijáků

rostou.“

„Takže se zase vracíme na Inaguu?“ zamumlal

Bertie a Ginger měl pocit, že v jeho hlase slyší naději.

„Nikdy jsme ji přece z pátrání nevyloučili,“ řekl

Biggles, jenž neměl tušení o Bertieho snu prohledat

ztroskotaný škuner na pláži ostrova. „Když Hagen řekl

Evansovi o vedlejším hnízdišti ptáků, mohl to být jeho

záměrný pokus odvést starého námořníka ze stopy,

kdyby ho sběratelská vášeň vyhnala za plameňáky.“

„Počkej okamžik!“ řekl zrzek se zvláštním zaujetím

v hlase. „Máš po ruce Hagenův dopis? Ten, který psal

Stalheinovi?“

„Mám tady překlad.“

„Nechci překlad. Potřebuji originál.“

„Mám jeho fotokopii.“

„Stačí. Mohu se na ni podívat?“

„Copak tě napadlo?“ zeptal se Biggles a otevřel

kufřík.

„Bud z toho začínám bláznit, nebo jsem dostal

jedinečný nápad,“ řekl Ginger. „Jestliže si dobře

pamatuji, poslední písmena dopisu byla ,v in’.“

„To je pravda.“

„Mohla by to být počáteční písmena slova Inagua?“

Po Bigglesově tváři přelétl zvláštní výraz. Položil

fotokopii dopisu na stůl a upřeně se na ni zahleděl.

85

„Nebesa! Asi budeš mít pravdu! Podle toho, jak Hagen

píše ,i’, může to klidně být také velké písmeno! To už by

dávalo smysl. Píše: ,Papíry jsem uložil na bezpečné místo

v in…’ Možná chtěl pokračovat: v Inagui, u velké

ostrovní laguny…’ nebo nějak podobně.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Ginger. „Sám jsi postřehl, že

by nepsal ,v ostrově’, ale ,na ostrově’. Myslím, že to je

malé ,i’, Řekl bych, že jde o přídavné jméno. Tohle ,in’

bude spíše znamenat inaguiský. Zda tím Hagen myslel

inaguiskou lagunu, houštinu, jeskyni či něco jiného, to

ovšem věděl jen on sám…“

„Hrome, Gingere, myslím, žes na to kápl!“ přerušil

ho Biggles. „My se tu bavíme o Inagui, létáme nad ní i

kolem ní a nikoho z nás to ani nenapadlo. Patrně jsem si

seděl na vedení. Gingere, máš mé plné uznání. Tvůj

nápad nemusí být správný, ale zaručeně to musíme

prozkoumat. Dnes už je pozdě, abychom s tím začínali,

ale pustíme se do toho zítra a pořádně si na tu lagunu

posvítíme.“

„Jestli je tam von Stalhein, uvidí nás,“ připomněl

Algy.

„Asi tam bude. Proto zprvu poletíme hodně vysoko a

budeme hledat tvar laguny. S tím začneme. Neuvědomil

jsem si, že by deště mohly tak rychle ovlivnit tvar vodní

plochy. Znamená to také, že laguny jsou velmi mělké,

což nenapadlo ani Hagena, který asi kreslil svůj náčrtek

po lijácích. Jestliže je Vega na Inagui, znamená to, že von

Stalhein ví, kde úkryt hledat. Jeho jachtu bychom měli

objevit celkem snadno. Na otevřeném pobřeží se těžko

skryje i tak malá loď, jakou je Vega, a dobře víme, že

převážná část pobřeží Inagui je otevřená.“

86

„Co uděláme, když se ukáže, že některá z lagun má

odpovídající tvar a Vega tam bude číhat?“ zeptal se

zrzek.

„Tak jsem to myslel,“ ozval se Algy. „Nestojím o

kulku do nohy nebo dokonce do hlavy.“

„Za letu nás nezasáhnou, ale moc toho nedokážeme

ani my. Proto budeme muset přistát a vyrazit po svých.

Bez nebezpečí to jistě nebude,“ řekl Biggles a na

okamžik se zamyslel. „Zaměříme se na čtvereček z

náčrtku. Nevíme sice, co znamená, ale musí mít význam,

jinak by ho Hagen nekreslil. Jinou možnost nevidím.

Jestliže to nevyjde, nedá se nic dělat. Prohledávat celý

ostrov, aniž bychom věděli, jakou skrýš vůbec hledáme,

by byl úkol na celé měsíce. Zatím se nám ale vždycky

podařilo na něco přijít. Takže jedno po druhém, a teď je

na řadě nově vytvarovaná laguna. Zítra naložíme vodu i

potraviny, protože budeme muset na ostrově přistát.

Všichni si podrobně prohlédněte mapu a zapamatujte si

orientační body pro případ, že se rozdělíme a někdo

půjde na vlastní pěst. Vezměte si kapesní kompasy.

Ostrov vypadá shora přehledně, ale je obrovský a až

budeme na zemi, bude po přehledu. Všiml jsem si, že tam

zcela chybí cesty. Neviděl jsem ani náznak vyšlapaných

pěšin.“ Biggles rozložil na stole mapu a zahleděl se do ní.

„Když se rozhodneš přistát, kde to podle tebe bude

nejlepší?“ vyzvídal Algy.

„Protože chceme zjistit, co znamená ta čtvercová

značka na konci laguny, vynasnažíme se přistát co

nejblíže u ní. Mapa nám ovšem k přesnému rozhodnutí

nestačí, musíme vidět terén. Stejně důležité bude zjistit,

zda někde poblíž nekotví Vega. Kdybychom přistáli

blízko ní, zaručeně by se strhla mela, která by se nám

87

nemusela vyplatit. Vždyť ani nevíme, kolik mužů má

Stalhein na palubě. Sám není námořník, takže potřebuje

kormidelníka a navigátora, prostě někoho, kdo ovládá

řízení lodi,“ Biggles se odmlčel a nahlédl do mapy

pozorněji.

„Naskýtá se několik možností,“ řekl po chvíli.

„Nejvhodnější by asi byla zátoka Man-o’-War Bay. Ta

by se nám mohla hodit. Nejlepší ale bude vyčkat, až

oblast uvidíme na vlastní oči. Nehodlám řešit příklad s

tolika neznámými veličinami. Třeba jen naše mapa. Je

prý nejnovější, jenomže ji kreslili asi před dvaceti lety a

od té doby se mohlo ledacos změnit.“

„Proč nepřistaneme na laguně?“ zeptal se zrzek.

„Rozlehlá je víc než dost a měla by tam být klidnější

voda.“

„Raději bych nepokoušel osud. Neznáme její

hloubku a podle toho jak rychle klesá a stoupá hladina v

závislosti na slunci a dešti, bude patrně velice mělká.

Kdybychom si při přistání prorazili kýl o kamenité dno,

vypadali bychom jako hlupáci. Navíc bychom tím udělali

obrovskou radost von Stalheinovi a jeho bandě. Laguna

je nejpřehlednější místo na ostrově, a pokud tam ten

lovec pokladů číhá, měl by nás před sebou jak vánoční

puding na svátečním stole. Napadlo vás vůbec, že ostrov

je skvělé místo pro spáchání vraždy? Dokonce pro

několik vražd? Široko daleko žádný svědek a tisíc míst k

ukrytí mrtvol. Naproti tomu nám pustina může posloužit,

abychom se dověděli řadu zajímavostí. Když objevíme

Stalheina první, mohli bychom ho nepozorovaně

sledovat. Totéž ale platí i obráceně. Pokud nás najde jako

první on, získá úžasnou výhodu. To všechno ovšem za

předpokladu, že tam skutečně je. Náš odhad nemusí vyjít.

88

Prostě si počkáme a uvidíme. Teď se připravíme na

cestu.“

Po celý zbytek dne měli co dělat.

Otter odstartoval, sotva se moře dotkly první

sluneční paprsky. Mířil k Bahamám, a krátce po osmé

hodině se nad obzorem vynořily nejvyšší body ostrova

Inagua. Po předchozích letech znal Biggles směr

nazpaměť, ale i kdyby se snažil ostrov minout, jen těžko

by to dokázal při jeho padesátimílové délce.

Ginger dychtivě vyhlížel, kdy se už zjeví nově

vzniklé laguny, neboť na tvaru jedné z nich záviselo

potvrzení jeho předpokladů. Vytoužené obrysy však

přesně rozeznal až ve chvíli, kdy letadlo dolétlo nad

hladinu ústřední laguny. Už první pohled na ni stačil k

tomu, aby se posádka přesvědčila, že tvar velké laguny

nemá ani nadále s Hagenovým náčrtkem nic společného,

všichni ovšem uznali, že se zvětšila. Zrzek si však laguny

s hnízdištěm ani nevšiml a měl oči jen pro menší vodní

plochy, které vznikly po dešti. Náhle se mu ze rtů vydral

vítězný výkřik. „Vidím ji!“ zvolal. „Dívejte se! Je to ta

úplně poslední, skoro u moře!“

Biggles chvíli mlčel. Upřeně pozoroval nově vzniklé

jezírko a mírně pozměnil kurz, aby se k němu přiblížili.

„Myslím, že jsi zasáhl do černého,“ řekl konečně.

„Pokud to není přesně laguna kterou hledáme, potom je

její tvar zatraceně podobný náčrtku. Nepoletím k ní moc

blízko, protože nás může někdo zdola sledovat, a i kdyby

tam nikdo nebyl, nehodlám se znovu přetlačovat s

plameňáky o místo ve vzduchu a poškodit letadlo.

Všimněte si,“ upozornil ostatní, „že ptačí hnízdiště se

táhne skoro až k samému Gingerovu objevu. Jestli Hagen

89

zakotvil Vegu skutečně zde, blízko břehu, neměl to

daleko, když šel Evansovi pro perlu jeho sbírky, pro…“

„Vidím ještě něco,“ přerušil ho zrzek hlasem, jenž

přeskakoval vzrušením. „Těsně na břehu laguny, zhruba

tam, kde je na náčrtku čtvercová značka, něco je. Z téhle

výšky to ale nerozeznám.“

„Máš pravdu,“ řekl po krátkém zaváhání Biggles.

„Také tam něco vidím, a nepoznám co.“ Usmál se.

„Gingere, jsi naše číslo jedna! Už věřím, že jsme na

horké stopě. Navíc pochybuji, že by někdo byl v

blízkosti. Nebýt toho, že některý z plameňáků co chvíli

zamává křídly, neviděl bych dole žádný pohyb. Cizí

vetřelec u hnízdiště není, jinak by ptáci byli dávno ve

vzduchu.“

„K nalezení není ani Vega,“ řekl Ginger, sledující

zrakem křivku pobřeží.

„Dobrá, podíváme se po ní,“ kývl Biggles a stočil

stroj do mírné zatáčky, aby mohli sledovat pobřeží.

Jenomže tenhle pokus neuspěl. Patnáct minut letěli

nad pobřežím směrem k východu, pak Biggles letadlo

otočil, vrátil se a protáhl průzkum na západní stranu.

Nezahlédli přitom žádné plavidlo, ani velké ani malé.

„Loď se může skrývat jedině v té džungli

kořenovníků, a když říkám loď, nemůže být o mnoho

větší než právě Vega“ poznamenal zamyšleně Biggles a

ukázal k temné, dlouhé a široké houštině, tvořené

vlhkomilnými stromy. Při předchozích průzkumech

poznali, že takových houštin rostlo na pobřeží Inagui víc,

v dohledu však měli jen jedinou, zato velmi rozsáhlou.

„Nahlédnout do té spleti můžeme jedině ze země,“ dodal.

„Jak tedy budeme pokračovat?“ dychtivě se zeptal

Ginger.

90

„Ze vzduchu už víc neuvidíme, musíme přistát,“

odvětil Biggles. „Neláká mě to, znal bych pohodlnější

způsoby jak naložit s časem, ale nedá se nic dělat. Měli

bychom si pro přistání vybrat místo, které leží blízko

laguny, ale nemělo by být příliš vzdálené ani od té

ohavné džungle. Bude moudré ji opatrně prozkoumat.“

Pečlivé studium mapy ostrova se jim pak vyplatilo.

Téměř

přesně

v

polovině

vzdálenosti

mezi

kořenovníkovou džunglí a lagunou, jež byla jejich cílem,

našel Biggles to, co hledal. Byla to nenápadná zátoka,

jejíž tmavě modrá hladina prozrazovala dostatečnou

hloubku bez mělčin. U břehu nebyly ani stopy po příboji,

jehož zpěněná bílá čára provázela všechny otevřené části

pobřeží.

„Měl jsi pravdu,“ řekl Ginger poté, co nahlédl do

mapy. „Právě u téhle zátoky by měla ležet druhá osada na

Inagui. Našli jsme místo zvané Man-o’-War Bay.“

Vyhlédnutá zátoka ležela skutečně přesně na místě,

které Biggles hledal. Čtyři míle od džungle kořenovníků i

od laguny, přičemž oba cíle ležely na opačných stranách.

Biggles našel ještě jedno místo vhodné k přistání, které

leželo zhruba o dvě míle blíže k džungli. Důvod, proč ho

nevyužil, byl zřejmý. Vega mohla kotvit na samotném

okraji houštiny a pak by se sotva vyhnuli střetu s její

posádkou. Přistání na břehu směrem k laguně Biggles

zcela vyloučil, přestože jezírko neleželo od moře dále než

půl míle. Celá část pobřeží od Man-o’-War až k hnízdišti

plameňáků byla totiž poseta skalisky. Přistát na pásu

souše za skalami by bylo nesmírně nebezpečné, a

přistávat na otevřené moře bylo zcela vyloučené. Hladina

byla dost rozvlněná, a i kdyby se zkušenému letci přistání

91

zdařilo, neznal Biggles způsob, jak se z moře probít

zpěněným příbojem ke břehu, aniž by se člověk utopil.

Biggles nad zátokou zakroužil a po pozorném

obhlédnutí hladiny dosedl s otterem na vodu. Letoun

zpomaloval, až se zastavil dost blízko u břehu, a tiše se

houpal na mírných vlnách. Svěží mořský vítr do zátoky

téměř nepronikal, takže posádka ucítila na vlastní kůži

sílu bahamského slunce.

„K našemu plánu, pánové,“ řekl Biggles, když se u

něj všichni shromáždili. „Díky Gingerovi už víme, že

místem, kde Hagen ukryl své doklady, je s nejvyšší

pravděpodobností tento ostrov. Leteckým průzkumem již

nemůžeme víc zjistit, letadlo nám teď poslouží pouze k

cestě domů. Nezbývá, než pokračovat v průzkumu pěšky

a víme, že potřebujeme prozkoumat dvě místa. Prvním je

kořenovníková džungle. Jestli na ostrově kotví Vega,

bude právě tam. Nikde jinde nevidím místo, kde by ji

mohli ukrýt. Jestliže se ukáže, že loď na ostrově není, tím

lépe pro nás. O Hagenovu jachtu mi samozřejmě nejde a

už vůbec nestojím ani o další setkání se Stalheinem.

Dokonce, mám-li mluvit za sebe, pak vám prozradím, že

nebýt jeho, neměl bych velký zájem ani o objevení

Hagenovy skrýše. Není důležité získat doklady pro nás,

důležitější je zabránit tomu, aby se k nim dostal Stalhein.

Právě z toho však vyplývá, že když listiny najdeme,

nemusíme se s tím pánem dál zdržovat. Nestojím o střet.

Proto stačí zjistit, zda tu Vega kotví a můžete se vrátit. Je

to každému jasné?“

„Absolutně,“ zabručel Bertie.

„Dobrá. A teď náš druhý cíl. Náčrtku přiloženému k

Hagenovu poslednímu dopisu odpovídá tvar jedné z

nových lagun. Můžeme tedy předpokládat, že úkryt je v

92

její blízkosti. Na nákresu je jakási značka, o které

nevíme, co představuje. To musíme zjistit. Není zde

důvod, proč bychom se měli všichni hnát k oběma cílům,

protože bychom zbytečně ztráceli čas. Někdo také

samozřejmě musí zůstat u letadla. Chovali bychom se

jako hlupáci, kdybychom se sem vrátili a našli otter

vyhozený bouří na břeh nebo zapálený von Stalheinem,

pokud nás náhodou viděl přilétat. Na to, aby se nic

podobného nestalo, dohlédnu sám. Pro vás to znamená,

že se rozdělíte na dvě skupiny. Jedna vyrazí do džungle a

bude hledat jachtu, druhá se vydá k malé laguně. Myslím,

že pátrání po lodi bude nebezpečnější, měli byste tam jít

dva. Von Stalhein nebude sám a není vyloučeno, že bude

dost nervózní. Třetí z vás půjde k laguně. Ani jeden výlet

by vám neměl zabrat mnoho času, neodhadnu však, jak

dlouho vám to potrvá. Bude to záviset na obtížnosti

cesty. Soudě podle toho, co jsme viděli z letadla, to

nevypadá tak zle, takže bychom se tady měli sejít asi za

tři hodiny. Nějaké dotazy?“

„Rád bych se podíval zblízka na plameňáky a jejich

hnízda,“ řekl Ginger.

„Protože dva muži půjdou hledat Vegu, znamená to,

že půjdeš sám.“

„To mi nevadí,“ ušklíbl se zrzek. „Absolutně

nepotřebuji stále slyšet Bertieho ,absolutně.’“

„Zklamal jsi mne,“ řekl Bertie. „Jen aby tě to

nemrzelo, jestli víš, co tím myslím.“

„Vím jak to myslíš, ale vyřídíte si to někdy později,“

usmál se Biggles. „Ginger tedy jde k laguně a Algy s

Bertiem vyrazí hledat jachtu. Bude vám horko, takže vám

radím, abyste si vzali lahve s vodou. Ostrov je hodně

plochý, takže Ginger asi najde v laguně jen směs sladké

93

vody se slanou mořskou. Když k tomu připočtu, že ptáci

vodu zaručeně nečistí, nedoporučuji ti, Gingere, abys ji

zkoušel pít. Nezapomeňte si také strčit do kapsy nějakou

tu sušenku, pokud byste se přece jen někde zdrželi. Ať se

stane cokoli, sejdeme se zase tady. Kdyby se někdo

nevrátil nejpozději za pět hodin, bude mi jasné, že se věci

někde zadrhly a pustím se do hledání. Ještě něco?“

Nikdo neodpověděl.

„Dobrá,“ končil s pokyny Biggles. „Jsme dohodnuti.

Vydejte se na cestu hned. Dovezu vás s letadlem ke

břehu, abyste nezačínali v mokrých botách. Vezměte si

zbraně. Nemyslím sice, že je budete potřebovat, ale

člověk nikdy neví. Já se tu zatím postarám, aby nám

někdo nepřekazil zpáteční cestu.“

94

KAPITOLA SEDMÁ

GINGER A MORGANOVA BŘITVA

Ginger vyrazil s potřebnou výstrojí směrem k

objevené laguně, u které z letadla spatřil záhadné „cosi“.

Nechal zátoku Man-o’-War Bay za zády, zamířil téměř

přesně k východu a doufal, že ty čtyři míle, které ho dělí

od hnízdiště plameňáků, urazí brzy. Vcelku právem se

považoval za objevitele laguny a teď mu zbývalo vyřešit

poslední záhadu, co se vyklube z nejasné skvrny, kterou

zahlédl z letadla. Nechtěl však marnit čas planými

dohady. Brzy to zjistím, ujišťoval se plný sebejistoty,

která se však zakrátko ukázala jako neoprávněná.

Než vyrazil, chvíli rozmýšlel, zda se má dát přímo k

laguně, nebo sledovat mořský břeh, a až uvidí jezírko,

zamířit k němu. Při pohledu ze vzduchu si všiml, že cesta

při břehu bude pohodlnější, ale také podstatně delší. Bylo

zřejmé, že za rozervanými skalisky břehu se táhne vcelku

schůdná plošina, pobřeží však zde vytvářelo velký

oblouk, který by musel obejít. Proto se Ginger rozhodl,

že se podřídí staré poučce z geometrie, podle které je

nejkratší spojnicí dvou bodů přímka. Při pozorování ze

vzduchu nabyl dojmu, že ani na této trase by neměl

narazit na neschůdný terén.

Vyrazil tedy k východu.

Nešel však dlouho, když se do jeho mysli začaly

vkrádat první pochybnosti o tom, zda je geometrie

exaktní vědou. Přestože věděl, že odhady o terénu z

letadla nebývají přesné, brzy nabyl jistoty, že vybral

špatně, a že cesta, kterou si zvolil, nebude procházkou,

95

jak původně on a konečně také Biggles předpokládal.

Nemohl z toho nikoho obviňovat, neboť pláň, kterou měl

přejít, se zdála plochá a bez větších překážek. Cestou

skutečně nenarazil na velké kopce, avšak překážek tu

bylo víc než dost a byly pro zrzka zcela nové. Procházel

jednou mělkou proláklinou za druhou, a v každé z nich se

bořil do šedavého zaschlého bláta, nebo překonával

plochy pokryté ulitami, jejichž hrany patrně kdosi

úmyslně nabrousil. Na mnohých místech rostly řídké, ale

o to zákeřnější ostnaté křoviny. Brzy užasl nad dalším

podivným jevem. Zatímco nad mořem vál svěží vítr,

tady, necelou míli od pobřeží, vládlo naprosté bezvětří a

vzduch se ani nepohnul.

96

Brzy nato pochopil, že na původní časový odhad

může zapomenout. Zprvu se domníval, že k cestě tam i

zpátky mu postačí tři hodiny, nyní však poznal, že když

to zvládne za dvojnásobně dlouhou dobu, může mluvit o

úspěchu. V první etapě jeho pouti ho to nijak zvlášť

netrápilo, protože měl pocit, že hodina nebo dvě navíc

nebudou nic znamenat, vodu a trochu jídla měl přece s

sebou. Čas se však brzy neuvěřitelně rozběhl a on byl

stále šťastnější, že nezapomněl na vodu, protože

nesnesitelný sluneční žár vysával jeho síly mnohem

rychleji, než předpokládal.

Krátce poté co zamával přátelům a ti mu zmizeli za

zády, stal se zrzek svědkem podívané, která nadšení

objevitele nových pevnin příliš nepovzbudila. Zapůsobila

by však skličujícím dojmem téměř na každého.

97

Nejprve narazil na stezku. Zarůstala, ale zrzkovi se

zdálo, že by jej mohla vyvést z trnitého houští. Měl z

toho radost a držel se jí. Stezka ho však nedovedla

daleko, neboť se vzápětí spustila mírným svahem do

plochého údolí, kde zrzek uviděl opuštěnou osadu. Četl

sice, že tu před dvaceti lety ležela rybářská ves, ale ani ho

nenapadlo, že blízko zátoky narazí na tak ponuré trosky

bývalého osídlení. Viděl před sebou primitivní ohradu z

kůlů, za níž stály chatrče z proutí a hlíny. Stály? Všechny

se rozpadaly! Nikdy tady jistě nevládla hojnost, ale

trosky vyhaslého života zapůsobily na zrzka nesmírně

smutně. Měl pocit, že páchnou zánikem a smrtí.

Několik chýší ještě trochu drželo pohromadě,

většina jich však byla pouze rozpadlými pozůstatky

lidských obydlí. Sluneční paprsky vykreslovaly v

temných útrobách nejzachovalejších domků jakési

podivné obrazce, jež bylo možno sledovat rozbitými

okny civícími ze stěn jako osleplé oči. Jen několik chýší

mělo dosud okenice a dveře, které nehnutě visely na

zrezivělých závěsech. Zrzek si všiml i malého kostelíka,

jehož jedna stěna se zřítila a odhalila hrubě tesanou

kazatelnu. V těsném sousedství božího stánku uviděl

hliněné rovy s trouchnivějícími dřevěnými kříži, nad

nimiž nyní vítězila džungle. Dosud nestačila zcela zakrýt

staleté dějiny života zdejších lidí, ale pospíchala s tím.

Ginger mohl jen tušit, kdy a proč lidé opustili ves.

Přikročil trochu blíž a mezi domky zazněla ozvěna jeho

kroků. Stále palčivěji si uvědomoval smutek, který každé

podobné místo nevyhnutelně vyvolá.

Bylo mu jasné, že má spěchat k laguně, ale hnala ho

zvědavost a zájem, aby se dověděl víc o tomto ztraceném

a zapomenutém místě. Po kratičkém zaváhání zamířil ke

98

dveřím nejbližší zachovalé chýše ale pak se zarazil. Za

vyvrácenými dveřmi uviděl husté předivo pavučin, které

by vstup velice znepříjemnily.

„Nakonec vždycky vyhrají pavouci,“ zavrčel, když

se obracel zády k zpustlé chýši, aby pokračoval v cestě.

„Ti jsou vždy posledními obyvateli každého obydlí.“

Sotva opustil ponurou vesnici, kde vládlo přece jen

víc stínu, znovu se do něj opřelo slunce, jehož palčivé

paprsky nemilosrdně vysušovaly zemi. Ginger počítal s

tím, že bude horko, ale ani ho nenapadlo jak bude

spalující. Stále častěji sahal po šátku, aby setřel pot

řinoucí se mu po tváři.

Když zamířil k místu, které při pohledu z letadla

považoval za travnatou planinu, málem jej vyděsilo to, co

spatřil. Neviděl před sebou ani náznak svěží trávy či

jiného rostlinstva. Prostírala se před ním jen bezútěšná

pustina dlouhá nejméně dvě míle. Oživovaly ji jen sporé

drny šedavé trávy, jakési ohavné křoviny, kaktusy a pár

zubožených stromů. Mezi nimi ležela jen kamenitá pole a

pásy šedavého vyschlého bláta, rozpukaného slunečním

žárem. Nechápal to, protože se domníval, že liják který

naplnil malé laguny, musel přece oživit i ostatní části

ostrova.

Opět se mýlil, bahamské slunce dokázalo divy.

Zahlédl

pár

posledních

malých

a

rychle

vysýchajících kaluží a několik silně pokřivených stromů,

jimž živoření na výhni nedávný liják moc neusnadnil.

Podobně jako byla tráva šedá, chyběla zeleň také

stromům. Byly bezbarvé a bezútěšné jako všechno

kolem. Řídké listí viselo bez hnutí ve větvích jako závaží.

Všechno však jaksi podivně jiskřilo, a vyschlé kaluže

Gingerovi brzy prozradily pravý důvod. Na dně

99

prohlubní nebylo bláto, nýbrž sůl. Sůl zde pokrývala

tenkou vrstvou prostě všechno a zrzek pochopil, že to je

dílo větrných poryvů, které často zanášely tříšť mořské

vody až sem, daleko od břehu.

Zmocnil se ho pocit, že se ocitl v pravém smyslu

slova na pustém ostrově. Na straně z níž sem doléhal

tlumený hluk příboje, zahlédl několik kokosových palem,

ale také ty byly ubohé a nezdálo se, že by jim zdejší

podmínky šly zvlášť k duhu. Přes pláň se táhly řady

pásem jediného porostu, jemuž se zde zřejmě dařilo.

Byly to shluky trnitých keřů a velkých kaktusů, jež jako

jediné oživovaly zdejší šedivý svět zářivými barvami

květů. Ostré trny pak zrzka přinutily ke značným

oklikám.

Tento opuštěný, pustý a zdánlivě mrtvý kraj však žil.

Prohlubně s vodou sice vysychaly, ale přesto na jejich

březích postávaly desítky volavek, pelikánů, potáplic a

dalších ptáků. Zrzek narazil také na různé druhy ještěrek

a na nesčetné množství suchozemských krabů, žlutých

nestvůr s očima na koncích tykadel a s ústy která se

otvírala po straně, což dodávalo těm podivným zvířatům

výraz téměř ďábelský. Mnozí krabi se rychle a čile

pohybovali a neustále si hrnuli suché bláto nebo rostlinou

drť k otvorům podzemních děr, aby je zakryli před

případnými vetřelci. Při hloubení svých obydlí vyhrabali

tito zvláštní tvorové celé hromady zeminy, připomínající

jakési mohyly. Když jeden z krabů zahrozil Gingerovi

zvednutými klepety, letec pochopil důvod jejich

horečnaté činnosti. Ta milá zvířátka se zřejmě požírala

navzájem. Však také byla půda poseta miliony prázdných

krabích krunýřů. Co je však odvedlo tak daleko od moře,

to přesahovalo hranice Gingerových představ. Věděl toho

100

o životě krabů velmi málo, rozhodně se mu však zdálo,

že tady je něco v nepořádku. Ostatně, přemítal v duchu,

celé tohle místo je šílené.

Ploužil

se

dál

horkem,

které

bylo

stále

nesnesitelnější a dělal co mohl, aby se vyhnul trnům, jež

byly všudypřítomné. Ginger měl už dávno dojem, že tu

ještě nenarazil na jedinou rostlinu, která by se nechránila

trny. Přes velkou opatrnost, totiž na ně skutečně narážel a

občas se musel zastavit, aby se zbavil trnů, které se do

něj zapíchly zvlášť bolestivě.

„Doufám, že nejsou jedovaté,“ syčel přes stisknuté

zuby a setřel krůpěj krve z poraněného místa.

Dostal se také do míst, kde nenašel jiný způsob, jak

se vymanit z bezedného bahna, než vniknout do křovin

záměrně. Byla to zrádná místa, kde nohou prorazil

tenkou slupku zaschlého bláta a zapadl téměř po kolena

do slaného vazkého bahna. V takových místech pak

vzlétala mračna komárů s hukotem připomínajícím

vzdálené hučení leteckého motoru. Bojovný hmyz mu

útočil na oči, vnikal do uší a do nosu a přiváděl ho téměř

k šílenství. Snažil se krýt si tvář kapesníkem, ale nijak

zvlášť to nepomáhalo.

Takovéto radovánky zpříjemňovaly zrzkovu pouť,

při které se musel co chvíli zastavit, aby si kompasem

ověřil správnost směru. S úlevou proto vydechl, když se

konečně zastavil v hlubokém stínu starého banyánového

stromu, ke kterému již chvíli mířil, jako ke spásné oáze v

poušti. Bez žhavého slunce, trnů, komárů a krabů se tu

cítil jako v ráji, jenže dlouho se ve stínu nezdržel. Věděl,

že už nesmí dlouho otálet, protože má proti původnímu

časovému odhadu značné zpoždění. Lokl si vody,

navlhčil obličej a vykročil.

101

Pochod byl stále namáhavější. Trnitých křovisek

stále přibývalo a byly hustší a hustší. Měl jedinou

možnost, jak se jim vyhýbat, procházet suťovisky ostrého

kamení nebo blátivými loužemi, v nichž klouzal, zapadal

a občas klopýtal přes zpola zakryté větve. Pak si

uvědomil, že se mu kráčí lépe, šel po jakési liště sypkého

šedého vápence, který mu však odrážel do tváře plnou

silou žár slunce. Vápencová lišta ho zavedla k nízkému

útesu provrtanému tak hustou řadou otvorů, až

připomínal zkamenělou mořskou houbu. U jeho úpatí se

povalovaly sta lastur mořských živočichů vybělených

slunečním žárem a zrzek si uvědomil, že otvory mohly

vzniknout jen působením moře. Považoval to za důkaz,

že tato část ostrova byla v nedávné minulosti zaplavena.

Moře se ostatně nemuselo příliš vzedmout, aby hladina

stoupla a zalila místo znovu, přemítal.

„Čím dřív celý tenhle zatracený ostrov zmizí na dně,

tím líp,“ pomstychtivě zavrčel.

Kolem útesu rostlo husté křoví, ale zrzek neměl chuť

šplhat na skálu, aby se mu vyhnul. Útes je útes a kdyby z

něj spadl, určitě by se odřel do krve, kdyby si rovnou

nezpřerážel kosti. Odvrátil se a vnikl do křovin.

Tahle houština však byla zatím nejhůře prostupná ze

všech a její ostnaté větve zrzkovi stále vážněji ztěžovaly

postup. Dral se však dál a sykal bolestí i vztekem, když si

náhle všiml sotva zřetelné úzké stezky, klikatící se mezi

keři. Podobných pěšin si všiml již dřív, a vždy si kladl

otázku, kdo je vyšlapal. Protože však žádná z nich

nevedla směrem, který ho zajímal, nebyly mu zatím k

ničemu. Tahle stezka však vedla téměř přesně tam, kam

chtěl, takže ji rád využil. Cítil se bídně, útrapy pouti ho

102

již dost poznamenaly, a co horšího, pociťoval obavy o

stav své obuvi.

„Co bych asi dělal, kdyby se mi rozpadly boty?“

zavrčel sám pro sebe. „Musel bych se pečlivě vyhýbat

krabím klepetům.“

Raději na to přestal myslet a sáhl po sušence, kterou

zde mohl sníst bez nebezpečí, že by k ní přikusoval

komáry. Žvýkal ji za chůze, protože si nedovolil zastavit.

Odhadl, že je na cestě asi tři hodiny, a urazil něco přes tři

míle, takže už nemůže být moc daleko od laguny.

Brzy nato konečně odhalil, kdo prošlapává stezky ve

křoví. Když obcházel houštinu, narazil na vychrtlou

starou prasnici, očividně už zdivočelou, s houfem selat.

Mládata se s ustrašeným kvikotem chvatně ukryla za

matkou. Ta sklonila hlavu a odhalila zuby, což Gingera,

který předpokládal, že se samice chystá zaútočit, přimělo

vytáhnout pistoli. Pár vteřin se nedělo nic a ve vzduchu

viselo napětí. Pak sebou zvíře trhlo a s výhrůžným

chrochtáním zamířilo i s mládaty do houští. Zrzek si s

hlubokým povzdechem otřel čelo a pokračoval v cestě.

Pistoli však do kapsy nevrátil. Stále si nebyl jist, jak

daleko prasnice odešla a napadlo jej, že kromě ní se může

nablízku zdržovat i hlava té vepřové rodinky, kanec,

který by zřejmě proti rušiteli zvolil útočnější taktiku.

K tomu naštěstí nedošlo, ale tato v podstatě

bezvýznamná příhoda měla mít vbrzku dalekosáhlý

význam.

Zrzek kráčel dál a když se prodral pásem trnitých

houštin, ocitl se ve skalnatém terénu, jehož mělké

prohlubně byly vyplněny změtí, kterou podle praskotu,

jenž vydávala pod jeho kroky, tvořily rybí kostry. Aniž

by z toho měl Ginger velkou radost, odhaloval jedno

103

tajemství Inagui za druhým. Prohlubně byly kdysi určitě

plné vody, kterou sluneční žár vysušil, a odsoudil tak

rybky k smrti.

Ginger se blížil k cíli.

Přes následující skalnatou pláň se dostal v poměrně

slušném čase a doufal, že před sebou každým okamžikem

spatří hladinu laguny. Možná by se tak stalo, nebýt

dalšího pásu křovisek a trpasličích palem, mezi nimiž se

však naštěstí vinula další vyšlapaná stezka. Díky

prasatům prošel zrzek houštinou snadno.

Měl již trní téměř za sebou, když při procházení

ostrým zákrutem stezky stanul tváří v tvář chlapíkovi,

který přicházel opačným směrem. Ginger vytřeštil oči,

neboť ho okamžitě poznal. Měl před sebou Napoleona

Morgana. Omyl byl vyloučen, přestože se černoch na

ostrově oblékl praktičtěji, a jeho oděv ani trochu

nepřipomínal hejskovský šat, který nosil v Kingstonu.

Stejně jako zrzek se zastavil i on, a po několik vteřin

civěli jeden na druhého. Úžas a úlek z nenadálého

překvapení byl pro oba stejný, protože vteřiny míjely, a

ani jeden z nich se nezmohl na pohyb.

Přestože Ginger zůstal stát jako solný sloup, mozek

mu pracoval na plné obrátky. Stále svíral v ruce pistoli,

ale jakmile spatřil Morgana, bleskově ji schoval za záda,

aby nevyprovokoval okamžité střetnutí. Stál jako

přimražen a vyčkával, co ze setkání vyvodí jeho

protějšek. Hlavou mu vířilo, jak podezírali černocha z

toho, že právě on přivezl na Jamajku hada, který uštkl

starého Evanse. Zda však Morgan spolupracuje se

Stalheinem, to se Ginger mohl jen domýšlet.

Vzápětí zrzkovi vytanula na mysli otázka, co

všechno Morgan ví.

104

Zná mne vůbec a ví proč tu jsem? uvažoval. Pravda,

musel mě vidět v autě s Bigglesem nedaleko Rumového

přístavu, ale to nemuselo nic znamenat. Komunista a

ostrý hoch Morgan, mohl přece se stejným pošklebkem

pozdravit každého zámožného vykořisťovatele, který má

auto…

Jenomže všechny Gingerovy pochybnosti se brzy

rozptýlily. První šok z překvapení způsobil, že černoch

vyvalil oči. Když pak úlek pominul, přivřel Morgan

víčka a jeho oči ovládl výraz chladného nepřátelství,

který zrzka včas připravil na to, co přijde. Od té chvíle

bylo jasné, že Morgan zamýšlí použít násilí, jemuž

Ginger musel čelit. Černoch mu stál v cestě, a nebylo

možné dostat se z jeho dosahu.

Když se pak Morgan usmál, byl jeho úsměv ještě

výmluvnější než nenávistný pohled. S úsměvem vytáhl z

kapsy břitvu, obnažil ostří a soustředěně jím přejížděl po

dlani levé ruky.

„K čemu vám to je?“ zeptal se chladně Ginger. „Co

s tím hodláte dělat?“ dodal, přestože mu bylo zcela jasné,

že se ptá zbytečně. Ve skutečnosti začal s otázkami jen

proto, aby se pokusil zmírnit vzniklé napětí.

Morgan mlčel. Jeho úsměv se však ještě rozšířil, až

se proměnil v ohavný škleb.

Gingera to nepoplašilo a nevylekala ho ani kočičí

nenucenost Morganových pohybů. Klidně sledoval, jak

černoch napíná svaly, jež viděl v místech, která

odkrývala rozhalená košile. Uvědomoval si, že útok, až k

němu dojde, bude bleskový. Ještě jednou se pokusil

zabránit střetnutí, přestože dávno chápal, že to bude spíše

směšné než účinné. S pohledem upřeným do šklebící se

mužovy tváře tiše přikázal:

105

„Položte tu věc!“

Morganův úsměv se vytratil.

„Dejte to pryč, povídám!“

Vzápětí černoch bez varování vyrazil a jeho paže

švihla po krku soupeře. Ačkoli byl Ginger připraven,

výpad byl nesmírně rychlý a mnoho nechybělo, aby

břitva zasáhla. Zrzek však dokázal uhnout hlavou a

uskočit stranou, takže se ostří mihlo sotva stopu od jeho

hlavy. Téměř současně třeskl výstřel z pistole, kterou již

nemělo smysl před Morganem skrývat.

Útočník prolétl kolem něj, klopýtl a dopadl tváří na

zem. Ginger se bleskově otočil s namířenou pistolí, a

uviděl černocha jak se pomalu zvedá na kolena. Otevřená

břitva ležela na zemi asi yard od jeho ruky a černochova

dlaň se k ní posunula.

„Ještě kousek a bude to tvůj poslední pohyb,“

varoval zrzek muže ostrým hlasem v němž se chvěl vztek

a bojechtivost. Byl skutečně rozhodnut Morgana zabít,

protože černochův pokus podříznout mu krk jako kuřeti,

zrzka rozzuřil. Nebyl zvyklý na tak podlý způsob boje a

už vůbec si na něj nehodlal zvykat. Nevěděl, kam svého

soupeře zasáhl, ale krev na Morganově ruce znamenala,

že mu prostřelil buď rameno nebo paži. Přesto Ginger

nepovažoval soupeřovo zranění za příliš vážné.

„Nech břitvu tam kde je, a koukej se zvednout, než ti

provrtám dírku do toho správného místa, ty vrahounská

bestie!“ zasyčel Ginger, který si od soupeře udržoval

odstup. Už ani na vteřinu nepochyboval o tom, jaký by

ho postihl osud, kdyby padl černochovi do spárů.

Morgan se velmi pomalu postavil a zadíval se

směrem, odkud zrzek přišel. Zůstal stát a těžce

oddychoval.

106

„Ta pistole ti pořád míří na záda,“ varoval ho

Ginger, stojící za ním. „Jdi dopředu!“ rozkázal. „Když

uděláš jeden krok k břitvě, na druhý ti nezbyde čas. Jdi!“

Morgan poslechl a vykročil po stezce. Šel pomalu,

po několika krocích se ohlédl přes rameno a v jeho očích

bylo tolik nenávisti, až zrzka, navzdory slunečnímu žáru,

zamrazilo. Pak černoch otočil hlavu a šel dál.

Zrzek sledoval, jak mu umělec s břitvou mizí z

dohledu, ale sám se nepohnul ani poté, co se Morgan

ztratil v křovinách u útesu. Rozhlížel se a naslouchal.

Konečně se sehnul pro břitvu, zaklapl ji a mrštil ji do

houští. Pak si, s pohledem stále upřeným na stezku, sedl

na zem s pistolí v ruce a s náhlým pocitem slabosti.

Všiml si, jak se mu chvějí ruce, což mohl způsobit vztek,

napětí které přestál, a možná obojí. Nepřekvapovalo ho

to. Měl za sebou děsivý zážitek. „Ten lotr měl vlastně

štěstí, že je ještě naživu,“ zamumlal potichu. „Vždyť

jsem vystřelil bez míření, na které mi prostě nezbyl čas.

Mohl jsem ho zabít…“

Ještě stále ho uváděla v úžas rychlost, s jakou se

střetnutí seběhlo. Vypil dva doušky vody a trochu si jí

nacákal do obličeje. Pomalu se uklidňoval, až se mu

zdálo, že je opět schopen jasně uvažovat.

Teprve nyní pochopil, co všechno dokazuje střetnutí

s Morganem. Vyplývalo z něj, že jsou na ostrově všichni.

Nejen Morgan, ale i von Stalhein a jeho kumpáni! Tenhle

šermíř s břitvou sem určitě nepřijel sám, co by tu také

hledal? Jenže kde je Stalhein? Může ho čekat před sebou,

nebo je někde vzadu?

Ty otázky dovedly Gingera k další myšlence.

Jestliže se Morgan vrací k Man-o’-War Bay nebo ke

kořeníkové džungli, kde je patrně ukrytá Vega, pak si

107

cestou možná všimne letadla, a může dokonce narazit na

Algyho s Bertiem. Co se stane potom?

Nejdřív zrzka napadlo, že by měl ihned vyrazit

zpátky. Měl by se vydat za Morganem, sledovat ho a

dostat se ke přátelům dřív než on. Kdo jiný je může

varovat, že nejsou na ostrově sami? Tím by se však sám

vystavil nebezpečí, že padne do léčky, kterou mu může

pomstychtivý černoch nastrojit. Tomu nebezpečí se však

nevyhne, ať už se bude vracet kdykoli…

Potom myšlenku zavrhl. Byla by škoda vracet se

těsně před cílem po veškeré té námaze. Ginger prostě

došel k závěru, že nyní, když je již blízko laguny, nic

nezíská okamžitým návratem. Ne. Lepší bude dojít co

nejrychleji k cíli, splnit úkol a potom pospíchat zpátky.

Při pohledu na hodinky s hrůzou zjistil, že je na cestě

plné čtyři hodiny. Biggles ho téměř jistě vyhlíží, zatímco

on ani nedorazil k laguně. V duchu se modlil, aby

Biggles prodloužil své čekání o hodinu nebo o dvě, než

za ním někoho pošle. Přestože Morgan přišel o břitvu a

jinou zbraň třeba ani neměl, mohl být jeho zákeřný útok

nebezpečnější než výpad divoké šelmy.

108

KAPITOLA OSMÁ

ÚSPĚCH NEBO PORÁŽKA?

Když se zrzek zvedl na nohy, vykročil tak rychle,

jak mu to jen nutná opatrnost dovolovala. Nesměl

zapomínat na možnost, že někde v neznámém terénu před

ním se pohybuje von Stalhein či někdo jiný ze skupiny

nepřátel. To byl další Gingerův nápad, který s konečnou

platností pohřbil poslední zbytky jeho sebejistoty.

Začal v něm dokonce sílit pocit, zda se nezmýlili při

úvaze, že si Hagen vybral za skrýš právě Inaguu. Proč by

si chladnokrevně uvažující nacista, jakým byl Hagen,

vybral za úkryt tak nehostinné místo? Zrzkovi to

připadalo stále divnější, i když připouštěl, že kdyby to

Hagen udělal, nechodil by ke své skrýši tak nesmyslnou

cestou, jakou zvolil on sám. Připlul by s lodí k ostrovu a

došel by na místo nejkratší cestou přímo od moře.

„Vybral by si Inaguu nebo ne?“ nerozhodně zavrčel

Ginger. „Ale asi ano a já jsem hlupák. Mohla ho sem

přilákat právě opuštěnost ostrova. Ostatně kdyby si

Hagen ostrov nevybral, co by tu dnes hledal Morgan?“

Zrzek si v duchu znovu zopakoval, že když tu je

černoch, nebude daleko ani jeho kumpán Boris Zorotov,

který vystupoval jako von Stalheinův dvojník, o

samotném Stalheinovi ani nemluvě. Všechny ty otázky a

nejistoty však zrzka mátly.

Přidal do kroku a šlapal opravdu usilovně. Po

dvaceti minutách pochodu se před ním konečně vynořil

cíl, malá laguna. Zdála se mu větší, než když ji viděl ze

vzduchu, měla světlezelenou barvu a nehybná hladina se

109

leskla ve slunečním svitu. Písek na břehu byl šedobílý a

břeh vystupoval nad hladinu jen mírně. Ginger by se

vsadil, že se laguna opět zmenšuje, jak z ní žhavé slunce

odpařuje vodu. Když se zastavil na břehu, poznal, jak je

laguna mělká. Bylo zřejmé, že její hloubka nikde

nepřesahuje dvě stopy, ale na mnoha místech měl zrzek

dojem, že by se dotkl prsty skalnatého dna, aniž by si

smočil zápěstí. Ocenil, jak byl Biggles předvídavý, když

zde odmítl přistát.

Zvedl oči a pohlédl za jezírko. Za úzkou písečnou

šijí se tam prostírala široširá ústřední laguna, jejíž druhý

břeh se ztrácel kdesi na obzoru v rozžhaveném chvějivém

vzduchu. Naproti tomu docela blízko spatřil plameňáky.

Již to nebyl šarlatový půlkruh, který ho očaroval při

pohledu z letadla, ale i tak se mu naskytl úchvatný pohled

na stovky nádherných ptáků. Několik z nich klidně

kráčelo v malé vzdálenosti od hlavního hejna jako stráž a

když si všimli náhlého hosta, stanuli a podezíravě si ho

prohlíželi.

Z načervenalého ptačího mračna se ozýval neustálý

pokřik, který Gingerovi připomínal kejhání husího hejna.

V sousedství plameňáků viděl také zástupce jiných

ptačích druhů, pelikánů, racků, rybáků, volavek a

vodoušů. Pohybovali se pouze ptáci, jiný pohyb neviděl,

než zahlédl v mezeře za písečnými dunami za hnízdištěm

plameňáků vystřikující pěnu příboje. Otevřené moře se

tam zakusovalo do pásu pobřeží, svádělo svůj věčný boj s

pobřežními útesy a vstřikovalo do laguny další dávky

soli.

Ginger odtrhl zrak od ptactva a rozhlédl se. Věc

kterou zahlédl z letadla zatím nikde neviděl, nebylo tu

nic, co by mu připomínalo čtvereček z náčrtu, kvůli

110

němuž se sem vydal. Stačilo však ujít po slaném písku

pár kroků, a našel co hledal. Asi sto yardů od břehu

laguny, za mohutnými kaktusy pokrytými solným

povlakem, cosi stálo. Rozběhl se tam v očekávání, že

konečně odhalí tajemství čtverce, který zobrazil Hagen

vedle laguny. Proběhl mezi kaktusy a zastavil se před

malou ohradou, uvnitř které stála malá rákosová chýše,

připomínající zdrobnělou sestru chatrčí, na které narazil v

mrtvé vesnici u Man-o’-War Bay. Podobnost byla veliká,

protože také tato chatrč byla tak zchátralá, že by bylo

lepší ji strhnout než opravit. Přesto se k ní blížil opatrně,

dokud se neujistil, že uvnitř nikoho nenajde.

Přistoupil blíže se smíšenými pocity. Po veškeré té

námaze mu připadlo jako slabá odměna najít jen čtyři

chatrné stěny, dveře, okno a větrem rozedranou střechu z

palmových listů. Vešel dovnitř. Podlahu tvořila udusaná

hlína a v koutě se vršila hromada listů trpasličích palem,

která asi nahrazovala lůžko. Jediným obyvatelem chatrče

byl obrovský černožlutý pavouk, který na příchod

člověka zareagoval tím, že se stáhl do kouta. Zpocený

Ginger se zastavil, přelétl zrakem vnitřek obydlí a smutně

vzdychl. Kromě pavouka a listí tu nebylo nic! Vůbec nic!

Neuměl si představit, kdo chatrč postavil a proč.

Někdo to však udělal a práci mu zřejmě dalo i přinesení

stavebního materiálu ze značné vzdálenosti, neboť v

přímém sousedství místa rákos nerostl. Zrzek nedokázal

odhadnout, kdy chatrč vznikla, patrně však k tomu došlo

před dávnými léty, což vylučovalo, že by ji postavil

Hagen. Dalo se ostatně jen těžko pochopit, jak ji vůbec

objevil. Bylo však nad slunce jasnější, že o ní věděl, jinak

by ji nevyznačil na náčrtku.

111

„Proč si s tím lámu hlavu?“ zamumlal Ginger.

„Chajda není nijak daleko od moře a jestliže Hagen tehdy

přistál nedaleko odsud, mohl prostě hledat jakoukoli

skrýš a tady ji našel.“

Nebyla to nelogická úvaha, ale Ginger se s ní stejně

nespokojil. Podivné místo a žalostný stav chatrče v něm

znovu posílily pocit, že je na falešné stopě. Podoba

laguny s náčrtkem a chýše stojící na označeném místě se

daly vysvětlit prostou shodou náhod. Proti těm

pochybnostem však hovořila přítomnost Morgana, kterou

si zrzek nedokázal vysvětlit žádnou náhodou. Černoch se

zaručeně vracel od laguny a u ní také po něčem slídil!

Ginger vyšel ven, aby se rozhlédl po okolí. Strašně

toužil najít něco, co by mu věc osvětlilo. Na místech

pokrytých jemným pískem objevil stopy, velké ploché

otisky pocházející zjevně od jakýchsi neforemných bot.

Nic to nevysvětlilo, spíš to do záhady vneslo nový prvek.

Morgan takovou obuv neměl.

„Hrom aby do toho,“ zaklel Ginger.

Vrátil se do chatrče a konečně měl úspěch. Na zemi

v koutě, nad nímž se krčil pavouk, ležel zmuchlaný

útržek papíru, který vypadal tak nově, že se tu nemohl

povalovat dlouho. Opatrně ho narovnal a když zjistil, co

má v ruce, tiše hvízdl. Hleděl na doklad, který potvrzoval

jejich dohady. Šlo o zcela běžné balení filmu s návodem

k použití, jakých se poblíž turistických pamětihodností

povalují tucty. Někdo zde vkládal film do fotoaparátu, a

ten někdo nemohl být nikdo jiný než Hagen, o němž

věděli, že fotografoval plameňáky pro přítele Evanse!

Ginger se zhluboka nadechl.

„Konečně něco máme,“ vyhrkl. Teď už měl jistotu.

112

Rázem zapomněl na pochybnosti a dal se do

prohlídky chatrče s nově probuzeným zájmem. Smůlou

bylo, že uvnitř už nic k prohledání nebylo. Dalo by se

říci, že všechno, co tu bylo k vidění, se dalo přehlédnout

z jednoho místa. Pohlédl na domnělé lůžko z vyschlých

listů na podlaze. Přistoupil k němu a přehodil listí do

druhého kouta, aby zjistil, zda se pod ním něco neskrývá.

Hned si všiml, že půda pod hromadou je kyprá a měkká,

jako by ji někdo nedávno překopal, zatímco zbytek

podlahy v chýši byl udusaný. Zrychlil se mu tep. Poklekl

a zabořil do měkké zeminy prsty. Potvrdil si tím

podezření, že povrch kdosi překopal, ale nedařilo se mu

dostat se hlouběji. V prsti byly ostré kusy škeblí a

úlomky korálů tvrdých jako kámen, které se mu bolestivě

zarývaly do kůže i pod nehty. Pochopil, že když bude

pokračovat, může se nepříjemně poranit a rozhlédl se,

aby našel něco, co by mohl použít místo lopaty nebo

rýče. Pochopitelně nenašel nic. Zkusil použít kapesní

nůž, ale jeho čepel byla příliš krátká. Pokusil se zarýt do

hlíny řapík palmového listu, jenže ten byl tak seschlý, že

praskl při prvním pokusu. Kaktusy, jediné rostliny v

okolí, byly nepoužitelné. O Gingera se pokoušely

mrákoty při představě, že narazil na horkou stopu, ale

nemůže pokračovat. Ovládl vzrušení, pozorně se podíval

na rozhrabanou mělkou prohlubeň a došel k závěru, že ať

už je tam ukryto cokoli, bude to zřejmě uloženo tak

hluboko, že by to i se slušným nářadím vykopával delší

čas.

„Jsem jak ta liška z bajky, která se nemohla dostat k

hroznům a řekla si proto, že jsou kyselé,“ znechuceně

zavrčel. „Co Hagen? Ten přece musel mít nějaké nářadí!“

113

Vyběhl z chatrče a chvíli pátral po Hagenově lopatě,

než si uvědomil, že si ji Němec asi odvezl domů na

Jamajku. Potom zkusil vytrhnout některou tyčku z

ohrady, jenže šlo o tenké pruty, a když je chtěl vyrvat ze

země, drolily se mu v prstech. Znechucený a zpocený

Ginger pohlédl na hodinky a ke svému zděšení zjistil, že

je ze základny pryč už déle než pět hodin! Biggles tam

nepochybně začíná zjišťovat, co se s ním děje, pokud s

tím nezačal už dávno. Zrzek měl prostě nejvyšší čas

vyrazit na zpáteční cestu, navíc už nemohl v chatrči

stejně ničeho dosáhnout.

Sklapl kapesní nůž a právě ho dával do kapsy, když

se před chýší rozlehl tak silný hluk, že ho vyhnal ze

dveří. Nebylo těžké určit původce rozruchu. Všichni

ptáci byli totiž ve vzduchu, plácali křídly a pronikavě

křičeli. Růžový oblak zaclonil oblohu a zrzek od něj

nedokázal na několik vteřin odtrhnout zrak. Napadlo ho,

že takové podívané se nedá uvěřit, pokud ji nespatříme

na vlastní oči. Vzápětí mu však přišla na mysl otázka, co

vlastně plameňáky vyplašilo? Kdo nebo co je vyrušilo z

klidu, že opustili hnízda s tak hlasitými protesty? Nejdřív

ho napadlo, že ptáky vyrušila změna počasí, ke které

došlo v době, kterou strávil v chatrči. Zadíval se na

volnou oblohu nad sebou. Slunce skutečně zpola

zakrýval mlžný opar a když sklouzl očima dolů, viděl,

jak dosud nehybnou hladinu laguny náhle zčeřil poryv

větru. Téměř současně ucítil ochlazení na vlastní kůži a

protože ho po celý den opékalo slunce, zapůsobil na něj

svěží závan víc než příjemně.

Jeho oči ještě jednou přilákal růžový oblak,

vznášející se výš a výš, ale pak sklouzly dolů k plochému

jazyku pobřeží, odkud plameňáci vzlétli. Tam zrzek

114

uviděl příčinu rozruchu. Po písčině se pohybovala lidská

postava, kráčející kolem jednotlivých kopulí hnízd,

nepravidelně rozsetých při břehu laguny. Ať si však

Ginger namáhal zrak sebevíc, rozeznal pouze to, než že

tam kráčí zavalitý člověk s jakýmsi obřím kloboukem na

hlavě. Postavu halila neustále houstnoucí mlha, šířící se

po celém okolí. Snášela se neuvěřitelně rychle a během

necelé minuty zatemnila okolí tak, že zrzek nemohl jasně

vidět vůbec nic.

Objev nového účinkujícího na scéně a zcela

nečekaná změna počasí postavily Gingera před další

rozhodování. Chtěl by tu sice zůstat dál, aby mohl

sledovat k čemu dojde, jenomže věděl, že se musí co

nejrychleji vrátit, aby seznámil Bigglese se svými objevy.

Po vteřině zaváhání došel k závěru, že pár minut

čekání navíc, jen pramálo ovlivní Bigglesovu nervozitu, a

setrval na místě. Vítr neustále sílil a zrzek, stojící ve

dveřích chýše, ucítil ve tváři jemnou tříšť slaných kapek.

Ačkoli mu bylo ochlazení více než příjemné, počasí se

nevyvíjelo podle jeho představ. Jako by cítil, že vzduch

je nabit elektřinou, a nepochyboval, že se brzy rozpoutá

pěkná mela. Vzápětí uviděl, jak se k laguně žene od jihu

velikou rychlostí obrovský temný mrak. Vůbec se mu

nelíbil. Řekl si, že je nejvyšší čas vyrazit, zvláště proto

jaký terén musí ještě projít. Stále však otálel a pohledem

pátral po vzdálené postavě. Co to tam dělá? Přes

hanebnou viditelnost měl dojem, že se střídavě sklání a

napřimuje, sklání a napřimuje, a po chvíli se mu zdálo, že

už nemá svůj širák na hlavě, ale drží ho v ruce.

Náhle to Zrzek pochopil, a nejraději by si

napohlavkoval za to, že ho řešení záhady nenapadlo

hned. Najednou mu bylo jasné, že ten člověk vybírá vejce

115

z ptačích hnízd! Neměl ovšem nejmenší tušení, kdo je

kořistník, který zcela průkazně porušuje zákon na

ochranu plameňáků.

Ginger otráveně zavrčel, ale přestože ho trápily

důležitější věci než nezákonný sběr vajec, nedokázal se

hnout z místa. Postava v té chvíli přestala se sbíráním a

zrychlila krok. Pokračovala dál až k pásu kaktusů, za

kterým zmizela zrzkovi z dohledu, ne však na dlouho. Za

krátkou chvíli se vynořila na straně řady kaktusů, jež byla

přivrácena k chatrči. Postava byla teď podstatně blíž a

nešla sama. Vedla osla, který na ni zřejmě za kaktusy

čekal.

Teprve nyní Ginger poznal, že jde o ženu. Byla

tlustá, měla na sobě bud krátkou sukni, nebo obyčejnou,

vykasanou po kolena. Co zrzek považoval za klobouk,

byl ve skutečnosti košík. Zlodějka vzácných vajec

zdolala krátký úsek cesty k pobřeží velmi rychle a

zmizela Gingerovi z dohledu, tentokrát nadobro.

Zmatený zrzek se obrátil na zpáteční cestu. Ani na

vteřinu ho nenapadlo, že by ta žena mohla být zapletena

do jejich vlastních záležitostí. Když si uvědomil, proč se

tu vlastně zdržel, zamračil se. Zbytečně ztratil čas a jeho

návrat bude o to obtížnější. Vítr neustále sílil, měnil se ve

vichřici a z oblohy se spustil příval deště.

Na začátku cesty to Gingerovi moc nevadilo.

Nebude to poprvé, co řádně promoknu, řekl si. Starosti

mu však nastaly, když vodopády řítící se z nebes zakryly

neprůhlednou clonou všechno, co bylo dál než několik

málo kroků od něj. Obrovský černočerný mrak, z něhož

padala voda jak z gigantické cisterny, mu táhl přesně nad

hlavou. Slunce pochopitelně zmizelo již dávno, nyní se

však zdálo, že se nad kraj snesla bezhvězdná noc. Všude

116

vládla téměř naprostá tma a Gingerovy kroky

přehlušovalo divoké vytí vichru a šumění lijáku. Chvíli si

to myslel, ale pak si s hrůzou uvědomil, že šelest, který k

němu doléhá ze všech stran, nevyluzují pouze dopadající

kapky. Po zemi šelestily nožky a klepeta stovek a tisíců

zemních krabů. Sklonil zrak a uviděl, že se pod ním

pohybují nezřetelné stíny. Krabi zřejmě využili přívalu

deště k tomu, aby vyrazili k pobřeží a jejich krunýře při

pohybu neustále chřestily. Gingera si sice nevšímali, ale

pochodovali k vytouženému moři bez ohledu na

překážky, a byla jich taková záplava, že bylo vyloučeno

jít dál, aby se jim chodec dokázal vyhnout. Ginger šlápl

na něco, co považoval za kámen, ten se ale pohnul, cosi

chřuplo a on se otřásl hnusem. Nesnášel hady, avšak co

se týče štítivosti, byli mu krabi ještě odpornější.

Poznání, že se prochází po koberci z jejich těl, zrzka

zdrtilo. Zastavil se, zapotácel a zmocnily se se ho

pochybnosti, zda má jeho život vůbec nějaký smysl.

Vichřice skučela jako deset smeček vlků. Liják

připomínal pleskot vodopádu. Krabi chřestili krunýři a

praskali mu pod nohama. Zrzkovi bylo jasné, že když

půjde dál, jen si říká o potíže. Kdyby zabloudil, což by

bylo snadno možné, mohly ho potkat strašné věci. Pokud

mu cesta k laguně trvala za jasného počasí přes čtyři

hodiny, jak dlouho půjde zpátky za tmy? Zoufale zatoužil

po bezpečném letadle, ale každý pokus dorazit k němu,

se mu v tuto chvíli jevil jako vrcholné bláznovství.

Vzpomněl si na trny a ostny, kterým by se ve tmě

nevyhnul a jež by mu rozedraly kůži na cáry. Vzpomněl

si na proděravělý korálový útes. Kdyby na něj v mlze a

dešti narazil, jak by ho ve tmě obcházel? Kolem něj už

zaručeně stála voda. Pak by na něj čekala planina se

117

zaschlými prohlubněmi nyní zaplavenými vodou a

řídkým bahnem. Přebrodil by se, nebo by se tam plahočil

až do úplného vyčerpání? Co jenom tam bylo krabů.

Věděl o jediném místě, kde by si cestou mohl trochu

vydechnout, a to pod banyánovým stromem. Vládla však

tak hluboká tma, že i kdyby se ke stromu dostal, stejně by

ho nejspíš minul. Cesta zpátky se prostě zrzkovi zdála

neřešitelná. Neřešitelná? Cítil, že to je slabé slovo!

Nedaleko za ním přitom stála chatrč. Suché místo,

kde by mu byl jediným spolubydlícím pavouk. Mohla mu

poskytnout přístřeší do doby, než se přežene bouře.

Ginger se zdráhavě obrátil zpět. Byl si najednou

jistý, že nemá jinou možnost. Hořce zalitoval, že nevyšel

na zpáteční cestu dřív, ale lítost teď nebyla k ničemu.

Počasí se k němu obrátilo zády a nedalo se s tím nic

dělat. Pokusil se utěšit myšlenkou, že není prvním

člověkem, jehož zastihla venku tma, liják a krabi…

118

KAPITOLA DEVÁTÁ

KOŘENOVNÍKY

Algy a Bertie, kteří zamířili ke kořenovníkové

džungli, na tom zprvu nebyli, co se týče namáhavosti

cesty, o nic lépe než Ginger, putující opačným směrem.

První část jejich pouti vedla podobně skličující krajinou a

naráželi na stejně nepříjemné překážky jako on. Také

jejich postup byl proto velmi pomalý, a občas se ozvalo

bolestné zasyknutí toho z průzkumníků, který nebyl dost

opatrný, když se prodíral trnitým křovím. Asi za hodinu

došli k písečným dunám lemujícím mořský břeh, a

přestože se jim nohy hluboko bořily do horkého písku,

mohli postupovat rychleji.

Brzy nato uviděli mezi modří oblohy a moře temný,

téměř černý pruh džungle kořenovníků. Čím víc se k ní

blížili, tím pomaleji postupovali, protože oba chápali, že

musí počítat s ostražitým a pozorným nepřítelem.

Algy i Bertie byli zkušení válečníci a při postupu

vpřed chytře využívali ke krytí každé skály, útesu nebo

vyvýšené duny. Ztratili tím další čas, ale dosáhli okraje

džungle bez nejmenších potíží. Když dorazili k prvním

propleteným větvím, zapadli do jejich stínu a chvíli

odpočívali. Algy pohlédl na hodinky a zmocnily se ho

stejné obavy jako daleko odsud Gingera. Značně se totiž

opozdili proti původnímu časovému rozvrhu.

„Jsme na cestě už víc než tři hodiny,“ řekl

podrážděně. „Jak jsme to mohli tak špatně odhadnout?“

119

„Nevěděli jsme, že to na ostrově bude jak na válečné

frontě, starouši,“ ušklíbl se Bertie. „Přírodní ostnaté

zátarasy a písečné zákopy.“

„Jenže Biggles to neví…“

„Jemináčku, jak by to věděl?“ vyhrkl Bertie. „S

jistotou ti ale povím, že stejně jako my to poznal chudák

Ginger!“

Oběma bylo jasné, že se vrátí později, než

předpokládali. Na tom však tolik nezáleželo, protože

jediným důvodem ke spěchu byl ohled na Bigglese, který

skutečně nemohl znát obtíže s postupem ve zdejším

terénu, a jehož proto bude zaručeně trápit otázka, proč se

tak zdrželi.

Když se chystali vykročit dál, prožil Bertie menší

otřes poté, co se do zaschlého bláta vedle jeho nohy zaryl

malý, zhruba stopu dlouhý šíp. Bleskově vytáhl pistoli a

odskočil, aby se kryl za nejbližší silnou větví. „Pozor,“

křikl směrem k Algymu a pohledem pátral po domnělém

útočníkovi. „Nějaký domorodý mizera po nás střílí z

luku.“

„Zastrč pistoli a uklidni se!“ ušklíbl se Algy. „Jdeme

dál.“

Bertie se nedůvěřivě zavrtěl, ale poslechl a opustil

pochybný úkryt. Tajemství rozmnožování kořenovníků

mu pak cestou vysvětlil Algy.2

2 Kořenovníky, neboli porosty mangrove, vyrůstají na bahnitém

pobřeží zaplavovaném přílivem. Semena kořenovníků by proto

odnášel odliv. Proto jsou opatřena tuhým výhonkem, jenž vypadá

jako šíp a má i podobný účel. Zaryje se do bláta a udrží v něm

semeno do doby, než vyraší kořeny, které připoutají rostlinku k

zemi.

120

Kořenovníkový porost není příjemným místem k

pobytu, což platí pro domorodce a ještě víc pro obyvatele

Londýna. Džungle, kterou se museli prodírat Bertie s

Algym, byla mnohem rozsáhlejší, než se zdálo při

leteckém průzkumu, a tak se oba přátelé dlouho brodili

bahnem nebo se proplétali mezi kořeny připomínajícími

chapadla chobotnic, přičemž neviděli nic než nachově

zbarvené kraby, různé ještěrky a další obyvatele

močálovité oblastí. Tihle tvorové se zablácenýma

nohama zošklivili džungli oběma poutníkům ještě víc.

Navíc bylo obtížné udržet v ní směr. Nakonec se jim

přece jen podařilo prodrat se blátem na trochu pevnější

půdu. Narazili totiž na jakousi stezku se schůdnějším

povrchem. Objevili na ní spolu se stopami zdejších

živočichů i poměrně čerstvé otisky bot.

Vydali se stezkou, protože to bylo mnohem snazší,

než se brodit bezedným blátem a proplétat se mezi

kořeny a větvemi. Brzy došli k místu, kde pralesní

chodníček končil. Oba muži sebou náhle trhli a couvli

zpátky, neboť před sebou spatřili jakýsi široký a temný

tunel, vodní rameno, stáčející se kořenovníkovou džunglí

k moři. Tam, ukotvena u kořenů při opačném břehu, se

mírně kolébala lod. Byla to Vega, přes kterou volně

splývaly větve stromů. Okamžitě pochopili, proč ji

nemohli zpozorovat z letadla. Mezi jednou větví a

stěžněm se pohupovala natažená anténa vysílačky, které

v té chvíli Algy nevěnoval pozornost. Nemohl tušit, jak

nepěkně se mu brzy připomene ten na pohled nevinný

drát.

121

122

Na palubě seděli, pokuřovali a hovořili tři běloši.

Jedním z nich byl von Stalhein. Druhé dva muže ani

Algy, ani Bertie nikdy dřív neviděli, ale podle Gingerova

popisu Algy usoudil, že jedním z nich bude Stalheinův

společník Zorotov. Třetí běloch byl zjevně námořník.

Měl bílý tropický oblek a na hlavě kapitánskou čepici se

štítkem. Čtvrtým mužem na palubě byl černoch v khaki

šortkách. Opíral se o zábradlí na zádi a nedělal nic. Pod

jeho nohama se na inkoustově temné hladině lehce

pohupoval nafukovací člun.

Algy se dotkl Bertieho paže a oba se stáhli hlouběji

do džungle. „Biggles to odhadl dobře,“ zašeptal Algy,

když byli z doslechu. „Uschovali Vegu v džungli.“

„Jemináčku, jsme to ale dobří špioni,“ potichu řekl

Bertie. „Navrhuji, abychom se vrátili a ohlásili výsledek

Bigglesovi. Přiznám se ti, že mám toho bahna po krk.

Hnusně páchne. Vlastně tady páchne všechno. Je to

odporné a excelentně nechutné místo. Tím ztrácím zájem

o veškeré záhady bermudského trojúhelníku.“

„Nevěděl jsem, že máš takové zájmy,“ zašeptal

Algy.

„Hned po válce mě zaujalo zmizení těch pěti

avengerů. Už je prý nikdo neviděl, ale jestli spadly do

takového hnusu, jaký je tady, ani se tomu nedivím,

starouši.“

„Bože, Bertie,“ zaúpěl Algy. „Ty stroje přece

zmizely někde nad severními Bahamami a patrně se

zřítily do moře. Co ti to vlezlo do hlavy?“

„Jemináčku, vždyť říkám, že mě to už nezajímá,

jestli chápeš, co tím myslím. Tak vrátíme se? Ginger je

už možná zpátky.“

123

„Pochybuji,“ zaváhal Algy. „Co kdybychom se

zkusili přiblížit k jachtě, abychom vyslechli, o čem si ti

tři povídají? Možná by nám stačilo slyšet pár vět,

abychom zjistili co vědí, nebo k čemu se chystají.“

„Mohli bychom se o to pokusit, starouši,“ souhlasil

Bertie, „ale nadšený z toho nejsem. Nepovažuji tuhle

příšernou bažinu za vhodné místo pro výlet nebo

dokonce šarvátku.“

„Když už jsme Stalheina našli, stojí to za pokus,“

trval na svém Algy. „Klidně si na palubě beseduje a ani

nepostavil hlídku. Řekl bych, že nám nic nehrozí.“

„Tak do toho, starouši,“ vzdychl Bertie.

Vydali se k jachtě jedinou možnou cestou. Kdyby

byli ptáky nebo mouchami, neměli by to k lodi přes

téměř nehybnou hladinu dál než padesát yardů. Létat

vlastní silou však neuměli a pochopitelně se jim nechtělo

ani do temné vody. Museli proto obejít celý závěr

vodního ramene, což znamenalo urazit přibližně půl míle.

V běžném terénu to nebyla dlouhá cesta, ale v

kořenovníkové džungli šlo o zdlouhavou a úmornou

pouť, což si už oba letci vyzkoušeli. Jednu výhodu však

přece jen objevili. Na samotném konci vodního ramene

bahno končilo a půda tam byla pevnější, slibující snazší

zpáteční cestu. Zahlédli dokonce i jakýsi náznak stezky,

vedoucí směrem k zátoce Man-o’-War Bay.

Ani Algy si nepředstavoval, že cesta bude bezpečná.

Dobře věděl, že je může přivést do záhuby, protože při

procházce v blízkosti jachty mohli nečekaně narazit na

některého muže z posádky, o němž dosud nevěděli. A

přesně k tomu došlo.

Naštěstí se pohybovali tiše jako stíny, takže černoch,

který se náhle objevil na stezce, si jich nevšiml. Muž byl

124

do půli těla nahý a vysvlečenou špinavou košili nesl v

ruce. Nadloktí levé paže měl ovázané kusem látky

nasáklým krví. Bylo zřejmé, že ho potkala nehoda, jenže

Algy ani Bertie nemohli v té chvíli vědět, co bylo její

příčinou.

Když je procházející chlapík míjel po stezce ve

vzdálenosti asi deseti yardů, krčili se oba ve spleti

kořenů. Překážky na stezce nutily neznámého pozorně

sledovat místa na něž šlape, takže se směrem k nim ani

nepodíval. Když došel k vodnímu ramenu, vykřikl, načež

černoch na zádi Vegy skočil do člunu, odvázal ho a

pádloval k němu.

„Řekl bych, že to je Morgan,“ zašeptal Algy, když si

mohl být jistý, že ho nikdo neuslyší, neboť záběry pádla

přehlušovaly každý tišší zvuk. O Napoleonu Morganovi

se Algy dověděl od znalců poměrů v Kingstonu, Bigglese

a Gingera.

Vetřelci s pochopitelným zájmem sledovali, jak muž

vystupuje na palubu jachty a vítají ho otázky ohledně

zraněné paže. Odmotával si z ní obvaz a vysoko

posazeným ječivým hlasem vzrušeně vyprávěl, co se mu

stalo. Všichni mluvili anglicky, což byl patrně jediný

jazyk, jímž se muži na palubě mohli dorozumět.

Morganovo líčení se drželo skutečnosti jen velmi

volně, což však posluchači utajení v džungli nemohli

tušit. Muž popisoval, jak byl při návratu od hnízdiště

plameňáků bezdůvodně přepaden bělochem, který vytáhl

pistoli a střelil jej do ruky.

„Ginger,“ zašeptal Algy.

„Nechal sis to líbit?“ zeptal se jeden z mužů na

palubě lámanou angličtinou.

125

Morgan se ušklíbl tak potměšile, až Algymu přeběhl

po zádech mráz. Věděl, že ten člověk může mluvit

pravdu.

„Neptej se hloupě!“ řekl ostře černoch, jakoby chtěl

tónem hlasu vyjádřit zbytečnost otázky. Zatímco mu

jeden z bělochů obvazoval ruku, pokračoval v líčení, jak

zákeřně ho útočník přepadl a snažil se ho zavraždit. „Já

odešel po svých a on zůstal na zemi!“ skončil Morgan,

aniž by se příliš odchýlil od pravdy. Při svém potupném

odchodu si totiž všiml, jak si Ginger sedá na stezku.

Von Stalhein mlčky přihlížel a naslouchal. Zdálo se,

jako by si dění na palubě valně nevšímal. Zasunul

cigaretu do špičky, zapálil si a klidně pokuřoval, dokud

muž s kapitánskou čepici nedokončil převaz a Morgan

nedomluvil.

„Našel jsi ty ptáky a jejich hnízda?“ ozval se

Stalhein, když na palubě zavládlo ticho.

„Jasně,“ prohlásil Morgan.

„Ověřil jsi fotografie?“

„Kvůli tomu jsem tam přece šel, ne?“ odsekl

Morgan. „Kde jsou ty obrázky?“

Zraněný muž vytáhl obálku, ve které, soudě podle

rozhovoru, byly Hagenovy snímky plameňáků. Černoch

jeden obrázek vybral, poklepal na něj prstem a podal ho

von Stalheinovi. „Tady je to,“ vybafl. „Nepoznal by to

jen idiot. Stál jsem na stejném místě, ze kterého ten chlap

fotografoval.“

„Dobrá práce,“ pochválil ho von Stalhein a otočil se

k ostatním. „Přesně tohle jsme potřebovali zjistit.

Konečně můžeme pokračovat, a měli bychom začít

ihned.“

126

„Ne! Dnes je na to pozdě,“ velitelsky rozhodl

běloch, jehož Algy považoval za Zorotova. „Nelíbí se mi,

jak tlakoměr klesá. Blíží se bouřka a proto tu zůstaneme a

počkáme, až se přežene. Nemám rád malé lodi na

rozbouřeném moři. Půjdeme dolů, kde si můžeme v klidu

pohovořit bez těch proklatých komárů.“

Stalhein zvedl obočí, ale neřekl nic a poté všichni, až

na oba černochy, zmizeli v podpalubí.

„Víme, co jsme potřebovali vědět,“ zašeptal Algy.

„Tady se již patrně víc nedozvíme, a čím dřív oznámíme

Bigglesovi, co jsme tu zjistili, tím lépe. Morganova

historka se mi ani trochu nelíbí. Mohl se setkat jedině s

Gingerem. Pokud se střetli, mohl Gingera zranit, jestli

nedošlo k něčemu ještě horšímu.“

„Jestliže nelže tenhle lotras Morgan, pak nelže nikdo

na světě,“ prohlásil Bertie neobvykle důrazně.

„Určitě lže, ale je také nebezpečný,“ řekl Algy.

„Bože můj! Když ten druhý chlap mluvil o komárech,

nepřeháněl. Je to s nimi pořád horší. A s počasím měl

taky pravdu, nelíbí se mi. Slyšel jsi, co říkal o poklesu

tlaku? Zmizíme odsud a musíme si pospíšit.“

Zvedli se a s ohnutými hřbety přeběhli na stezku.

Asi sto kroků po ní utíkali v poloze skrčenců, pak se

narovnali a co nejrychleji pokračovali k místu, kde měli

dohodnuto setkání. Stále však vládlo vedro a brzy se z

nich lil pot a sotva lapali po dechu. Zpomalili.

„Ginger toho neřáda postřelil,“ zasípal Bertie.

„Vypadá to tak,“ těžce vydechl Algy. „Kdo jiný by

to mohl být? A kdo jiný by měl u sebe pistoli? Když

Biggles slíbil, že neopustí lagunu, nic ho nemohlo donutit

k tomu, aby šel k hnízdišti.“

127

„Škoda, že Ginger nemířil lépe,“ zavrčel Bertie.

„Jemináčku ten Morgan je ale nestvůra. Nedivil bych se,

kdyby žil v pekle a ti slušnější čerti ho mezi sebou

nechtěli. Proč ho ale vyhnali zrovna na Jamajku?“

„Nech toho,“ pousmál se Algy. „Uvažuj o jiných

věcech. Můžeme si být jisti, že mužem u hnízdiště byl

Ginger. Stejným směrem poslali lidé z Vegy Morgana.

Tihle dva se někde potkali, Morgan zaútočil a Gingerovi

nezbylo než se bránit pistolí. Jak ho známe, nikdy by si

sám nezačal. Morgan to dostal do ruky. Co se stalo

Gingerovi, je ve hvězdách. Doufám, že je v pořádku.“

„Brzy se to dozvíš, starouši,“ řekl Bertie. „Vsázím

se, že náš přítel je v pořádku. Možná si už povídá s

Bigglesem.“

Při přecházení širšího otevřeného prostranství

pocítili chladný závan sílícího větru a Algy se zkoumavě

zadíval na zlověstně vyhlížející mrak, ženoucí se nízko

nad krajem. „Podle toho, jak to vypadá, zdá se, že

tlakoměr nelhal,“ pochmurně zavrčel. „Nejspíš se bouřce

nevyhneme.“ Pohlédl na hodinky. „Biggles si teď určitě

dělá starosti jak pro naše zpoždění, tak kvůli počasí. Jestli

ten příšerný mrak nezmění směr, Biggles si nedovolí,

nechat letadlo v zátoce na pospas vlnám.“

„Když odstartuje, prozradí naše stanoviště. Stalhein

z Morganova vyprávění pochopil, že jsme na ostrově, ale

nevěděl, kde jsme.“

„Obávám se, že máš pravdu.“

Šli dál ve slábnoucím slunečním svitu. Žhnoucí

kotouč na obloze pomalu mizel, jak ho zastíral sílící

mlžný závoj. Bigglese našli, jak nervózně rázuje po pláži.

„Kde jste byli tak dlouho?“ přivítal je ostře.

„Už se vrátil Ginger?“ odpověděl mu otázkou Algy.

128

„Ne. Vidíte ho někde?“

„To je zlé.“

„Proč?“

„Střetl se s tím lotrem Morganem.“

„Jak to víš?“ strnul Biggles.

„Viděli jsme Morgana. Někdo ho postřelil do ruky, a

podle nás to byl právě Ginger,“ řekl sklíčeně Algy a

navázal líčením všeho, co s Bertiem zjistili při průzkumu.

Biggles naslouchal s výrazem svědčícím o rostoucím

znepokojení. „To nezní dobře,“ pronesl nakonec pevným

hlasem. „Už stokrát jsem si vyčítal, že dělám chybu,

když dělím naší skupinu, a teď jsem to udělal zas. Znovu

se mi to zdálo jako nejvhodnější řešení. Jenže teď se proti

nám spiklo i počasí. Vítr, který se sem žene, přináší

zkázu. Je vám doufám jasné, že až ta vichřice přijde,

nemůže tu letadlo zůstat. Vlastně ani nevím, jak odsud

odstartuji, až se vlny z otevřeného moře začnou valit do

zátoky. Dojde k tomu brzy. Kdyby tu byl Ginger,

odstartoval bych hned. Co tam, hrome, může ještě dělat?“

„Je možné, že ho Morgan zranil,“ řekl tiše Algy.

„Nezapomněl jsem na to,“ zavrčel Biggles. „Jenže

hlavní otázkou teď je, co dál? Kdybych připustil, aby

nám vlny rozmlátily letadlo na kusy, je to konec. Když tu

ztroskotáme, může trvat celé měsíce, než nás na Inagui

někdo najde. Se zraněným Gingerem by to byla

mimořádně šeredná vyhlídka.“

Algy ani Bertie mu neodpověděli, protože k jeho

slovům nebylo co dodat.

Uplynulo dalších deset minut. Biggles neklidně

přecházel sem a tam a občas se zastavoval, aby se

podíval k čáře bílého zpěněného příboje, která vnikala

stále hlouběji do zátoky. Viditelnost se rychle zhoršovala.

129

„Můžeme si být jisti, že Gingera zdrželo něco, co

nedokázal sám ovlivnit, jinak by tu už byl,“ řekl Algy

zachmuřeně.

„Nemá smysl, abys nám tu něco dál namlouval,“

zavrčel Biggles. „Myslím, že ten černoch Gingera při

potyčce zranil.“

„Morgan to tak skutečně řekl, ale já mu nevěřím,“

zabručel Algy. „Je to profesionální lhář. Ginger měl

zbraň a použil ji, jenomže u Morgana jsme pistoli

neviděli,“ dodal, ale příliš přesvědčivě to neznělo.

„Víte jistě, že se jí černoch nezmocnil?“

„S jistotou to nevíme,“ řekl smutně Bertie.

Minulo dalších deset minut a po zrzkovi nebylo

nikde vidu ani slechu. Vítr už dosahoval téměř síly

vichřice, a pod zataženou oblohou se stmívalo stále

rychleji. Do zátoky se hrnula jedna vlna zpěněné vody za

druhou, vzduté vody z otevřeného moře pronikaly až k

mělčině, a otter se na kotevním laně nebezpečně zmítal.

„Nedá se nic dělat,“ rozhodl se náhle Biggles. „Už

nemůžeme dál čekat. Nedovolím si riskovat ztrátu

letadla. Zůstanu tady a Bertie se mnou. Ty, Algy,

dopravíš letadlo zpátky na Jamajku. Vrátíš se pro nás,

hned jak bouřka pomine. Kdyby tahle slota vydržela delší

čas, mám tím na mysli jeden celý den, vrátíš se nad

ostrov a budeš tu kroužit a hledat nás. Ukážeme se ti.

Určitě však nepřistávej v zátoce dřív, než získáš jistotu,

že je to bezpečné. Když budeme na dohled, dáme ti

znamení, dávej tedy pozor na naše signály. Drž se také

dál od džungle, mohli by po letadle střílet. Teď vyneseme

na břeh trochu potravin, a mrskneme sebou. Čím dřív

odstartuješ, tím líp.“

130

Rychle vynesli několik masových konzerv, pár

balíčků sucharů a dvě plechovky s džemem. Algy zasedl

do pilotní kabiny. Ze břehu se značnými obavami

sledovali, jak letadlo poskakuje na vzdutých vlnách,

roluje do výchozího postavení a vyráží po zpěněné

hladině k otevřenému moři.

„První velká vlna ho vyhodí do vzduchu. Pak se tam

buď udrží, nebo spadne,“ řekl bezvýrazným hlasem

Biggles.

Když se stroj přiblížil do míst rozvířených vlnobitím

z oceánu, prudce se zazmítal a pak ho, přesně podle

Bigglesovy předpovědi, vyhodila zpěněná vlna do

vzduchu. Na okamžik se zdálo, že letoun nehybně visí v

prostoru, ale naštěstí to bylo jen zdání. Otter pokračoval

v letu a nabíral výšku.

„Jemináčku, manévr hodný mistra,“ ocenil pilota

Bertie.

„Díky Bohu, podařilo se mu to,“ řekl Biggles a těžce

se nadechl. Letoun stoupal rychle, až se jim ztratil v

temném mračnu. „Byl už vážně nejvyšší čas!“ dodal,

když se vzápětí setmělo, do zátoky s vytím vtrhl poryv

vichřice s deštěm, a zahalil zcela neprůhlednou clonou

veškeré okolí. Moře jim zmizelo z očí, ale burácivý řev

vln zesílil natolik, až vzbuzoval strach.

Posbírali zásoby a vydali se s nimi dál od šílícího

moře. Šli k úkrytu, jehož si při dlouhém čekání u zátoky

všiml Biggles. Vítr se do nich opíral, jeden z divokých

poryvů málem srazil Bertieho k zemi, ale došli bez úrazu.

Úkryt za mnoho nestál. Šlo o mělkou rozsedlinu ve

starém korálovém útesu, který se rozdrolil působením

slunce a větru. Jedna část přečnívala a když se pod ni

přikrčili, trochu je chránila před větrem a deštěm.

131

„Je to lepší než nic,“ řekl Biggles. „Nemůžeme si

dovolit odejít daleko od zátoky a pátrat po něčem lepším.

Co kdyby se vrátil Ginger?“

„Za téhle bouřky nepřijde, starouši,“ prohlásil

rozhodně Bertie.

„Nemáš zdání, jak vypadají turistické pěšiny na

tomhle příšerném ostrově. Každý výletník si tady užije

děr, trní, hlubokého písku, skalisek, bláta a prachu. A teď

ještě dešťové vody. Byla to bída bídoucí za denního

světla a tomu, kdo by se tu chtěl procházet za tmy, patří

svěrací kazajka, jestli chápeš, co tím myslím.“

„Přesto se musíme po Gingerovi podívat,“ namítl

Biggles. „Dáme mu ještě pár minut a pak vyrazíme.“

„Jemináčku, starouši, rozmysli si to.“

Krčili se pod vyčnělým útesem a sledovali, jak dva

kroky od nich zuří stále silnější vichřice, a prudký dešť se

mění v souvislou clonu padající vody. Za krátkou chvíli

neviděli dál, než právě na ty dva kroky!

„Obávám se, že už chápu jak jsi to myslel,“ řekl po

chvíli trpce Biggles. „Jestli si Ginger našel suchý úkryt,

byl by blázen, kdyby ho opustil. I kdybychom to zkusili a

šli mu vstříc, minuli bychom se cestou. Kdyby prošel na

pět kroků od nás, jeden o druhém bychom nevěděli. Máš

pravdu, nemá to smysl.“

132

KAPITOLA DESÁTÁ

PRÁZDNÁ SKRÝŠ

Biggles s Bertiem strávili ohavnou noc. Ani jeden z

nich toho moc nenaspal. K chladu, nepohodlí a vytí

vichřice se přidala také starost o Gingerův osud, takže

převážnou část noci strávili řečmi o nečase, nebo o

Gingerově osudu. Bertie se dokonce Bigglesovi svěřil se

svým snem o prohlídce vraku škuneru, který zahlédl z

letadla, ale setkal se naprostým nepochopením.

„Vrak škuneru na pobřeží?“ vyvalil oči Biggles,

jehož nenapadlo, že Bertieho vzrušuje bermudská

záhada. „Nakazili tě na Jamajce. Mám dojem, že lidé z

téhle oblasti jsou schopni hledat tajuplné poklady i na

vlastní zahrádce pod zeleninou. Zapomeň na to.“

Bertie svou poznámku o záhadném bermudském

trojúhelníku raději spolkl.

Bouře zeslábla až k ránu a obloha se vyjasnila.

Otevřené moře sice dosud bouřilo a příboj hrozivě hučel,

ale hladina zátoky se uklidnila, a na pláž opět něžně

dorážely šelestící vlnky. Biggles s Bertiem byli na nohou

dřív, než pobledl východní obzor a vyšli ze skrýše.

Spatřili nad sebou hvězdy, ale nijak je to nenadchlo, dali

se raději do ždímání mokrých šatů. Jejich korálové obydlí

totiž rozhodně nebylo vodotěsné. Radost jim udělalo

alespoň to, že skončila doba nečinnosti, a brzy vyjde

slunce, které jim prohřeje ztuhlé údy.

Sezení je už nelákalo. Ve stoje se rychle najedli a

vydali se za Gingerem, aniž by věděli, jakou trasu si

včera vyvolil. Uvažovali však podobně jako on a vyrazili

133

k

hnízdišti

směrem,

který

jim

udal

kompas.

Předpokládali, že také Ginger si vybral tu nejkratší trasu

a doufali, že jestliže ho při návratu neuvidí, jistě se

navzájem alespoň uslyší.

Kráčeli svižně, ale občas se zastavovali, aby se

rozhlédli. Ze všeho nejvíc je zajímala džungle

kořenovníků, neboť tuze dobře chápali, odkud by se

mohli vynořit nepřátelé. Stezka je svedla do opuštěné

vesnice a napadlo je, že některou z chýší si Ginger mohl

vybrat jako úkryt před bouří. Biggles ho několikrát

zavolal, ale když se nikdo neozval, pokračovali v cestě.

Na rozdíl od zrzka si vyvolili trasu o něco blíže k

mořskému pobřeží, a díky té odchylce objevili něco, co

zrzkovi ušlo. Nález je zaujal, protože změnil jejich názor

na neobydlenost této části ostrova. Narazili totiž na další

chýši, mnohem lépe udržovanou než boudy v opuštěné

vesnici. Důvod byl prostý. V chýši někdo bydlel a nebylo

o tom sporu tím spíš, že nepřesvědčivější důkaz stál ve

dveřích a držel v ruce sekeru. Byla to statná, obtloustlá

černoška, která snad právě doštípala dříví, snad vyhlížela

blížící se kořist. Kousek od domku stál osel uvázaný k

plotu.

Oba poutníky to dost překvapilo, protože podle toho,

co viděli při leteckém průzkumu, předpokládali, že zdejší

část ostrova je liduprázdná. Jediným místem, odkud

viděli stoupat k obloze dým, byla osada Mathew Town,

obývaná domorodci, kteří neopustili rodnou Inaguu.

Jejich sídlo však leželo na jihozápadním kraji ostrova

téměř čtyřicet mil odsud.

Kromě překvapení pocítil Biggles i úlevu, neboť byl

přesvědčen, že černoška jim poskytne zprávy o jejich

příteli. Považoval za pravděpodobné, že Ginger cestou

134

ženu potkal a možná si s ní také promluvil. Mohlo se

samozřejmě stát, že si zrzek chatrče nevšiml, protože

kráčel dál od břehu, Biggles si však byl jist, že ani pak by

cizinec neušel pozornosti ženy, která zřejmě žila osaměle

a měla by vítat každý styk s člověkem.

Vykročil tedy k obydlí se záměrem položit černošce

pár otázek, jenomže v okamžiku, když si žena všimla,

kam míří, otočila se a úžasně rychle zmizela v chýši.

Právě rychlost s jakou vyklidila práh, nenechala Bigglese

na pochybách, že nejeví o rozhovor ani ten nejmenší

zájem. Aby nevznikla mýlka, zaznělo hlučné prásknutí

dveřmi.

„Hej!“ zvolal Biggles. „Vážená paní!“

Nedostal odpověd.

Oslovil černou dámu ještě dvakrát, ale bylo to

zbytečné. Žena neodpovídala a podle všeho ani doma

neodložila svou velkou sekeru. Opatrně však sledovala,

co nezvaní hosté dělají, což poznali podle občasného

pohybu její tváře za starou zašlou mušelínovou záclonou

v okně.

„Zdá se, že se jí nelíbíme,“ řekl Biggles, pohlédl na

Bertieho a rozpačitě se usmál. „Buď proto, že jsme se

ráno neoholili, nebo se dáma před námi stydí. Řekl bych,

že přijímá návštěvy jen vzácně a odvykla si. Co dělat,

vnucovat se nebudeme. Půjdeme dál.“

„Mně se spíše zdá, starouši, že ta kmotřička má

špatné svědomí,“ namítl Bertie. „Nemám tak zarostlou

tvář, jak naznačuješ.“

Obrátili se a pokračovali v cestě. Překonávali stejné

překážky, jako Ginger předešlého dne a brzy pochopili,

proč nešťastný zrzek nedokázal zvládnout tuhle obtížnou

cestu včas.

135

„Gingerovi nezávidím,“ sykl Biggles, když dlouho

hledal alespoň nějakou mezeru v hustém křoví, které se

ježilo trny. „Podívej se! Tady hodně trpěl!“ ukázal na

malý kousek látky, vyrvaný trnem ze zrzkovy košile. „Za

tmy by se tudy rozhodně nedalo projít. Poznal to na

vlastní kůži, takže se o to asi vůbec nepokusil. Je skvělé,

že jsme narazili na jeho stopu.“

Ani na chvíli nezapomínali na možnost, že Morgan

mohl Gingera zabít nebo vážně zranit, protože začínalo

být jasné, že k jejich střetnutí muselo dojít až někde na

konci cesty v těchto místech. Nehovořili o tom, ale

sledovali stopy na zemi pod sebou stejně pozorně, jako v

širším okolí. Biggles čas od času přiložil dlaně k ústům a

zavolal, ale odpověd nepřicházela a jeho hlas se ztrácel v

širé pustině bez nejmenší odezvy.

Když prošli prasečí stezkou, kde se zrzek ubránil

Morganovi, na volné prostranství, k velké úlevě spatřili

Gingera, který jim šel vstříc. Zrzek zamával na pozdrav,

a během několika málo minut byli všichni tři pohromadě.

„Promiň, že jsem ti připravil tak nepěkný výlet,“

omluvně řekl Biggles. „Algy s Bertiem to měli přece jen

trochu lehčí. Nenapadlo mne, že trasa bude tak mizerná.

Jsi v pořádku?“

„Jsem čilý jak rybička. Proč?“

„Potkal jsi Morgana, nebo ne?“

„To si piš, že potkal. Vrhl se na mne s břitvou, ale

naneštěstí pro něj jsem měl v ruce odjištěnou pistoli.

Nemohl jsem dělat nic jiného, než stisknout spoušť.“

„Správné řešení.“

„Jak víte o Morganovi?“

136

„Vega skutečně kotví v kořenovníkové džungli,“

řekl Biggles. „Algy a Bertie ji objevili, sledovali a viděli,

jak se k ní vrací zraněný Morgan.“

„Myslel jsem si, že tam jachta bude,“ kývl Ginger.

Biggles mu pak krátce vysvětlil, k čemu došlo v

Man-o’-War Bay. „Mrzí mě, že Algy musel odletět, bylo

to ostatně nebezpečné i pro něho. Nemohl jsem ale

připustit, abychom přišli o letadlo,“ řekl na závěr. „A co

se dělo s tebou po potyčce s černochem? Kde jsi byl přes

noc?“

„Značka na obrázku, která nás tak mátla, označuje

malou chatrč u laguny,“ objasnil Ginger. „Našel jsem ji,

prohlédl a už jsem se vracel zpátky, když se tak zhoršilo

počasí, že jsem pochopil, že bych se cestou utopil v

bahně. Vrátil jsem se a přenocoval v té Hagenově

chatrči.“

„Hagenova chatrč, říkáš?“ vyhrkl Biggles. „Jak víš,

že byla jeho? Co jsi našel uvnitř?“

„Netvrdím, že byla jeho, ale určitě ji užíval.“

„Jak to víš?“

Zrzek vyprávěl přátelům o všem, co viděl a našel,

nezmínil se pouze o černošce obcházející hnízdiště

plameňáků. Domníval se, že žena nemá s jejich

záležitostmi nic společného.

„Tohle dokazuje, že chatrč používal Hagen,“ řekl na

závěr, sáhl do kapsy a ukázal přátelům obal od filmu.

„Plameňáky mohl fotografovat také někdo jiný, ale

uznávám, že to je skoro vyloučené,“ řekl Biggles a

zamyšleně si prohlížel obal. „Jak hluboko ses prohrabal v

koutě chaty?“

„Jen asi šest palců,“ pokrčil rameny zrzek. „Neměl

jsem nic, čím bych mohl kopat. Kdyby mi to nešlo tak

137

pomalu, pokračoval bych, protože jsem si jist, že v zemi

něco je, nebo alespoň bylo. Nakonec jsem se vzdal.

Myslel jsem si, že bude nejlepší vrátit se a povědět ti o

tom.“

„Chápu,“ řekl Biggles. „Jenomže když už jsme tak

blízko, a jsme tři, podíváme se na to znovu. Rád bych se

rozhlédl kolem. Protože s sebou krumpáč ani lopatu

nenosím, musíme vystačit s tím, co tu najdeme.

Uřízneme si pár silnějších větví. Pojďme na to.“

Nejbližší strom rostl dobrou míli odtud, takže se

spokojili s všudypřítomnými křovinami, přestože jejich

větve nebyly pro jejich účel právě nejvhodnější. Navíc je

nejdřív museli zbavit trnů, jimiž se každá větev přímo

ježila.

Trvalo dobrou půlhodinu, než mohli své primitivní

nástroje vzít pořádně do rukou.

K chatrči se dostali bez obtíží. Biggles vyzval

Gingera, aby je hlídal a spolu s Bertiem se dali do

výkopových prací. Neměli to snadné. Jejich primitivní

nástroje sice sloužily k rozrytí půdy docela slušně, ale

uvolněnou zeminu mohli vyhazovat pouze rukama, na

nichž se brzy množily odřeniny a drápance.

„Ať mi už nikdo netvrdí, že lidská ruka je

nejdokonalejším nástrojem ze všech,“ zavrčel po pár

minutách práce Bertie.

Přesto se díra v zemi prohlubovala.

Chvíli nato Biggles nahmátl v zemi knoflík. Prohlédl

si ho a prohlásil, že jde o manžetový knoflík od kabátu

nebo saka. Značka výrobce na něm chyběla, takže

nezjistili víc než to, co dávno věděli, že totiž podlahu

chatrče kdosi skutečně překopal. Nález jim přesto dodal

chuti do další práce.

138

„Víš, starouši, že jsem už dávno toužil vykopat

poklad?“ řekl Bertie, když přerušil práci, aby si setřel ze

tváře pot. „Pamatuji si, jak už v dětství…“

„Konečně si to můžeš užít,“ přerušil ho Biggles.

„Pokračuj!“

„Také jsi mě to mohl nechat dopovědět,“ zabručel

otráveně Bertie a sehnul se k jámě. „Dodal bych, že jsem

nebyl moc chytré dítě. Nebude mne mrzet, když se mi už

další poklad nepřiplete do cesty. Odporná práce.“

„Něco tu je,“ ozval se vzápětí Biggles, který narazil

v hlíně na něco pevného. „Máme to!“ téměř vykřikl a

horečně se snažil předmět odkrýt a vydolovat ven.

Oba se sehnuli hlouběji do jámy, zahrabali jako krtci

a odhalili dost široké prkno.

„Excelentní nález!“ vykřikl vzrušeně Bertie. „Víko

bedny je na světě, teď už chybí jenom ty zlaté dublony, o

kterých jsem četl jako dítě.“

S prknem však nedokázali pohnout, a museli

vynaložit značné úsilí, než odhrabali zeminu po celém

jeho obvodu. Ukázalo se, že jde o čtvercový poklop.

Konečně ho Biggles podebral prsty, trhl jím vzhůru a

poklop se zvedl.

Dutina pod ním byla prázdná.

Po několik vteřin nebyli objevitelé schopni slova a

zklamaně hleděli do prázdné jámy.

„Je to pryč,“ vzdychl konečně Biggles.

„To mě podržte!“ zavrčel Bertie. „Tolik jsme se

nadřeli!“

„Ale něco tam bylo,“ řekl zkroušeně zrzek.

„Ovšemže tam něco bylo,“ prohlásil Biggles.

„Všechno souhlasí. Malá laguna. Značka na mapě.

Plameňáci a prostě všechno. Tohle je Hagenova skrýš.

139

Co by to mohlo být jiného?“ Vzhlédl. „Obávám se, že

jsme přišli pozdě,“ dodal pomalu.

„Myslíš si, že nám to vyfoukl před nosem von

Stalhein?“ ozval se Ginger.

„Vypadá to tak,“ řekl Biggles po chvíli mlčení.

„Nejspíš to tady Morgan našel a vyhrabal. Patrně to

uschoval někde jinde. Když se vracel, potkali jste se.

Znamenalo by to, že jsme se opozdili jen o hodinu nebo

dvě!“

Nakrátko se nad prázdnou jámou rozhostilo mrtvé

ticho.

Biggles civěl na dno a usilovně přemýšlel.

„Nesmysl!“ řekl pak důrazně. „Uvažoval jsem naprosto

hloupě, protože to vůbec nesouhlasí s tím, co se stalo

včera odpoledne na palubě Vegy. Podle Algyho líčení se

Morgan ani trochu nechoval jako objevitel, nadšený

nálezem. Mluvil jen o tom, že našel lagunu a snad i tuhle

chatrč podle fotografií. Přes noc ani dnes ráno sem nikdo

z Vegy nepřišel, protože by ho Ginger viděl. A ještě něco.

Kdyby se von Stalhein zmocnil toho, co se tu skrývalo,

netrčel by s jachtou v džungli a uháněl by z ostrova!“

„Jemináčku, starouši, nepleť se,“ ozval se Bertie.

„Pročpak by Morgan nemohl mít ta lejstra, nebo co to tu

bylo? Třeba se rozhodl nechat si to pro sebe! Třeba to

schoval někde cestou a vrátí se pro to později. Od

takového lumpa a podvodníka se nedá nic jiného čekat.

Von Stalheinovi o nálezu prostě neřekl.“

„Rozumím, jak to myslíš, ale mýlíš se, Bertie,“ řekl

rozvážně Biggles. „Uvědom si, že od chvíle, kdy někdo

překopal tuhle hlínu, uplynula nesporně delší doba. Včera

tu nikdo nekopal, to spíš před týdnem a řekl bych, že je

to ještě déle. A kdyby schránku vyhrabal člověk jako je

140

Morgan, zaručeně by se neobtěžoval zasypáním jámy.

Proč by to dělal? A že nic neřekl von Stalheinovi? Kdyby

si chtěl nález přisvojit, bylo by od něj chytřejší, kdyby

mu lhal. Mohl mu lehce namluvit, že hledané místo

prostě nenašel.“

„Pravda, pravda,“ vzdychl Bertie. „Mám tak

excelentní nápady a pokaždé mi někdo zkazí radost.“

„Ale když ty doklady nemá von Stalhein, kdo je

může mít?“ zeptal se Ginger.

„Kdybych tohle věděl, neseděl bych u té jámy a

nekoukal do ní, jako bych čekal, že z ní vyleze múza a

políbí mě na čelo,“ zavrčel Biggles. „Stále ještě

přemýšlím, jestli se k těm dokladům přece jen nějak

nedostal von Stalhein.“

„Tamhle jde, tak se ho můžeš zeptat,“ vyhrkl

Ginger, který se mezitím vrátil ke dveřím, aby sledoval

okolí.

„Je sám?“ vyhrkl Biggles.

„Ne. Jdou s ním Zorotov a Morgan.“

„Kde je vidíš?“

„Tam. Přicházejí od moře, takže asi šli po pláži.“

„Skvělá novinka,“ řekl uštěpačně Biggles. „Jestli

sem jde von Stalhein, pak ty papíry dosud nemá. Víc mě

nezajímá.“

„Raději nám řekni, starouši, jestli mám sáhnout po

pistoli. Jak se hodláš vypořádat s tou bandou zlotřilců?“

vyhrkl Bertie.

„Nijak!“

„Jemináčku, jak nijak?“

„Neudělám prostě nic. Co bych měl dělat? Střelba je

až poslední prostředek. Doklady tu nejsou a pokud jde o

mne, proč Stalheinovi bránit, aby se trochu pohrabal v

141

zemi. Může si tu vyhloubit jámu, hlubokou třeba padesát

stop.“

Ginger opatrně vyhlédl přes zárubeň dveří. „Míří

rovnou k nám,“ oznámil.

„Dobrá, jen ať jdou, počkáme na ně,“ řekl Biggles.

„Jsem zvědav, jak se zatváří, až nás tu uvidí. Může to být

lepší, než maňáskové divadlo. Stejně se nemůžeme ztratit

tak, aby nás neviděli, a nerad bych utíkal před hrstkou

ničemů, co občas prolezou železnou oponu sem a zase

zpátky. Kdyby si to chtěli s námi rozdat, ať to zkusí. Ale

teď už ticho.“ Biggles sáhl po cigaretě a zapálil si.

Zvenčí se ozvaly hlasy, které se rychle blížily.

Přicházející muži mluvili anglicky, asi s ohledem na

Morgana. Pak zarachotily oblázky a křehké lastury

lemující lagunu. Kroky se zastavily těsně před chatrčí.

„Ano, jsme nepochybně na místě,“ zazněl sebejistý

Stalheinův hlas. „Vyprávěl mi o chatrči. Souhlasí to i s

fotografiemi a tam je vidět písečný břeh s hnízdy

plameňáků.“

Odpověděl mu Zorotov, a z tónu jeho hlasu bylo

zřejmé, že celé skupince nevelí von Stalhein, ale právě

on. Jeho hlas zněl velice podrážděně, a Gingera napadlo,

že chlapíka navyklého na vysedávání u bazénu za hudby

kingstonské kapely, zbavil nálady úmorný pochod za

stoupajícího horka.

„Ve vašem vlastním zájmu doufám, že se nemýlíte,“

řekl muž ostře s výrazným cizím přízvukem. „A totéž

platí pro vás, Morgane. Je nejvyšší čas, abyste si nějak

zasloužili peníze, které vám už tak dlouho vyplácíme.

Tak co tu stojíte? Jděte! Seberte to, ať můžeme zmizet z

tohohle strašného ostrova.“

Kroky se přiblížily.

142

Biggles vstoupil do dveří a vyhlédl z chýše. „Přeji

vám dobré ráno, von Stalheine,“ řekl vlídně.

Zavládlo mrtvé ticho, všichni tři muži jako by

zkameněli.

„Něco vám povím, jen aby řeč nestála,“ přerušil

ticho Biggles. „Obávám se, že jste tu únavnou cestu

dělali zbytečně.“

Stalhein se vzpamatoval první.

„Jak to myslíte?“ zeptal se chladně a upřel zrak

Bigglesovi do tváře.

„Ten materiál tu není.“

„Jaký materiál?“

„Nač ta přetvářka, von Stalheine,“ řekl káravě

Biggles. „Řekněme tedy, že tu není deníček vašeho

zesnulého přítele, pana Wolffa.“

„Lže!“ vykřikl Zorotov.

„Největší trápení se lháři je v tom, že každý z nich

považuje za lháře všechny ostatní,“ odpověděl uhlazeně

Biggles.

Zorotov se otočil k Morganovi a prudce mávl paží.

„Dělejte s tím něco!“ rozkázal.

Černoch se nejistě pohnul vpřed.

„Bylo by hloupé sahat na kapsy,“ upozornil jej

Biggles. „Zkus to a provrtám ti do těla další dírku. Ublíží

ti mnohem víc, než ta včerejší. Věř, že já nelžu, Napy!“

Von Stalhein vykročil ke dveřím chatrče a nahlédl

dovnitř. S kamenným výrazem ve tváři kývl na pozdrav

Bertiemu, nakoukl do prázdné jámy a přelétl pohledem

po vnitřku chatrče. S povytaženým obočím pak pohlédl

na Bigglese.

„Ne, ne,“ usmál se Biggles. „Vážně to nemáme.“

„Víte snad kdo to má?“

143

„To jsou ale nápady,“ zaprotestoval Biggles. „Vážně

si myslíte, že bych vám to řekl, kdybych to věděl?“

Pobledlý Zorotov se s obličejem zkřiveným vztekem

obrátil k von Stalheinovi a vychrlil na něj záplavu slov v

jakémsi cizím jazyce. Nebylo pochyb o tom, že Němci

právě nelichotí.

Von Stalhein stiskl rty a pokrčil rameny.

„Víte, von Stalheine, mám v životě štěstí na

záhady,“ prohlásil Biggles a smutně potřásl hlavou.

„Jednu záhadu ale vážně nechápu. Jste bývalý důstojník a

často se chováte jako džentlmen. Proč se tedy spolčujete

s lidmi, které nevychovali ve škole, ale v nějakém kanále.

Proč mu nezacpete hubu kaktusem? Koukněte, co jich

tady roste!“

Zorotov se obrátil k Bigglesovi a přestože musel

vědět, že mu Angličan nerozumí, zasypal ho sprškou

štěkavých nadávek.

„Držte zobák!“ zarazil ho ostrým hlasem Biggles.

„Ještě slovo, a ukáži vám, co děláme u nás doma s lidmi

jako jste vy. Vašim poskokům to možná nevadí, ale já to

snášet nebudu!“

Gingerovi se zdálo, že poprvé v životě zahlédl ve

Stalheinově tváři výraz zahanbení. Byl to pouhý stín,

který vzápětí zmizel. Němec pevně sevřel rty a obrátil se

k nim zády.

Biggles potáhl z cigarety, ale vzápětí se jako blesk

otočil, neboť si všiml, jak Morganova ruka klouže

směrem ke kapse. „Co se týká tebe, Napy,“ řekl chmurně,

„jestli na tebe ještě narazím na Jamajce nebo některém

jiném britském ostrově, nechám tě zavřít za pokus o

vraždu. Tvoje peníze ti pak nebudou k ničemu. Zmiz mi

z očí, ty prodavači hadů, než se opravdu rozzlobím a

144

dopřeji si to potěšení sáhnout po pistoli a vyřídit tě hned

na místě!“

„To je vyhrožování!“ vykřikl Zorotov, rozhodil

rukama a klouzal pohledem z jednoho na druhého.

„Všichni mi musíte dosvědčit, že tenhle člověk

vyhrožoval vraždou.“

„Vyhrožování?“ Bigglesovi bleskl v očích ohýnek.

„Tohle nebylo vyhrožování, ale slib. A když to slibuji

Napymu, slibuji to také vám, vy šeredná lidská zmije.“

Ginger si nemohl vzpomenout, kdy naposled viděl

Bigglese takhle rozzuřeného.

„Absolutně správně, starouši, přesně tak,“ zamumlal

Bertie a vtiskl si monokl blíže k oku. „Mluvíš mi z duše.“

„Nenechám se vyprovokovat k boji,“ odsekl Zorotov

a rozhodil paže, což asi mělo vyjádřit jeho rozhořčení

nad urážkou.

„Vyprovokovat k boji?“ vyprskl Biggles. „To znám.

Vás vždycky nejvíc vyprovokuje ten, kdo něco má a váš

způsob je stále stejný. Vyškemráte si pobyt u přátel a jak

jste v jejich pokoji, stříkáte jed na každého, kdo něco má

a připlete se vám do cesty. Když pak všichni pomřou, je

cizí pokoj, dům i země vaše!“

Odmlčel se a znovu se obrátil ke Stalheinovi. „Co se

to s vámi proboha stalo?“ zeptal se. „Za války bývaly

časy, kdy se člověk mohl spolehnout na to, že mu Němec

oplatí stejnou minci. Zlo zlem, ale občas také slušnost

slušností. Přesto jen málokdo ví líp než já, jak se tehdy

andělíček strážníček nadřel, aby mě zachoval při životě.

Jenomže dnes není válka, von Stalheine. Proč se chováte

jako oni? To vás ti rudí zhypnotizovali, nebo co?“

145

Von Stalhein se kousl do rtů, ale nepromluvil.

Odhodil zbytek hořící cigarety na zem a vztekle ho

zadupal do země.

„Dobrá,“ řekl klidně Biggles. „Dělejte, jak myslíte.

Sedíte ale na jedné větvi s mrchožrouty, a stanete se

jedním z nich.“

Zorotov namířil na Bigglese prst. „My dva se ještě

uvidíme,“ řekl hlasem plným nenávisti.

„Jestliže ano, užijeme si oba,“ ušklíbl se Biggles.

Zorotov se obrátil a vykročil pryč, sledován svými

kumpány. Když ušli asi sto kroků, zastavili se a z

divokého šermování rukama, které předváděl Zorotov,

bylo zřejmé, že mezi nimi došlo k dost vážnému sporu.

„Hoďte ho do vody!“ křikl za nimi Biggles.

Slyšeli jeho pokřik, ale nedbali na něj. Znovu

vykročili a brzy se ztratili z dohledu mezi písečnými

přesypy pobřeží.

„Příště bys mohl von Stalheina třeba pozvat na

večeři,“ řekl cynicky zrzek.

„Pokud to nevíš, pak si zapamatuj, že mezi špatným

člověkem a tím, který teprve opouští cestu slušnosti, je

rozdíl,“ chladně odpověděl Biggles, vracející se do

chýše. „Von Stalhein dělá tu chybu, že si nechá věšet

bulíky na nos.“

„Podobnou chybu dělá spousta jiných lidí, jenže se o

ně nikdo nestará,“ řekl Ginger, který Stalheina nesnášel.

„On sám by měl otevřít oči, my to za něj nesvedeme.“

„Dobrá. Zapomeň na to,“ zamumlal Biggles.

„Teď jde spíš o to, kam se odsud vydáme,“ vložil se

do hovoru Bertie. „Chci tím vyjádřit, jestli by nám

nezbyla chvilička na to, abychom se trochu namočili v

146

laguně a smyli ze sebe pot a hlavně ty odporné řeči.

Doporučoval bych to.“

„Nevyhovuje se,“ řekl Biggles úsečně. „Musíme teď

najít člověka, který vyprázdnil skrýš. Ať už to udělal

kdokoli, je možné, že se stále zdržuje na ostrově. Není tu

nijak přelidněno. Těch dokladů se mohl zmocnit někdo,

kdo si ani neuvědomuje jejich cenu. Neumím si sice

představit, kdo by sem mohl zabloudit, ale možné to je.

To je právě oříšek, který musíme rozlousknout.“

„Já vím o jedné osobě, která sem chodí,“ řekl

Ginger, jenž se náhle rozpomněl.

„Vážně?“ trhl sebou Biggles.

„Vážně. Je to jedna stará ženská. Černoška, která

sem podle mne chodí krást plameňákům vejce. Včera

večer jsem ji tu viděl.“

Bigglese to zaujalo. „Opravdu?“ řekl. „Jestli sem

chodí častěji, možná bychom se od ní mohli něco

dovědět. Kde jsi ji viděl?“

„Tam.“ ukázal Ginger k hranici hnízdiště. „Měla

osla.“

„Neříkej! To znamená, že už víme, kde bydlí. Když

jsme tě celí vyplašení hledali, šli jsme kolem jejího

domku. Půjdeme si s ní pohovořit. Připouštím, že když

jsme procházeli kolem jejího domku, netvářila se zrovna

přívětivě, ale teplé lidské slovo a pár dolarů by to mohlo

spravit. A… vteřinku, pánové…“

Odmlčel se a vzhlédl k obloze, jako by ho napadlo

něco, co je vepsáno v modři nebeské. „Třeba skutečně

něco ví,“ pokračoval pak. „Je možné, že byla tak

nevlídná právě proto, že něco tají. Bertie tehdy řekl, že se

chová jako člověk se špatným svědomím, a teď mám

pocit, že měl pravdu. Mohlo mne napadnout, proč

147

nepouští tu sekeru z ruky. Pojďme! Stejně je nejvyšší čas

k návratu. Bouře už dávno pominula a Algy patrně letí

zpátky. Bylo by moc nepříjemné, kdyby narazil na

Zorotova po tom, co si ode mne vyslechl tolik lichotek.

Myslím, že nejkratší cesta za černou dámou a jejím

oslem vede při pobřeží.“

Vykročili. Nová trasa je vedla podél okraje laguny a

Biggles si jezírko pozorně prohlížel. Dokonce vstoupil do

vody a kousek cesty se lagunou brodil.

„Na tomhle konci je poměrně hluboko,“ oznámil

přátelům, kteří si zachovali suchou obuv. „Škoda, že

jsme to nevěděli dřív. Mohli jsme s otterem přistát tady a

nenechávat ho v Man-o’-War Bay, kde byl až nezdravě

blízko kotvišti Vegy. Až Algy přiletí, mám tisíc chutí se

sem přesunout, abychom se vyhnuli potížím.“

Pokračovali v cestě.

148

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

MORGAN TO ZNOVU ZKOUŠÍ

Bigglesovi s Bertiem a Gingerem trvala cesta k

chýši obývané černoškou téměř hodinu, přestože terén při

pobřeží byl mnohem schůdnější, než původní trasa

vzdálená od moře. Příčinou pomalého postupu byla

Bigglesova krajní opatrnost. Přestože předpokládal, že se

trojlístek se Zorotovem v čele vrací rovnou na palubu

Vegy, nedalo se vyloučit, že se ti tři ukryli někde za

útesem a čekají na příležitost. Kdyby ji dostali,

nemilosrdně by letce postříleli. Zvolil proto velmi

obezřetný postup, kdy přes otevřené prostory přebíhal

vždy jen jeden z nich, zatímco druzí dva zůstali ukryti,

aby mohli přebíhajícího zajišťovat.

Biggles neustoupil od pomalého postupu, přestože se

bál, že jim černoška mezitím může někam zmizet. Potom

by ji museli hledat, což by byl při rozměrech ostrova

přetěžký úkol, nebo na ni čekat, a to by zase mohlo trvat

velmi dlouho.

„A až nás uvidí,“ tiše zavrčel, „pokusí se upláchnout

nám před nosem. Podle toho, jak se minule chovala, to

zaručeně udělá.“

Nakonec se však jeho obavy nepotvrdily. Žena byla

doma, a letci se o tom přesvědčili ve chvíli, kdy ještě

měli k jejímu domku dost daleko. Od chýše k nim totiž

dolehly zvuky, které zněly v pusté ostrovní krajině

vysloveně podivně a nepatřičně. Šlo o bušení kovu o kov

a Ginger prohlásil, že to zní, jako by někdo bušil

kladivem do popelnice. Údery se rozléhaly do dálky.

149

Když se přiblížili, zaslechli další zvuky, které však

osvětlily záhadu jen málo. Mezi jednotlivými údery se

totiž ozývaly čísi výkřiky, které někomu jinému vytrvale

spílaly. Nadávkám nerozuměli, dokud se nedostali blíž.

„Tak ty se nehneš, troubo?“

Břink.

„Budeš se furt vzpírat?“ Prásk.

„Já ti ukážu, vohavo.“ Bum.

„Vrať se sem, nemehlo!“ Krach.

„Jak se ti líbí todle?“ Bum, prásk.

„Zní to, jako by vyplácela osla,“ napadlo Bertieho.

„Jestli mlátí osla, tak ho musela předem navléknout do

brnění,“ řekl Ginger.

Sotva se prodrali křovinou a uviděli chýši, odhalili

první část záhady. Naskytla se jim však tak nezvyklá

podívaná, až zůstali trčet na místě a užasle sledovali, co

se to u domku děje. Tlustá černoška se tak zabrala do

svého díla, že si příchozích nevšimla. Divoce bušila do

něčeho, co leželo na zemi, a před letci vyvstalo nové

tajemství. Co to bylo za věc, která černošku tolik

popudila?

Žena totiž bila sekerou do předmětu tak

pokrouceného, že nikdo z letců nerozeznal, co to kdysi

bylo. Těleso pozbylo původního tvaru, takže se dalo jen

hádat, o co šlo. Předmět byl dlouhý asi tří stopy, asi stopu

široký a mohla to kdysi být docela úhledná přenosná

schránka, něco jako kovový kufřík. To že je kovový, bylo

zřejmé podle zvuku, který vydával při každém úderu

sekery a při tom, když se kutálel po kamenech. Obnažený

kov se občas zaleskl na místech, kam dopadlo ostří,

ačkoli původní barva předmětu byla černá nebo tmavě

hnědá.

150

Opodál přešlapoval osel se dvěma sedlovými koši

zavěšenými na hřbetě, a s netečností oslům vlastní

sledoval pozoruhodné divadlo, které předváděla jeho

majitelka.

Biggles vykročil k chýši. Kráčel tiše a černoška ho

spatřila až tehdy, kdy se ocitl mezi ní a stavením. Žena

přerušila svůj svérázný tělocvik a strnula s pozdviženou

sekerou v ruce. Užasle vykulila oči a sekera jí málem

vypadla z ruky.

„Nějaké potíže, madam?“ řekl vlídně Biggles.

Ruka obtloustlé madam pomalu klesla, ale sekeru

nepustila. Na vteřinu se zdálo, že se chystá udeřit, ale

Biggles k ní natáhl ruku s otevřeným cigaretovým

pouzdrem a mile se usmál. Napětí rázem opadlo,

udýchaná žena nabídce neodolala.

„Moc děkuji, pan,“ řekla, nechala si od Bigglese

připálit a se zjevným potěšením vdechla kouř.

„Oč se to snažíte?“ zeptal se lhostejně Biggles.

„Tadle stará škatule nejde vodevřít,“ prohlásila žena.

„Vopravdu už nevím, jak na ní.“

Zrzek, který mezitím přistoupil blíž, zjistil, že

„škatule“ je skutečně kovová schránka, či spíše to

schránka byla, než ji tlustá obyvatelka ostrovní chýše

omlátila k nepoznání. Zdálo se mu, že se před

opracováním sekerou mohla velice podobat vojenským

schránkám z lisovaného plechu, jaké používaly jednotky

v tropech. Vojáci v nich chránili cenné materiály před

hmyzem, hlavně před všežravými termity. Odpovídaly

tomu i zbytky barvy původního nátěru.

Lehce odhalil i příčinu trápení, které žena měla s

otevřením. Měla důvod k proklínání, protože „tu starou

škatuli“ zabezpečovaly před otevřením dva mohutné

151

mosazné zámky. Sekera na ně nestačila, stejně jako na

dvě madla po stranách. Bylo zřejmé, že černoška, která

neměla klíč, chtěla získat obsah bedny s pomocí nástroje,

který byl sice pádný, ale k otevření schránky naprosto

nevhodný. Každý, kdo se pokoušel otevřít plechovku

sardinek bez klíčku, jako se to mnohokrát stalo zrzkovi,

dobře ví, jak nebetyčné potíže to přináší.

„Kde jsou klíče?“ zeptal se bezelstně Biggles.

„Hmm, klíče?“ pohlédla na něj žena úkosem. „Hledala

sem, ale už je nemůžu najít. Někam spadly.“

„To byla velká neopatrnost,“ usmál se Biggles.

„Proč mi raději neřeknete pravdu a nepřiznáte, že jste je

nikdy neměla?“

„Ach jo,“ vzdychla žena. „Ste na mě moc chytrej.“

„Kdepak jste tu škatuli sehnala?“

„Našla sem ji. Vyplivlo ji móře.“

„Dobrá. Jak se jmenujete?“

„Susannah Shawová.“

„Výborně, Susanno,“ pokračoval mírně Biggles. „Co

kdybyste mi teď pověděla pravdu o té bedně?“

Susannah Shawová svěsila hlavu. Byla to velmi

prostá duše a její rozpaky působily dojemně.

„Nestyďte se,“ vlídně ji pobídl Biggles. „Povězte mi

to.“

„No… našla sem ji.“

„Samozřejmě, že jste ji našla,“ kývl Biggles. „Ale

kde? Jen mi to klidně řekněte. Nebyla byste přece ráda,

kdybych ohlásil, že tu vybíráte vejce z hnízd plameňáků,

že ne?“

„Ne, pan.“

„Víte, co by s vámi bylo, kdybych to prozradil?“

Žena se zatvářila vyděšeně. „Ano, pan,“ špitla.

152

„Dobrá. Chcete, abych vám řekl sám, kde jste tu

bednu našla? Vyhrabala jste ji v chatrči u plameňáků,

že?“

„Ano, pan,“ řekla sotva slyšitelným hláskem.

„Všechno bude zas v pořádku, Susanno,“ klidnil ji

Biggles. „My vás neudáme úřadům, ani vám nechceme

ublížit. Přijeli jsme sem, abychom našli bednu podobnou

té, kterou se pokoušíte otevřít. Vám totiž nepatří. Patří

vládě, a vy ji budete muset odevzdat.“

„Ano, pan.“

„Pochopitelně dostanete odměnu.“

„Opravdu?“ sklíčená tvář se rozjasnila. „Určitě. Jak

dlouho ji máte?“

„Nějak přes týden, pan.“

„To se vám ji za celou tu dobu nepovedlo otevřít?“

„Ne, pan.“

„Ale snažila jste se ze všech sil, Susanno,“ usmál se

Biggles. „Co myslíte, že je uvnitř?“

„Poklad, pan. Lidi na těhle našich ostrovech

nacházej spousty pokladů, co si tu schovali pirátský

kapitáni.“

Biggles zvedl bednu a stěží to jednou rukou zvládl.

Železo, ze kterého ji vyrobili, bylo těžké samo o sobě,

nemluvě o obsahu. Zkusmo s ní zatřásl.

„Mně to jako poklad nepřipadá,“ řekl. „Spíš bude

uvnitř papír.“ Pokusil se nahlédnout dovnitř jednou ze

škvír vzniklých od úderů sekery, ale bezvýsledně. „Teď

už obsah před termity neuchrání,“ řekl a položil ji na

zem.

„Ano, pan,“ kývla ze setrvačnosti žena.

153

„Jak jste věděla, že je v té chatrči, Susanno?“ zeptal

se. „Tak mluvte, ať poznáme celou pravdu. Nemáte se

čeho bát.“

Černoška vyprávěla svůj příběh rozechvěle, měla v

očích slzy a nebylo pochyb, že mluví pravdu. Na tuto

část ostrova přišla spolu s manželem, jehož sem vyslala

vláda, jako hlídače hnízd plameňáků. Měl bdít nad tím,

aby nikdo nevybíral vejce a dostával za to dost ubohou

mzdu, se kterou však malá rodinka vycházela. Tehdy si

také postavili domek. Bylo to dávno a žena ani

nedokázala určit, kolik od té doby uběhlo let. Potom

manžel zemřel a vdova se dostala do zoufalé situace,

protože přišla o veškeré příjmy. Nechtělo se jí opustit

místo, kde žila s manželem, jenže tu neměla co jíst. Jak

se divit, že podlehla pokušení. Vedle zeleniny, kterou si

sama pěstovala, jedla i vejce. Občas jich také pár odnesla

do Mathew Townu, kde je prodala. Tvrdila, že je to

velice dobrá a zdravá výživa, a kdo jiný to mohl vědět

lépe než ona. Bezelstně a zjevně s vnitřním přesvědčením

vykládala, že tím vlastně pomáhala vládě, protože jinak

by prý „černá spodina“ ze vzdáleného Mathew Townu

hnízdiště zcela vyplenila. Jí se však prý všichni báli a tak

se drželi od hnízd dál. Byla z duše přesvědčena o tom, že

když její muž zemřel a nikoho jiného na jeho místo

nejmenovali, odpovídá za hnízda plameňáků sama.

Ginger nedokázal při jejím vyprávění potlačit

úsměv. Musel však uznat, že žena má vlastně pravdu.

Nebýt plameňáků, hrozila by jí tady smrt hladem. Proto

chránila hnízdiště před úplným zničením. Pomáhala tím

sobě a zároveň vládě.

Susannah pokračovala.

154

Jednoho dne, už je to prý také dávno, si šla vybrat

pár vajec a spatřila jak od moře přichází jakýsi cizinec s

bednou. Bála se, že to je vládní inspektor, proto se

schovala a sledovala kam jde. Muž zamířil do chýše a

strávil tam dost dlouhou dobu. Když pak vyšel, bednu už

neměl. Samozřejmě věděla, že bedna zůstala v chatrči,

ale nepátrala po ní. Není prý žádná zlodějka. Čas plynul.

Cizinec se tu ještě několikrát ukázal a pokaždé vešel do

chýše. Potom se ale dlouho neobjevil, a Susannah došla k

názoru, že už nikdy nepřijde. Tehdy ji přemohla

zvědavost. Vydala se do chýše, vykopala bednu a odnesla

ji domů. Vzápětí zjistila, že ji nedokáže otevřít. Sami

viděli její poslední zoufalý pokus. Neodvážila se odnést

bednu do Mathew Townu, protože se bála nepříjemných

otázek. Uvažovala také o tom, že by si tam došla půjčit

pilku na kov, ale neudělala ani to. Prý by ji někdo z

místních lidí určitě sledoval, aby zjistil, k čemu ji

potřebuje. Na ostrově se vyprávějí pověsti o zakopaných

pokladech, a všichni zdejší lidé číhají na každý náznak.

Susannah se zapřísahala, že říká pravdu. Když se nyní u

hnízdiště objevili další cizinci, dostala strach, že si přišli

pro bednu. Protože se neodvážila přiznat, skrývala se

před nimi. Došly jí však zásoby, a proto jí nezbylo než

podstoupit nebezpečí a dojít si pro vejce. To bylo

všechno.

„Je mi hrozně hanba, co sem dělala špatně. Hrozně

moc a lituju toho,“ vzdychala závěrem Susannah.

„Nechte mě tady, pan. Je to můj dům a nechci z něj

pryč…“

„Samozřejmě vás nikdo nevyžene,“ ujistil ji Biggles.

„Musím si však odnést tuhle bednu, protože patří vládě.“

155

Vytáhl z náprsní kapsy peněženku, odpočítal několik

bankovek a podal je ženě. „Vezměte si to, Susanno. To

by vám mělo na nějakou dobu stačit. Ale pamatujte si, už

žádné vybírání vajec! Až se vrátím na Jamajku, navrhnu,

aby vás jmenovali hlídačkou hnízdiště se stejným platem,

jaký dostával váš manžel.“

„Děkuju vám, pan, děkuju. Ste moc laskav,“ řekla

stará žena a oči jí zalil další příval slz.

„Zatím byste o tom neměla s nikým mluvit.“

„Ne, pan. Tady ani není s kým.“

„Dobrá. Hodně štěstí, Susanno.“

„Sbohem, pan. Bůh vám žehnej.“

„Vezměte bednu,“ vyzval Biggles ostatní. „Je dost

těžká, takže ji neste mezi sebou. Nemáme to už daleko.“

„Máme to v kapse!“ vykřikl vítězně zrzek, když

vyrazili k zátoce Man-o’-War Bay.

„Ano,“ kývl Biggles. „Poslali nás sem právě pro

tuhle zmačkanou škatuli. Sotva to může být něco jiného.“

„Tak ji otevřeme a přesvědčíme se,“ navrhl Ginger.

„Bylo by dost hloupé, kdybychom se zmýlili.“

„Můžeš to zkusit,“ ušklíbl se Biggles. „Jsem zvědav,

čím bednu otevřeš. Nedokážeš víc, než chudák Susannah.

Je ale dobré, že se jí to nepovedlo. Papíry by jí byly k

ničemu a použila by je patrně k podpálení v kamnech.

Potom bychom se nikdy nedozvěděli, co se s nimi stalo, a

na ministerstvu obrany by měli po dlouhá léta špatné

spaní. Pozor!“

Lehký větřík k nim zanesl hukot leteckého motoru.

„Algy!“ řekl spokojeně Ginger. „Letí právě včas.“

„Jako na zavolanou, přesnější ani být nemohl,“

souhlasil Bertie. „Kruh se uzavírá. Výborně.“

156

Stroj letěl velice nízko, protože ho neviděli. Pak

motory umlkly a slyšeli, jak letoun plachtí do zátoky se

zřejmým záměrem přistát na uklidněné hladině.

Přidali do kroku.

Zbývalo jim ujít asi půl míle, když k jejich uším

dolehl od zátoky rachot výstřelů.

„To znamená, že břeh obsadil von Stalhein se svými

hrdlořezy,“ vyhrkl Biggles a rozběhl se. Do klusu se dali

také Bertie a zrzek, nesoucí bednu, ale moc jim to nešlo.

„Zahoďte to!“ houkl na ně Biggles. „Jestli nám

rozstřílí otter, je nám bedna k ničemu. Gingere, ty tu

zůstaň a hlídej ji, vrátíme se. Pospěš, Bertie!“

Znovu se rozběhl s Bertiem v patách a zrzek se za

nimi díval, poněkud zmaten náhlým obratem. Podíval se

na bednu. Ležela na otevřeném prostranství a byla

zdaleka nápadná. Pokud by se tady objevil von Stalhein

nebo někdo z jeho společníků, sotva by ji přehlédli a

přinejmenším Němce by určitě napadlo, co v ní najde.

„Někam ji uklidím,“ zamumlal Ginger. „Ale kam?

Kam s ní?“

Okolní terén rozhodně neoplýval vhodnými úkryty a

zrzek chvíli těkal očima kolem sebe, než jeden objevil.

Pod spletí větví opodál rostoucí opuncie uviděl mělkou

prohlubeň. Chopil se madla „té staré škatule“ a dovlekl ji

pod opuncii. Naházel na ni všechno, co mu právě přišlo

pod ruku, trávu, trouchnivějící větve i suché listí. Na

úplné zakrytí bedny to sice nestačilo, ale zamaskoval ji

poměrně slušně a nebylo pravděpodobné, že by ji objevil

někdo, kdo netuší, kde ji hledat.

Zatímco se zabýval zakrýváním bedny, pozorně

naslouchal zvukům, které sem doléhaly od zátoky. Jeho

nejistota se rychle změnila ve vyslovený strach. Výstřely

157

rachotily dál a potom Ginger uslyšel burácení motorů a

ničím nezaměnitelný zvuk startujícího letadla. Narovnal

se a naslouchal. Hukot motorů se vzdaloval, ale pak opět

zesílil, letoun se zřejmě vracel. Náhle burácení utichlo,

pilot vypnul motory.

Po celou tu dobu Ginger letadlo nezahlédl, zřetelně

však slyšel svištění větru rozráženého křídly. Algy

přistával. Proč to vlastně dělá?

Zrzek stál bez hnutí a pátral po letadle spíše sluchem

než zrakem. Potom zvuk utichl a zavládl mrtvý klid.

Když se po delší dobu nic nedělo, posadil se Ginger

na bednu a vyčkával. Nedokázal si vytvořit přesnější

představu o tom, co se v zátoce seběhlo, a to ho mátlo a

skličovalo. Pokud člověk neví, co přesně se stalo, jeví se

mu budoucí události ještě nejasnější. Zvlášť tíživě na něj

doléhala představa, že odpovědností za obsah bedny nese

sám. Nepochyboval o tom, že tajné zbraně nacistů mohou

být vrcholně nebezpečné celému světu a měl pocit, že

nese na svých bedrech osud celých národů, celé

civilizace.

„Hromská bedna,“ tiše zavrčel. „Kdybych mohl ty

výkresy spálit, udělal bych to hned teď. Jenže jak je

vydolovat?“

Vcelku právem považoval obsah bedny za odporné

dědictví odporné války, a nejraději by se ho okamžitě

zbavil. Nešťastně se rozhlédl kolem, ale spásný nápad,

jak to udělat, nepřicházel. Snad se už Biggles vrátí.

Ginger v to upřímně doufal.

Čas však tiše uplýval a zrzkovy naděje se neplnily.

Uplynula celá hodina a nic nepřerušilo tíživé ticho. Co

jen se mohlo stát? Gingerovi bylo jasné, že jde o něco

velmi vážného, jinak by byl Biggles dávno zpátky.

158

Konejšil se starým osvědčeným úslovím, že žádné zprávy

jsou dobré zprávy, ale nadlouho se tím nepřesvědčil. Jak

o případu stále přemýšlel, došel naopak k závěru, že

žádné zprávy musí znamenat jedině špatné zprávy. Bylo

pro něj jen dobré, že ani netušil, jak je tahle úvaha

pravdivá.

Napadaly ho příšerné představy, k čemu mohlo dojít,

jenže si je nemohl ověřit a jeho obavy se tím zvětšovaly.

Nedaleko se zvedal nízký hřeben, zakrývající výhled na

moře a zátoku. Velice rád by na něj vyšplhal a rozhlédl

se, ale neodvážil se opustit tu hnusnou bednu. Samotná

zvědavost ho k tomu neopravňovala. Biggles vydal

rozkaz setrvat na místě, a tak se ovládl a nehnutě seděl.

Alespoň měl jistotu, že jeho přátelé vědí, kde ho najdou.

Aby zaměstnal rozjitřenou mysl, ovládl svou

netrpělivost a vůbec něco dělal, pokusil se, stejně jako

předtím Biggles, nahlédnout do bedny největší škvírou,

která vznikla úctyhodnou snahou madam Shawové a její

sekery. Jako páčidla použil nože a skutečně se mu

podařilo škvíru trochu rozšířit. Uvnitř zahlédl cíp listu

papíru. Ulomil ze sousedního kaktusu dlouhý a pevný

osten a pokusil se růžek papíru nabodnout. Chvíli trvalo,

než se mu podařilo papír přitáhnout k okraji škvíry.

Konečně ho mohl zachytit dvěma prsty a pak už nebylo

těžké protáhnout část listiny na jasné světlo dne. Celý

doklad nevylovil, protože se zachytil o ostré okraje

škvíry a začal se trhat. To co zrzek uviděl, však stačilo.

Papír byl na líci modrý, na rubu bílý. Na modré straně

rozeznal linky výkresu nakreslené nějakým rýsovacím

zařízením a zahlédl i tři německá slova popisu a pár

číslic. Rozměry byly vyznačeny v milimetrech. Nic víc v

tu chvíli nepotřeboval vědět. Ta „stará škatule“ byla

159

prostě plná výkresů nedokončené tajné zbraně nacistů,

které na ostrov dovezl a uložil Wolff-Hagen. Ginger

zcela vyloučil možnost, že by se na bahamské Inagui

mohly současně objevit dvě různé sady německých

výkresů. Pocítil uspokojení, že využil čas k užitečné

činnosti, zastrčil výkres zpátky do bedny, znovu ji

zamaskoval a pokračoval ve střežení pochybného

pokladu.

Ručičky Gingerových hodinek ukrajovaly minuty z

další půlhodiny. Vítr ustal. Slunce žhnulo. Z nedaleké

díry vylezla modrožlutě pruhovaná ještěrka a mrštným

jazýčkem polapila neopatrnou mouchu. Necelý yard nad

Gingerovou hlavou se třepetal ve vzduchu na jednom

místě červenozelený kolibřík připomínající přerostlou

včelu, a sál nektar z voňavého kaktusového květu. Zrzka

však za této situace příroda nezajímala.

A potom nehybnost skončila.

Ve směru od zátoky se ozvalo zapraskání větvičky,

na kterou kdosi šlápl. Zrzek vyskočil na nohy a vydechl

úlevou. Konečně jde Biggles, napadlo ho. Když se však

tím směrem zahleděl, uviděl muže a Biggles to nebyl.

Chlap, který se k němu blížil, byl černoch jenž si říkal

Napoleon Morgan! Podle toho, jak rázně kráčel, bylo

zřejmé, že jde najisto. Ginger nevěděl kam míří, ale ani

ho to nezajímalo, k poplachu stačilo to, že se objevil.

Pomalu a tiše se přikrčil k zemi, doufal, že si ho

černý Napy nevšimne. Teď, když měl na starosti bednu,

nestál o potíže, a ze všech radovánek světa by se mu

nejméně líbila další výměna názorů se zabijákem z

Jamajky.

Nakrátko se zdálo, že se Ginger hrozícímu

nebezpečí vyhne. Morgan kráčel dál s pohledem

160

upřeným vpřed. Na poslední chvíli ho však instinkt

přiměl otočit hlavu, a když pohlédl přes otevřené

prostranství, uviděl krčícího se Gingera. Bleskově zmizel

mezi křovinami po straně a v následující vteřině odtud

třeskl výstřel. Zrzek, který spíše než se střelnou zbraní

počítal s břitvou nebo vrženým nožem, ucítil horký závan

vzduchu způsobený kulkou, která těsně minula jeho

hlavu. Přikrčil se ještě níž a také vystřelil. Dobře věděl,

že při střelbě naslepo nemůže čekat, že zasáhne cíl, ale

převládl v něm pocit, že musí dát Morganovi najevo, že

neprodá svou kůži lacino. Morgana pochopitelně

nezasáhl, ale poplašil ho, neboť po výstřelu přeběhl

jinam. Z nového postavení vystřelil další ránu a jeho

střela roztříštila dužnatý list kaktusu těsně nad zrzkovou

hlavou. Rozlétl se na kusy a Ginger se už nemohl krčit

níž.

Na chvíli zavládlo napjaté, tíživé ticho.

Pak Ginger zahlédl, jak se křoví mírně pohnulo.

Věděl, že mu jde o život, a proto neváhal. Zvedl pistoli,

pečlivě zamířil a stiskl spoušť. Výstřel nezazněl. Stiskl

spoušť podruhé, ale opět bez výsledku. Zrzkovi vyschlo v

ústech. Uvědomil si, že právě v této vážné chvíli se

projevila občasná slabina samonabíjecích zbraní, a náboj

se zasekl.

Chvatně a vztekle se pokusil vypáčit zaseknutý

náboj z komory, ale ani se závěrem nehnul. Všiml si, že

nešťastnou nehodu zavinil písek. Zbraň čistil nedávno a

uvnitř zůstaly stopy oleje, na který se nalepil písek nebo

hlína, které se mu nějak dostaly do kapsy.

Kdyby nestřežil bednu, nedělal by Ginger hrdinu a

zvolil by rychlý ústup. Blesklo mu hlavou, že by to bylo

nejmoudřejší. Ale co bedna? Pokud ji opustí, nemusel by

161

ji už nikdy spatřit. Rozhodl se raději setrvat, než později

Bigglesovi hlásit, že o ni přišel. Ostatně mu teď sloužila

jako jediný kryt.

Další výstřel vypálil Morgan opět z jiného místa a

tentokrát moc přesně nenamířil. Ginger se přesto zachvěl,

neboť si uvědomil, že když se odvetná palba odmlčela,

Morgan brzy vytuší pravdu. Čím jiným by si mohl

vysvětlit mlčení zrzkovy zbraně? Jedině tím, že se mu

zasekla, nebo že střelci došly náboje. Gingerova

neschopnost opětovat střelbu černochovi prostě záhy

prozradí, že se nemá čeho bát. Byl by to zrzkův konec.

Zbývala jediná naděje. Biggles nebo Bertie snad

zaslechnou střelbu a přijdou se podívat, co se děje. Ani to

však nemuselo dopadnout nejlépe, protože první věc

podle které by poznali, oč tu jde, mohla být Morganova

kulka.

Čtvrtý Morganův výstřel zasáhl bednu. Kulka se od

ní odrazila, ostře zaječela a škrábla Gingera na paži.

Bedna se rozezněla hlasem nakřáplého zvonu. Čím dál

tím hůř. Morgana bude samozřejmě zajímat, co vlastně

svou střelou zasáhl, a bude se chtít na ten zvláštní cíl

podívat. Dosud měl Ginger alespoň chabou naději, že

když ho Morgan zabije, neobjeví bednu. Teď mu byla

upřena i tato ubohá útěcha.

Podle občasného zachvění houští mohl sledovat, jak

se černoch přibližuje a hledá místo, z něhož by dostal

nekrytého nepřítele na mušku. S vědomím, že se blíží

konec, pokusil se Ginger o lest.

„Ještě krok, Morgane, a střílím,“ vykřikl. Jemu

samotnému se však zdálo, že jeho hlas nezní příliš

přesvědčivě.

162

Morgan měl zřejmě stejný pocit a varování ho

neodradilo. Naopak. S výkřikem vyrazil z křovin a s

pistolí v ruce zaútočil.

Zrzek vyskočil a mrštil nepoužitelnou pistoli do

zkřivené tváře útočníka. Potom o krok ustoupil, zakopl

přitom patou o vystouplý kořen a upadl na záda. K

dovršení potupy se udeřil hlavou o kámen.

Před očima mu zatančily jasné hvězdičky. Zpola

omráčen se pokusil vstát a jako ve zlém snu viděl, jak se

nad ním tyčí vysoká postava černého muže s vyceněnými

bílými zuby. Připomínal mu zlověstného piráta. Potom

třeskl další výstřel a na zrzka padlo něco těžkého a

přimáčklo ho to k zemi.

163

KAPITOLA DVANÁCTÁ

ŠPATNÉ VYHLÍDKY

V odhadu, že zdržení Bigglese a Bertieho zavinily

vážné důvody, se zrzek vůbec nemýlil. V samotném

Bigglesovi dokonce v té chvíli již sílil pocit, že na

ostrově Inagua hnízdí mnohem víc potíží než plameňáků.

Oba dva uháněli bez ohledu na trnité překážky k

zátoce a doběhli na dohled právě včas, aby zahlédli

Zorotova, Stalheina a černocha, jak pádí k opačné straně

zátoky, směrem kde kotvila jachta. Dříve než Zorotov

zmizel za útesem, ohlédl se, spatřil letce a vystřelil na ně

přes rameno. Na tak značnou vzdálenost však výstřel

nebyl nebezpečný.

Biggles se střelbou nezdržoval. Zajímal ho vlastně

jedině osud otteru, který odlétal nad moře poté, co

Algyho vyhnala ze zátoky střelba. Ulevilo se mu, když

viděl, že stroj odlétá, ale trápilo ho, že s Algym ztratili

kontakt.

„Na světě je další potíž,“ posteskl si Bertiemu.

„Nemůžeme být zkrátka všude najednou. Kdybychom ale

zůstali v zátoce, a chránili přistání, neměli bychom zas

schránku s doklady.“

„Je mi to jasné, starouši,“ moudře kývl Bertie.

„Všechno se prostě zvládnout nedá.“

Nezbývalo jim, než zklamaně hledět za letounem a

čekat. Po tak nevlídném přijetí, jakého se Algymu

dostalo, nebylo pravděpodobné, že se vrátí. Střelba ho

rozhodně zbavila chuti přistávat v zátoce podruhé.

164

Co se seběhlo, bylo zřejmé na první pohled. K

průchodu Zorotova a jeho dvou společníků kolem pláže

Man-o’-War Bay došlo shodou okolností právě tehdy,

kdy Algyho letoun nalétával na přistání. Žádný z trojice

si nemusel lámat hlavu, aby si domýšlel, komu stroj patří

a co v zátoce pohledává. Ihned využili příležitosti, která

se jim nečekaně naskytla. Stačilo vyčkat, až stroj dosedne

na hladinu, přiblíží se, a pak na něj spustit soustředěnou

palbu. Jejím smyslem bylo letoun nenávratně poškodit a

odsoudit Bigglese s jeho skupinou k ostrovnímu vězení v

délce tří až pěti měsíců, než je vysvobodí nějaká loď,

která tu náhodou přistane. Naštěstí není snadné poškodit

či dokonce zničit letadlo palbou z pistolí, ani když střílejí

tři současně. Proto záměr pistolníků nevyšel, a ti mohli

být spokojeni jedině tím, že donutili letadlo kvapně

opustit zátoku.

Ale co když se jim přece jen záměr vydařil?

Otter letěl velice nízko a Biggles nevěděl, zda

některá ze střel přece jen nezasáhla nějakou choulostivou

součástku stroje. Letoun se totiž několikrát lehce

zakymácel a odchýlil od kurzu, což by pilot tak zkušený

jako Algy, nikdy nepřipustil. Biggles stiskl rty, protože

mu bylo jasné, že tak začátečnický let není náhodný.

Pochopil, že letoun nebo jeho pilot nejsou v pořádku.

Algy přece neměl důvod letět tak nízko. Biggles hleděl

za letadlem s čelem zbrázděným hlubokými ustaranými

vráskami. Když se pak otter začal pozvolnou zatáčkou

vracet k ostrovu, zaťal pěsti.

„Vrací se,“ sykl. „Doufám, že je v pořádku.“

„Hledá jen jiné místo k přistání,“ prohlásil

přesvědčeně Bertie. „Přece by jen tak nezmizel a

nenechal nás v tom.“

165

„Chápal bych, že nechce přistávat na zátoce, kde se

střílí, ale podívej se jak letí!“ řekl Biggles, když otter

náhle zpomalil téměř k hranici pádové rychlosti. „Něco

se s ním děje. Bud zasáhli Algyho nebo nějakou část

řízení. Musíme vyběhnout někam výš, odkud budeme mít

přistání na očích.“

Odvrátili se od moře i pobřeží a vyšplhali na

vyvýšený hřeben za ním. Ve chvilce našli nejvyšší místo,

z něhož měli dobrý výhled na celý úsek pobřeží, táhnoucí

se směrem k lagunám.

„Klesá,“ řekl chraptivě Biggles s pohledem upřeným

na letoun.

Hukot motorů zeslábl. Letadlo sklonilo nos a

pomalým širokým obloukem klesalo směrem k části

ostrova ležící asi dvě míle od místa, kde stáli

pozorovatelé.

„Pokouší se přistát na pláži,“ vydechl Bertie, jehož

jistota o Algyho záměrech byla tatam.

„Nebo na laguně, jenže na to je už moc nízko,“

vyhrkl Biggles. „Pojď! Musíme zjistit, co se s ním děje.

Může být v pořádku, ale způsob, jakým vede letadlo, se

mi ani za mák nelíbí.“

Vyrazili k místu, kde otter vysunul podvozková kola

a předvedl značně nešikovné přistání na pláži dost daleko

od mořského břehu. Z dálky vypadala jako široký a

mírně svažitý pruh písku. Biggles došel k závěru, že

letadlo dosedlo asi půl míle od laguny.

„Kdyby věděl to, co my, mohl přistát na bližší straně

laguny, kde jsme viděli hlubší vodu,“ zamumlal Biggles.

„Teď ale mám vážné obavy, že by tam ani nedoletěl.“

„Nevidím

Algyho,“

hekl

Bertie

v

běhu.

„Nevystoupil ven!“

166

„Ne. Bojím se, že ho zasáhla nějaká střela. Kdyby

byl v pořádku, nezůstal by po přistání v kabině.“

Ačkoli se snažili, seč mohli, zabrala jim cesta k

letadlu skoro hodinu, protože téměř celou cestu

zpomaloval jejich postup špatně schůdný terén.

Převažovala pásma hlubokého jemného písku, chvílemi

jim pod nohama praskaly odumřelé zubaté korály.

Nejhůře se jim ale překonávala rozlehlá políčka porostlá

nízkými kaktusy, které byly ozbrojeny až třípalcovými

ostny.

Souběžně s pláží po které spěchali, se v nevelké

vzdálenosti od břehu táhl útes. Za bouřlivého počasí

tlumil sílu vln, jež by se jinak valily hluboko do

vnitrozemí. Nyní tu však nebylo ani stopy po odvěkém

boji moře s pevninou, klidné a čiré modré vlnky něžně

dorážely na břeh, jako by ho laskaly. Na druhé straně, v

mezerách mezi dunami písku které lemovaly pláž, se

leskla nehybná hladina laguny, zářící v jasném svitu

slunce smaragdovou zelení.

Konečně dorazili k letadlu.

Algyho našli v pilotní kabině a jediný pohled na jeho

sinalou tvář jim prozradil, že je zraněn. Přesto je však se

mdlým úsměvem pozdravil.

„Mrzí mě to,“ omlouval se.

„Kam jsi to dostal?“ zarazil ho Biggles.

„Střela mě zasáhla do stehna. Neřekl bych, že je to

nějak vážné. Větší starosti mi dělá palivo. Buď prostřelili

nádrž nebo některá střela zasáhla palivové potrubí. Tlak

klesal a všude jsem cítil pach benzínu. Bylo mi jasné, že

uniká šťáva. Obrátil jsem proto letadlo a přistál na

prvním vhodném místě. Děsila mě představa, že budu na

167

suchu dřív, než dosednu. Nejdřív mi bylo bídně, ale teď

už je to docela dobré.“

„Udělal jsi to nejlepší, co se dalo,“ řekl Biggles

otevírající lékárničku. „Díky Algy. Tady to co nejrychleji

doděláme a pak s tebou odletíme k doktorovi. Únik

paliva si beru na starost, musíme se odsud rychle ztratit.

Bertie, tuhle práci nech na mně a uháněj co nejrychleji

zpátky za Gingerem. Vrátíte se i s bednou sem. Než

dorazíte, měli bychom být připraveni ke startu.“

„S bednou?“ užasl Algy. „Vy jste to našli?“

„Vypadá to tak.“

„Skvělá práce.“

„Nevadilo by ti náhodou, kdybych ty skunky co

ublížili Algymu postřílel?“ zeptal se Bertie. „Co tomu

říkáš, starouši?“

„Proto jsme sem sice nepřijeli, ale zakazovat ti to

nebudu. Mám pocit, že tím jen posloužíš lidstvu. Nevadí

mi to, pokud s tím neztratíš moc času, nebo kdybys

riskoval, že tě odstřelí oni.“

„Dostal mne ten zatracený černoch,“ řekl Algy.

„Než jsem si ho stačil všimnout, málem mi vlezl do

letadla.“

„Přesně tohle mě zajímá,“ ušklíbl se Bertie. „Jestli

tedy víš, co tím myslím.“

Seskočil na písek a vyrazil stejnoměrným tempem

zpátky. Slunce divoce žhnulo a kráčel proto pomaleji,

aby se nevyčerpal. Cestu znal dobře.

Přestože byl Bertie v dobré kondici, pochod mu dal

co proto.

Když se konečně blížil k cíli, měl toho plné zuby.

Těžce dýchal, po tvářích a po těle se mu řinul pot, a

kolem jeho hlavy kroužilo mračno hmyzu. Právě se ho

168

zmocnila chuť, posadit se na chvíli do stínu, když

nedaleko před ním zazněl výstřel. Bertie sebou trhl, ale

nevylekal se, naopak ho to vyburcovalo. Dokázal si

představit, co střelba znamená. „Jemináčku, Ginger má

potíže,“ zamumlal.

Sebral všechny síly a ještě přidal do kroku. Byl již

skutečně velmi blízko. Další výstřely ho jako bodání

ostruhami pobízely k ještě většímu chvatu. Konečně se

prodral křovisky. Scéna, kterou před sebou uviděl ho

vyděsila.

Ve vzdálenosti snad jen patnáct kroků před ním se

rozmachoval Ginger, aby mrštil svou pistolí po

Morganovi. Ten byl k Bertiemu obrácen zády a

připomínal hladovou šelmu, vrhající se na kořist. Ginger

před ním couval, avšak o něco zakopl a skácel se naznak.

Bertie neváhal, na úvahy neměl čas. Bleskově sáhl

po pistoli, namířil a stiskl spoušť.

Na tak krátkou vzdálenost nemohl minout.

Morgan se prudce napřímil, pootočil se k Bertiemu,

užasle se na něj podíval a zhroutil se. Padl na Gingera,

který se pod ním zoufale zazmítal v marné snaze vstát.

Bertie se rozběhl, aby zrzkovi pomohl zbavit se

nezvyklého břemene.

Pobledlý a otřesený Ginger se vrávoravě postavil.

„Díky,“ těžce vydechl, a protože si vzápětí uvědomil, jak

nedostatečně zní to slovo za daných okolností, koktavě

dodal: „Panebože! Ob… objevil ses tu právě včas.“

Bertie se sklonil k Morganovi, a když zjistil, kam jej

zasáhl, potřásl hlavou. „Má to za sebou,“ řekl tiše.

„Střílet na člověka zezadu je podlé, ale tady mi nic jiného

nezbylo, starouši. Přišel jsem na poslední chvíli. Stačila

vteřinka a měl bys to za sebou ty.“

169

„Co se týká Morgana, nečekej ode mne lítost,“

pronesl skomíravým hlasem Ginger, jenž si mezitím

dřepl na zem, a snažil se uklidnit. „Jestliže někdo někdy

dostal, co si zasloužil, byl to on. Pokusil se mne zabít už

podruhé a tentokrát chyběla chvilka, a podařilo by se mu

to.“

„Ten odporný skunk postřelil Algyho.“

„Cože?“ vyděsil se zrzek. „Co je s Algym?“

„Nic zlého to není,“ uklidňoval ho Bertie. „Při

přistávání v zátoce mu prostřelil stehno. Teď se o něj

stará Biggles. Ale co ty? Jsi v pořádku?“

„Trochu mě to rozklepalo, nic víc.“

„Proč jsi nechal toho šakala přijít tak blízko?“

„Zasekla se mi pistole.“

„Jemináčku, pekelná smůla,“ vyhrkl Bertie. „Děsný

hnus!“

„Chybí mi, že si ještě neleštíš monokl,“ chabě se

usmál Ginger. „Byli jste hrozně dlouho pryč. Co se

dělo?“ Bertie mu to vysvětlil co nejstručněji.

„Ale teď se zvedni, starouši, musíme vyrazit,“

vyzval Gingera. „Algy je na tom asi hůř, než předstírá, a

Biggles jej chce co nejdřív dostat do nemocnice. Kde je

ta stará škatule?“

„Tady.“ Ginger kopl do bedny. „Co ale uděláme s

ním?“ ukázal na Morgana.

„Necháme ho, kde je. Co jiného můžeme dělat? Chci

tím říci, že nemáme čas kopat mu hrob a ani nemáme

čím. Ať to obstarají jeho komplicové. Najdou ho.“

„Měli bychom se ztratit dřív, než tu najdou i nás,“

řekl Ginger. „Na jeden den už bylo potíží až dost.

Pospíšíme si za Bigglesem. Myslím, že už je rozhodnutý,

co dál. Možná bude chtít nechat vzkaz von Stalheinovi.“

170

„Excelentní úvaha,“ kývl Bertie. „Pojďme, ať to

máme za sebou. Mám toho běhání sem a tam po ostrově

právě dost. Potím se a páchnu. Nechutné.“

„Půjdeme po pobřeží,“ řekl Ginger. „Využijeme

toho a opláchneme se v moři. Taky zrovna nevoním jako

růžička a těším se, až bude to běhání za námi.“

171

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

ÚTOK Z MOŘE

Ginger a Bertie vzali bednu každý z jedné strany a

vykročili ke břehu, protože oba věděli, že je cesta při

moři dovede k otteru pohodlněji a dřív, než kdyby šli

vnitrozemím.

Když se však před nimi otevřel pohled na moře, oba

se jako na povel zarazili a upustili bednu, která s

rachotem dopadla na zem. Myšlenka na očistnou koupel

je opustila. S úžasem hleděli na plavidlo, které křižovalo

podél pobřeží. Byla to ponorka, na jejíž palubě stáli

muži. Nelelkovali, ale pozorně obhlíželi pobřeží.

„Jemináčku, to mě podrž!“ vyhrkl Bertie.

„Kde se tu vzala ponorka?“ žasl Ginger. „Je naše?“

„Nepoznám čí je,“ řekl Bertie. „Ale jen tak

nazdařbůh sem jistě nepřiplula. Žádný kapitán by se s

plavidlem nepřiblížil tak blízko ke břehu, kdyby k tomu

neměl pádný důvod.“

„Já tu ponorku už viděl, Bertie,“ ťukl se náhle do

hlavy zrzek. „Napadá mě to až teď, ale zahlédl jsem ji už

při prvním průzkumu. Ponořila se, když jsme nad ní

přelétli. Viděl jsem tehdy z otteru štíhlé plavidlo, které

vzápětí záhadně zmizelo. Zdržuje se tu už delší dobu.“

„Hlavně mi neříkej, že je plná Stalheinových

kamarádů,“ zaúpěl Bertie.

„Spíš Zorotovových,“ hlesl Ginger.

„Začínám věřit, že máš pravdu, starouši,“ řekl

pomalu Bertie. „Skoro jsme zapomněli, jak obrovský

význam přikládají té naší staré škatuli. Jemináčku,

172

podívej se!“ Ukázal napřaženou paží k ohbí zátoky, kde

se vynořila malá jachta, plující k ponorce.

„ Vega!“

„Měl jsi absolutní pravdu, starouši. Není o čem

pochybovat. Vega má vysílačku. Anténu jsme viděli. Ten

padouch Zorotov si přivolal na pomoc ponorku.“

„A její posádka už ví o našem letadle a jde po něm,“

prohlásil zrzek, a hlas se mu lehce zachvěl, když si

uvědomil, co to pro ně všechno znamená.

„Do zátoky se přece neodváží,“ řekl Bertie.

„Asi ne, ale nezapomeň, že mají děla.“

„Máš odporné nápady.“

„Jestli je použijí, bude to mnohem odpornější,“

zabručel Ginger. „Pojďme. Musíme sebou hodit.“ Zvedli

bednu a vyrazili.

„Zpozorovali nás,“ řekl Ginger, sotva ušli asi deset

kroků. „Už spouštějí člun. Jestli přistane na břehu mezi

otterem a námi, jsme v koncích.“

173

Uháněli s bednou tak rychle, že by to za běžných

okolností sami považovali za nemožné. Těžký náklad jim

totiž překážel a zdržoval je. Tvar bedny značně ztěžoval

nošení. Dokázali s ní klusat, když ji nesli mezi sebou, ale

tam, kde je terén nutil jít za sebou, měli velké potíže a

bedna jim několikrát upadla. Pokračovali však dál

poměrně rychle. Trny křovin je drásaly, a korály,

vyčnívající z písku, jim odíraly nohy.

Navzdory jejich úsilí však bylo brzy jasné, že závod

nevyhrají. Vega se všemi plachtami na stožárech již

dávno změnila kurz k nim, a co horšího, člun z ponorky

poháněný šesti veslaři plul udivující rychlostí k průrvě v

174

útesu, ležícímu zhruba v polovině vzdálenosti mezi

zpocenými nosiči bedny a letadlem.

Z Vegy, člunu a možná i z ponorky zazněly výstřely.

Ginger ani Bertie nepoznali odkud se přesně střílelo, a

žádného z nich to nezajímalo natolik, aby se ohlédl a

riskoval zlomení nohy. Záměry, s nimiž sem ponorka

připlula, byly náhle mimo veškerou pochybnost. Dopady

střel měly značný rozptyl, což se dalo očekávat, protože

je vypálili lidé na pohybujících se plavidlech. Kulky

vyhazovaly do vzduchu písek nebo tříštily korály,

naštěstí žádná nezasáhla prchající muže.

Ginger konečně pochopil, že se pokoušejí o

nemožné. Otter byl od nich vzdálen ještě téměř míli,

zatímco člunu zbývalo ke břehu snad pouhých dvě stě

yardů. Bylo zřejmé, že je posádka člunu odřízne od

letadla. Zdálo se, že se proti tomu nedá nic dělat, a že to

nemůže nijak změnit ani Biggles. Zrzek to právě

přerývaně vysvětloval Bertiemu, když se před nimi

rozeřvaly motory otteru.

„Uviděl, co se děje,“ vyhekl Ginger. „Myslíš, že letí

pro nás?“

„S tím nepočítej. Na tomhle pobřeží nemůže nikdy

přistát, aniž by rozbil letadlo. Biggles to ví.“ Prásk.

Z děla na přídi ponorky vyšlehl ohnivý záblesk a o

vteřinu poté vylétl gejzír písku kousek za otterem. „To je

konec,“ vydechl Ginger.

Dělo vypálilo podruhé, letoun však již se zdviženým

kormidlem uháněl po písku opačným směrem. Právě

včas, protože druhý granát vybuchl téměř přesně na

místě, kde stroj původně stál.

Zrzek se zastavil a upustil závaží na zem. „Nemá to

smysl,“ vydechl. „Uletěl.“

175

„Snad jsi nečekal, že zůstane tam, kam se zaměřilo

dělo?“ sykl Bertie. „Ale opravdu nemá smysl utíkat dál.“

„Nemá,“ kývl zrzek. „Můžeme už jen doufat, že

jenom tak neodletí a nenechá nás tady.“

Přikrčili se za malý korálový útes, aby se

nevystavovali přímé střelbě, a sledovali odlétající stroj.

V té chvíli se na ponorce rozštěkaly protiletadlové

kanóny a dlouhá dávka svítících střel svištěla k letadlu.

Jeho pilot však těsně předtím strhl otter do tak ostré

zatáčky, že se stočil do opačného směru téměř na špičce

křídla, a hnal se zpátky tak nízko, že nad ním vypálené

střely přelétly. Byl to manévr na samotné hranici

možností letadla, ale pilot ho zvládl.

„Sleduj ho!“ vykřikl obdivně zrzek, když se k nim

Bigglesův stroj blížil. „Takhle se má létat!“

Když se nad nimi otter přehnal, oba se instinktivně

přikrčili. Všimli si však, jak se od letounu odpoutalo

pouzdro na shazování zpráv označené pestrým fáborem.

Letělo jak projektil a dopadlo do písku sotva deset kroků

od jejích stanoviště.

Ginger vyrazil a zvedl ho. Vrátil se k Bertiemu,

rozbalil papír a nahlas četl: „Bednu hodte do hlubiny pod

útesem, pak vyrazte k hlubšímu cípu laguny!“

„Jak pozná, kde je laguna dostatečně hluboká?“

zavrčel Bertie.

„Přece jsme tam byli,“ řekl Ginger. „Máme potopit

bednu!“

„Tomu rozumím,“ odvětil Bertie klidně. „Nechce

připustit, aby se dostala do drápů těch lumpů. To je v

pořádku. Tak ji popadni a jdeme. Vyhýbej se střelám.“

Zvedli bednu každý z jedné strany a rozběhli se po

pláži k mělčině, táhnoucí se k nejbližšímu útesu, který

176

dělil pevninu od mořské propasti. Stačilo dvacet kroků a

byli ve vodě.

„Konečně se trochu opláchnu,“ zasmál se Bertie.

„Takže když mě zasáhnou, zemřu čistý,“ zazubil se

Ginger.

Běželi mělkou vodou, rozstřikovali kolem slanou

vodní tříšť a klopýtali o skryté kameny. Když doběhli k

mohutné skalní hrázi, šplhali se vzhůru. Bedna bila do

skály, jak ji za sebou táhli na opačnou stranu útesu.

„Jsme na místě,“ zalapal zrzek po dechu. „Jdeme

dolů.“

Sestoupili k hladině, ponořili bednu do vody a tlačili

ji pod hladinu. Nad hlavami jim hvízdla kulka. Ještě i v

téhle zoufalé chvíli si Ginger uvědomil, že nebýt

černošky, která prorazila do bedny řadu otvorů ve snaze

ji otevřít, nedokázali by ji potopit. Pochopil také, že s

proraženými otvory Biggles počítal.

Bedna se plnila jen pomalu a ze štěrbin probublával

vzduch. Po chvíli bedna ztěžkla a přestala se ve vodě

pohupovat. Konečně se začala potápět.

Ginger se zadíval do bezedné hlubiny a náhle jako

by pocítil slabou závrať. Voda pod ním byla tak

průzračná, až se mu zdálo, že hledí někam mimo hranici

zdejšího světa do daleké modré prázdnoty obývané

mlhavými bytostmi nejasných a nepostižitelných tvarů.

Pod nimi, ještě níž, hraničil jejich svět s naprostou

temnotou.

„A je to!“ zvolal Bertie. „Pryč odsud!“

Ginger postrčil bednu dál od skály a pustil rukojeť.

Hagenova schránka se pod hladinou zhoupla a

nesmírně pomalu klesala do hlubin, do vzdáleného a

neznámého světa, z něhož není návratu.

177

„Vstávej, starouši! Musíme spěchat,“ houkl Bertie.

Ginger se napřímil a všiml si, že člun z ponorky

přirazil ke břehu asi tři sta yardů od nich. Námořníci ho

právě vytahovali na písek.

Bertie se zrzkem nesměli ani vteřinu váhat. Oba

přeběhli zpátky mělčinou na souš a snažili se co

nejrychleji zmizet mezi hřebeny písečných dun. Za jejich

zády třaskaly další výstřely.

Doběhli za první přesyp. Bertie se zastavil, vylovil

pistoli, o pár kroků couvl a dvakrát vystřelil.

„Aby je přešla chuť tolik spěchat,“ procedil mezi

zuby.

Proběhli mezi dunami a na klidné, průzračně čisté

hladině laguny spatřili otter. Vrtule se točily. Potáceli se

k němu jako opilci, jak jim sypký písek ujížděl pod

nohama.

V kokpitu zahlédli zuřivě mávajícího Bigglese,

rychleji však už utíkat nemohli. Zrzek viděl jako ve snu,

jak také Biggles vytahuje pistoli a jak se mu škube v

ruce, když vyprazdňuje zásobník proti neviditelnému

terči někde za nimi. Plameňáci, růžové skvrny na pozadí

modré oblohy, dávali hlasitě najevo nesouhlas s

neobvyklými návštěvníky. Ginger uviděl před sebou

hnízda, vysoké kuželovité hromady z bláta a travin s

malou prohlubní na vrcholku. Přes jedno z nich zakopl a

natáhl se do vody jak široký tak dlouhý. Když se zvedal,

uchopil oběma rukama vejce, ležící na hnízdě.

„Starý Evans!“ zachrčel. „Slíbili jsme mu jedno.“

Zbytek cesty k letadlu se brodili vodou, která

stříkala do všech stran. Na jednom místě museli dokonce

kousek plavat, a Ginger měl trápení s vejcem, které se

mu sotva vešlo za košili. Odměnou mu bylo příjemné

178

ochlazení, neboť ačkoli byla voda prohřátá sluncem, ve

srovnání s venkovním žárem, osvěžovala.

Dveře kabiny otteru se otevřely a objevil se v nich

Biggles. „Rychle!“ vyjekl a pomohl oběma do letadla.

„Pozor na vejce!“ vykřikl zoufale Ginger a sesul se

na podlahu. Nepokusil se vstát, ležel bez pohybu a voda

stékající z jeho šatů vytvářela na podlaze kabiny kaluže.

Bertie se svezl vedle něj. Ginger začal vykašlávat slanou

vodu, které si lokl při plavání a pak uslyšel, jak Biggles

přidal plyn. Motory se rozeřvaly a potom zrzkovi

prozradily otřesy stroje, že se dali do pohybu.

Ani on, ani Bertie nebyli ještě chvíli schopni

promluvit. Pak si Bertie upravil na oku sklo monoklu a

vzhlédl.

„Už jsi někdy zažil podobnou taškařici, starouši?“

zeptal se.

„Nezdálo se mi to tak veselé, ale zvládli jsme to,“

řekl zrzek s hlubokým uspokojením. S námahou se

postavil a vyhlédl z okna, za kterým slyšel divoký šum.

Hejna plameňáků se hnala po obloze všemi směry. „Teď

by stačilo, abychom se srazili s jediným z těch ptáků, a z

taškařice bude tragédie. Vyděsili jsme je k smrti,“ zavrčel

chmurně, když balil ukořistěné vejce do starých novin a

ukládal je do skříňky.

„Mrzí mne, že jsme museli tu starou škatuli

zahodit,“ vzdychl Bertie.

„Kdybychom ji vlekli s sebou, nikdy bychom

nedoběhli k letadlu,“ řekl důrazně Ginger. „Klidně se ti

přiznám, že jsem byl už na dně. A řeknu ti ještě něco.

Poslali jsme tu bednu i s její dábelskou nádivkou na

nejlepší adresu. Když jsem s ní seděl sám ve křoví,

uvažoval jsem o tom, jak její obsah zničit. Válka je

179

strašlivá i bez nových děsivých zbraní. A jestli tě to

zajímá, jsem si jistý, že Biggles to chápe stejně.“

„Absolutní pravda,“ kývl Bertie. „Kam máme

namířeno?“

„Já to zjistím,“ slíbil Ginger a zamířil dopředu. O

minutu později se jeho hlava vynořila z pilotní kabiny.

„Kam asi?“ opakoval po Bigglesovi. „Na Jamajku a pak

domů.“

„Bez námitek,“ řekl Bertie. „Jsem taky pro,“ kývl

Ginger.

180

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

PŘÍPAD JE UZAVŘEN

Případ, který Biggles zapsal do svých záznamů pod

názvem „Wolff alias Hagen versus britská koruna“,

neměl žádné dozvuky.

Události které vedly k závěrečné ztrátě Wolffových

dokumentů, Biggles podrobně popsal a vysvětlil v

písemném hlášení. Přestože v některých odborných a

technických kruzích zavládlo zklamání, rozhodnutí vzdát

se materiálů a nepřipustit, aby padly do rukou možného

budoucího nepřítele, bylo uznáno jako správné.

Generál Raymond souhlasil s názorem, že je lepší,

když Biggles a jeho přátelé sprovodili tajné plány ze

světa. Potvrdil, že takové řešení připustil již při zadávání

úkolu. Záhadou zůstalo, kolik peněz se utopilo v bedně,

pokud tam vůbec nějaké byly. Nebylo však těžké zjistit,

jak značné částky Hagen utratil v době svého pobytu v

Západní Indii. Mnoho peněz mu asi nezůstalo, protože

velkou sumu utratil jen za Rumový přístav. Sídlo nyní

zabavily státní úřady. Ve srovnání s významem plánů na

nacistickou tajnou zbraň však měly peníze jen podružný

význam.

Prvním výsledkem Bigglesova hlášení bylo vyslání

torpédoborce do oblasti, kde operovala cizí ponorka.

Britská loď ani průzkumná letadla však ponorku

neobjevily a nikoho to nepřekvapilo.

Posádka lodi objevila pouze vrak jachty Vega při

pobřeží Inagui. loď byla prázdná. Úřední vyšetřování sice

vysvětlilo zničení Vegy špatnou navigací, ale Biggles si

181

byl jist, že posádka jachty Vega prostě přešla na palubu

ponorky a nechala loď osudu. Zorotov ani von Stalhein

již neměli nejmenší důvod zůstávat v oblasti Západní

Indie.

Biggles vyslovil názor, že Stalhein a Zorotov

zmizeli z místa neúspěchu velmi rychle, třebaže je po

návratu domů nečekalo nic pěkného. Jejich velitelé totiž

vždy těžce snášeli selhání svých podřízených a odměnou

za neúspěch, bývala degradace, vězení, či něco ještě

horšího. Vyslaná skupina námořníků, která prozkoumala

pobřeží Inagui, nenašla po cizincích ani stopu.

Neobjevila ani mrtvé tělo černocha, přestože po něm

pátrali celé tři dny. O smrti Morgana věděli z Bigglesovy

zprávy, protože také to patřilo k jeho povinnostem.

Nikoho to netrápilo. Kdosi dokonce poznamenal, že byl

nejvyšší čas, aby se tento Napoleon dočkal svého

Waterloo.

V době, kdy otter startoval z Jamajky k letu na

domácí základnu, se námořník Evans již zotavoval. Jeho

uzdravování patrně urychlil Ginger, jenž nezapomněl na

touhu starého sběratele a předal mu vejce plameňáka

růžového. Evans tak zářil štěstím, až měl zrzek z jeho

chování dojem, že by mu nevadilo další uštknutí.

Biggles nezapomněl na slib, který dal Susanně

Shawové, osamělé ženě, která neúmyslně sehrála v

případu

nesmírně

důležitou

úlohu.

Guvernér

Bahamských ostrovů dostal jeho písemnou zprávu o tom,

že hnízdiště plameňáků bude bezpečně chráněno, když

bude na místo zesnulého strážce Shawa, jmenována jeho

vdova, Sussanah. Guvernér odpověděl obratem a

Bigglesově žádosti vyhověl.

182

Algy ke svému znechucení strávil dva týdny v

nemocnici. Zranění sice neohrozilo jeho život, ale zůstala

mu trvalá památka v podobě jizvy, která mu měla vždy

připomínat návštěvu na ostrovech plných útesů, palem,

modrého moře a ještě modřejší oblohy.

„Tak jak sis zapátral po záhadách bermudského

trojúhelníku?“ zeptal se Biggles Bertieho, když konečně

všichni nastupovali do letadla. „Letíme domů.“

„Jemináčku. Ty víš, že mne to zajímalo?“

„Jak bych to nevěděl?“ ušklíbl se Biggles.

„Tobě jsem přece nic neřekl, starouši. Nerad tě

zatěžuji, když máš hlavu plnou úkolů od Raymonda,

jestli víš, co tím myslím.“

„Chyba,“ řekl Biggles. „Ani sis nevšiml, že jsme se

postarali o další kapitolu bermudských záhad. Máš v tom

také prsty.“

„Jak to myslíš?“

„To sis nevšiml, že moře spolklo další tajemství?“

„Jemináčku jaké?“

„Tu starou škatuli, přece,“ zasmál se Biggles.

„Výkresy jedné z tajných zbraní, které nakreslili vědci

pro Hitlera.“

„Jemináčku, vždyť ty máš absolutní pravdu,“ vyjekl

Bertie a hluboce se zamyslel.

Motory naskočily.

„Takže místo toho abychom nějakou záhadu

odhalili, přidali jsme další,“ zamumlal Bertie, když se

otter vznesl. „Obávám se, že jsme udělali excelentní

pitomost.“

183

184

OBSAH

Překvapení

Rumový přístav

Záhadné vejce

Evansův omyl

V koncích

Průzkum

Ginger a Morganova břitva

Úspěch nebo porážka?

Kořenovniky

Prázdná skrýš

Morgan to znovu zkouší

Špatné vyhlídky

Útok z moře

Případ je uzavřen

185

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES – BERMUDSKÝ TROJÚHELNÍK

Z anglického originálu BIGGLES IN THE BLUE

Edice Hrdinové vzdušných bitev 41

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Milan Fibiger

Překlad Pavel Kaas

Jazyková úprava překladu Mikuláš Moravec

Vydalo nakladatelství Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4 jako svou 702. (132.)

publikaci

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o., Český Těšín,

Střelniční 54

ISBN 80-7264-007-0

186