William Earl Johns

Biggles a jeskyně tisíce Budhů

Obsah

WILLIAM EARL JOHNS

Biggles a jeskyně tisíce Budhů

Obsah

Předmluva

I. OBĚTI ÚTISKU

II. NA CESTĚ

III. FENG-TAO RISKUJE

IV. TRAGÉDIE V NAN-HU

V. ODPOLEDNE VHODNÉ K ZAPAMATOVÁNÍ

VI. GINGER DOSAHUJE SVÉHO

VII. ZEMĚ STRACHU

VIII. ALGY NEMÁ KLID

IX. OTŘESY – V MNOŽNÉM ČÍSLE

X. BIGGLES MÁ SMŮLU

XI. POČÍTÁNÍ HODIN

XII . NEVÍTANÍ NÁVŠTĚVNÍCI

XIII. NA POSLEDNÍ CHVÍLI

Předmluva

Někteří pravidelní čtenáři těchto příběhů si stěžovali, že Algy

byl v poslední době odsunut do pozadí. Do jisté míry to je pravda, ale

nebylo možné se tomu zcela vyhnout, a to z toho důvodu, že kdyby

se Biggles dostal do velkých problémů, musel by Algy sám nést bří-

mě zodpovědnosti. Kdyby se totiž operace nevyvíjela dobře nebo se

Bigglesovi stalo nějaké nepředvídané neštěstí, musel by se případu

ujmout Algy jako Bigglesův zástupce. Jinými slovy, pro velícího

důstojníka a jeho zástupce není dobrou strategií, aby se oba současně

vystavovali stejnému riziku, i když to někdy může být nevyhnutelné,

jako je tomu v případu popsaném na následujících stránkách. Nechť

čtenáři sami posoudí, kdo v tomto příběhu podstoupil větší riziko,

zda Biggles nebo Algy. Tentokráte se Algy sám stane zodpovědným

za další vývoj situace. Předkládám příběh čtenářům v naději, že už

nebudou Algyho považovat jen za stále ‚odstrkované dítě‘.

Několik slov o Gobi. Poušť Gobi je všeobecný název odlehlého,

pustého a neplodného území v srdci Asie. Není přesně ohraničeno,

zhruba zaujímá rozlohu tři sta tisíc čtverečních mil země, která se

nikde nepřibližuje k moři. Naprostou většinu území pokrývají neustá-

le se přesypávající písek, štěrk a spousta skalnatých útvarů nebo hor,

dosahujících úctyhodných výšek a pokrytých sněhem, z něhož táním

postupně vznikají řeky, které však na rozdíl od většiny ostatních řek

tekoucích k moři, tečou směrem od něho, aby se pak ztratily

v rozsáhlých solných močálech a mokřinách.

Na tisících čtverečních mílích neroste nic kromě podřadné trávy

a rostliny, jejíž kořeny se sklízejí jako známá lékořice. Nikde tu není

železnice. Nepatrný počet komunikačních spojů představují dvouko-

lovými vozy vyjeté koleje nebo velbloudy vyšlapané stopy karavan,

postupujících od jednoho jezírka nebo kaluže vody k druhé. Pro mo-

torizovanou přepravu jsou však tyto spoje zcela nepoužitelné. Jako

většina pouští je i Gobi sužována nejkrutějším vedrem a zimou, ná-

sledkem čehož vznikají nelítostné větry, které písek neustále přesou-

vají z místa na místo.

Území je řídce osídleno bojovnými, většinou kočovnými kmeny,

hovořícími vlastními jazyky a vyznávajícími různá náboženství. Až

do poměrně nedávné doby byla tato rozsáhlá pustina neprobádaná,

protože ji na vlastní nebezpečí ze západní strany navštívilo jen asi

půl tuctu Evropanů. Přístup od východu neprodyšně uzavřela Čína.

Území je poseto starověkými buddhistickými svatyněmi, o něž pečují

knězi a které navštěvují jen potulní poutníci.

Všechna místa uváděná na následujících stránkách skutečně

existují, včetně Jeskyní Tisíce Buddhů. Prvním mužem, který tuto

ohromující, nesmírně starou svatyni v roce 1908 viděl, byl známý

cestovatel po Asii Sir Aurel Stein. V Jeskyních mu kněz ukázal taj-

nou knihovnu, která obsahovala nejstarší známé tištěné knihy z doby

sahající nazpět až do roku 868 A.D.. Nedávno byl v časopise (který

by měl být dobře informován) naznačeno, že Sir Aurel Stein některé

z předložených knih ukradl. Tato informace nebyla pravdivá. Je

pravda, že Sir Aurel Stein skutečně několik knih přinesl s sebou do-

mů, ale jen proto, že na místě nebyl nikdo, kdo by byl schopen je

přeložit. Knihy jsou teď v Britském muzeu. Za knihy zaplatil částku,

která opatovi svatyně stačila na zvýšení úrodnosti oázy i na postavení

ubytovny pro přicházející poutníky, o niž velmi dlouho usiloval.

W.E.J.

I. OBĚTI ÚTISKU

Když se ve Scotland Yardu Biggles a piloti jeho policejní letky

nahrnuli do kanceláře svého náčelníka, leteckého komodora Ray-

monda, z jediného pohledu do jeho tváře poznali, že ve vzduchu je

něco zvlášť mimořádného.

„Posaďte se a udělejte si pohodlí,“ vyzval je letecký komodor,

vracející se k psacímu stolu od velké nástěnné mapy světa, před níž

stál ve chvíli, kdy k němu vešli. „Tato porada asi bude poněkud del-

ší,“ dodal a postrčil blíž k návštěvníkům krabici s cigaretami. „Po-

zval jsem vás všechny k sobě, abych vás podrobně seznámil s velmi

komplikovaným úkolem, který jsem převzal. Považuji za vhodné

hned na začátku otevřeně říci, že zajištění případu, o němž vám teď

povím, jsem nedostal jako rozkaz. Byl jsem jen prostě dotázán, jestli

návrh jisté akce je technicky proveditelný, a jestli, v případě kladné

odpovědi, jsem ochoten jeho uskutečnění zajistit. Ne však jako slu-

žební povinnost. Za chvíli pochopíte, proč to říkám tak, jak to ří-

kám.“

„Určitě to zase bude něco, co už tak dobře známe,“ cynicky za-

bručel Biggles. „Budeme provádět práci pro vládu, ale jestli nastanou

nějaké problémy a něco se nebude dařit podle plánu, vláda se bude

tvářit, jako by nás neznala a nikdy o nás neslyšela.“

Letecký komodor se zatrpkle usmál. „Bezpečnost této země je

z velké části zajišťována lidmi, kteří jsou ochotni tyto podmínky při-

jmout,“ řekl klidně. „Ve světě potácejícím se ve zmatcích, které mo-

hou každým okamžikem překypět a rozpoutat válečný uragán, to je

někdy jediný způsob. Ale v tomto případě je pohnutka k provedení

akce vyloženě humanitární, nikoli politická.“

„To je tedy něco, za co je opravdu možné jen poděkovat,“ po-

znamenal Biggles a natáhl se pro cigaretu.

„Upřímně řečeno, netroufal bych si tento projekt nazvat ani při-

jatelně nebezpečným, hlavně proto, že navzdory všeobecně rozšíře-

nému romantickému básnění o kouzelných létajících kobercích mají

možnosti letadla jako dopravního prostředku přece jen své hranice.

Na zemi, a letadlo musí na zemi často přistát, může být jak užitečné,

tak k ničemu. Dovolte, abych vás podrobně seznámil s tím, o co

v tomto případě jde, abyste si úsudek mohli udělat sami. Řeknete-li,

že vyhlídky na úspěšné provedení akce nejsou ničím jiným, než mar-

ným sněním či nezodpovědným fantazírováním, napíši posudek

v tomto smyslu. Chci, abyste provedení případu posoudili výhradně a

pouze z úzce profesionálního hlediska a otevřeně mi řekli svůj ná-

zor.“

„O něco takového se snažím vždycky,“ stroze odpověděl Big-

gles. „Jak jsem už ale poznamenal, většinou jsou nám podstrkovány

úkoly nevděčné, obvykle na hranici možnosti jejich splnění.“

„Nemusíte mi nic povídat, vím své,“ sklíčeně přitakal letecký

komodor. „Raději se do toho pusťme. Částí světa, která je v tomto

případě v centru našeho zájmu, je Čína, a je třeba říci, že Čína zaují-

má pořádný kus zemského povrchu. Přesněji řečeno, zhruba čtyři

miliony čtverečních mil. Místo, které nám teď dělá těžkou hlavu, je

skoro přesně uprostřed Asie, vzdálené víc než tisíc mil od nejbližšího

moře – doslova tam, kde lišky dávají dobrou noc, jak byste asi řekli

vy. V pořadí problémů je na prvním místě problém politický, protože

doba, kdy se kdokoli mohl podle vlastní vůle potulovat po celém

zemském povrchu, je nenávratně pryč. Čína je republika. Její nynější

vláda je komunistická. To ovšem neznamená, že každý Číňan je ne-

zbytně komunistou, stejně jako není komunistou každý Evropan za

železnou oponou. Chcete-li, Čína, stejně tak jako Rusko, je za bam-

busovou oponou a my před ní. Uvědomujeme si to. Konec konců,

Čína je starodávná země, která prošla mnohými osudovými výkyvy,

zdary a nezdary, a co se skutečně odehrává za bezvýraznými tvářemi

jejích současných vládců, nedovede odhadnout žádný Evropan.

S Čínou nejsme ve válečném stavu, takže z právního hlediska tam

máme stejná práva jako Sovětský svaz. Řekl jsem z právního hledis-

ka. Ve skutečnosti ale tomu tak není. Následkem zlomyslné sovětské

propagandy je mnoho Číňanů proti nám zaujato; ovšem tvrdit, že po

tolika letech otevřených a čestných obchodních styků nás nenávidí

každý Číňan, by bylo nesmyslné. Stále tam máme mnoho přátel, i

když v současné době, kdy jsou u moci Rudí, by od nich bylo pošeti-

lé dávat to veřejně najevo. V průběhu poslední revoluce bylo

s mnohými Západoevropany zacházeno velmi krutě. Mezi nejvíce

postiženými byli misionáři a lékaři, kteří své životy zasvětili zlepšo-

vání životních podmínek v zaostalejších částech země. Není to nic

nového. Misionáři byli kdysi první, kdo pronikli do země, o níž se

ještě zhruba před sto lety nevědělo skoro nic. Byli mezi nimi vynika-

jící lidé. Většina z nich dříve či později přišla o život. Teď se dějiny

opakují.“

„Když došlo ke katastrofální změně politické situace, některým

se podařilo uprchnout. Jiní však zůstali. Víme, že mnoho z nich bylo

brutálně zavražděno. Na podmínky, v nichž se nacházejí ti, kteří pře-

žili, je lépe nemyslet. V každém případě je neodvratně čeká ohavná

smrt. A my proti tomu nemůžeme dělat nic – alespoň si to donedávna

všichni mysleli –, protože jsme neměli ani nejmenší potuchy kde

jsou, a Čína je přece jenom příliš rozsáhlá, jak jsem řekl na začátku.“

„Mám tomu rozumět tak, že teď už o jejich pobytu nějaké in-

formace máte?“ vmísil se do řeči Biggles.

„Ano, stále je naživu několik těchto nešťastníků, které jejich přá-

telé podloudně propašovali – mohu-li použít tohoto výrazu – do od-

lehlého koutu země. Není vyloučeno, že teď už jsou všichni mrtví,

protože čínský kněz, který nám tuto zprávu přinesl, k nám šel mnoho

měsíců. Za nepředstavitelně krutých podmínek k nám pěšky ušel

patnáct tisíc mil. Řekl, že přišel splatit dluh. Misionář, který je jed-

ním z uprchlíků, ho jednou s nasazením vlastního života zachránil,

když byl přepaden bandity. Tito nešťastní Evropané nemají sebe-

menší naději se odtamtud sami dostat. Nehledě na pravděpodobnost,

že by je někdo odhalil a zavraždil, nemohli by se na cestu vydat

z toho důvodu, že nemají skoro vůbec nic k jídlu a žádné by si cestou

ani nemohli opatřovat. Jídlo, jak ho chápeme my, v místě jejich po-

bytu prakticky neexistuje, ani v těch nejlepších časech. Jak to vypa-

dá, jestli jejich pobyt nebude prozrazen, zůstanou tam kde jsou, do-

kud nepomřou… pokud…“

„Pokud tam někdo nepřijde a neodveze je domů.“

„Přesně tak.“ Po chvilce odmlčení letecký komodor pokračoval.

„Na takovou výpravu je jako dopravní prostředek vhodné jedině le-

tadlo, protože neexistence silnic znemožňuje použití jakékoli jiné

formy mechanické přepravy.“

„V čem je hlavní problém – proč tam nezaletíme a neodvezeme

je, když už konečně víme, kde jsou?“ zeptal se Biggles.

„Těch problémů je několik. V prvé řadě to je vzdálenost, kterou

je nutno proletět, aniž by vás zahlédly nějaké nepřátelské oči a neby-

lo vám zabráněno v další činnosti. Po úspěšném překonání tohoto

nebezpečí budete muset nalézt správné místo jejich pobytu. Po letu

dlouhém více než tisíc mil jen podle kompasu nad územím, které

vypadá stále stejně, by to nemuselo být nijak jednoduché. A ovšem

vrcholné nebezpečí bude hrozit při přistávání na předem neprověřené

půdě, protože i nepříliš velká trhlina, sama o sobě nijak vážná, by

mohla mít za následek katastrofu a vy byste se octli ve stejně bezna-

dějné situaci jako lidé, které jste přiletěli zachránit.“

„A co ten muž, který zprávu přinesl? Kde je teď?“

„V Hongkongu.“

„Chce se tam vrátit? Uvažuji totiž, že bych si ho vzal jako prů-

vodce.“

Letecký komodor pokrčil rameny. „Snad by si dal říci. Bude

nutné se ho zeptat.“

„Kdo to vlastně je?“

Letecký komodor pohlédl na papír ležící na psacím stole. „Čín-

ský kněz jménem Feng-tao, který se na pouti do Lhasy zastavil ve

svatyni a uviděl tam uprchlíky.“

„Naši lidé tam něco musejí jíst, aby nezemřeli hladem. Stará se o

ně někdo?“

„Ano, přátelsky naklonění Číňané.“

„Kolik uprchlíků je tam celkem?“

„Když ten muž odcházel, bylo jich jedenáct. Není vyloučené, že

mezitím se tam dostali další.“

Biggles se zamračil. „To je dost. Jsou všichni Britové?“

„Ne. V Číně pracují misionáři a lékaři – tyto dva druhy často

chodí spolu – z mnoha zemí. Podle tohoto seznamu tam je šest Britů,

čtyři muži a dvě ženy. Mezi ostatními je jeden Američan, jeden

Švéd, jeden Holanďan, Francouz a Švýcar. U některých známe jmé-

na. Většina těchto lidí strávila v zemi mnoho roků, takže znají jazyky

i zvyky; to ovšem samo o sobě nestačí, abychom je odtamtud odvez-

li.“

„Zmínil jste se o nějaké svatyni. Jsou ti lidé snad v chrámu?“

„V něčem takovém. Slyšel jste někdy o Jeskyních Tisíce Budd-

hů?“

„Ne. Slyším o nich poprvé.“

„To místo je poměrně velmi dobře známé, přestože přístup

k němu je nesmírně nebezpečný a vidělo ho málo Evropanů. Je to

strmá stěna prošpikovaná nesčetnými jeskyněmi, většina z nich je

vzájemně propojena a všechny jsou nádherně vymalovány nebo vy-

zdobeny obrazy Buddhy. Jeskyně vytesali lidé před velmi dávnými

časy. Předpokládá se, že v nich existují obtížně přístupná tajná místa,

která ještě žádný běloch neviděl. O těchto zvláštních jeskyních, pro-

tože podobných svatyň je ve Střední Asii mnoho, se svět poprvé do-

věděl v roce 1908 od Sira Aurela Steina. Narazil na ně při putování

z Indie do Číny. Na starosti je má kněz-strážce. Ale uprchlíci se ne-

skrývají na tomto místě. Jsou sice ve stejné oblasti, ale v jiné podob-

né svatyni.“

„O kterou oblast konkrétně jde?“

„Jde o kraj nedaleko Tunhwangu. Najdete ho na mapě. Je to

město poblíž rozcestí do Sinkiangu a Mongolská, v květnaté řeči

kraje někdy nazývané Bránou do strašné pouště Gobi. Asi dvacet mil

k jihu je oáza Nan-hu. Leží na řece Tang, nad níž ve strmé stěně úte-

su jsou jeskyně, které nás zajímají.“

„Zní to poněkud neurčitě.“

„Ovšemže to zní neurčitě. V zemi, jako je tato, to ani jinak ne-

může být. Nikde poblíž není žádná cesta. Nejbližší vyjeté stopy, kte-

ré by se snad daly nazvat cestou, jsou asi sto mil na jih. Najděte si na

mapě městečko Ansi, které je na jediné silnici vinoucí se přes Asii do

Evropy. Je to pravděpodobně nejstarší silnice na světě, kdysi nazý-

vaná Hedvábná cesta. Je určitě nejdelší, protože prochází přes čtvrti-

nu zemského glóbu. Tato cesta nebyla tisíc let ničím víc, než obyčej-

nou vyšlapanou stezkou používanou poutníky a karavanami kupců.

Rusové upravili její povrch a nazvali ji Rudou cestou. Po ní se valí

ozbrojené konvoje vezoucí vojenské potřeby do válčící Koreje. Má-

me za to, že starobylé krčmy byly nahrazeny kasárenskými budova-

mi a stanicemi pro doplňování pohonných hmot s telefony a rádio-

vými přijímači a vysílačkami. Tuto cestu používají jako orientační

bod ruští piloti, bylo by proto dobré, kdybyste se raději od ní drželi

stranou. Je samozřejmé, že celé toto pásmo je pod sovětskou kontro-

lou.“

„Chcete říci, že tam jsou přistávací plochy s příslušným technic-

kým vybavením?“

„Ano. Ale pokud víme, k Jeskyním není nic blíže, než městečka

Hami nebo Suchow, obě asi dvě stě mil daleko. Pro vás nejsou nijak

k potřebě.“

Biggles se usmál. „Nemyslel jsem ani tak na jejich využití.“

Letecký komodor se zadíval na papír s informacemi před sebou.

„Tady mám všechny zjištěné informace. Někomu se podařilo shro-

máždit mnoho zajímavých podrobností od lidí, kterým se poštěstilo

uprchnout domů, když viděli, co se v zemi začíná dít. Na příklad jsou

tady uvedené dva nebo tři orientační body. V prvé řadě to je řeka

Tang. Pak, poněkud stranou, proslulé shromaždiště poutníků známé

jako „Jezero Vycházejícího Měsíce“. Toto malé jezero s intenzivně

modrou vodou leží jako zcela ojedinělý jev mezi dunami široširé,

daleko se prostírající pouště. Nápadnost místa zvětšuje řada topolů,

které tam vysadil Bohem inspirovaný kněz, aby zkrášlil krajinu po-

blíž jezera. Takže kromě zcela ojedinělého jezera jsou i tyto stromy

velmi nápadným orientačním bodem v krajině, v níž nejsou nikde

v dalekém okruhu v dohledu žádné jiné stromy. Jezero je poměrně

blízko Nan-hu, které, jak už jsem vám řekl, je místem úkrytu našich

lidí. V ubytovně se o ně stará svatý muž, který je nám příznivě na-

kloněn, protože ho Rusové vyhnali. O těchto podrobnostech se zmi-

ňuji jen tak mimochodem pro případ, že byste se tam přece jen roz-

hodli vydat. Poblíž Nan-hu je už jen jeden další orientační bod; je to

malý starobylý chrám se zřícenou věží a kryptou pod podlahou. Za

vzduchu by ho mělo být vidět.“

„Kde přesně jsou ty Jeskyně?“

„Jsou vyhloubené v útesu, který jako strmá stěna vystupuje

z koryta řeky. Strážce tohoto místa se jmenuje Ching-fu. Tím, že se

stará o naše lidi, což zcela jistě klade nejvyšší nároky na jeho zdroje,

podstupuje velké nebezpečí. Ovšem v době, kdy se tam dostanete,

pokud se ovšem rozhodnete tam letět, ten muž i malá ubytovna už

tam dávno nemusejí být.“

Biggles zamáčkl špačka cigarety. „Je to všechno?“

„To podstatné. K tomu, abyste si udělali představu, o co jsme

byli požádáni, je to dostačující. Přirozeně, vláda by byla ráda, kdyby

ti lidé byli zachráněni, pokud to je v lidských silách; nikdo však není

ochoten uvrhnout zemi do další války, kdyby toho mělo být dosaženo

za každou cenu. Otázka tedy zní: je tento pokus o záchranu uskuteč-

nitelný?“

„Ptáte se mne?“

„Ano.“

„Ujasněme si ještě některé podrobnosti. Jsou ty Jeskyně opravdu

v Čínské republice?

„Ano.“

„Nikdo z nás, tedy ani my, ani Rusové, není s Čínou ve váleč-

ném stavu, ani tomu tak není mezi námi a Rusy. Znamená to tedy, že

v Číně máme stejná práva jako Rusové.“

„Bráno oficiálně, ano, máte pravdu. V praxi tomu tak ovšem

zdaleka není. Nemáme právo létat nad Čínou bez povolení.“

„Ruská letadla přes Čínu létají.“

„Nepochybně mají povolení, protože pro Číňany zajišťují jisté,

jimi požadované potřeby, jako peníze a válečný materiál. Kdyby-

chom žádali o možnost průletu MY, bylo by to jen plýtváním času. I

kdyby Čína řekla ano, Rusové by určitě řekli ne a začali by z pozice

síly určovat, co Čína může udělat. Ale i kdyby snad Rusové souhlasi-

li, letěl byste mezi jejich stíhačkami s neozbrojeným letadlem?“

Biggles se neradostně usmál. „Jen pokud bych se rozhodl spá-

chat sebevraždu.“

„Přesně to jsem si myslel. Jenže,“ pomalu pokračoval letecký

komodor, „kdyby se o přelet Číny pokusila soukromá osoba, bylo by

to něco naprosto jiného. Vláda by se mohla tvářit, že o ničem neví. A

jistě by to udělala. No, no, jen se nemračte. Tak to dnes chodí. Jenže

i

za

těchto

okolností

by

jakýkoli

incident

mohl

vést

k nepředstavitelným problémům. Na Dalekém Východě je situace tak

kriticky napjatá, že k rozpoutání požáru stačí jedna jediná jiskra.“

Letecký komodor se zadíval Bigglesovi do očí. „Nuže, co si o tom

myslíte?“

„Je opravdu tak zoufale nutné, abych se rozhodl okamžitě?“

„Ne, není, jenže každý den zdržení může mít za následek, že se

postavení uprchlíků stane ještě vážnější.“

Biggles vzal ze stolu pravítko a velké zvětšovací sklo a přistou-

pil k mapě, zakrývající skoro celou stěnu. Mlčky ji zblízka chvíli

studoval, tu a tam použil pravítko, aby si ověřil kursy nebo změřil

vzdálenosti. Teprve pak řekl: „Nejbližším místem, z něhož bychom

snad mohli operaci začít, se zdá být Dháka ve východním Pákistánu.

Je skoro přesně jižně od našeho cíle.“

„Naprosto správně,“ souhlasil letecký komodor. „To by ovšem

znamenalo letět přes Himálaj a Tibet – přes tak zvaný Vrcholek svě-

ta.“

„Z východu by byl přístup možný jedině z Hongkongu. Ten je

však o několik set mil dále, ale mnohem horší by bylo, že bychom

museli letět nad hustě zalidněným územím, takže naděje uniknout

zvědavé pozornosti by se rovnala nule. Navrhuji, abychom letěli

z jihu přes Assám, Bhútán a Tibet, kde nám nikdo nebude věnovat

velkou pozornost, i když nás uvidí.“

„Museli byste letět přes nejvyšší pohoří světa.“ Biggles pokrčil

rameny. „Nouzové přistání tam by pro nás zcela určitě znamenalo

definitivní konec. Ale přece jen bych raději vrazil do nějaké hory,

než skončil v čínském vězení.“

„Jakým letadlem byste chtěl letět?“ Biggles se krátce zamyslel.

„Halifax by to zvládl hravě. Vzdálenost odhaduji na třináct set mil

v každém směru. Takže pohonné látky na tři tisíce mil by nám zajis-

tily dostatečnou rezervu. Protože bychom na zpáteční cestě mohli mít

velký náklad, měli bychom pro jistotu nechat namontovat zásobní

nádrž. Královské letectvo nám zcela jistě nějakého Halifaxe poskyt-

ne.“

„Jenže to je vojenské letadlo,“ protestoval letecký komodor.

„Řekl jsem přece, že vláda by do této akce neměla být zapletena.“

„Domnívám se, že dost Halifaxů už bylo prodáno k přestavbě

pro civilní dopravu,“ poznamenal Biggles. "Abychom ušetřili váhu,

měli bychom demontovat většinu vojenského vybavení. Když v něm

ponecháme jen několik pohodlných sedadel a natřeme ho jinou bar-

vou, bude vypadat neškodně jako vyhlídkové letadlo.“

Letecký komodor se podezřívavě podíval na Bigglese. „Co máte

přesně na mysli tou většinou vojenského vybavení?“

„Doufal jsem, že se na to nezeptáte,“ odvětil Biggles.

Raymond se tvářil znepokojeně. „Přece nemůžete na palubě po-

nechat zbraně. Kdybyste někoho zastřelil, byl by oheň na střeše.“

Biggles přikývl. „A co jestli někdo bude chtít zastřelit mne, to

půjde o mou kůži, ne? Byl bych raději, kdyby o svou kůži přišli oni.

Jen si nedělejte žádné zbytečné starosti. Já střílet nebudu, pokud ně-

kdo nezačne střílet po mně; ale když se o to někdo pokusí, pak budu

střelbu opětovat. Berte to jako můj špatný zvyk, který jsem se nedo-

kázal odnaučit. A v případě, že bychom museli přistát nebo by hrozi-

lo zřícení letadla, budeme mít dost času hodit zbraně přes palubu.“

Letecký komodor se tvářil nejistě. „Přiznám se, že se mi to vů-

bec nelíbí.“

„Podívejte se na to takhle,“ snažil se ho uklidnit Biggles. „Jestli

nás sestřelí, zjistí, že jsme Britové a zcela jistě se dostaneme do prů-

švihu. Nebudeme-li sestřeleni, k žádnému průšvihu nebude moci

dojít, protože nebudou mít proti nám žádné důkazy. Bude-li vládě

podán protest, může říci, že nemůže být činěna zodpovědnou za

všechny Halifaxy, které jsou v provozu. Bylo by proto žádoucí, aby-

chom sestřeleni nebyli. A nejlepší způsob, jak tomu zabránit, je mít

dobré zbraně a schopné muže, kteří je budou ovládat.“

Letecký komodor se mračil. „Proč je s vámi vždycky tak těžké

pořízení?“

Biggles se zatvářil dotčeně. „Se mnou? Jaké těžké pořízení?

Problémy snad dělá druhá strana, ne? Přece byste neočekával, že

kdokoli, kdo má jen špetku zdravého rozumu, skočí neozbrojený do

brlohu vyhladovělých vlků. Jsem sice dost praštěný, že jsem ochoten

do toho brlohu vlézt, ale nejsem praštěný úplně.“

„Tak dobře,“ unaveně souhlasil letecký komodor. „Nechť je po

vašem. Ale, proboha, buďte opatrný a pečlivě zvažte, než něco udělá-

te.“

„Můžete mi důvěřovat,“ vřele odpověděl Biggles. „Budu opatrný

jako holub letící domů po obloze plné dravých ptáků.“

„Mám tedy vaše slova chápat tak, že jste rozhodnut letět?“

„Je přece samozřejmé, že poletím. Vy jste jistě už předem počí-

tal s tím, že poletím. Alespoň doufám, že jste byl o tom přesvědčen.

Upřímně řečeno, dotklo by se mne, kdybyste předpokládal, že budu

klidně vysedávat za psacím stolem, když horda fanatiků mávajících

rudými vlajkami někde pronásleduje slušné lidi s cílem je zabít.“

„Jak to uděláte s přistáním, až tam doletíte?“

„Právě to mi dělá velikou starost,“ připustil Biggles. „Tento pro-

blém budu muset velmi podrobně promyslet. Ale pokud jde o ope-

rační podrobnosti, ty nechte raději na mně, abychom si zase nevjeli

do vlasů. Jestli vám to nevadí, vezmu si tento papír s informacemi,

abych si je mohl důkladně promyslet.“

„Je snad, kromě obstarání Halifaxu, ještě něco, co bych mohl pro

vás udělat?“

Biggles si mnul bradu. „Něco by tu ještě bylo, pokud to bude

možné zajistit. Co kdybyste se pokusil sehnat muže, který vám tu

smutnou zprávu přinesl? Já se nedostanu do blízkosti Hongkongu,

abych ho vyhledal. Mohl by sem doletět za pár dní. Snad by nám

mohl poskytnout informace o přírodních podmínkách v místě pláno-

vané záchranné akce, o tom, jestli je půda poblíž Jeskyní vhodná

k přistání nebo jaké tam převládají klimatické poměry.“

„Teď je ve Střední Číně léto, takže počasí by tam mělo být dob-

ré, snad jen bude nepříjemně horko. Ale vyhnete se skučícím větrům,

které po většinu roku činí z Gobi pekelnou výheň, naprosto nevhod-

nou k lidské činnosti. V té době je uměním tam přežít.“

Biggles přikývl. „O něco takového není opravdu co stát,“ řekl

rozvážné.

„Nevím, jestli se mi podaří toho muže sehnat. Udělám, co bude

v mých silách. Máte pravdu, snad by vám mohl pomoci při lokalizo-

vání místa a podat povšechný popis kraje.“

Biggles si vzal papír s informacemi. „Před odletem vás ještě na-

vštívím, pane.“

Když se za ním zavřely dveře, letecký komodor nejistě zavrtěl

hlavou a sáhl po další cigaretě. Jen on sám věděl, co mu probíhá hla-

vou.

II. NA CESTĚ

O čtrnáct dní později, za jasné, hvězdami prozářené noci, se še-

dohnědě natřený Halifax bez jakýchkoli identifikačních znaků po-

tajmu vznesl z horkem rozpukaného letiště v Dháce v Pákistánu a

neustále stoupal vzhůru do nejisté prázdnoty směrem k severu.

Tváře Bigglese a Gingera, sedících v pilotní kabině, byly

v tajuplném osvětlení palubních přístrojů smrtelně bledé. Podle vý-

sledku losování Algy zaujal místo v přední střelecké věži, Bertie

v ocasní. Střední střelecká věž byla neobsazena, ovšem v případě

nepředvídané události ji mohl obsadit kterýkoli pilot. Ve všech třech

střeleckých věžích byly pohyblivé kulomety a vzhledem k tomu, že

z prostoru Halifaxu bylo skoro všechno odstraněno, mohli si střelci

snadno kdykoli vyměnit místa.

Nepoužívaný prostor pro vysílačku byl prázdný, ale ve snadno

přístupné kabině navigátora seděla nejpodivnější osoba, jaká kdy

v těžkém bombardéru u stolu s mapami seděla. Byl to drobný muž

s nažloutlou pletí a šikmýma očima, které se navenek jevily jen jako

pouhé štěrbiny. Byl to čínský kněz Feng-tao, muž, jehož smutná

zpráva dala podnět k této expedici.

Upřímně řečeno, Feng-tao všechny zklamal, i když to nebyla je-

ho chyba. Jeho znalost anglického jazyka byla totiž prakticky nulová,

takže každý rozhovor musel probíhat za přítomnosti tlumočníka. Byl

ale roztomilý a ochoten s nimi letět. Těšil se na opětovné setkání se

svými přáteli. Organizátorům expedice ale mohl poskytnout jen málo

informací, které by už nevěděli. Jak se dalo čekat, o létání nevěděl

vůbec nic, takže na jeho rady, pokud šlo o přistání, což byl hlavní

důvod jeho přítomnosti, se nebylo možno spolehnout. Stále jen ener-

gicky zdůrazňoval, že je tam mnoho písku. Většinou je prý v dunách,

které se ve vanoucím větru znepokojivě rychle přemisťují. Biggles si

ani nemohl být jistý, že kněz ze vzduchu pozná cíl jejich letu. Byla

však naděje, že v případě nepředvídané události bude možno na zemi

využít jeho znalosti místních jazyků. Připravili pro něho i padák a

vysvětlili mu způsob jeho použití. Neprojevil ale o instruktáž sebe-

menší zájem, Ginger byl proto přesvědčen, že kdyby musel padák

použít, letěl by k zemi jako kámen.

Biggles musel letět převážně jen podle vypočteného kursu, pro-

tože jako orientační body jim mohly posloužit jen vysoké hory, řeky

a hlavní město Tibetu Lhasa, ležící blízko trasy letu. Jedna z mála

silnic, probíhajících Střední Asií, směřuje z tohoto města skoro přes-

ně na sever v délce pěti set mil, než zahýbá k východu, aby se po

dalších tisíci mílích u Lianchow napojila na Rudou silnici. Takové

orientační body si snažili uložit do paměti nejen z mapy, ale i

z fotografií pořízených při leteckém průzkumu, které jim poskytlo

ministerstvo letectví.

Biggles, jako každý zkušený pilot, věděl, že úspěch nebo neú-

spěch letu na dlouhou vzdálenost závisí převážně na přípravách pro-

vedených před startem; proto se snažili, aby nic nebylo opomenuto a

každá připomínka byla pečlivě realizována. Všichni členové posádky

Halifaxu velmi dobře věděli, i když o tom nemluvili, že nikdy nelze

zaručit absolutní spolehlivost všech mechanických součástek letadla

a že porucha motoru nebo sebemenší konstrukční chyba jakéhokoli

druhu nad krajinou, nad jakou v příštích pěti hodinách poletí, by je-

jich let ukončila jediným možným způsobem. A stejné podmínky

budou platit i na zpátečním letu.

Před stále stoupajícím Halifaxem se po obou stranách do vzdále-

nosti stovek mil rozprostíraly Himaláje s mnoha vrcholky stoupají-

cími vysoko přes dvacet tisíc stop. Nejvyšší z nich, Everest, ležel sto

mil západně od jejich trasy, bylo proto velmi nepravděpodobné, že

ho zahlédnou. O pohled na něj nikdo z nich moc nestál, protože si

uvědomovali, že by se mohli octnout ve velkém nebezpečí, kdyby se

ve špatném počasí dostali z vypočteného kursu.

Za Himalájemi ležel Tibet, rozsáhlá, málo probádaná náhorní

planina, jejíž nepřehledné bludiště plání a údolí dosahuje průměrně

šestnácti tisíc stop nadmořské výšky a horské hřebeny a vrcholky

jednotlivých hor vystupují o několik tisíc stop výše.

Biggles se rozhodl pro let v noci, aby se vyhnul zpozorování ze

země, což by mohlo vést k napadení ze vzduchu. Pokud ale jejich

přítomnost nebude odhalena a nahlášena příslušným úřadům, byla

malá pravděpodobnost, že se cestou setkají s nějakým letadlem, ať

vojenským nebo civilním. Odlet proto načasovali tak, aby se k cíli

přiblížili za svítání a neriskovali odhalení za denního světla. Druhot-

ným důvodem letu v noci byla viditelnost. Z provedeného průzkumu

totiž vyplynula menší pravděpodobnost, že se za tmy cestou setkají

s nepříjemným mlžným závojem nebo s pokrývkou mraků. Ovšem

k vyhledání Jeskyní a k přistání bude nutné denní světlo. Tato část

operace, jak si Biggles od začátku uvědomoval, bude nejobtížnější.

V tomto ohledu však nebylo definitivně rozhodnuto, jak bude přistá-

vací manévr vyřešen.

Dlouhé rozhovory, které na toto téma proběhly, vyústily v plán,

který by sice znamenal víc létání, ale snížilo by se tím riziko při při-

stání. Všichni si byli vědomi, že sebenepatrnější nehoda by byla

osudná a pro ně by nevyhnutelně skončila katastrofou.

Až doletí nad místo určení, z letadla prozkoumají oblast pro při-

stání tak důkladně, jak to okolnosti umožní. Najdou-li v rozumné

vzdálenosti od Jeskyní rovnou plochu bez znatelných překážek, při-

stanou. Když se jim takovou plochu nepodaří najít, Algy a Ginger

seskočí na padácích a vyhledají vhodné prostranství. Najdou-li vhod-

nou plochu, na níž bude možné připravit přistávací pruh, přivolají

v krajním případě uprchlíky, za jejichž pomoci plochu vyčistí a

označí. V průběhu těchto terénních úprav by letadlo nemohlo čekat a

neustále kroužit nad krajinou. Snad hodinu by kroužit mohlo, déle

určitě ne, i když i jedna hodina by je mohla přivést do nebezpečí.

Než čekat déle a riskovat odhalení, Biggles se rozhodl letět

s letadlem na základnu zpátky do Pákistánu a vrátit se o týden pozdě-

ji, což bylo považováno za dostatečně dlouhou dobu k přípravě bez-

pečné přistávací plochy. V případě, že v okruhu několika mil nebude

nalezena žádná vhodná plocha k přistání, seskočí na padáku Feng-tao

se slušnou zásobou konzervovaného jídla a od úkolu se upustí. V tom

případě by uprchlíkům zbyla jediná možnost, že se jim

s dostatečnými zásobami snad přece jen podaří pěšky dojít do Indie,

Burmy nebo do Hongkongu.

Kdyby bylo nutno vysadit Algyho a Gingera, vzali by si s sebou

příruční krátkovlnnou vysílačku a přijímačku, ale protože riziko

s jejím provozem by bylo značné, měli by ji použít jen za zcela výji-

mečně nebezpečných okolností. Bude proto nutné spoléhat se jen na

vizuální signály. Doslovně i obrazně bylo největší nebezpečí operace

ve vzduchu.

Biggles pevně doufal, že bude moci přistát. Z dostupných map,

které se ukázaly být lepší, než očekával, po důkladném prostudování

zjistil, že Tunhwang je pod rozsáhlou náhorní rovinou zvanou Stře-

cha světa. Leží v proláklině, obklopené rozlehlými pouštěmi. Pouště

nebývají vždycky nezbytně ploché, ani nejsou vždy písečné. Feng-

tao, který v nich prožil celý život, však neměl dostatečnou slovní

zásobu a neuměl terén výstižně popsat. Mluvil sice o množství písku

a tvrdil, že půda je rovná, jenže jeho představa, co je nebo není rovi-

na v tak divokém kraji s neustále se stěhujícími dunami a vodou vy-

mletými koryty, mohla být jen velice neurčitá. I kdyby byl písek

opravdu rovně uložený, mohl by být měkký, což by mohlo být velmi

nebezpečné, protože by mohl náhle zbrzdit kola a letadlo by se moh-

lo převrhnout na nos. Ale i kdyby se nepřevrhlo, kola by mohla za-

padnout tak, že by další vzlet letadla byl znemožněn. Toto nebezpečí

je známo ze Středního Východu, kde nejeden pilot bídně zahynul po

přistání na sice rovném, ale zrádném terénu.

Halifax jednotvárně hučel ve studeném nočním vzduchu.

Hvězdy nad nimi svou nádherou přitahovaly zraky všech účastníků

výpravy. Zaplňovaly oblohu a svou září odhalovaly dole pod leta-

dlem, od horizontu k horizontu, svět bílé a zmrzlé neplodnosti. Ale

dřív, než úplně vyšel kotouč měsíce, nebylo možné plně ocenit tuto

hrůzu nahánějící krásu krajiny, krajiny, která svou neobvyklostí při-

pomínala měsíční povrch.

Zdálo se neskutečné, že pařící se džungle Indie, kterou teprve

nedávno nechali za sebou, mohou náležet k témuž světu. Teď své

mohutné hlavy kolem letadla na všech stranách zvedali nepřemožení

monarchové Himalájí. Mezi nimi zely ledovci naplněné propasti,

někdy se stěnami tak kolmými, jako by byly vytesány sekerou. Byl to

pohled nezapomenutelný, efektní, vznešený, neskutečný, ale tak hrů-

zostrašný, že Ginger bezděčně začal poslouchat hučení motorů, aby

zaznamenal sebemenší změnu v jejich chodu, protože jen ty zaručo-

valy potřebnou podporu křídel letadla; kdyby došlo k jejich poruše,

letadlo i s posádkou by se ztratilo ze zemského povrchu tak nená-

vratně, jako kámen hozený do nejhlubšího moře.

Hrůzu nahánějící svět ledu a sněhu jako by neměl konce. Ginger,

dychtivě čekající až se krajina změní, už přestal věřit, že se to stane.

Tento strašný svět ho fascinoval a současně děsil. Nemohl od něho

odtrhnout oči; napětí z představy, že se pohybují na hranici mezi ži-

votem a smrtí, ho vyčerpávalo. Letadlo se nechovalo stále klidně.

Letěli sice ve výšce dvacet tisíc stop, ale přesto se někdy dostali do

nepříjemné blízkosti sněhu a ledu na příkrých svazích vyšších hor.

Více než jedenkrát museli změnit kurs letu, aby se vyhnuli bělovla-

sému obru. V jedné chvíli, kdy prolétali mezi dvěma takovými obry,

vzdušné proudy sevřely letadlo jako zkázu věštící ledové ruce.

Byla krutá zima. Rozervaný povrch země pod nimi po celé dvě

hodiny neklesl a i potom kolem nich ojedinělé vrcholky čněly nad

nimi jako strašidelné hlídky, sledující průlet nezvaného vetřelce přes

své panství.

Všem se ulevilo, když se nakrátko v dálce na levé straně objevil

hrozen světel. Ginger však nepocítil jen úlevu, ale i překvapení, pro-

tože po předešlých hodinách letu nabyl jistoty, že tato oblast země-

koule není vůbec obydlena.

„Lhasa,“ řekl Biggles interkomem pro informaci ostatních. „Do-

držujeme správný kurs letu,“ dodal.

Teprve po další tři čtvrtě hodině řekl Gingerovi: „Už bychom

měli každou chvíli přeletět silnici do Kanchow. Ono to asi nebude

silnice podle našich představ, není ale vyloučeno, že bude poněkud

zařezaná do okolního terénu, takže bude vrhat stín. Dívej se dobře,

jestli se ti ji podaří najít. Pro nás sice není zásadně důležitá, ale po-

sloužila by nám ke kontrole polohy.“

Gingerovi se nepodařilo silnici objevit, ale tento neúspěch si vy-

nahradil řekou, kterou podle mapy identifikoval jako horní tok řeky

Jang-c‘tiang, která se teprve skoro po čtyřech tisících mílích vlévá do

Východního čínského moře.

O půl hodiny později se východní obloha rozechvěla prvními

náznaky úsvitu nového dne. Ginger dosud nikdy nevítal slunce a

bezmračnou oblohu s tak nadšenou radostí. Obloha byla stále mod-

řejší a letadlo začalo klesat, protože už nebylo nutné letět tak vysoko.

Ginger zvědavě pozoroval, jak se pod nimi a před nimi mění terén a

uvědomoval si, že se dívá na skutečný střed Asie, tedy na něco, co

vidělo jen málo lidí ze západu.

Z podkladů týkajících se této akce se dočetl o charakteru krajiny

v oblasti cíle, nebyl proto překvapen, když viděl, že široko daleko

v krajině nic zřetelně nevystupuje a krajina je na všech stranách

v dohledu až příliš stejná; z nekonečného prostoru zvlněného písku

nebo štěrku se jen tu a tam zvedaly beztvaré vyvýšeniny a kopce pís-

ku nebo štěrku, výjimečně pískovcovitých kamenů. Všiml si několi-

ka nápadných ploch, na nichž zřejmě byl křovinný porost nebo tráva

nebo bažina; naprostá většina půdy byla však pustá a deprimující

poušť. V dohledu nebyl ani jediný strom. Nezahlédl nic, co by vypa-

dalo jako obydlí, ani kouř ohňů karavan. Letadlo bylo ovšem přece

jen stále dost vysoko, aby bylo možné pouhým okem zahlédnout

takové podrobnosti, i kdyby tam byly. Stále ztráceli výšku, motory

šly jen o málo rychleji než naprázdno, Halifax pomalu letěl dál.

Zakrátko Biggles řekl: „Teď už se musíme blížit k cíli. Měl bys

požádat Feng-taa, aby se rozhlédl, jestli tady něco poznává.“

Ginger odešel do navigační kajuty a našel tam blaženě spícího

Číňana. Probudil ho a rukama mu naznačil, co po něm požaduje.

Feng-tao se podíval na zem ubíhající pod letadlem, díval se

dlouho a upřeně; z jeho bezvýrazné tváře Ginger ale usoudil, že jen

zbytečné mrhá časem. Poskytl mu pět minut, pak se vrátil

k Bigglesovi. „Nic mu to neříká,“ stručně ho informoval.

„Tak se pokus něco objevit sám,“ nařídil mu Biggles. „Povšech-

né informace jsi přece dostal.“ Interkomem požádal i ostatní, aby se

pokusili o totéž.

Informací, o nichž se zmínil Biggles, neměli sice mnoho, ale

k povšechnému průzkumu by mohly stačit. Jeskyně, které byly jejich

konečným cílem, byly v Nan-hu, což byla oáza ležící zhruba patnáct

až dvacet mil od Tunhwangu. Tato tak zvaná oáza byla jen pruhem

obdělávané půdy na okraji pouště Gobi, která se rozprostírala na dru-

hé straně malé říčky zvané Tang. Její protější břeh se zvedal do pís-

kového útesu, do něhož byly vytesány Jeskyně. Ginger stále neviděl

nic, co by se, třeba jen vzdáleně, podobalo oáze. Jak se později uká-

zalo, důvodem byla skutečnost, že zdejší oázy nejsou oázami

v takovém smyslu, jako je tomu v Egyptě. Letadlo už ztratilo pod-

statnou část výšky, ale Ginger stále neviděl nic jiného, než písek ne-

bo štěrk a holé kopce. V prozkoumávání krajiny však nepolevil.

Stejně jako jeho kamarádi dobře věděl, jak omezené informace po-

skytuje mapa, která je přece jen kusem papíru, na němž jsou natiště-

nými názvy a příslušnými značkami označené významnější zemské

útvary. Jsou-li útvary početné a nápadné, mapa poslouží svému účelu

velmi dobře, ale pro část zemského povrchu, na němž nejsou nápad-

né útvary žádné, nebo je jich sice mnoho, ale všechny vypadají úplně

stejně, není mapa k ničemu. Ginger si byl vědom, že pod letadlem se

na skoro šesti milionech čtverečních mil prostírá většinou poušť,

která se nikde nedotýká moře; takový úkaz se nevyskytuje nikde jin-

de na celé zeměkouli. Jinými slovy, teď byli ode všech oceánů tak

vzdáleni, jak to na zeměkouli je vůbec možné. Jak Biggles často ří-

kal, jedna věc je dívat se na mapu, ale něco naprosto jiného je

octnout se tváří v tvář krajině na mapě vyznačené.

Letadlo kleslo na výšku dvou tisíc stop a Biggles začal kroužit

v širokých kruzích. „Nerad bych se dostal nad Tunhwang a zbytečně

se tam ukazoval,“ řekl.

Gingerovi tím napověděl, že podle časového odhadu se blíží

k místu určení. Jinými slovy, jestli letadlo dodrželo přímý kurs, pak

podle doby strávené ve vzduchu by při dodržení předem stanovené

rychlosti měli být někde poblíž cíle. Podle této teorie se létá na dlou-

hé vzdálenosti, ale teorie neodpovídá vždycky skutečnosti, pokud

ovšem cílem není něco rozsáhlého, jako velké město, které lze pozo-

rovat už ze vzdálenosti mnoha mil, což pilotovi usnadňuje nezbytnou

opravu kursu letu.

Neměli důvod domnívat se, že se odchýlili od kursu nebo že

v Bigglesových výpočtech došlo k nějaké chybě, takže cíl by neměl

být daleko; problém spočíval spíše v tom, jak si uvědomoval Ginger,

že vlastně nevědí přesně, co mají hledat; bráno z jiného pohledu,

nemají tušení, jak se jejich cíl jeví ze vzduchu. V každém případě byl

jejich cíl v tak rozsáhlém prostoru tak malý, že by ho mohli minout,

aniž by si ho někdo všiml. Nemuseli by ho zahlédnout ani v případě,

že by letěli od něho jednu nebo dvě míle, což by byl vynikající navi-

gátorský výkon.

Jedna skutečnost však byla přece jen potěšitelná. Na první po-

hled se zdálo, že všude je mnoho míst vhodných k poměrně bezpeč-

nému přistání. Půda sice nebyla ideálně rovná, ale nikde v dohledu

nebyly ani duny ani kopce větší výšky, jak se dalo usoudit z krátkých

stínů, vrhaných sluncem sklánějícím se už nízko nad obzorem.

III. FENG-TAO RISKUJE

V těchto kritických chvílích operace došlo ke dvěma událostem,

které měly okamžitý dopad na situaci. Ginger, neustále prohledávají-

cí krajinu, poprvé zpozoroval nějaký pohyb na zemi. Jakýsi malý

černý předmět změnil tvar; po chvíli se opět pohnul. Nenapadlo mu,

jaký černý předmět by mohl být v poušti, usoudil proto, že to je stín.

Ale měnící se stín může vrhat jen pohybující se předmět. Co to může

být? Díval se upřeně, ale zpočátku rozeznával jen nezřetelnou roze-

chvělou přímku, která mizela v místech, kde byla půda kamenitá. Pak

mu napadlo, že by tam mohla být cesta. Stíny dopadaly na ni. Když

se upřeně zadíval, rozeznal dva jezdce na koních, klusajících těsně

vedle sebe. Zastavovali se, aby se podívali na letadlo. Kdyby jezdci

jeli bez zastavování, nemusel by je nikdo zahlédnout, protože zvířata,

oblečení mužů i jejich tváře barevně splývaly s půdou pod nimi. Je-

dinou nápadnější věcí byl protáhlejší stín, protože slunce už bylo

nízko nad obzorem. Ale odhalení by unikli, i kdyby zvířata zůstala

bez hnutí na jednom místě.

Zatímco Ginger stále pozoroval uhánějící jezdce v domnění, že

by mohli mít nějakou souvislost s jejich úkolem, Feng-tao se dostal

do stavu vzrušení, jaké by Ginger u muže tak chladnokrevně klidné-

ho nepovažoval za možné. Neustále něco mlel ve svém pro Gingera

nesrozumitelném jazyce, gestikuloval a napřaženým prstem opět a

opět na něco ukazoval.

V těchto chvílích se zcela jednoznačně ukázalo, že mít průvodce,

s nímž se nedomluvíme, je k ničemu; z jeho pantomimických gest

však postupně vyplynulo, že chce, aby sletěli dolů. Nebylo z nich ale

jasné, jestli jezdce na koních viděl nebo neviděl.

Ginger se šel poradit s Bigglesem, který neustále létal kruhu.

„Myslíš, že snad vidí Jeskyně nebo řeku, když já nejsem chopen

tam nic zahlédnout?“ zeptal se Biggles.

„Nemyslím si, že tam něco vidí, ale určitě musíme být velmi

blízko. V každém případě chce, abychom přistáli.“

„Já tomu tak sice nerozumím, ale snad bude opravdu lepší, když

přistanu,“ rozhodl se Biggles. „Nemá smysl mít průvodce, když ne-

budeme ochotni brát na vědomí jeho pokyny. Stejně tu nemůžeme

pořád jenom létat dokola a zbytečně spotřebovávat spousty benzínu.“

Ginger seděl klidně, když v příštích minutách velké letadlo kle-

salo stále níž k povrchu pouště, na níž různé podrobnosti začínaly

mít stále přesnější obrysy. Nastala rozhodující chvíle. Věděl, že se na

Bigglesův úsudek může spolehnout, i když při přistávacím manévru

kdekoli jinde, než na ploše k tomu určené, je vždy nutno počítat

s nepředvídatelnými okolnostmi.

Biggles se ještě chvíli rozmýšlel. Přeletěl několikrát nad několi-

ka místy kamenité planiny, než se definitivně rozhodl. Pak začal ma-

névr, který byl nevyhnutelný. Ginger zatajil dech, když se kola do-

tkla země; letadlo však ujíždělo dál skoro bez jediného zakodrcání,

stejně hladce, jako dosud vždycky. Ginger se uklidnil a zadíval se na

jezdce na koních, kteří se zastavili ve vzdálenosti asi dvou set yardů

a nehnutě se dívali na letadlo.

V následujících několika vteřinách nastal zmatek. Feng-tao neu-

stále něco brebentil, smál se na celé kolo, radostně pokyvoval hla-

vou, mával rukama jako větrný mlýn a neustále někam ukazoval.

„Myslím, že chce vystoupit,“ řekl Biggles. Pustili ho ven. Pak

vystoupili všichni, protože rádi přivítali možnost protáhnout si tělo.

„Co chce dělat?“ zeptal se zamračený Biggles, když se Feng-tao

rozběhl k jezdcům na koních.

„Třeba se jde zeptat na cestu,“ odpověděl Algy. Mínil to sice

v žertu, ale jak se později ukázalo, byla to pravda. Feng začal znovu

mávat rukama a ukazovat; pak konečně s výrazem naznačujícím, jak

je spokojen sám se sebou, se vrátil.

Došel k Bigglesovi, ukázal k východu a sedmkrát sevřel a ote-

vřel prsty na pravé ruce. „Li,“ řekl a cvičení s prsty ještě jednou zo-

pakoval. Nebylo to nutné, protože význam byl naprosto jasný.

„Třicet pět li,“ neobvyklým hlasem řekl Biggles. Proboha, vždyť

to je třináct nebo čtrnáct mil.“

Nebylo divu, že Ginger viděl na žluté tváři úsměv od ucha

k uchu. Samozřejmě, Feng-tao to myslel dobře. Když zahlédl jezdce,

ani mu nenapadlo, jaké nebezpečí je spojené s přistáním, jen se jich

chtěl zeptat na cestu, což je naprosto běžné v pouštních krajinách,

kde obvyklým pozdravem je: ‚Kam jdete?‘ nebo ‚Odkud přicházíte?‘

Když ale Ginger zvažoval riziko, které bylo podstoupeno z tak mali-

cherného důvodu, obešel ho po zádech mráz.

„Co máš v úmyslu dělat, starý brachu?“ zeptal se Bertie, nenu-

cené si čistící svůj nezbytný monokl.

„Na chůzi pěšky je čtrnáct mil zatraceně dlouhá trasa,“ odpově-

děl Biggles. „Na pochod v takovém terénu a v takovém podnebí

nejsme zařízení. Za chvíli bude vedro jako v pekle. Mohli bychom

zcela snadno sejít z cesty, nemluvě o tom, že by nám cesta trvala

příliš dlouho. Nemám odvahu to risknout. Ani nejsem ochoten risko-

vat pokus dojet tam letadlem po zemi, když nevíme, jaký je dál terén.

Budeme se muset někde poblíž cíle porozhlédnout po nějakém jiném

místě pro přistání. Směr k němu víme – alespoň doufám, že právě to

se nám snažil naznačit. Nemám ale žádnou radost z toho, že Feng

musel těm chlapům říci, kam máme namířeno, aby se jich mohl ze-

ptat na cestu.“

Všichni se obrátili a zadívali se na jezdce, kteří mezitím přišli

poněkud blíž. Byl to divoce vyhlížející pár; v těchto končinách se ale

nevymykali z průměru. Oba měli na hlavách jasně barevné zašpičatě-

lé kapuce, ozdobené jehněčími kožešinami, na sobě pak kožešinové

pláště a vysoké boty s vysokými podpatky.

„Kirgiz,“ řekl Feng-tao, upřeně se dívající na předmět jejich

zájmu.

Biggles pokrčil rameny. To slovo pro něho nic neznamenalo.

„Vraťme se do letadla,“ řekl.

Posedali si na svá místa a letadlo se vzneslo, aby, jak doufali,

hravě překonalo krátkou cestu k Jeskyním.

„Odchylka od cíle pouhých čtrnáct mil po cestě dlouhé dvanáct

set mil vykonané v noci, to je tedy zatraceně dobré,“ pochvaloval si

Ginger, vědom si, že čím delší je let napříč pevninou, tím větší je

možnost odchylky od kursu.

Po snadném prvním přistání byli všichni přesvědčeni, že by se

něco takového mohlo zopakovat někde poblíž cíle. Kdyby jen tušili,

jaké překvapení je velmi brzy čeká, že s přistáním to přece jen nebu-

de tak jednoduché, pak by se snažili dále vyptávat jezdců, kteří už

plným tryskem uháněli pryč. Nikdo z nich na ně už nepomyslel. Je-

diný Ginger se o nich zmínil: „Doufám, že ti chlapi nebudou nikde

mluvit o tom, co tu viděli.“ Na to mu Biggles odpověděl: „Nebuď

naivní – ti se budou se svým neobvyklým zážitkem chválit na kaž-

dém kroku. Na tom ale nijak moc nezáleží, jestli to roznesou. Než

nám to bude moci nějak zkomplikovat náš úkol, budeme už dávno

odtud pryč. Podle směru jeli do Tunhwangu a ten je přece jen dost

daleko.“

Z nízko letícího letadla pozorovali, že terén je čím dál tím víc

nerovný, jako typický pouštní kraj – čím dál tím častěji se zvedaly

písečné duny nebo nízké kopce, mezi nimi plytké pánve, některé roz-

sáhlejší, jiné menší, všechny ale plné písku, kamenů, uvolněných

velkých balvanů, občas se objevil i suchý, větrem ze země vyrvaný

keř.

„To se mi vůbec nezamlouvá,“ poznamenal Biggles, s obavami

pozorující zem pod sebou.

Když se pak přehoupli přes nějaký útes, najednou se před nimi

ukázal potok a oáza; pod útesem byl skrytý úzký potůček, na březích

ozdobený zelení; Ginger se už nedivil, že se jim ho z letadla nepoda-

řilo zahlédnout. Potůček byl úzký a trvale ve stínu, takže byl viditel-

ný ze všech možných úhlů, jedině ne přímo shora.

Feng-tao s tváří rozzářenou úsměvem od ucha k uchu vykřikl:

„Nan-hu!“

„Výborně, jsme tady,“ řekl Biggles a začal kroužit, aby vyhledal

vhodné místo k přistání. Létal stále v širších kruzích, protože nikde

neviděl rovnou půdu bez překážek. Za deset minut bylo zcela jasné,

že tady vhodné místo k přistání nenajde. Bylo krutou ironií, že jediné

vhodné místo k přistání bylo to, z něhož před několika minutami

odletěli. Byla to krutá náhoda, že právě odtamtud se terén začal mě-

nit k horšímu. Zcela blízko oázy byly sice ploché pánve dostatečně

velké k přistání, jenže všechny byly zaneřáděné poházenými kusy

skalisek nebo uschlými, větrem deformovanými křovinami a podob-

ně.

Biggles pečlivě prohlédl každou pánev, aby si ověřil možnost je-

jich použití, ale nakonec zavrtěl hlavou a řekl: „Ani jedno místo není

použitelné.“

„Věřil bys, že je něco takového možné?“ rozzlobeně zabručel

Ginger.

„To víš, že ano, docela dobře,“ se smutným úsměvem odpověděl

Biggles.

„Tak blízko a přece tak daleko.“ „Teď nám nepomohou žádné

otřepané fráze.“

„Co budeme dělat?“

„Právě se to pokouším vymyslet.“

„Co kdybychom z letadla vyhodili prosbu, aby lidé tam dole pro

nás vyčistili jednu z těch dolin?“

„To nemá naději na úspěch. Nemluvě o tom, že by to trvalo

mnoho dní. Ta práce by musela být provedena pořádně, aby se při-

stání nestalo smrtelnou pastí.“

„Co vrátit se zpátky na místo našeho prvního přistání?“

„Tím se nic nevyřeší.“

„Takže co navrhuješ?“

„Budeme muset přistoupit k náhradnímu řešení, které jsme si

připravili.“

„Chceš tím říci, že budeme muset já a Algy seskočit a zajít

osobně za těmi lidmi?“

„Nevidím žádné jiné řešení.“

„Co kdybych seskočil sám, sehnal lidi dohromady a odvedl je na

místo našeho minulého přistání?“

„To by pravděpodobně zabralo mnohem víc času, než kdyby-

chom my šli za nimi,“ odpověděl Biggles. „I kdyby všichni byli fy-

zicky fit, o čemž lze s úspěchem pochybovat, v krajině, nad kterou

jsme letěli, by nebyli schopni ujít za hodinu víc než jednu míli. Víš

přece dobře, jak zrádné jsou písečné duny. Nemluvě o tom, že by

bylo víc než kruté někoho odtamtud vzít a někoho tam nechat. Ale i

kdyby všichni byli schopni tu vzdálenost překonat, nijak se mi nelíbí

představa celý den tam čekat v otevřené krajině tak blízko cesty do

Tunhwangu. Kdyby nás tam někdo odhalil, pak místo abychom ty

lidi zachránili, mohli bychom jim víc ublížit, než jim prospět.“

Ginger neodpověděl.

„Odletím s Bertiem zpátky na základnu do Pákistánu,“ pokračo-

val Biggles. „Ty a Algy seskočíte a zajistíte úpravu přistávacího pru-

hu. Podle mne by to neměl být nijak velký problém. Vrátím se přesně

ode dneška za týden. Ten čas by měl k úpravě pruhu stačit, i kdyby

se ukázalo, že práce bude komplikovanější, než se zdá. Odsud to ne-

lze tak dobře posoudit.“

„To je rozumná řeč,“ souhlasil Ginger.

„Vezmete si s sebou vysílačku, ale nepoužijete ji dřív, dokud se

neoctnete v opravdu nebezpečné situaci. Vyhoďte také dostatečné

zásoby – budete je potřebovat. A dohlédni na to, aby Feng měl po-

řádně utažené popruhy.“

„O to se postarám.“

Biggles interkomem řekl o svém rozhodnutí Algymu, pak vy-

stoupil s letadlem do výšky vhodné k seskoku. Jeho přátelé mezitím

připravili vše potřebné k opuštění letadla.

Nejprve vyhodili na padáku tři těžké bedny s potřebnými záso-

bami. Pak do volného prostoru vykročil Feng-tao. Vyskočil

v pořádku, ale Gingera málem ranila mrtvice, když pozoroval jeho

nebezpečně dlouho trvající let volným pádem. Zdálo se, že úplně

zapomněl zatáhnout za kroužek. Nakonec pak v krátkých intervalech

za sebou vyskočili Algy a Ginger a o pět minut později, už na pevné

půdě, na důkaz bezpečného přistání zamávali letadlu a pomáhali

Fengovi zbavit se postrojů padáku.

Za slábnoucího hučení motorů posbírali tři bedny, posadili se na

padáky a čekali na příchod lidí z oázy, aby jim pomohli všechno od-

nést. Byli si jistí, že nebudou muset dlouho čekat, protože od okraje

útesu byli přibližně dvě stě metrů. Mezi nimi a útesem byla jen nízká

duna.

Uběhlo deset minut. Slunce žhnulo a vedro na rozpáleném písku

začalo být nesnesitelné.

„Nějak si dávají na čas,“ věcně poznamenal Algy. Feng, neustále

se dívající na vršek duny, se zdál být vzniklou situací vyveden

z míry.

Uběhlo dalších deset minut. „Asi už nepřijdou,“ řekl Ginger.

„Možná nás považují za nepřátele. Pojďme pryč z toho slunka. Jsem

už celý uškvařený.“

„Ano, asi bude lepší, když odejdeme,“ souhlasil Algy. „Vezme-

me si jen padáky a pro ostatní se vrátíme později.“

Ginger souhlasil.

Duna mezi nimi a útesem byla sice nízká, ale brzy se ukázalo,

jak správné bylo Bigglesovo rozhodnutí, nepokoušet se v podobném

terénu o dlouhý pochod. Až po kotníky se bořili do lehkého a pohyb-

livého, větrem navátého písku a po každém kroku sklouzli půl kroku

nazpět. V suchém, vše spalujícím vedru každý krok vyžadoval ne-

představitelnou námahu. Na opačné straně duny většinou klouzali po

svahu, který byl poněkud příkřejší. Brzy dospěli k úpatí duny a pak

už to nebylo daleko k okraji útesu. Nebyl nijak ohromující, nikde

nebyl vyšší než šedesát stop.

Teprve v okamžiku, kdy se Ginger z útesu podíval dolů, začal

mít neurčité podezření, že tu něco není v pořádku. Nejenže nikde

v dohledu nebyla jediná živá duše, ale nad celým místem se vznášelo

jakési nepřirozené ticho. Budova ubytovny těsně vedle žalostně vy-

padajících záhonků působila bezútěšným a skličujícím dojmem, ty-

pickým pro neobydlené budovy. Malé obhospodařované plochy pů-

dy, na nichž byly pěstovány plodiny, byly udupané. Odněkud se šířil

nepříjemný zápach. Gingerovi se sevřelo hrdlo; s takovým zápa-

chem, typickým pro hnilobu, se už setkal dříve.

„Tady není něco v pořádku,“ řekl Algy tichým, stísněným hla-

sem a pozorně prohledával okolí.

Ginger se zadíval na Fenga, nevěřícně se dívajícího do oázy

s pokleslou spodní čelistí a s výrazem, který se Gingerovi vůbec ne-

líbil.

„Sestupme dolů,“ řekl stroze Algy.

,Abychom se do něčeho nezamíchali.“

„Nikdo tu není,“ odpověděl Algy. „A dolů budeme muset stejně

sejít. Nemůže celý týden sedět tady nahoře. Pojďme, ať už to máme

za sebou.“

Brzy našli úzký chodník, vedoucí před jeskyněmi vytesanými

v útesu. Dlouhá staletí flegmaticky do kraje shlížejícím tvářím

Buddhů nevěnovali pozornost, sešli dolů a rychle spěchali k budově,

kterou se místo pyšnilo. Odporný zápach se stával stále výraznějším,

až konečně uviděli pískem nedostatečně zasypaného mrtvého koně.

Algy šel dál a po několika krocích se sehnul, něco zvedl ze země

a rozevřel dlaň. Měl v ní prázdnou mosaznou nábojnici. „Nemá smy-

sl si něco namlouvat,“ řekl tiše a odhodil ji. „Přišli jsme příliš poz-

dě.“

IV. TRAGÉDIE V NAN-HU

Pak pomalu, rozhlížejíce se doleva a doprava, jako by se báli, co

by mohli uvidět, šli k ubytovně z hliněných cihel, v níž byla jedna

hala s malými kójemi. Bylo v ní ticho jako v kostele. Byla prázdná.

Na holé podlaze byly zlověstně vypadající skvrny. Chvíli stáli a roz-

hlíželi se. Feng začal něco přerývaně drmolit.

„Vypadněme odsud,“ řekl za chvíli Algy. „Zdejší atmosféra se

mi vůbec nelíbí.“

„Mám stejný pocit,“ tichým hlasem odpověděl Ginger.

Pomalu se vraceli ke dveřím, za nimiž sluneční pruhy měnily pí-

sek na tekuté zlato. Nikdo nepromluvil. Nikomu nebylo do řeči.

Všem bylo nad slunce jasné, že v oáze došlo k tragédii. Po celou do-

bu příprav si všichni byli vědomi podobné možnosti, ale následkem

přirozeného lidského optimismu na to přece jen nebyli připraveni a

nikomu se po tomto objevu nechtělo mluvit.

Aniž by měli nějaký určitý cíl, vyšli ven a rozhlédli se po oáze.

Všude byly stopy po šarvátce. Všechno bylo podupáno, zničeno a

rozházeno. V měkké půdě byly stopy kopyt a mezi nimi poházeny

vystřílené nábojnice ze zbraní různých kalibrů. Algy zvedl nůž

s hrůzu nahánějící zahnutou čepelí. Ale ze všeho nejvýznamnější

byla velká hromada čerstvě naházené hlíny.

Algy zachytil Gingerův pohled. „Myslím, že tady jsou všichni

pohřbeni,“ řekl tichým hlasem někoho, kdo je smířený s osudem a

připraven na nejhorší.

Ginger začal jednat prakticky. „Ty potraviny bychom měli raději

někam uklidit pro případ, že bychom dostali nějaké hosty,“ nevesele

navrhl. „Když si představím, že tady budeme tvrdnout celý týden,

běhá mi mráz po zádech.“ V duchu už ale přemýšlel o tom, jestli

budou jen oni tři schopni za tak krátkou dobu sami odstranit překáž-

ky z větší doliny tak, aby Biggles na ní mohl přistát a vzít je na palu-

bu. Kromě vlastní práce budou muset dávat pozor, aby je nikdo ne-

překvapil.

Očima bloudil po nesčetných jeskyních ve stěně útesu. Napadlo

mu, že kdyby nebyly vytesány k uctívání Buddhy, bylo by je možné

považovat za obrovskou kolonii hnízd břehulí říčních. Najednou str-

nul, a aniž by změnil tón hlasu, řekl Algymu: „Nedívej se tam, ale

v těch jeskyních někdo je.“

„Jsi si tím jistý?“

„Zahlédl jsem nějakou tvář.“

„Mohla to být jedna z těch soch.“

„Ne, pohnula se. Vykoukla a zase se schovala.“

„Jestli se tam opravdu někdo ukrývá, myslím, že se nemáme če-

ho obávat,“ přesvědčivě řekl Algy. „Když už tu musíme zůstat celý

týden, dříve či později na něho určitě narazíme, jestli tam ovšem

opravdu někdo je. Navrhuji, abychom si s tím teď nelámali hlavu.“

„Tady to místo je dost strašidelné i bez tváří vykukujících na nás

zpoza rohu,“ odpověděl Ginger. „Zavolej na ně.“

Algy stočil dlaně do kornoutu, přitiskl je k ústům a vykřikl:

„Hej! Je tam někdo?“

Na okraji jeskyně se okamžitě objevil muž. „Kdo jste?“ vykřikl.

„Angličané,“ odpověděl Algy. „Přiletěli jsme sem, abychom od-

sud odvezli několik lidí domů.“

Muž se obrátil, zřejmě, aby se poradil s někým v jeskyni za se-

bou. Když se zase otočil, zvolal: „Jdeme dolů.“

„Někteří jsou zřejmě v dobrém fyzickém stavu,“ s nadějí v hlase

konstatoval Ginger. „Ten chlap vypadá na Brita a zřejmě není sám.“

Muž začal sestupovat po úzkém chodníčku. Za ním z jeskyně

vystoupily čtyři osoby, jeden muž a dvě ženy, zcela jistě Evropané, a

Číňan. Všichni měli na sobě víceméně stejné, pro kraj typické tlusté

vatované oblečení – v pase a přes kotníky stažené kalhoty a tlusté

pletené sandály. Gingerovi to v těchto okamžicích připadalo poněkud

podivné, ale brzy se měl přesvědčit, že i když řídký vzduch může ve

dne ve žhavých slunečních paprscích dosáhnout nesmírně vysoké

teploty, noci bývají až krutě chladné.

Feng-tao při spatření svého krajana ožil. Zřejmě ho poznal, pro-

tože si na dálku krátce ve svém jazyce něco řekli.

Zakrátko obě skupiny stály na prostranství před ubytovnou proti

sobě. Na kost a kůži vychrtlí čtyři běloši vypadali vyčerpaní, ale při

přivítání se jim podařilo vyloudit na tvářích úsměv.

Algy zvedl klobouk na počest žen. Jedna byla ve středním věku,

druhá poměrně mladá. „Vy jste určitě slečna Summersová a vy sleč-

na Trevesová,“ řekl, když si z paměti vybavil jména uvedená na pa-

píře s informacemi o této akci.

„Ano. Já jsem Summersová a to je slečna Trevesová,“ odpově-

děla starší z obou žen.

„Rád se s vámi setkávám,“ pokračoval Algy a pohledem přeska-

koval z jedné na druhou. „Naše vláda se doslechla, do jak vážné situ-

ace jste se dostali, a požádala nás, abychom sem zaletěli letadlem a

přivezli vás domů. Naneštěstí se nám nepodařilo nikde poblíž najít

místo vhodné k přistání a letadlo se proto muselo vrátit na výchozí

základnu do Pákistánu. Přiletí ale zpátky. My jsme seskočili na padá-

cích. Co se tu vlastně stalo?“

Muž, který se předtím objevil na římse jeskyně, odpověděl:

„Když jsme uslyšeli blížící se letadlo, přirozeně jsme byli přesvědče-

ni, že to jsou Rusové nebo Číňané, proto jsme se rychle ukryli

v Jeskyních. Jmenuji se Ritzen. Jsem Švéd, ale dlouho jsem pobýval

ve Spojených státech. A toto je můj dobrý přítel páter Dubron

z Francie.“

Francouz se uklonil.

Ginger si prohlížel Švéda. Byl to vysoký, pohledný, modrooký

muž ve věku kolem dvaceti pěti let. Měl upřímný, otevřený pohled a

Ginger si ho na první pohled oblíbil. Jeho angličtina měla poněkud

zvláštní přízvuk.

„Ani nevíte, jak rádi vás vidíme,“ pokračoval Švéd. „Nemáme

už totiž skoro nic k jídlu a počítali jsme, že se blíží náš konec.“

„Jídla máme dost, vystačilo by pro mnohem větší společnost,

než je tato; kromě toho jsme vzali i nějaké léky a hygienické potře-

by,“ řekl Algy. „Mysleli jsme, že vám přijdou vhod. Nejlepší asi bu-

de, když je hned vybalíme. Až se trochu najíte, můžete nám povědět,

co se tady stalo. Podle viditelných známek tu došlo k něčemu nemi-

lému. Domníváte se, že by někdo mohl ještě přijít?“

„Na to vám, bohužel, nejsme schopni odpovědět,“ řekl Ritzen.

Všichni muži odešli pro bedny a o hodinu později Švéd, který

byl vybrán za mluvčího, začal vyprávět, co se v oáze stalo.

„Až do doby před deseti dny tady všechno bylo v nejlepším po-

řádku,“ začal. „Je samozřejmé, že jsme stále trpěli nedostatkem jídla,

ale ti z nás, kteří už v této zemi pobýváme mnoho let, jsme si zvykli

žít ze skrovných dávek. Náš šlechetný přítel, opat Ching-fu, se o

všechno dělil s námi. Za stávající situace jsme samozřejmě byli neu-

stále připraveni na nějaké problémy, ale neštěstí, které nás postihlo,

jsme nemohli předvídat, ani mu zabránit. Opat měl přátele

v Tunhwangu, kteří mu slíbili, že budou dávat pozor, jestli někdo

nenabyl podezření o našem zdejším pobytu. V případě nutnosti nás

měli varovat, abychom se mohli ukrýt v tajných Jeskyních. Ovšem

v Jeskyních jsme nemohli být neustále. Jak už jsem řekl, měli jsme

stále nedostatek jídla, proto jsme na zahrádce pěstovali, co se dalo.

Dámy se věnovaly opravám našich oděvů a vaření. Nikdo z nás ne-

počítal, že se odtud někdy dostaneme. Ani nikdo moc nevěřil, že se

Feng-taovi podaří projít všemi nástrahami, nebo v případě, že by se

mu to přece jen podařilo, že by sem někdo poslal pomoc nebo podni-

kl akci pro naši záchranu.“

„Takže to jste byl vy, kdo Feng-taa poslal do Evropy?“ zeptal se

Algy.

„Ne. To udělal dr. McDougall. Znal se s Feng-taem už mnoho

let.“

„Rozumím,“ zašeptal Algy. „Pokračujte.“

„Pro všechny případy byl vždycky některý muž na hlídce,“ po-

kračoval Ritzen. „V kritickém dni na ní byl tamhle ten.“ Ukázal na

Číňana. „Jmenuje se Kao-Ming – krátce mu říkáme Ming. Dříve byl

knězem a zástupcem opata. Celý den tehdy strávil na vrcholku kopce

a pozoroval, jestli se odněkud neblíží nebezpečí. Právě před deseti

dny jsem byl s páterem Dubronem na řadě, abychom šli do pouště

nasbírat suché tamaryškové klestí na oheň, aby bylo možné vařit. A

to nás zachránilo, proto jsme tady. Dámy byly v Jeskyních a ostatní

byli porůznu zaměstnáni nějakými pracemi. Najednou se do tábora

tryskem přihnala tlupa kirgizských banditů. Byli to muži z kočovné

mongolsko-tatarské rodiny, která je, mimochodem, potomkem slav-

ného Džingischána. Jsou to všichni bez výjimky darebáci a lupiči, i

když, upřímně řečeno, svým způsobem k tomu byli přinuceni. Jsou to

nelítostně krutí lidé. Když Rusové uchvátili tuto část země a vydali

rozkaz na jejich likvidaci, někteří se nechtěli Rusům podřídit a po-

klonkovat jim, utekli do širých stepí a stali se z nich bandité. Musím

ale říci, že nám nikdy neublížili, alespoň ne úmyslně. Snad věděli, že

u nás nenajdou nic, co by stálo za ukradení. Několik roků se v této

oblasti pohybovala asi dvacetičlenná tlupa. Sem s velkým křikem

zavítali jen jednou nebo dvakrát, aby nakrmili a napojili koně, sebrali

co našli a tryskem zase odjeli.“

„Dva z nich jsme viděli v poušti,“ skočil mu do řeči Algy.

„To určitě byli dva z těch, kterým se podařilo utéci před masa-

krem, k němuž tady došlo,“ řekl Ritzen. „Stalo se toto. Jak už jsem

řekl, zločinecká tlupa sem jako obvykle přijížděla pro jídlo a vodu

pro sebe a pro koně. Ming je viděl přijíždět, proto spěchal všechny

varovat a ukrýt tu trochu rýže a prosa, které jsme měli. Ming ale ces-

tou sem nezpozoroval, co se děje za přijíždějícími Kirgizi. Oni to

nevěděli také. Já jsem tam nebyl, pouze dámy všechno viděly

z Jeskyní, proto je nechám, aby pokračovaly ony.“

Dalšího vypravování se ujala slečna Summersová. „Dívaly jsme

se, aniž by někdo viděl nás. Bandité u potůčku napojili koně a posbí-

rali nám všechno jídlo, které našli. Doufaly jsme, že už odejdou,

když se sem najednou přihnala velká skupina čínských kavaleristů,

kteří pochytali nejen lupiče, ale i naše nepřipravené přátele.“

„Říkám-li kavaleristé, mám na mysli členy řádných vojenských

jednotek nové Rudé armády. Většinou to byli mladíci příliš dychtiví

v praxi si vyzkoušet zbraně, které jim dali Rusové. Zabíjejí každého

na potkání jen z pouhé radosti zabíjet, a když se dostanou do ráže,

nešetří ani vlastní příslušníky. Palbu zahájili okamžitě. Bylo to straš-

né. Krveprolévání trvalo půl hodiny. Všude se povalovali mrtví a

ranění. Naši lidé se boje nezúčastnili. Hned na začátku opat odešel do

ubytovny a k němu se přidali ostatní z naší skupiny, kteří právě pra-

covali v zahradě. Tam skončily životy nejen několika Kirgizů, ale po

zásahu kulkou tam padl i pan Carter. Američan pan Bates byl tak

těžce raněn, že byl považován za mrtvého. Zemřel o dva dny později.

Číňané naše lidi – tedy zbytek naší skupiny – lehce objevili a odvedli

do zajetí.“

„Kolik vězňů odvedli?“ zeptal se Algy.

„Včetně opata Ching-fua celkem pět. Původně měla naše skupi-

na jedenáct členů. Švýcar pan Greuze zemřel už před nějakým ča-

sem. Říkám zemřel, ale ve skutečnosti byl zavražděn, protože zemřel

na následky mučení, spáchané na něm důstojníkem nové čínské ar-

mády. Má hodnost plukovníka a jmenuje se Ma Chang. Běžně je ale

znám pod přezdívkou Tygr. V Tunhwangu je šéfem rozvětveného

obchodu s drogami. Je to největší padouch, jaký kdy žil. Naneštěstí

je to typ, který dovede využít špatných časů, jaké tady teď vládnou a

umí se prodrat na vrchol moci. Jak jsem řekl, dva z našich lidí byli

zabiti v masakru, čtyři spolu s Ching-fuem odvedeni a my čtyři jsme

zůstali.“

„Střelbu jsme zaslechli při sběru klestí,“ pokračoval Ritzen.

„Rychle jsme spěchali zpátky, ale když jsme viděli, co se děje, mohli

jsme jen z dálky bezmocně přihlížet. Ming měl štěstí. Podařilo se mu

včas nalézt útočiště v Jeskyních. Když bylo po všem, čínští vojáci

vykopali v písku mělký hrob a mrtvé do něho naházeli. Své raněné

vzali s sebou. Před odchodem chladnokrevně zavraždili všechny Kir-

gize, kteří ještě jevili známky života a nechali je tam, kde padli. Vy-

pravili jsme jim slušný pohřeb, což, jak si jistě dovedete představit,

nám dalo moc práce; bylo ale nutné to udělat. Pana Cartera a pana

Batese jsme pohřbili tamhle pod vrbami. Lidem, kteří tady trvale žijí,

taková událost nepřipadá jako něco mimořádného nebo hodného po-

zoru. Tato část světa byla příliš dlouho tavícím kotlem desítek růz-

ných ras a náboženství. Všichni se navzájem k smrti nenávidí. Není

divu, že život má tady velmi malou cenu a násilná smrt tu je všední

věcí, nad kterou se nikdo ani nepozastavuje.“

„Nevíte snad náhodou, co se stalo s lidmi, kteří byli Číňany od-

vedeni?“ zeptal se Algy.

„Ano. Jeden opatův přítel nám přišel říci, že jsou v Tunhwangu

ve vězení a jako nepřátelští agenti a kolaboranti čekají na soudní pro-

ces. Ovšem na soudní proces, lépe řečeno na frašku soudního proce-

su, mohou čekat mnoho měsíců nebo i roků.“

„To je hrozné,“ zašeptal Ginger.

„Myslíte, že existuje možnost, že by se Kirgizové nebo Číňané

mohli vrátit?“ zeptal se Algy.

Švéd se zatvářil nejistě. „Víte, to je opravdu těžko říci. Kirgizů

asi mnoho nezůstalo, je proto nepravděpodobné, že se sem zbytek

jejich tlupy vrátí. Snad jen v případě, že budou zoufale potřebovat

vodu. A pokud jde o čínské vojáky, můžeme jen doufat, že se také

nevrátí, v domnění, že to tady dokonale vyčistili. Člověk si ale tady

nikdy nemůže být ničím zcela jistý. Celá země je ve varu. Máme

obavy, že při mučení, které je tady zcela běžně praktikováno, by

mohli naši lidé prozradit, že tady v Nan-hu nějací Evropané ještě

zůstali. Napadlo nám, že by Ming snad mohl odjet do města a snažit

se vyzvědět, co se chystají se zajatci udělat. Ať se tam děje nebo při-

pravuje cokoli, vždy se o tom velmi brzy mluví po celém bazaru.“

Algy se zhluboka nadechl. „Tak dobře,“ řekl zamyšleně. „Stejně

tu budeme muset týden čekat na návrat letadla a máme před sebou

mnoho práce. Za prvořadou věc považuji postavení trvalé hlídky,

abychom si mohli být jisti, že nás nikdo nepřekvapí. Všichni musí

být nesmírně opatrní, aby někde nenechali něco pohozeno, ať to jsou

nádoby nebo krabice, které by jednoznačně dokazovaly, nejen že tu

opravdu někdo je, ale že sem byly dopraveny zásoby. Ze všeho nej-

důležitější pak bude připravit dostatečně velkou plochu, na které bu-

de moci přistát letadlo. Původně jsme počítali s pomocí více lidí,

proto čím dříve začneme, tím lépe.“

,A co lidé, kteří byli odvedeni do vězení?“ zeptal se Ginger.

Algy zavrtěl hlavou. „Obávám se, že jejich situace je zcela bez-

nadějná.“ Podíval se na Ritzena. „Mluvíte čínsky?“

„Přirozeně, kromě toho ovládám dva nebo tři jazyky, kterými se

mluví v této oblasti. Ono totiž první věcí, kterou musí každý misio-

nář udělat, je naučit se jazyky, jinak by tady byl jako němý.“

„Napadlo mi, že byste mohl situaci probrat s Fengem a Mingem

a zeptat se, jestli by neměli nějaký návrh, co bychom mohli pro věz-

ně udělat. Člověku je přece jen proti mysli ponechat je jen tak jejich

osudu. Je však nutno velmi pečlivě zvážit každý návrh a každou

možnost, abychom pokusem o jejich záchranu v žádném případě ha-

zardérsky neohrozili životy nikoho z nás. Bylo by proto nutné oprav-

du všechno dobře promyslet. Zatím, pane Ritzene, byste mohl požá-

dat Minga, aby šel zase na hlídku. A dámy, pokud se jim chce, by

mohly roztřídit potraviny a uložit je na bezpečné místo. Sám se už

nemohu dočkat, až si podrobně prohlédnu plochu, kterou bude nutno

vyčistit, aby na ní mohlo přistát letadlo. Je to pro nás životně důleži-

té.“

„Rozumím,“ odpověděl Ritzen. „Navrhuji, abychom se do toho

dali okamžitě.“

Práce na úpravě plochy začala.

V. ODPOLEDNE VHODNÉ K ZAPAMATOVÁNÍ

Tři dny uběhly v pohodě při práci, a kdyby si všichni neuvědo-

movali černý mrak vznášející se nad osudy těch, kteří byli odvezeni

do vězení, mohli spokojeně očekávat šťastný konec operace.

Algy a Ginger se už seznámili s každým palcem oázy. Pozůstá-

vala pouze z úzkého, asi pět yardů širokého pruhu poměrně úrodné

půdy, táhnoucího se podél nepatrného pramínku, honosně nazývané-

ho řekou. Ale soudě podle hloubky vyrytého řečiště tu v některém

období, snad v době dešťů, muselo téci vody dost. Nebylo těžké po-

znat, proč právě tento kus země byl ušetřen krutého osudu okolní

krajiny. Pískovcovitý útes na protějším břehu totiž hrál roli nejen

jako ochrana proti extrémnímu počasí, kterým trpěl celý kraj, ale

sloužil i jako překážka proti písku, hnanému neumdlévajícím větrem

pouští. Důkazem toho byla skutečnost, že na obou koncích útesu,

který byl zhruba stejně dlouhý jako oáza, byl písek nesporným vítě-

zem. Útes dosahoval největší výšky uprostřed a oáza byla nejširší

právě v těchto místech. Současně se snižováním útesu na obou stra-

nách se úměrně zužovala i oáza, což bylo nesporným důkazem, že

existence oázy je závislá na útesu. Jeskyně, kterými byl celý útes

provrtán jako plástev, byly uprostřed přístupné z římsy, k níž vedl

příkrý, úzký chodníček. Útes sám byl přírodní. Všechno ostatní bylo

umělé.

Totéž bylo možno říci o samotné oáze, která svou užitečnost a

význam získávala postupně po stovky let díky kněžím, kteří se zde

střídali jako strážci buddhistické svatyně. Ti kultivovali půdu a vysa-

dili zde stromy, kterými se teď oáza mohla pyšnit – kromě řady zá-

krskovitých topolů to byly skupiny křovinatých vrb, rostoucích po-

někud stranou od ubytovny, postavené na nejširším místě oázy. Byl

tu také malý sad rozmanitých stromů, jablek, švestek a meruněk,

které plodily ovoce různé kvality. Na menší rozloze rostly melouny,

proso, hrách, trochu rýže a pro své léčivé vlastnosti i pár revení. Na

zbytku oázy rostla křovinatá tráva, která jako materiál sloužila

k rozmanitým účelům, od pletení košíků a rohoží na prosévání rýže

až po svazky přivázané na konci tyčí, používané jako metly.

Brzy po prohlídce v úvahu přicházejícího přistávacího pruhu by-

la většina překážek odstraněna; to jest, byly odtaženy na jednu stra-

nu, kde ničemu nebránily. K provedení této práce se sice počítalo

s mnohem větším počtem rukou, ale jak se ukázalo, práce nebyla tak

obtížná, jak předpokládal Biggles. Všichni si byli moc dobře vědomi,

co na dokončení této práce závisí, proto pracovali s největším úsilím,

často při svitu měsíce, aby si pak odpočinuli v poledne v době nej-

krutějšího vedra.

Široko daleko v okolní pouští byla zajímavá pouze jedna jediná

věc, a sice ruiny nějaké starodávné budovy, která mohla být svatyní,

ale také možná strážní věží. Byla poměrně malá. V suterénu pod ní

byla nějaká komora, snad krypta. Byla asi jednu míli od oázy a neby-

lo v ní nic pozoruhodného. Algy a Ginger si zašli budovu důkladně

prohlédnout, ale když jim nenapadla žádná možnost, jak ji vhodným

způsobem využít, přestali se o ni zajímat.

Ming se nabídl, že zajde do Tunhwangu získat nějaké informace

o zajatcích. Protože byl občanem této země a knězem, nehrozilo vel-

ké nebezpečí, že bude odhalen. Feng ochotně slíbil, že bude bedlivě

dávat pozor na celé okolí oázy po dobu, kdy ostatní budou pracovat.

Všichni se zabydleli v Jeskyních, které byly tak nepředstavitelně roz-

sáhlým bludištěm, že ani Algy ani Ginger z nich dosud neviděli ani

polovinu. Shodli se na nikde jinde neviděné kráse Jeskyní, v nichž

každý palec stěn a stropů byl pomalován, buď konvenčními orientál-

ními dekoračními motivy, nebo výjevy zobrazujícími život Buddhy,

jehož sochy se tu nacházely na každém kroku. Ginger si s hlubokou

úctou uvědomoval nezměrné množství práce, kterou si to všechno

vyžádalo, a snažil si představit, jak dlouhé věky to muselo trvat; ani

kouzlem maleb se však nenechal strhnout k nekontrolovanému obdi-

vování. V tomto ohledu ani Algy této kráse nepodlehl. Měli přece jen

příliš mnoho starostí, než aby se mohli věnovat pouze obdivování

umění, byť sebekrásnějšího. Jeskyně byly pro ně hlavně důležité tím,

že poskytovaly mimořádně dobrou možnost kdykoli zmizet z očí

jakýchkoli cizích návštěvníků. Nebylo pochyb, že právě z tohoto

důvodu je přátelsky naklonění Číňané vybrali jako nejlepší úkryt pro

uprchlíky.

Klid oázy nebyl zatím nikým narušen, proto práce pokračovaly

bez přerušení a všichni oprávněně doufali, že tento uspokojivý stav

potrvá až do Bigglesova návratu. Algy si byl vědom, že právě na

něm spočine tíha rozhodnutí, zda pro vězně v městě mají nebo nema-

jí něco udělat. Všechno by bylo v dokonalé pohodě, jak to za těchto

tak podivných okolností bylo možné, kdyby neexistoval problém

vězňů, vrhající stín beznaděje na misionáře, kteří zůstali v Jeskyních.

Jediným návštěvníkem oázy byl putující láma v typickém rudém

rouchu. Feng ohlásil jeho příchod včas, takže se všichni mohli uchý-

lit do Jeskyní. Láma si v oáze jen krátce odpočinul, pak pokračoval

v cestě do Lhasy, aniž by zahlédl cokoli podezřelého. Od něho neby-

lo nutné obávat se něčeho zlého.

Všeobecně panující naděje na pokojný dočasný pobyt však byla

čtvrtého dne surově otřesena. Bylo pozdní odpoledne, kdy všichni

obvykle přerušovali práci, aby si ve stínu Jeskyní pochutnali na že-

nami připraveném šálku čaje. Ginger právě odešel kousek po proudu

potoka, aby se v tekoucí vodě pořádně umyl. Ostatní byli na cestě

k Jeskyním, když se z kopce přiřítil Feng se zprávou, že se blíží čtyři

čínští vojáci, zřejmě s úmyslem napojit koně. Právě z něčeho takové-

ho měli všichni obavy, proto zařídili trvalou hlídku na kopci; byli si

vědomi, že sladká voda v poušti je magnet, kterému lze jen stěží odo-

lat.

Po vyslechnutí Fengovy zprávy se všichni neorganizovaně roz-

běhli k Jeskyním, přesto všichni doběhli včas. Algy si vzpomněl na

Gingera, proto rychle běžel k žebříku umožňujícímu přístup

k Jeskyním, z něhož byl dobrý výhled na potok odtékající z oázy a

vyhlížel přítele v naději, že už se bude po mytí vracet zpátky. Nikde

v dohledu však nebyl, což mohlo znamenat, že je ještě pořád asi dvě

stě yardů daleko za malou skupinou vrb a šplouchá se ve vodě.

Algy málem podlehl panice. Byl bezradný a nevěděl co má dělat.

Ovládl ho nepříjemný pocit bezmocnosti. Kdyby vykřikl, uslyšeli by

ho vojáci, kteří podle vzrušené Fengovy gestikulace už na vzdáleném

konci vstupovali do oázy. Algy nakonec opravdu neudělal nic, proto-

že by nevedlo k ničemu dobrému, kdyby dal o sobě nepříteli vědět.

Mělo by to za následek určitě jen víc škody než užitku. Nezbývalo

mu nic jiného, než se modlit, aby Ginger zůstal tam, kde je nebo aby

jezdce na koních uviděl nebo uslyšel dřív než oni jeho.

Zřetelné cinkání vojenské výstroje Algyho varovalo, že je nej-

vyšší čas, aby zmizel z dohledu. Ostatní už byli v bezpečí Jeskyní.

Ustoupil proto do hlubokého stínu nejbližší jeskyně a lehl si na zem

tak, aby s malým nebo žádným rizikem, že bude prozrazen, mohl

sledovat dění v oáze. Ucítil dotek na rameni. Když se otočil, uviděl

vedle sebe ležícího Ritzena.

Čtyři vojáci, kteří se na své zřejmě pravidelné obchůzce dobře a

nenuceně bavili, se objevili u potoka. Malý muž s žabí tváří, ověšený

zlatými prýmky a šňůrami, byl nesporně velícím důstojníkem.

„Ma Chang! – Tygr!“ vydechl Ritzen Algymu do ucha.

Vojáci došli k ubytovně a sesedli z koní, kteří se ihned rozběhli

k vodě. Muži se posadili na zem a zapálili si cigarety. Bylo očividné,

že zatím nepojali sebemenší podezření. Jak se později zjistilo, neměli

k tomu důvod, protože před krátkou dobou překvapili a zlikvidovali

skupinu Kirgizů. Chovali se tak, jako by měli dost času a chtěli se

v oáze nějakou dobu zdržet; z napjatého očekávání se Algy začal

potit, protože každým okamžikem se mohl objevit Ginger, aby přišel

na šálek čaje. Bude muset jít kolem sedících mužů, aby se dostal

k úzké stezce vedoucí nahoru do Jeskyní.

Uběhlo pět minut. Muži nehnutě seděli a pokuřovali. Horší bylo,

že se během rozhovoru dívali nahoru na Jeskyně, jako by uvažovali,

že se tam zajdou podívat. Za normálních okolností by to vůbec neva-

dilo, protože všem, kteří v nich teď byli ukryti, opat Ching-fu ukázal

nejtajnější, těžko přístupná místa Jeskyní, takže by mohli ustoupit

mnohem dál, než by se vojáci odvážili.

Jenže nic takového se nestalo, protože tomu zabránila jediná věc,

které se Algy bál nejvíc. Zpoza vrb se vynořil vesele si popiskující a

energicky ručníkem mávající Ginger. Vojáci ho uslyšeli. Mrkli na

sebe, vyskočili a uháněli ukrýt se za ubytovnu. Ginger došel asi jen

dvanáct yardů před ukryté vojáky, když zahlédl koně, kteří už od

potoka odešli a pásli se ve stínu topolů.

Veselá melodie mu odumřela na rtech a okamžitě zůstal stát.

Dříve, než mohl na vzniklou situaci nějak zareagovat, vojáci vyběhli

zpoza budovy a namířili na něho pušky. Ma Chang zasunul jezdecký

bičík pod paži a vytáhl revolver. Algy si s pokleslým srdcem uvědo-

mil, že tento surovec k smrti umučil švýcarského misionáře.

Zhluboka se nadechl a sevřel automatickou pistoli. Nebylo jasné,

co vojáci udělají. Nedalo se vyloučit, že vzhledem k rychlosti, jakou

se stávající situace vyvinula, to nevěděli sami. Bezmocného zajatce

měli zcela ve svých rukou, dalo se proto čekat, že nemají žádný dů-

vod ke spěchu. Algy však s naprostou určitostí věděl, že ve chvílích,

kdy Ginger může být každým okamžikem zavražděn nebo unesen,

nemůže na římse jen ležet a nic proti tomu neudělat. Bylo jasné, že

ani jednu, ani druhou možnost nemůže připustit, aniž by se pokusil

tomu zabránit. Zvedl ruku s pistolí, ale v tom okamžiku mu hlavou

proběhla hrůzostrašná představa, že když odhalí sebe, prozradí i

ostatní. Mnoho životů proti jednomu. Z hrozného rozhodování, před

které byl postaven, mu na čele vyrazily krůpěje potu. Zaváhal. Než

se k něčemu rozhodne, raději se pokusí vyčkat, co mají vojáci

v úmyslu. Rozechvělý napětím čekal s pistolí v ruce.

Tři vojáci vzrušenými hlasy pravděpodobně hovořili o vzniklé

situaci. Důstojník, který se zřejmě dobře bavil, si kritickým pohle-

dem prohlížel zajatce. Ginger sám nedělal nic, jen stál a lhostejně se

díval na Číňana, zřejmě připraven podrobit se jakémukoli jeho roz-

hodnutí, jen aby nevystavil nebezpečí ostatní, v Jeskyních ukryté

přátele. Nemohl se na nic zeptat, ale ani na nic odpovědět. Když na

něho v jednom okamžiku Ma Chang vyštěkl otázku, jen pokrčil ra-

meny a zavrtěl hlavou.

Zřejmě dosud žádnému vojákovi nenapadlo, že by tu zajatec

nemusel být sám. Teď však jeden z nich něco řekl a ostatní se oka-

mžitě začali rozhlížet kolem sebe, jako by hledali na jeho otázku od-

pověď. Brzy toho však nechali. Důstojník se jen zadíval na přední

stěnu útesu a zřejmě uspokojen, že tam nikoho nevidí, obrátil se

k zajatci a nevlídným hlasem něco řekl. Jeho slova dolehla až nahoru

k Jeskyním.

„Říká mu, aby před důstojníkem padl na tvář,“ zašeptal Ritzen.

Ginger však nevěděl, co důstojník řekl, proto se ani nepohnul;

v následujícím okamžiku udělal Ma Chang krok dopředu a šlehl ho

jezdeckým bičíkem. Ginger šlehnutí zachytil paží. Ale dřív, než mohl

něco udělat, ho dva vojáci sevřeli a mrštili jím na zem. Důstojník

k němu vykročil a surově ho nakopl. Po jediném slově rozkazu vojá-

ci Gingera neurvale zvedli do klečící polohy. Ma Chang odhodil jez-

decký bičík, zamával revolverem, přešel za zajatce a zamířil mu na

hlavu.

To bylo víc, než mohl Algy vydržet. Pohnul se, a pohnul se vel-

mi rychle. Vytáhl pistoli. Rychle zamířil a vystřelil.

Po zarachocení výstřelu na okamžik všichni strnuli, nikdo se ani

nepohnul. Pak se čtyři žluté tváře trhnutím otočily, aby zjistily, od-

kud rána padla. Algy nevěděl, jestli ho vidí nebo ne. Domníval se, že

ne.

Rozzuřen, že minul cíl a s pocitem, že tím jen celou situaci zhor-

šil, chystal se vystřelit znovu, když bylo ticho přerušeno neorganizo-

vanou salvou výstřelů z pušek. V tom okamžiku všichni na scéně

ožili a dali se do horečného pohybu.

Dva Číňané padli na místě mrtvi. Druzí dva se rozběhli ke ko-

ním. Ozvaly se další výstřely. Jeden z nich klopýtl a padl, ale pak se

přece jen napůl zvedl, obrátil se a vystřelil na svého pronásledovate-

le. Ten stačil ještě bez míření na vojáka vystřelit, ale pak také klesl

na kolena. Ma Chang, který jediný přežil, doběhl ke koním, vyskočil

do sedla nejbližšího, zabodl mu ostruhy do slabin, a co nejníže při-

tisknut ke hřbetu koně tryskem uháněl před dvěma muži přepadové

jednotky, kteří se s krvežíznivými výrazy pustili za ním.

Ginger, který se při první salvě vrhl na zem, ležel nehnutě

s poněkud vyčuhující hlavou, jako by se snažil pozorovat dění ko-

lem.

Vzrušení, které Algyho ovládlo při pohledu na bestiální jednání,

si lze lépe představit, než popsat. Z tak rychle proběhnutých událostí

se mu roztočila hlava, byl však natolik při smyslech, aby zřetelně

poznal, že ti, kteří se tak náhle objevili na scéně – napočítal jich pět –

jsou Kirgizové. Jestli do oázy přijeli pro vodu nebo jestli stopovali

vojáky, jako před několika dny vojáci stopovali je, to nevěděl. A

nikdy se to nedověděl. Jedno však bylo jisté. Bandité se vojákům

pomstili zdrcujícím způsobem.

Zdálky se ještě ozvalo několik výstřelů; pak se dva bandité, kteří

pronásledovali Ma Changa, s úsměvy od ucha k uchu vrátili a začali

se s ostatními bavit, jako by byli potěšeni úspěchem útoku – měli

k tomu opravdu dobrý důvod. Zraněný pátý muž se přibelhal ke

svým kumpánům a radoval se s nimi.

Brzy však všichni zmlkli a svou zvědavou pozornost věnovali

Gingerovi, který se mezitím postavil a gestikulací rukou se jim snažil

poděkovat za záchranu. Ukázal jim krvavý pruh na paži po šlehnutí

bičíkem a grimasou se pokoušel naznačit, že to bylo bolestivé.

Algy vyčkával bez hnutí. Stále si nebyl jistý, co má udělat, pro-

tože v první chvíli se zdálo, že Ginger přece jen svému osudu neujde,

že ho jen na chvíli oddálil. Bandité ho obstoupili, jako by si sami

nevěděli rady, co s ním mají udělat. Pak jeden řekl něco vážným hla-

sem. Algy měl dojem, že v něm poznává jednoho ze dvou jezdců,

kteří Fengovi ukázali cestu do Nan-hu. Bylo snad toto důvodem je-

jich příjezdu do oázy, dumal. Považoval to za velmi pravděpodobné,

ale nikdy si to neměl možnost ověřit. Ostatně, nijak zvlášť na tom

nezáleželo.

Algyho problematické úvahy rozřešil Ritzen, který bez hnutí br-

vou sledoval dramatické události. „Ti muži dole jsou Kirgizové,“

řekl Švéd.

„To jsem poznal,“ odpověděl Algy.

„Ti své stávající vládce nenávidí víc než kohokoli jiného.“

„Mohli by nám nějak pomoci?“

„Nu, jestli dojdou k přesvědčení, že jsme proti jejich pronásle-

dovatelům, mohli by nás považovat za spojence, jimiž svým způso-

bem opravdu jsme. Dá se říci, že jak oni, tak my prcháme před stej-

ným nebezpečím. Jeden z nich je zraněn. Sám není schopen udělat

pro sebe zcela nic, je bezmocný. Zajdu dolů a nabídnu se, že mu ránu

ošetřím.“

Algy se zatvářil vyděšeně. Napadlo mu, že ten muž bude plný

chuti se na někom mstít. „Mluvíte jejich jazykem?“

„Ovšem. Mluví turkotatarským jazykem. Pojďme dolů. Ostatním

řeknu, aby zůstali, kde jsou a ukryli se v tajné jeskyni, jestli se situa-

ce nebude vyvíjet dobře.“

O minutu později kněz vyšel před jeskyni, ruce zvedl nad hlavu

na důkaz, že není ozbrojený a něco zavolal.

Pět tváří se okamžitě obrátilo a současně na kněze mířilo pět pu-

šek, připravených k výstřelu.

V mrtvém tichu Švéd s Algym v patách sestoupili po úzkém

chodníčku na úroveň potoka a došli k vyčkávavě stojícím banditům.

Ani Algy, ani Ginger, který si opatrně přidržoval paži a mezitím

se přidal k nim, nerozuměli hovoru, který následoval. Výměna názo-

rů pokračovala, nemohli však dělat nic jiného, než se snažit z tváří a

gest mluvících vypozorovat, jak se situace vyvíjí. Moc toho nezjistili,

na obou stranách jen vycítili určitou neshodu v názorech. Konečně se

Ritzen obrátil k Algymu a řekl: „Myslím, že všechno je v nejlepším

pořádku. Slíbili, že nám neublíží, jestli jim dáme nějaké jídlo. Už prý

nemají nic k jídlu a mají hrozný hlad, což jim rád věřím. Chtějí sice

také peníze, podle pravdy jsem jim řekl, že žádné nemáme.

V přesvědčení, že misionáři nikdy nelžou, mi to uvěřili. Hrozně jsem

je tím však zklamal, protože v těchto končinách světa, kde korupce je

zcela běžná a je skoro za vším, by se jim peníze velice dobře hodily.

Říkají, že se zdrží přes noc. Prý musejí nechat odpočinout koně. Ne-

podařilo se mi jim to vymluvit. Teď ale půjdu obvázat ránu toho zra-

něného chlapa a pak znovu celou záležitost pořádně probereme. Po-

žádal jsem je, aby mrtvé vojáky odklidili někam mimo dohled.“

„Dojdu pro cestovní lékárničku,“ nabídl se Ginger.

Než se s ní vrátil, byl muž, zasažený do tříselné krajiny, svými

druhy přenesen do ubytovny. Nechali ho tam, pak pochytali rozběh-

nuté koně vojáků a přivázali je provazy ke svým vlastním. Potom bez

zbytečných ceremonií o kus dál odtáhli mrtvá těla.

Algy seděl a se smíšenými pocity sledoval jejich konání. Uvažo-

val, že za války mohou někdy vzniknout opravdu podivná spojenec-

tví. Tvrzení, že vzniklá situace ho činí šťastným, by bylo samozřejmě

daleko od pravdy; utěšoval se však představou, že situace by přece

jen mohla být horší – mnohem horší.

Algy a Ginger odešli pro vodu a Ritzen se dal do práce na posti-

ženém Kirgizovi; nebyla to nijak příjemná práce, protože mužův

oděv nikdy neviděl vodu, byl ztuhlý zažranou špínou a bylo naprosto

jisté, že muž se ve svém životě nikdy nekoupal. Bolest však snášel

bez sebemenšího hnutí brvou – pokud ovšem byl vůbec schopen cítit

bolest –, když mu Ritzen vytahoval kulku. Hned po obvázání rány se

muž choval jakoby nic, tím to pro něho skončilo, nebylo se o čem dál

bavit. Jeho přátelé stáli venku před ubytovnou a klábosili.

Nikdo neměl námitky, když se pak Algy, Ginger a Ritzen vrátili

do Jeskyní. Ze skladu vybrali dostatečně velké množství jídla a něja-

ké cigarety, a duchovní pak vše odnesl dolů. Chvíli s nimi povídal,

pak se vrátil.

Algy se podíval na pruhovou podlitinu na Gingerově paži.

„Tu bestii si zapamatuji,“ zapřísáhl se Ginger.

„V jedné chvíli jsem měl obavy, že to dopadne hůř,“ snažil se ho

povzbudit Algy.

Když se Švéd vrátil, Algy se na něho podíval a řekl: „Dostali

jsme se do pěkné šlamastyky. Co budeme dělat?“

„Nemůžeme dělat nic,“ odpověděl Ritzen.

„Zeptal jste se, co se stalo s Ma Changem?“

„Utekl jim. Měl nejrychlejšího koně.“

„To je škoda,“ řekl Algy. „Určitě nahlásí, co se tady stalo a brzy

se s posilami vrátí. Ti chlapi dole si to neuvědomují?“

„Ale ano. Velmi dobře. Upozornil jsem je na to.“

„Co řekli?“

„Nic víc, pouze to, že přijde-li víc vojáků, pobijí je. Opravdu by

se do nich pustili. Já ty lidi znám. Neustále jen bojují, z jakéhokoli

důvodu. Konečně, viděli jste to dnes odpoledne. Tak to u nich chodí

stále dokola. Oni to však berou jen jako bezvýznamné lapálie.“

„Jestli tady ale zůstanou oni, pak co my? Nemůžeme tu být

s nimi,“ ozval se Algy.

„Budeme tu muset zůstat,“ rozhodně řekl Ritzen. „Budeme tu

muset zůstat, ať se nám to líbí nebo ne, a to z toho jednoduchého

důvodu, že nemáme kam jít – tedy, ne v dosahu jednodenního po-

chodu. A na plán svého přítele jste zapomněl? Přece jste řekl, že se

sem vrátí. Už jen z tohoto důvodu bychom nemohli odejít.“

„Podívej se na to takto,“ vložil se do řeči Ginger. „Jestli sem Čí-

ňané pošlou víc vojáků, pobijí Kirgize. Až je zlikvidují, možná ode-

jdou. Nemusejí nezbytně vědět o nás.“

„Ma Chang na tebe tak jednoduše nezapomene, to si piš,“ řekl

Algy. „Nechá to tady zatraceně dobře prohledat.“

„Jestli tu ale bandité v době jejich příchodu už nebudou, třeba se

tím nebudou zabývat hned,“ optimisticky poznamenal Ritzen. „Bu-

dou spíš žhaví pochytat Kirgizy a vyřídit si s nimi účty. Podle mého

názoru by to pro nás bylo to nejlepší řešení, v jaké můžeme doufat.“

Algy přikývl na souhlas. "Aspoň že se nemusíme ničeho obávat

od banditů, to přece něco znamená.“

„Řekl jsem jim, že se schováváme před vojáky. To byli schopni

pochopit.“

„Jak dlouho bude muset ten raněný muž ležet?“

„Jeho zranění není nijak vážné. V případě nutnosti bude moci

vstát kdykoli. Ti chlapi jsou v tomto ohledu spíš jako zvířata než

lidé. Zranění pro ně nic neznamená. Berou to jako součást své denní

práce.“

Algy pokrčil rameny. „Tak se s tím budeme muset nějak vyrov-

nat.“

V té chvíli se k nim připojil Otec Dubron. Jeho angličtina nebyla

sice nijak dobrá, ale připojil svůj souhlas.

Další debata byla odložena, protože se začalo stmívat a přiblížil

se čas večeře.

Ritzen prohlédl Gingerovu paži. Ginger zranění zlehčoval, ale

byl to přece jen prudký úder a všichni věděli, že i když rudý pruh po

šlehnutí není otevřenou ránou, je zranění velmi bolestivé.

„Vrátím mu to i s úroky, jestli se mi někdy naskytne příležitost,“

vyhrožoval Ginger.

„Ma Chang je široko daleko nechvalně proslulý tím svým jez-

deckým bičíkem,“ informoval ho Ritzen.

„Budu si to pamatovat,“ hrozivě odvětil Algy.

Dojedli večeři, a když po sobě uklízeli, vešel Ming.

Ritzen ho oslovil, Ming mu odpověděl, pak se kněz obrátil

k Algymu s vážným pohledem, věštícím nedobrou zprávu.

„Vězňové mají být odvezeni z věznice v Tunhwangu,“ řekl Rit-

zen.

„Kam?“ zeptal se Algy se sevřeným hrdlem.

„Nejprve do Ansi. To je daleko za Rudou silnicí. Odtamtud je

pravděpodobně odvezou na Sibiř. Ming se tu zprávu dověděl od pe-

kaře, který zásobuje věznici.“

„Kdy mají odjet?“ zeptal se Algy.

„Dnes večer. Přesněji řečeno, vyrazí brzy po půlnoci, což v této

části světa je normální doba, kdy se vyráží na cestu. Tak se totiž na

konec první etapy dojde brzy po svítání. Etapa je vzdálenost od jedné

louže vody ke druhé.“

Minutu nikdo nepromluvil. Pak Algy utrápeně řekl: „Ovšem, to

je přesně ono, co jsme potřebovali k dovršení dnešního opravdu zá-

bavného odpoledne.“

VI. GINGER DOSAHUJE SVÉHO

Teprve za několik minut se rozproudil hovor. Na tvářích všech,

sedících kolem zapálené malé olejové lampy, se zračilo zděšení nebo

sklíčenost. Na první pohled se zdálo nesporné, že pro vězně nelze nic

udělat a že je nutné se vzdát veškeré naděje na jejich záchranu.

Ginger si hrozně moc přál, aby s nimi byl Biggles. Ten by se

alespoň o něco pokusil. Řídil se úslovím, že vždy existuje nějaké

řešení, pokud ho člověk dovede najít. Ginger byl skálopevně pře-

svědčen, že i v tak na pohled jednoznačně zoufalé situaci by si tak

dlouho nedal pokoj, dokud by nějaké řešení nenašel. Ginger měl ji-

nou poučku: i ta nejnepříjemnější operace se někdy změní

v nejsnadnější. Nu, tato operace vypadala zcela určitě nepříjemně až

dost.

Ze stažených rysů v obličejích všech přítomných bylo zřetelné,

jak hluboce se jich skličující zpráva dotkla. Něco takového se však

dalo čekat, protože se s nimi znali už mnoho roků. Někdy dokonce

cestovali spolu daleko do neznáma a dělili se o nebezpečí, když spo-

lupracovali na téže prospěšné akci.

Ginger se konečně podíval na Ritzena. „Jak daleko jsme od

Tunhwangu?“

„Pokud to jsem schopen odhadnout, něco víc než dvacet mil.“

„Ansi je dál o víc než sto mil, ano?“

„Ano, to je správné. Ale jakmile se vaši přátelé dostanou do An-

si, už je nikdy nikdo neuvidí. Na tu hroznou cestu se už vydalo víc

našich přátel. Proč se ptáte?“

„Jen tak uvažuji,“ odpověděl Ginger neurčitě.

„Já uvažuji zřejmě stejně,“ ozval se Algy.

„Chceš snad říci, že bychom měli něco udělat? O tom jsi uvažo-

val?“

„Ano.“

„Potíž je v tom, že máme zatraceně málo času. Kdybychom něco

vymysleli, tak bychom to museli udělat ještě dnes večer.“

Do řeči se vložil Ritzen. „Můj milý mladý muži, jakékoli po-

dobné úvahy můžete klidně vypustit z hlavy,“ řekl skoro přísně. „Je

naprosto beznadějné o něčem uvažovat.“

„Já se ale musím přece jen předem přesvědčit, jestli je opravdu

absolutně beznadějné o nějaké akci uvažovat,“ zareagoval klidně

Ginger. „Pokusím se o tom získat naprosto přesvědčivou jistotu,“

dodal. „Kdyby tu byl můj velitel, řekl by vám, že nic není nikdy na-

prosto beznadějné.“

Ritzen na něho vytřeštěně zíral. „Snad nemáte v úmyslu jít do

Tunhwangu?“

„Mám.“

„To je směšné,“ ozvala se rozhořčeně slečna Summersová, a do-

konce i Otec Dubron se zadíval na Gingera tak nešťastně, jako by

zapochyboval o jeho zdravém rozumu.

Opět se ozval Ritzen. „Vždyť ani neznáte cestu. Neznáte jazyk.

Nemůžete přece jít pěšky.“

„O chůzi pěšky jsem vůbec neuvažoval,“ skočil mu poněkud ne-

trpělivě do řeči Ginger.

„Jak jinak se tam chcete dostat?“

„Na koni.“

„Na jakém koni?“

„Dole jich několik je.“

„Vy myslíte koně Kirgizů?“

„Je jich tam osm. Není pro mne rozhodující, komu patří.“

„Jenže Kirgizové tvrdili, že jejich koně jsou zcela vyčerpaní.“

„Vím, že to řekli, ale já jim nevěřím. Nepřipadají mi nijak zvlášť

unavení. Řekli to jen jako výmluvu, aby měli důvod tady zůstat.“

„Oni přece žádnou výmluvu nepotřebují.“

„Dovoluji si pochybovat, že si dovedete představit, o čem doo-

pravdy uvažují a co mají v úmyslu.“

Ritzen jen chmurně zavrtěl hlavou.

„Co kdybychom si zase chvíli pokoušeli vlít do krve trochu po-

vzbuzení,“ navrhl skoro žalostně Ginger. „Můžete mi věřit, že ne-

mám nejmenší chuť dobrovolně spáchat sebevraždu. Chci ale probrat

aspoň možnosti, pokud se nějaké naskýtají.“

Ritzen opět jen nechápavě vrtěl hlavou. „Cestu neznáte a nemáte

ani ponětí, jak záludná dovede být taková pouštní krajina.“

„Mám nápad,“ řekl na jeho truchlivá slova Ginger. „Cestu určitě

zná Ming. A nepochybně i Feng. Co kdyby nás jeden z nich vedl?“

„A co máte v úmyslu udělat, až tam dojedete?“

„Tak daleko jsem to ještě nedomýšlel,“ připustil Ginger. „Ze-

ptejte se Minga, jestli ví, jak budou vězni cestovat a jak asi velký, co

do počtu, bude jejich ozbrojený doprovod.“

Ritzen položil otázku, pak se obrátil zpět ke Gingerovi a odpo-

věděl. „Říká, že nemá přesnou informaci, ale je si skoro jistý, že je

povezou na kryté káře, typické pro tento kraj. Tady ve skutečnosti

žádný jiný druh dopravy na kolech neexistuje z toho jednoduchého

důvodu, že široko daleko není nic, co by se dalo, třeba jen vzdáleně,

označit za skutečnou cestu nebo silnici. Na těch hrozných, hluboko

vyjetých kolejích by si každý normální povoz zcela určitě polámal

všechna péra. Ozbrojený doprovod bude pravděpodobně tvořit zhru-

ba půl tuctu vojáků, kteří půjdou po stranách těžkého dvoukolového

vozu. Běžná eskorta má při převozu vězňů obvykle čtyři členy. I ti

jsou však ve skutečnosti doprovodem jen aby se neřeklo, protože

pravděpodobnost pokusu o útěk je nulová. Vězňové, kteří nemají

žádné jídlo a ani nevědí kam jít, by byli okamžitě pochytáni – pokud

by se nevydali do pouště, kde by zemřeli hladem.“

Ginger se podíval na Algyho. „Mým uším to nezní nijak špatně.“

„Eskortu budou tvořit vojáci, kteří budou, samozřejmě, ozbroje-

ni,“ poznamenal Ritzen.

„To my budeme také,“ prohlásil Ginger. Pak najednou jako by

ho něco napadlo. „Co Kirgizové?“

„Co s nimi má být?“

„Co kdybychom je zaměstnali?“

„Zaměstnali? Kirgize? Ty zoufalce?“

Ginger se usmál. „My někdy dovedeme být až tvrdošíjně neú-

stupní.“

„Mohu vás ubezpečit, že ty kirgizské desperáty se dosud nikdy

nikomu nepodařilo zaměstnat.“

„Možná jen proto, že se od nich očekávala práce jen tak, zadar-

mo.“

„Co byste jim chtěl nebo mohl nabídnout vy?“

„Dvě věci, které, podle vás, mají nejraději. Boj a peníze.“

„My přece žádné peníze nemáme.“

„Budeme-li je potřebovat, s největší pravděpodobností je nebude

nijak těžké získat. Britská vláda ještě nikdy neodmítla zaplatit za

prokázanou službu a celý svět je moc dobře informován, že za svými

dluhy stojí a ještě nikdy je neopomněla vyrovnat. Dostaneme-li se

bezpečně domů, sám se ujmu úkolu zaletět sem zpátky a podle slibu

tu shodit pytel s penězi v dohodnuté výši.“

Teď najednou všichni začali projevovat zájem a v ovzduší se za-

chvěla patrná známka naděje.

Algy se podíval na Gingera. „Tak si myslím, že se ti podařilo

něco opravdu významného.“

Ginger se obrátil k Ritzenovi a položil mu otázku. „Jaké peníze

se používají v těchto končinách světa?“

„Tady je oficiálně několik druhů oběživa, a to jak mince, tak pa-

pírové peníze,“ zazněla odpověď. „V praxi ale každý běžně přijímá

TAELY, což jsou peníze ve tvaru stříbrných hrudek. Jeden TAEL má

přibližně hodnotu o něco menší než dva šilinky.“

Algy si v duchu procvičil několik početních úkonů. „Dalo by se

tedy říci, že tisíc TAELŮ je přibližně sto liber?“

„Zhruba ano.“

„Myslíte, že by taková suma Kirgize zajímala?“

Ritzen se smutně usmál. „Pochybuji, že tolik peněz vůbec někdy

ve svém životě viděli. Tady, v zemi, kde muži pracují celý den, do-

kud je světlo, tedy od tmy do tmy, za přibližně jednu penci denně, by

taková suma byla pro ně nepředstavitelným bohatstvím.“

„Výborně. Dejme se tedy do práce,“ navrhl Ginger. „Chtěl byste

se ujmout úkolu promluvit s bandity a zjistit, jak se jim líbí představa

stát se milionáři?“

V té chvíli se ozvala slečna Trevesová. „Mám vašim slovům ro-

zumět tak, že uvažujete o přepadení toho dvoukolového vozu?“

„Milá slečno, podívejte se na to takhle,“ odpověděl Ginger. „Já

se teď tady snažím přijít na nějaký způsob, jak zachránit nevinné lidi

od ohavné smrti. Podle mého přesvědčení je k dosažení něčeho tako-

vého ospravedlnitelný jakýkoli způsob.“

„C‘est vrai,“ ozval se francouzský člen společnosti, zřejmě rea-

lista, jako většina jeho krajanů.

„Nemám ráda krveprolévání,“ připojila se se svým názorem

slečna Summersová.

„Já si v něčem takovém také nijak nelibuji, obzvláště, když jde o

mou vlastní krev,“ usadil ji Ginger.

„Něco takového považuji za neomluvitelné.“

„A není snad od těch bezbožných komunistů neomluvitelné

unést naše přátele jen z pouhé nenávisti, aniž by k tomu měli sebe-

menší důvod?“ rozhorlil se vzrušeně Ginger. „Myslím, že by bylo

lepší, kdybychom takovými zbytečnými úvahami nemrhali čas a ra-

ději podrobně projednali situaci a poradili se o možnostech, které

přicházejí v úvahu.“

„Zajdu si promluvit s Kirgizy,“ nabídl se Ritzen, vstal a zmizel

ve tmě.

„Kdyby se jim snad nechtělo jít, zeptejte se jich, jestli si můžeme

vzít jejich koně,“ požádal ho ještě Algy.

Navzdory předloženým důvodům si byl Ginger velmi dobře vě-

dom, že uvažují o nejbláznivějším nápadu, který si kdy na sebe ušili.

Akce byla bláznivá od samého začátku, teď ale měl pocit, že se po-

malu ale jistě dostává do oblasti zcela neskutečné fantazie. Ale jak se

šeptem svěřil Algymu, kdyby nic nepodnikli, nemohl by vůbec spát.

Svědomí by ho hryzalo při pomyšlení na nešťastné lidi odvážené na

kymácející se káře do neznáma bez sebemenší naděje na osvobození.

O úspěchu uvažované akce, ať už ve spolupráci s bandity nebo bez

nich, si však nedělal žádné přehnané naděje. Ale jakýkoli pokus po-

važoval za lepší, než jen sedět a nedělat nic.

Ritzen se vrátil. „Půjdou,“ sdělil krátce.

„Skvělé!“ nezdržel se radostného výkřiku Algy.

„Tisíc TAELŮ na ně zapůsobilo jako kouzelný proutek.“

„To není špatná cena.“

„Mají však jisté pochybnosti. Obávají se totiž, že vězňové se jich

budou bát víc než svých věznitelů a nebudou chtít z vozu sestoupit.

Chtěli by proto mít s sebou někoho z nás, aby vězňové uvěřili, že

s nimi mají dobré úmysly.“

„Jsem rozhodnut jít s nimi,“ odhodlaně řekl Ginger.

„Ne, já s nimi půjdu,“ kategoricky prohlásil Algy.

„To vůbec nepřipadá v úvahu,“ energicky zareagoval Ginger.

„Ty máš tady dost jiné práce. Nemluvě o tom, že to byl můj nápad.

Je proto na mně, abych šel. Nebudeme se o tom dál dohadovat. Tím

to je vyřízeno.“

Do hovoru se opět zapojil Ritzen. „Bandité chtějí, abychom je-

jich zraněného kamaráda ukryli v Jeskyních a do jejich návratu se o

něho starali. Mají obavy, že by se Tygr mohl vrátit s větším počtem

vojáků. Kdyby tu Kirgize našli, okamžitě by ho bez milosti zabili.“

„To je rozumné,“ připustil Algy. „Upřímně řečeno, napadlo mi

to.“

„Řekl jsem jim, že dostane-li se domů kdokoli z nás, zajistí, aby

tady na místě, z něhož byly odstraněny kameny, byl shozen pytel

s penězi,“ řekl Ritzen. „Při řeči padla otázka, jak to bude s koňmi,“

pokračoval. „Vězňů je celkem pět, čtyři běloši a opat. Kirgizové jsou

čtyři a mají pět koní plus tři ukořistěné vojákům, celkem tedy osm.

To znamená, že pro pět vězňů máme k dispozici pouze tři koně.“

„Pochybuji, že opat bude schopen jet na koni,“ řekla slečna

Summersová. „Je na to přece jen příliš starý.“

„S tímto problémem si nějak budeme muset poradit,“ prohlásil

Ginger. „Kolik koní bývá zapraženo do vozu?“

„Obvykle dva.“

„Tak si je v případě nutnosti vypůjčíme,“ řekl netrpělivý Ginger,

který se pro nedostatek času momentálnímu řešení tohoto problému

chtěl vyhnout.

„Takže, jestli plánovaná akce dopadne dobře, vrátíte se všichni

sem?“ zeptal se Ritzen.

„Ovšem, musíme tu čekat na přílet letadla. Teď už ale je třeba si

pospíšit, drahocenný čas ubíhá příliš rychle. Jsou-li naši divocí spo-

jenci připraveni, je nejvyšší čas dát se na cestu.“

Tím veškerá debata skončila.

Ginger si na cestu dal do kapsy jen pár sušenek a polní láhev vo-

dy a přes ramena si přehodil volné čínské roucho, které odněkud vy-

hrabal Feng. Mělo mu posloužit nejen jako vhodná kamufláž, ale i

jako vhodná ochrana proti velmi chladnému nočnímu vzduchu.

Jak chladný může být vzduch na poušti, se měl Ginger brzy pře-

svědčit na vlastní kůži.

VII. ZEMĚ STRACHU

Za dvacet minut byla záchranná skupina na cestě. Projížděli

zdánlivě nekonečným množstvím údolí a úzkých průsmyků, takže

Ginger mohl směr, kterým se ubírali, poznat jedině sledováním

hvězd. Zpočátku uháněli svižným tempem, ale jakmile vyšel měsíc,

Kirgizové přešli do mírného cvalu, který, jak Ginger pochopil, byl

jejich normální rychlostí. Koně byli malí a jen částečně zkrocení,

byla to však nezdolně vypadající zvířata.

Jak se bandité orientovali a vždy nacházeli správnou cestu mezi

naprosto stejně vypadajícími pahorky bez jakéhokoli náznaku života,

bylo pro Gingera nepochopitelnou záhadou, a to i když bral v úvahu,

že se v takové krajině narodili a žádnou jinou nepoznali. Široko da-

leko nebylo nejmenší stopy po nějakém chodníku či stezce, bandité

však ani jednou neprojevili sebemenší rozpaky, kterým směrem mají

postupovat. Mohl se jen domnívat, že jim k orientaci sloužily vroub-

kované okraje krajiny na obzoru. Ujížděli mlčky. Po celou cestu ne-

padlo jediné slovo. Dokonce i koně, snad tak byli vycvičeni, jako by

věděli, že mlčení v tiché poušti je zlatým pravidlem a nějakým zá-

zračným způsobem jen zřídkakdy zakopli o kámen.

V tak fantastickém prostředí nebylo překvapující, že Ginger ztra-

til pojem o čase a prožívaná skutečnost se mu jevila jako sen. Jen

s největším úsilím se mu dařilo uvěřit, že toto se opravdu děje.

Všechno bylo příliš neskutečné. Jako chlapec přečetl mnoho příběhů

o banditech, dokonce ještě znal starou báseň o banditech sedících

kolem táborového ohně. Jenže teď ujíždí na koni krajinou ve střední

Asii se skutečnou tlupou banditů. Byli až příliš opravdoví. Dali to

najevo dost srozumitelně. Ne, něco takového přece nemůže prožívat

ve skutečnosti. Určitě se za chvilku probudí ze sna. Najednou se

v duchu zasmál při představě, co by si asi pomyslel Biggles, kdyby

ho v těchto okamžicích mohl vidět. Úplně ztratil pojem o čase a člo-

věkem zavedené dělení na hodiny a minuty se mu zdálo být naprosto

bezvýznamné. V těchto končinách je jediným měřítkem toku času

slunce, měsíc a hvězdy, úsvit, soumrak a roční období.

Kirgizové uháněli mlčky bez jediné zastávky, bez jediného po-

hledu vpravo nebo vlevo. O správnosti směru neměli zřejmě nejmen-

ších pochybností, chovali se tak, jako by cválali po široké silnici.

Každá jako saze černá rokle, každé přízraku se podobající údolí,

každá soutěska mezi nekončícími dunami se Gingerovi jevila jako

poslední. Ritzen měl pravdu, když říkal, že lidský jedinec v této jako

noční můra se jevící zemi je beznadějně ztracen. Není divu, že Feng

o tomto kraji mluví jako o Černé Gobi. Ani není divu, že podle Fen-

ga je zalidněna démony a různými příšerami, které pošetilé cestující

vábí do záhuby.

Krutý, ochromující chlad vrátil Gingera ze snění do skutečnosti.

Chlad byl skoro hmatatelný. Bez slunce, které by ho ohřálo, byl

vzduch vražedně studený.

Teď už Kirgizové ujížděli mnohem opatrněji. Dříve, než zajeli

za obzor, vždy jeden z nich sesedl s koně, obezřetně se plížil kupředu

a podrobně prozkoumal terén před nimi. Gingerovi napadlo, že se

možná blíží k některé karavanní stezce nebo k místu určení. Když si

v průběhu jedné z podobných zastávek lehl na zem, těsně vedle sebe

uviděl obrovské zahnuté rohy, pocházející, jak poznal, z hlavy velké

pouštní ovce nazývané Ovis poli. Podle rozházených kostí usoudil,

že nějaká šelma zvíře strhla a sežrala. Pudově pohledem zabloudil na

holé zvrásněné okolní kopce. Jak neutěšený a děsivý kraj, uvažoval.

Jak to tady asi vypadá v zimě, kdy burácející bouře a od severu fičící

ledový severák ženou před sebou sníh a kousky ledu, bylo něco, co

bylo lepší ponechat jen představám. Doufal, že tu nebude, aby to

musel zažít.

Skupina teď postupovala stále pomaleji. Kirgizové konečně zů-

stali stát a sestoupili s koní. Ginger sestoupil rovněž, ale napřed se

rozhlédl po široširé, do daleka před nimi se táhnoucí planině. Roze-

znal na ní sotva znatelnou, do nedohledna se vinoucí šedivou stuhu;

usoudil, že to je koňmi prošlapaná a koly vozů vyjetá cesta.

Kirgizové zastavili na okraji mírně se zvedajících pahorků. Tak

toto je jediná cesta spojující Tunhwang s Ansi, řekl si v duchu. Ještě

nikdy neviděl tak zlověstně vypadající komunikaci mezi místy za-

bydlenými lidmi. Bylo něco ďábelského v tom, jak se vynořovala ze

tmy, aby se jako had plazila přes planinu a v tajuplné dálavě opět ve

tmě mizela.

Kirgizové se okamžitě věnovali vžitým činnostem jako lidé, kte-

ří přesně vědí, co mají udělat, protože to dělali nesčíslněkrát dříve –

nebylo o tom nejmenší pochyby. Jeden sehnal všechny koně dohro-

mady a odvedl je nazpátek do údolí, z něhož se vynořili. Ostatní ges-

ty Gingerovi naznačili své úmysly, odešli poněkud dál k sotva zna-

telné cestě a jako přeludy se ztratili za nepatrným záhybem půdy.

Ginger si vyhledal podobné místo a s nepříjemným šimráním v břiše

čekal, co se bude dít. Místo se mu nezdálo být dostatečně vhodným

úkrytem, bandité ho ale pro svůj účel zřejmě považovali za dostaču-

jící. Mělo jednu výhodu. Pro úlohu, kterou mělo sehrát, nevypadalo

ani trochu vhodné, a právě tato skutečnost měla být rozhodujícím

faktorem, aby členové eskorty nepojali žádné podezření.

Pohodlně se uvelebili a čekali.

Tato fáze akce byla pro Gingera nejvíc nervy drásající.

Absolutně sterilní krajina byla zaplavena ostrým měsíčním svět-

lem. Z nekonečného prostoru oblohy svítily hvězdy jako vzdálené

majáky a nebeská souhvězdí obíhala po svých věčných dráhách. By-

lo naprosté ticho. Ginger už mnohokrát zažil různá ticha, ale žádné

nebylo jako toto. Bylo tak hluboké a nepopsatelné, jako by ze světa

vyprchal veškerý život. Děs, který z něho na Gingera dolehl, v něm

vyvolal obavu, aby nervózní tlukot vlastního srdce nenarušil jeho

majestátnost. Byla hrozná zima. Byl rád, že má na sobě roucho.

Nevěděl, jak dlouho tam bez hlesnutí a bez pohnutí ležel, proto-

že ze strachu, aby z dálky někdo nemohl zahlédnout svítící ciferník

hodinek, je raději zastrčil do kapsy. Znalost přesného času za stávají-

cí situace stejně neměla smysl. Byl na kost ztuhlý a dostával křeče,

neměl ale dost odvahy porušit hrůzu nahánějící kouzlo ticha, které

jako by pevným stiskem svíralo poušť. Z neskutečnosti prostředí

doléhajícího na něho se mu sevřelo hrdlo, cítil, že se mu těžko dýchá.

Napjaté čekání se změnilo v nekonečnou trýzeň. Kirgizové, zvyklí na

podobné situace, se jakoby změnili v kameny, z nichž vyprchal život.

Mrtvolné ticho bylo najednou přerušeno zvukem, který sám o

sobě byl zcela obyčejný, ale za stávající situace mnoho napověděl a

názorně, mnohem srozumitelněji než jakákoli slova prokázal nutnost

zachovávat při podobné činnosti absolutní ticho. Měsícem a hvězda-

mi prozářenou nocí se neslo chrastění oblázků. Nebylo snadné od-

hadnout, z jaké dálky zvuky přicházejí. Ginger se upřeně zahleděl do

směru, odkud se zvuky ozývaly.

Zanedlouho se ze tmy vynořil pohybující se tvar, který se brzy

změnil ve dvoukolový vůz tažený dvěma koňmi. Vedle nich kráčel

jediný muž. Nebyl to ale vůz, na který čekali, protože přijížděl

z opačné strany. Jel do Tunhwangu a ne z něho. Brzy k nim dolehly

zvuky vrzajících kožených postrojů a měkkých šlápot povozníka,

obutého do vatovaných bavlněných pantofli. Neforemné vozidlo do-

jelo na jejich úroveň.

Ginger s podivnými pocity sledoval kolem projíždějící vozidlo.

Připadalo mu jako přízrak; muž s bičem v ruce nakloněný dopředu,

upřeně hledící před sebe, unavení koně, táhnoucí zemí Strachu ne-

smyslně vypadající obrovitý dopravní prostředek. Povozník je neza-

hlédl, zřejmě mu vůbec nenapadlo, že by v těchto končinách někdo

mohl být. Gingerovi ten muž připadal jako zjevení z nějakého jiného

světa. Nikdy dřív ho neviděl. A už ho nikdy neuvidí. Z celé nekoneč-

né věčnosti pouze v tomto jednom jediném okamžiku si byli nablíz-

ku, přemítal. Už se nikdy nepotkají. Bylo to tísnivé a chmurné po-

myšlení. Přemítal o nepochopitelnosti osudu a o tom, jak složitý ře-

tězec událostí předcházel této kratičké chvíli náhodného setkání.

Zanedlouho ho z výšin úvah na zem a do skutečnosti vrátil další

zvuk, tentokráte naznačující, že se konečně blíží konec nočního bdě-

ní, protože přicházel ze správného směru. Z pravidelně se opakující-

ho zvuku si domyslel, že vržou dřevěné nápravy vozu. Brzy nato

z temnoty vyjel masivní dvoukolový vůz. Jedna podrobnost sváděla

k domněnce, že to je dříve projíždějící vůz, který se z nějakého dů-

vodu vrací. Měl totiž tutéž těžkou střechu zhotovenou z hrubé tkani-

ny, používané k výrobě rohoží. Dokonce i podobný vozka kráčel

vedle koní. Zlověstně tajuplné ticho bylo narušováno jen vrzáním

dřevěných náprav. Vzápětí se vynořily další čtyři postavy. Šly těsně

vedle sebe, jako by i ony byly uhranuty strachem. V měsíčním svitu

se matně leskly hlavně v různých polohách nesených pušek.

Gingerovy nervy byly vybičovány na nejvyšší možnou míru.

Když se vůz yard po yardu blížil, měl pocit, že tak hrozné napětí ne-

vydrží a že bude muset vykřiknout. Byl sice připraven na to, co bude

následovat, ale vášnivá prudkost, s jakou k tomu došlo, způsobila, že

na doraz napnuté nervy mu povolily jako prasklé struny houslí.

Kirgizové najednou vyskočili ze svých úkrytů a s chraplavým

křikem, který byl něčím mezi vřískotem a vrčením, se jako tygři vrhli

dopředu. Ginger si podle účinku na sebe dovedl představit, jak se

museli cítit členové ozbrojeného doprovodu. Jejich duševní otřes

musel být opravdu příliš velký. Všichni vylekaně odhodili pušky a

s hysterickými výkřiky utekli do pouště; vozka se rovněž rozběhl za

nimi, aniž by vrhl jediný pohled za sebe, aby zjistil, co se vlastně

děje.

Žádný jiný přepad ze zálohy nemohl nikdy dopadnout úspěšněji.

Čínští dozorci neměli ve skutečnosti sebemenší naději se nějak bránit

a určitě si toho byli velmi dobře vědomi. Kirgizové je pronásledovali

do pouště, odkud se ozval jediný výstřel. Ginger nevěděl, co se tam

ve tmě stalo. Ani nestál o to, aby se to dověděl, proto se raději neptal.

Doběhl k zadní části vozu a vykřikl; „Kdo je tam?“

„Tak třeba Angus McDougall. A kdo u čerta jste vy?“ ozval se

hluboký hlas se silným skotským přízvukem.

Ginger nebral dotaz na vědomí. „Chcete-li jet domů, vyskákejte

rychle ven a pokud možno sebou mrskněte. Jsem jeden ze skupiny,

která sem pro vás přijela.“

„Teď věřím, že se opravdu dějí zázraky,“ ozval se nějaký hlas.

Pak se z vozu do měsíčního světla vyhrabaly čtyři postavy.

„Jsem si jistý, že jste celí žhaví dostat se domů. Je to tak?“ zeptal

se Ginger.

V kladných odpovědích zaznívalo až příliš mnoho náznaků, že

tomu mohou jen stěží uvěřit.

„Jste všichni schopni jet na koni?“ zeptal se Ginger.

Odpovědí bylo opět ano.

„Jste sám, chlapče?“ zeptal se rozložitý, širokoramenný Skot.

„Mám s sebou několik Kirgizů,“ řekl mu Ginger.

„Kirgizů? Těch zlodějských vagabundů?“

„Možná takoví jsou, ale v současné době jsou aspoň někteří

z nich na naší straně,“ řekl Ginger. „To přepadení jsem nemohl pro-

vést sám. Už budou každou chvíli nazpět. Kde je opat Ching-fu?“

„On s námi není,“ odpověděl Skot. „Dnes odpoledne byl

z vězení propuštěn pod podmínkou, že se nevzdálí z Tunhwangu. Pro

nás ale nemohl udělat nic. Důvodem jeho propuštění zřejmě bylo to,

že jako svatý muž je široko daleko velmi známý a má mnoho přátel.

Komunističtí agenti nechtěli jeho zadržením vyburcovat lidí

k povstání. Tady není nikdy daleko k zahájení revoluce, obzvláště

když se nějaký čin nemile dotýká náboženství.“

„Možná je to tak dobře, stejně se nám nepodařilo sehnat dost ko-

ní,“ řekl Ginger, kterému se ulevilo, protože se tím zbavil odpověd-

nosti postarat se o starého opata. „Později vám o sobě řeknu víc,“

pokračoval. „Ještě nám ale schází jeden kůň, tak si jednoho vypůjčí-

me od vozu.“

Mezitím se z pouště vrátili Kirgizové a dr. McDougall jim vy-

světlil, co je třeba udělat. Kirgizové neztráceli čas a bez jediného

slova vypřáhli jednoho koně od vozu. Pak luskli prsty a jejich koně

byli okamžitě přivedeni do čela této malé karavany. Všichni nasedli a

v čele s Kirgizy vyjeli.

Když se po vlastních stopách vraceli přes osamělé soutěsky,

Ginger, uvažující o nedávných událostech, nebyl ani tak ohromen

skvělým úspěchem akce jako spíš snadností, s jakou se ji podařilo

uskutečnit. Na začátku bylo něco takového pouze velmi vzdáleným

snem. Nakonec, kromě fyzického nepohodlí a únavy, celá operace

proběhla velmi snadno.

Skutečnosti, které přispěly k úspěchu operace, se teď zdají zcela

jasné, uvažoval. Nikomu se ale nezdály být tak zřejmé, když se o

plánu začalo hovořit. Svou roli na prvém místě sehrála krajina a vždy

skrytý strach v pozadí myslí těch, kteří přes ni musejí putovat. Právě

tato okolnost zdvojnásobila účinek překvapivého útoku. A nikoli

posledními v řadě byli samotní Kirgizové, jejichž objevení se kdekoli

vždycky vzbuzovalo všeobecnou hrůzu. Reakce členů eskorty toho

byla dostatečným důkazem. Při vzpomínce na křik Kirgizů, při němž

v žilách tuhla krev, si Ginger dovedl představit panickou hrůzu, kte-

rou ve členech eskorty vyvolal.

Pochod pokračoval. Koně začínali být unavení. Začali klopýtat a

bylo nutné vést je na krátké uzdě, aby je bylo možné uchránit od pá-

du.

Přestože byl až příliš dobrý důvod obávat se denního světla, pro-

tože nebylo možné nebrat v úvahu možnost, že budou pronásledová-

ni, Ginger s úlevou pozoroval první nesmělý náznak blížícího se sví-

tání. Už byl k smrti unaven, unaven z jízdy na koni, unaven z ticha,

unaven ze tmy a unaven z chladu, který s prvními nesmělými závany

pravidelně za svítání vanoucího větru byl mnohem krutější, než po

celou předcházející noc. Vánek byl zatím sice mírný, ale zřejmě při-

cházel přímo od pólu, odkud až sem přinášel krutou zimu. Posilou

k další vyčerpávající jízdě pro Gingera byly dvě představy. Jednou

bylo očekávání gratulací za úspěšnou záchranu vězňů a druhou vě-

domí, že se blíží svítání pátého dne. Už zbývaly jen dva dny, pou-

hých čtyřicet osm hodin, a Biggles bude opět s nimi.

Brzy nastal každodenně se opakující zázrak východu slunce. Pa-

prsek růžového světla, první paprsek opravdového svítání, vystřelil

vzhůru k nebi. Vzápětí následující paprsky zbarvily oblohu jasnou

růžovou barvou, která rychle přecházela ve zlatou a nakonec

v tyrkysovou modř. Ve světle nově se rodícího dne poušť začala uka-

zovat zcela jinou tvář. Měli sice před sebou ještě dost velkou vzdále-

nost, ale poušť ve světle začínajícího dne byla zbavena přízraků a

hrůzy, které v lidských duších vyvolávala v temnu noci. Koně se

namáhavě prodírali kupředu se svěšenými hlavami a s nápadně těžce

se zvedajícími boky.

Najednou se začali plašit; na vrcholku duny nedaleko před nimi

se objevila postava a dlouhými kroky v uhýbajícím písku se blížila

k nim. V nastalém vzrušení se Kirgizové okamžitě připravili k akci.

Když však viděli, že přicházející postavou je Ming, sklonili pušky a

nehnutě čekali.

Ming, lapající po dechu jako po dlouhém běhu, klopýtavě vrávo-

ral a už zdálky na ně něco nesouvisle blábolil a mávajícíma rukama

něco důležitého naznačoval. Ledovou rukou sevřela Gingerovo srdce

nedobrá předtucha, protože z chování Kirgizů poznal, že posel přine-

sl špatné zprávy. „Co říká?“ zeptal se dr. McDougalla, jedoucího

vedle něho. Obava zabarvila jeho hlas zcela nepřirozeně.

„Říká, že v oáze je mnoho vojáků,“ tiše odpověděl mohutný

Skot.

Ginger se v sedle jakoby propadl. „Tak to je opravdu velmi špat-

né,“ řekl vyčerpaně.

Kirgizům stačila informace o přítomnosti vojáků v oáze, na žád-

né další podrobnosti se neptali. Během asi desetivteřinové porady

došli k dohodě, beze slova obrátili koně, zaryli jim ostruhy do slabin

a tryskem odjeli.

Ginger bez dojetí pozoroval jejich odjezd. Posloužili jejich úče-

lu, a pokud věděl, nebylo nic, co by ještě pro ně mohli udělat.

Ming pokračoval v hovoru s dr. McDougallem, který tlumočil.

Vše podstatné ale už bylo řečeno, nebylo co dodat. Vojáci se do oázy

vplížili těsně před svítáním a Ming byl vyslán varovat je, aby se

k oáze nepřibližovali a raději zůstali někde opodál.

„Co podnikneme?“ zeptal se Ginger. „Tady venku nemůžeme

dlouho zůstat. Kam jinam bychom mohli odejít? Vy zdejší krajinu

znáte lépe než já.“

Chvíli zvažovali, jak by se měli zachovat, když se z ne příliš

velké vzdálenosti ozval ohlušující výbuch. Za okamžik ucítili závan

vzduchu.

Nikdo nepromluvil. Všichni se dívali směrem k oáze, nad níž se

po obloze převaloval mrak kouře.

VIII. ALGY NEMÁ KLID

Algy v oáze probděl bezesnou noc. Příliš mnoho nevyřešených

otázek mu vířilo v hlavě, než aby byl schopen usnout. Bylo přiroze-

né, že nejvíc starostí si dělal o Gingera. Představy nebezpečí, hrozí-

cího při jeho pokusu o záchranu uvězněných, nabyly kolem čtvrté

hodiny ranní obludných rozměrů, takže málem sám sebe přesvědčil,

že bude mít velké štěstí, jestli Gingera ještě vůbec někdy uvidí.

Další velkou znepokojující starostí byla představa, jaké problé-

my jim může připravit Tygr. V té chvíli se mu něco takového zdálo

být zcela nevyhnutelné. Ze své funkce velitele byl nucen s událostmi

v oáze povinně seznámit svého oblastního velitele, který, pokud to

není vyložený hlupák, si uvědomí, že v Nan-hu se něco děje a učiní

příslušné kroky, aby se o tom přesvědčil. I kdyby nabyl jen podezření

o přítomnosti kirgizských banditů v oáze, s největší pravděpodobnos-

tí by nesložil ruce v klín a nenechal by si ujít příležitost k odvetě.

Mnohem spíše se dalo čekat, že provede potřebná opatření a se stáva-

jící situací se vyrovná jako s hnízdem sršňů obtěžujících okolí tak, že

tam pošle ozbrojené síly, aby je sprovodily ze světa.

Po dlouhém zvažování došel Algy k názoru, že pokud vůbec

může v něco dobrého doufat, pak v to, že se nic nestane

v následujících dvou dnech, tedy do doby, než se vrátí Biggles, a

všichni odsud odletí.

Nedělal si ale iluze, že se jeho naděje splní. Jeho strach se měl

v následujících hodinách naplnit tou nejhorší představou.

Unaven duševním bojem s těmito problémy ve styžské tmě jes-

kyně vstal, rychle se oblékl a odešel ke vchodu. Jednak se chtěl na-

dýchat čerstvého vzduchu, a jednak chtěl být na vhodnějším místě,

aby zaslechl Gingera a ostatní, vracející se ze záchranné akce. Nesly-

šel nic a viděl jen velmi málo, protože měsíc už byl hodně nízko nad

obzorem a hvězdy na obloze začaly blednout. Právě končila nejtem-

nější hodina, která vždy předchází svítání. Na hodinkách si ověřil, že

den už není daleko, proto bez ohledu na citelné chladno se na vhod-

ném místě posadil a čekal.

Velmi pomalu, skoro nepostřehnutelně, tma ustupovala před

tmavou šedí, která bývá prvním příslibem blížícího se východu slun-

ce. Bylo hluboké ticho; právě bezednost stávajícího ticha mu umož-

nila zaslechnout nějaký zcela nepatrný zvuk. Připadal mu jako pohy-

bem způsobené zašustění. Měl dojem, že přichází odněkud zdola,

buď z prostoru hustého, sluncem vyprahlého rostlinného porostu,

kterému se dařilo hned vedle ubytovny, nebo z ovocného sadu kou-

sek za ním.

Byl to tak nepatrný zvuk, že mu Algy v prvé chvíli nevěnoval

velkou pozornost. Mohl to být nějaký pták – ve dne si všiml několika

konipasů; nebo tarbík, malá pouštní skákavá krysa, jejíž nory také

viděl.

Přestal o tom přemýšlet, protože najednou jeho pozornost upou-

tal další zvuk. Tentokráte byl jednoznačný a zcela určitý. Byl to zvuk

praskající větvičky. Co mohlo způsobit, že se zlomila? Určitě ne

pták, ani krysa. Bylo mimo jakoukoli pochybnost, že dole se něco

pohybuje.

Co nebo kdo tam je? Světlo sice bylo o malinko lepší, ale stále

to nebylo nic víc než matná klamná šeď nejčasnějšího náznaku svítá-

ní. S napjatými nervy upřeně zíral a snažil se proniknout hlubokým

přítmím.

Minutu neviděl nic. Všechno bylo nejasné a nezřetelné. Pak za-

znamenal pohyb, první a jediný pohyb v neživém prostředí a vzápětí

ho poznal. Divil, že si ho nevšiml dříve. Pod stromem stál ničím ne-

krytý muž. Od kovu pušky se matně odráželo světlo. Rozeznal čín-

ského vojáka.

Algy znehybněl. Z muže ani na okamžik nespustil oči. Postřehl

jeho další a další pohyby, jak se s nezměrnou opatrností a trpělivostí

blížil k ubytovně. Pak muž mávl rukou za sebe. V přibývajícím svět-

le postřehl skoro nerozeznatelného druhého vojáka, pak třetího, kteří

se pohybovali jako neskutečné mlčící přeludy v neskutečném světě.

Algy dostal strach. Z jeho představ se uskutečnila ta nejhorší.

Pokradmu ustoupil zpátky do jeskyní, určených pro mužské pří-

slušníky skupiny. Obě ženy měly pro vlastní potřeby přiděleny jes-

kyně dál vzadu. Ve slabém světle olejové lampy viděl, že všichni

ještě spí. S prstem na rtech se dotkl Ritzenovy ruky. Spáč se trhnutím

probudil, ale musel vycítit, že něco není v pořádku, protože se zeptal:

„Co se děje?“

„Objevil se tu větší počet vojáků,“ odpověděl Algy. „Plíží se

k ubytovně – zřejmě si myslí, že v ní najdou Kirgize. Probuďte ostat-

ní, ale opatrně. Asi bude nejlepší, když se všichni přemístíte do taj-

ných jeskyní. Já se vrátím na vyhlídku a budu sledovat, co se bude

dít dál. Jakmile vojáci najdou ubytovnu prázdnou bez Kirgizů, je tu

jistá naděje, že odejdou.“

,A co Ginger?“ zeptal se Ritzen. „Mohl by se už každou chvíli

vrátit.“

Bylo to sice zvláštní, ale Algy, zřejmě následkem otřesu

z objevení vojáků, si na Gingera v tom okamžiku nevzpomněl. „Ne-

smíme dovolit, aby se sem přiblížil,“ prohlásil a rychle uvažoval.

„Mám nápad. Vzbuďte Minga a Fenga, a Minga se zeptejte, jestli ví

o nějaké možnosti, jak by se mohl dostat do pouště, aniž by musel jít

poblíž ubytovny. Bydlel tady, mohl by proto vědět, jestli tu taková

možnost existuje. Určitě také ví, z kterého směru se Kirgizové nej-

pravděpodobněji budou vracet. Požádejte ho, aby odešel a zabránil

jim sem přijít. Ještě není pořádné světlo, tak se mu snad podaří vy-

klouznout, aniž by ho někdo spatřil. Řekněte mu, že musí Gingera

přesvědčit, aby se sem za žádných okolností nevracel.“

„Co má Ming a ostatní udělat, když je potká nedaleko za oá-

zou?“

„Bude muset na něco přijít sám. Pokud se nepřiblíží k oáze, bude

jedno co udělají.“

„V žádném případě nebudou moci zůstat v poušti,“ rozhodně ře-

kl Ritzen. „Ti vojáci se tady mohou potloukat celý den.“

„Máte pravdu. Co ty staré ruiny? Pod věží je krypta. Snad by

mohli jít tam. Ale to se budou muset rozhodnout sami. Bude nezbyt-

ně nutné přesvědčit je, že pokus o návrat do Jeskyní by pro ně mohl

být osudný. Teď mám na mysli koně. I vojáci přece někde musejí mít

koně. Kdyby zvířata záchranné skupiny uviděla koně vojáků nebo je

jen zvětřila, je pravděpodobné, že začnou řehtat.“

„To beru.“ Ritzen odešel do výklenku, kde spali oba Číňané a

zraněný Kirgiz. Otec Dubron už seděl a poslouchal. Ritzen ho šep-

tem informoval o vzniklé situaci a pak se vrátil.

„Ming slíbil, že půjde,“ oznámil. „Zná cestu přes propojené jes-

kyně končící až na vzdáleném konci oázy. Odtamtud se dostane do

pouště, aniž by ho někdo mohl vidět.“

„To je výborné,“ pochválil si to Algy. „Upozorněte všechny, aby

byli v pohotovosti pro případ, že se budeme muset přesunout hloubě-

ji do Jeskyní. Jestli k tomu bude muset dojít, vezměte všechno

s sebou. V případě nutnosti vás budu varovat. Třeba to tak daleko

nedojde. Vojáci možná vypadnou, když zjistí, že tu Kirgizové nejsou.

Jdu sledovat, co se tam děje.“

Algy se vrátil k ústí jeskyně, poslední dva nebo tři yardy se pro-

plížil.

Za několik minut jeho nepřítomnosti znatelně přibylo světla,

takže teď všechno viděl poměrně dobře. Toho, co uviděl, se však

zhrozil. Bylo tam už nejméně tucet vojáků. Jeden z nich byl důstoj-

ník. Nebyl překvapen, když poznal, že to je Ma Chang.

Kradmým plížením, připomínajícím Indiány, se vojáci ze všech

stran blížili k ubytovně. V této chvíli zůstávalo jedinou nezodpově-

zenou otázkou, co udělají, až budovu najdou prázdnou. Marně se

rozhlížel po koních, nikde je neviděl. Nechali je patrně někde dál od

oázy, snad proto, aby případný hluk, který by mohli udělat, připravo-

vaný útok neprozradil předem.

Vojáci s namířenými a k palbě připravenými karabinami pomalu

a s velkou opatrností obstoupili předpokládaný úkryt svých obětí.

Algy s jakýmsi morbidním okouzlením pozoroval neustále se svírají-

cí kruh kolem budovy. Ma Chang tasil meč, zvedl ho nad hlavu a ke

rtům přitiskl píšťalku. Zapísknutí jako žiletka prořízlo ticho a

v následujícím okamžiku se vojáci s divokým ječením vrhli otevře-

ným vchodem do budovy.

Algy dobře věděl, co bude následovat, přesto však v duchu mu-

sel uznat, že tak komické reakce na zbytečně provedený útok ještě

neviděl. Kdyby nebezpečí, v jakém se sám nacházel, nebylo tak vel-

ké, nezdržel by se hlasitého smíchu, protože výrazy pokoření, zahan-

bení, ohromení a úžasu na tvářích mužů, velmi brzy vycházejících

z budovy, byly tak směšné, jaké ještě nikdy neviděl. Ma Chang byl

viditelně velmi rozzlobený a svou nelibost dal najevo vykřiknutím

několika přísných rozkazů.

Vojáci se pak váhavě dali do prohledávání oázy, zřejmě v naději,

že najdou buď bandity nebo aspoň jejich koně. Algymu bleskla hla-

vou podivná představa: kdyby Kirgizové odmítli svou pomoc při

záchraně vězňů, nepochybně by už teď byli všichni mrtví. Jestli se o

útoku čínských vojáků vůbec někdy doslechnou, nebudou mít proto

sebemenší důvod si stěžovat, že se záchranné akce zúčastnili.

Postupně se vojáci trousili ze všech stran oázy a začali se shro-

mažďovat před ubytovnou. Algy doufal, že co nejdříve odejdou. Byl

si tím skoro jistý, protože neviděl žádný důvod, proč by tu měli zů-

stat. Brzy se však měl přesvědčit, jak hrozně se mýlí a jeho obavy jen

ještě vzrostou.

Vojáci odhodili karabiny na zem, posadili se vedle nich a zapáli-

li si cigarety. Ma Chang vyloudil na píšťalce sérii krátkých zapísknu-

tí. Takže vojáků je zřejmě víc, napadlo Algymu, když si domyslel

význam pískání. Snad se tu nechtějí utábořit? Vše tomu ale nasvěd-

čovalo. Algy nad tím mohl jen bezmocně povzdechnout.

Na scéně se objevili další dva vojáci a přiváděli těžce naložené

soumary. Někteří dosud sedící vojáci vstali a začali jim pomáhat při

skládání nákladu. Chovali se při tom s nepochopitelně velkou opatr-

ností, což u notoricky lehkomyslných vojáků bylo něco neobvyklého.

Když na suchý trávník složili několik dřevěných beden, byli soumaři

odvedeni pryč. Algy sledoval toto podivné počínání se stále vzrůsta-

jícím údivem. Co mají v úmyslu udělat? Co je v těch bednách? Proč

s nimi zacházejí, jako by v nich byla vejce? Všiml si nějakých nápisů

na bednách, bohužel napsaných čínským písmem, které nedovedl

přečíst. Vrátil se do jeskyní, vyhledal Ritzena a informoval ho o po-

divném dění venku.

Švéd se k východu vrátil s Algym, lehl si na zem a prohlédl si

bedny. „Je v nich dynamit,“ řekl. „Alespoň v některých. Dynamit a

rozbušky.“

„Dynamit!“ Algy obrátil oči v sloup a padla na něho beznaděj,

když si uvědomil, co to znamená.

Ritzen dál upřeně hleděl dolů. „Ty kulaté věci jsou cívky zápal-

né šňůry,“ dodal.

„Proboha! No, to je hrozné,“ vydechl Algy.

„Předpokládám, že mají v úmyslu vyhodit do vzduchu ubytovnu

a tím znemožnit, aby Kirgizové nebo kdokoli jiný ji mohl využívat

jako útulek,“ pokračoval Švéd.

„Uvědomujete si, co se může stát, jestli to opravdu udělají?“ za-

reagoval Algy. „Výbuch jakékoli síly by mohl mít za následek, že se

zhroutí i několik jeskyní.“

„To je pravda. Nemám nejmenší chuť v nich zůstat.“ Algymu

však napadlo ještě něco hrůznějšího. „Když už budou v tom, mohli

by také do povětří vyhodit Jeskyně. Vím, jak se orientálci chovají,

když se jim dostanou do rukou výbušniny. Jsou schopni vyhodit do

vzduchu všechno v širokém okolí. Oni přímo zbožňují ohňostroje –

prostě všechno, co dělá rámus, co vybuchuje. Jsou při tom schopni

vyhodit do vzduchu i sebe, jenže to by nám nijak moc nepomohlo a

nezachránilo nás.“

„Co navrhujete, abychom podnikli?“ zeptal se Ritzen. „Jste tady

velitelem, takže rozhodnutí je na vás.“

„Myslím, že v prvé řadě musíme ihned opustit Jeskyně.“

Ritzen kývl na souhlas.

„Nemůžeme ale odejít z Jeskyní a zůstat sedět někde venku

v poušti,“ pokračoval Algy. „Když už nebudeme brát v úvahu jiná

nebezpečí, po východu slunce bychom se tam zatraceně brzy usmaži-

li.“

Ritzen opět souhlasně přikývl.

Algy chvíli uvažoval. „Jediným místem, o němž vím, že skýtá

stín, je krypta pod věží. Vypadá to tak, že je to naše jediná naděje.“

„Ano, také jsem toho názoru.“

„Tak dobře,“ pokračoval Algy. „Odveďte přes jeskyně všechny

až na konec útesu. Vezměte tolik jídla, kolik jste schopni pobrat a

trochu vody. Jestli tam na mne počkáte nebo půjdete přímo k ruinám,

to nechám na vás. Bude to jistě také záležet na tom, jakou možnost

budete mít dostat se tam, aniž byste riskovali, že vás někdo zahlédne

z ubytovny. To asi bude moci nejlépe posoudit Feng. Stejně si mys-

lím, že by bylo nejlepší, kdyby nepozorovaně vyklouzl a podíval se,

jestli někde neuvidí Gingera.“

Ritzen přikývl. „Nic lepšího mi nenapadá, takže zůstaneme při

tomto řešení. Najdete nás na konci jeskyní nebo v ruinách. Buď tam

nebo tam.“

„O. K.,“ potvrdil Algy a vrátil se na své místo, aby sledoval další

vývoj událostí.

Ritzen se odplížil.

Práce dole v oáze pokračovala pro Dálný Východ typicky neu-

kázněným způsobem. Postupně byly rozbalovány bedny, šedé svazky

dynamitových tyček byly pokládány na trávu a zápalná šňůra byla

odvinována z bubnů. Muži neustále kouřili cigarety. Algy se v duchu

modlil, aby některému upadl žhavý popel na dynamit nebo do suché

trávy, ale jeho modlitba nebyla vyslyšena. Bylo jasné, že bez ohledu

na způsob, jakým přípravy pokračují, k výbuchu dojde.

Jedna bedna dynamitu byla odnesena k ubytovně. Ke stejnému

místu byla z cívky odvinuta šňůra. Jeden muž šel dovnitř, pravděpo-

dobně zařídit propojení. Algy do budovy ovšem neviděl. Bylo ale

jasné, že budova má být zničena. Algy doufal, že zničením budovy

práce vojáků skončí, obával se však, že jeho doufání je marné a zni-

čením ubytovny zkázonosné dílo vojáků neskončí. Množství výbuš-

nin bylo totiž pozoruhodně velké. Ale ještě pozoruhodnější byl způ-

sob, jakým se za současného vydávání rozkazů Ma Chang díval na

Jeskyně. Algy si z toho mohl jen domyslet, že výbuchem mají být

zničeny i Jeskyně. Bez ohledu na to, co by to osobně znamenalo pro

něho, byl otřesen představou, že tito mladí hlupáci – protože většina

vojáků byli poměrně mladí muži – jsou ochotni s primitivní lhostej-

ností zničit tak nezměrně rozsáhlou a úžasnou práci svých předků.

Byl to zjevný důkaz, jak zákeřná propaganda dovede zcela potlačit

základní principy náboženské výchovy.

Vše naznačovalo, že dole nastala přestávka. Vojáci přerušili prá-

ci, napojili koně a odvedli je někam mimo dohled. Pak si všichni

posedali do stínu topolů, z toren vytáhli jídlo a začali jíst.

IX. OTŘESY – V MNOŽNÉM ČÍSLE

Během přestávky tohoto neočekávaného, ale vítaného zdržení

Algy usilovně zvažoval situaci ze všech možných stran. Když všech-

ny známé okolnosti několikrát probral, něco mu blesklo hlavou.

V prvním okamžiku se však tento nápad zdál být tak nesmyslně ne-

stoudný, že od něho okamžitě upustil s přesvědčením, že se snad

minul rozumem a nemá všech pět pohromadě. Myslel by si to o jeho

nápadu ale i Biggles? lámal si hlavu. Odpovědí bylo rozhodné ne. On

totiž často říkával, že čím je plán odvážnější, tím větší je pravděpo-

dobnost, že se ho podaří uskutečnit.

Vojáci byli dobrých sto yardů od složených výbušnin. Nenechali

u nich žádnou stráž. Ani nikde jinde nestál nikdo na stráži. Karabiny

zůstaly poházené po zemi, jak by je tam nechali zcela čerství nevy-

cvičení nováčci, kdyby byli ponecháni bez dozoru. Takové chování

je z hlediska zdravého rozumu tak slabomyslné a tak odporuje ob-

vyklému vojenskému postupu, že by bylo velmi vhodné toho využít.

Otázka zněla, jak?

Dynamit byl jen tak ledabyle poházen v trávě, což zřejmě pova-

žovali za nejbezpečnější místo k jeho uložení. Možná tomu tak bylo,

protože bylo známo, že náhlý otřes, náraz nebo úder může přivést

tuto zrádnou látku k výbuchu. Tráva byla hustá, ale žhavým sluncem

dokonale vysušená a tedy velmi snadno vznětlivá. Kdyby ji někdo

zapálil, rozhořela by se rychle a oheň by se šíleným tempem šířil dál.

Stačila by k tomu jedna jediná zápalka a tráva by se ocitla v jednom

plameni.

Algy si velmi pečlivě prohlížel půdu pod sebou. Veškerý úspěch

bude záležet na tom, jestli se dostane dolů, aniž ho někdo spatří. Do-

spěl k názoru, že to možné je. Vojáci se při jídle smáli a se zaujetím

si neustále něco povídali. Ani jednou se nerozhlédli kolem sebe,

zřejmě si byli jisti, že jsou v oáze sami; konec konců, z jejich strany

to nebylo nepochopitelné.

Úzký chodník vedoucí dolů k řece byl za stovky let používání

vyšlapán do značné hloubky. Jakmile se dostane k potoku, nebude

žádný problém najít vhodné krytí, protože i potok byl hluboko zaře-

zaný do podloží. Jedna jeho zátočina se na několik málo yardů při-

bližovala k trávě, a právě ta mu vnukla spásný nápad. Došel

k názoru, že riziko, které bude muset podstoupit při sestupu, bude

poměrně malé. Za mnohem větší problém považoval ústup zpátky.

Dalo se totiž čekat, že jakmile se tráva octne v plamenech, bude vy-

dávat kouř, který zcela určitě neunikne pozornosti vojáků. A po vy-

hlášení poplachu se už nebude moci pohybovat, aniž by ho nikdo

neviděl, protože všechny oči budou upřeny směrem k ohni, v jehož

blízkosti bude.

Řešením by bylo nepokoušet se o zpáteční cestu po chodníku

nahoru, ale od ohně ustoupit přes ovocný sad k místu, kde se útes

snižuje a splývá s pouští. Odtamtud už by nebyl velký problém rych-

le zahnout za okraj útesu a ukrýt se mezi dunami nebo se vydat pří-

mo do ruin ke zbořené věži.

Rozhodl se, že se o to pokusí; podaří-li se mu to, bude to mis-

trovský kousek, kterým nejen zachrání Jeskyně, ale vojáci ztratí ja-

kýkoli důvod zůstat ještě v oáze dál. Připadalo mu značně nepravdě-

podobné, že by se sem později vrátili, aby se o zlikvidování ubytov-

ny pokusili ještě jednou. A Ma Chang si jistě uvědomí, že to on bude

obviněn z neschopnosti splnit uložený úkol, proto raději o neúspěchu

své mise ani nepodá hlášení. Kvůli zachování svého dobrého jména

by dokonce mohl lživě předstírat, že úkol, který mu byl uložen, spl-

nil. Jistě si vzpomene, že vojáci během vybalování beden neustále

kouřili a mohl by dojít k domněnce, že požár trávy vznikl náhodou.

Nu, v něco takového mohl Algy opravdu doufat. Tak skutečně mohlo

k založení požáru dojít.

Až dosud mu kupodivu nenapadlo, že by někdo mohl být zraněn.

Nenapadlo mu to snad proto, že se nikdo v blízkosti složeného dy-

namitu nepohyboval. A nedovedl si představit, že by někdo mohl být

tak hloupý a přiblížit se do jeho blízkosti, když tráva bude v jednom

plameni.

Bez dalšího otálení se začal krok za krokem šinout k vrcholu

chodníku. Ubránil se pokušení podívat se na vojáky, protože by mu-

sel aspoň trochu vystrčit hlavu. Odhodlaně pokračoval v sestupu,

který se ukázal poměrně snadný. Nebyl však příjemný pro jeho kole-

na, z nichž si na nepříjemně hrubozrnném pískovci sedřel část kůže;

ovšem ve srovnání s tím, co bylo v sázce, to byla jen nepatrná nepří-

jemnost.

Když se doplazil k potoku, na chvíli se zastavil. Z hlasů vojáků,

kteří se jako na nějakém pikniku stále smáli a vesele bavili, usoudil,

že

všechno

je

v pořádku

a

může

bezpečně

pokračovat

s uskutečňováním plánovaného úkolu. Z opatrnosti sevřel krabičku

zápalek mezi zuby, aby zabránil jejich nasáknutí vodou a stále na

břiše s tváří obrácenou k zemi se jako krokodýl vydal proti proudu

potoka. Postup nebyl nijak obtížný, protože byl mimo dohled vojáků

a voda nebyla nikde hlubší než několik palců. Nejhorší mám za se-

bou, řekl si v duchu. Nechť se teď stane cokoli, trávu rozhodně zapá-

lí. Teď už mu v tom nic nezabrání.

Bez překážky postupoval dál. Doplazil se k zákrutu potoka, kte-

rý pro svůj účel považoval za nejvhodnější a opatrně vykoukl. Nikde

v dohledu neviděl jedinou živou duši. Avšak teď, tak blízko dokon-

čení svého plánu, znervózněl, vzrušením se mu zrychlil tep a dech a

začal se chvět. Natáhl ruku tak daleko, jak dosáhl, utrhl co největší

hrst na troud vysušené trávy, zkroutil ji do primitivní pochodně a

přiložil k ní hořící zápalku.

Jakmile se rozhořela, vyskočil, rozběhl se po trávníku po celé je-

ho délce a v krátkých odstupech k ní přikládal malou hořící pocho-

deň. Už se ocitl v zorném poli vojáků. Kdyby se podívali tímto smě-

rem, uviděli by ho. K Algyho překvapení stále nebyl vyhlášen po-

plach.

Nezastavil se, aby přílišným riskováním nedal podnět k narušení

tak uspokojivého stavu, a běžel přímo do ovocného sadu. Teprve

v hlubokém stínu stromů se na okamžik zastavil a podíval se dozadu.

Měl tisíc chutí vykřiknout radostí, když viděl, že jednotlivé ohýnky,

které založil, se už mezitím spojily a jako jednolitá stěna plamenů se

spokojeným praskáním rychle postupuje správným směrem,

k dynamitu.

Neztrácel ale čas, aby si poblahopřál, protože by se to mohlo

ukázat jako předčasné a v předklonu, utíkal pod stromy dál až na

konec útesu. Štěstí mu přálo, za celou cestu neviděl jediného živého

tvora. Pak si všiml koní, uvázaných k lanu, nataženému mezi dvěma

stromy. S ulehčením si uvědomil, že jsou dostatečně daleko a výbuch

je nemůže ohrozit. Krátce si pohrával s myšlenkou odvázat je a pustit

na svobodu, ale pak ten nápad zavrhl. Správnost jeho rozhodnutí

potvrdil divoký křik, který se ozval z prostoru před ubytovnou.

Na konci útesu zabočil a utíkal podél něho tak dlouho, až uviděl

ve skalách mezeru. Vplížil se do ní, aby se podíval, co se děje dole.

Tam už vládl veliký křik a zmatek. Všichni se navzájem překřikovali

a ani se nemusel dívat dále, aby zjistil důvod jejich chování.

Pohled, který se mu naskytl, překročil všechna jeho nejsmělejší

očekávání a naplnil ho nelítostně krutým zadostiučiněním. Už skoro

celá plocha na troud vyschlé trávy byla v plamenech. Vysoko vyletu-

jící jiskry po dopadu na zem sežehovaly i zbylá místa dosud nehořící

trávy. Všechno probíhalo nesmírně rychle a přesahovalo i ty nejop-

timističtější Algyho představy. Rovněž se všude vznášelo mnohem

více kouře, než předpokládal.

Přes kouř, jako přes závoj, se stal svědkem nejnesmyslnějšího

zmatku, přestože něco takového očekával. Všichni bez zjevného dů-

vodu bezhlavě pobíhali, aniž by tím, samozřejmě, něčeho dosáhli.

Jeden nebo dva vojáci se snažili bušením krátkými kabáty do trávy

aspoň na okraji hořícího pekla plameny uhasit. Jejich námaha byla

zcela bezvýsledná. Divil se, že ve své nesmyslné činnosti tvrdošíjně

pokračují. Stejně tak by se totiž mohli snažit podobnými prostředky

uhasit sopku. Jeden muž, zřejmě na rozkaz hystericky křičícího velí-

cího důstojníka, se rozběhl dopředu, jako by měl za úkol ze zuřících

plamenů něco vytáhnout, ale při pohledu na plameny, olizující svaz-

ky dynamitu, ztratil nervy a – podle Algyho velmi moudře – se obrá-

til a začal prchat pryč.

Algy tajil dech, protože bylo zřejmé, že k výbuchu může dojít

každým okamžikem. Pokud k němu dojde, někdo, možná i více lidí

bude určitě zraněno. Vojáci si už to ale uvědomili také, a když se na

střemhlavý útěk dal jeden, ostatní se okamžitě vydali za ním. Prska-

jící rozbušky jejich odchod urychlily. Teď už neexistovala žádná

možnost blížícímu se výbuchu zabránit.

Algy ke svému úžasu viděl Ma Changa spolu se dvěma muži

hnát se do ubytovny, pravděpodobně tam hledali útočiště. Určitě si

v té chvíli neuvědomovali, co je uvnitř nebo na to zcela zapomněli.

Museli na to ale přijít při prvních krocích v budově, protože se

z budovy vyřítili rychleji, než do ní vběhli. Při pohledu na jejich

rychlý ústup se Algy nemohl ubránit úsměvu. Sotva se pod topoly

vrhli na zem, nastal začátek konce.

Zablesklo se a ozvalo se ostré prasknutí. To jistě explodovala

bedna s rozbuškami. V těsné blízkosti na trávě položený dynamit

nepotřeboval už žádné další povzbuzení. Najednou všechno vyletělo

do povětří, i ubytovna, protože dovnitř zavedená roznětka už stačila

vykonat svůj úkol.

Algy očekával sice dost velký výbuch, ale to, co následovalo,

předčilo všechna jeho očekávání. Prudký závan vyvolaný výbuchem

jím otřásl ve více než jednom smyslu, nemluvě o tom, že byl do po-

loviny zasypán pískem. Do vzduchu nevyletěl totiž jenom písek. Ru-

kama si kryl hlavu, když se z kouřem zaplněné oblohy na něho sypa-

la suť a všelijaké úlomky.

Jednu nebo dvě minuty byl pískem zcela oslepen, teprve potom

se mohl kolem sebe rozhlédnout. První věcí, kterou po otevření očí

uviděl, byl černý, stále doutnající kráter v místech dřívější skládky

výbušnin. Po ubytovně nezůstala ani stopa, jako by tam nikdy nestá-

la. Hliněné cihly, z nichž byla postavena, nebyly nikdy konstruovány

tak, aby odolaly tak velkému náporu. Zdálo se, že nikdo není zraněn,

alespoň ne vážně, protože vojáci stáli a zpovzdálí nevěřícně zírali na

zbořeniště, jako by nemohli uvěřit vlastním očím. Už se nesmáli, ani

si nepovídali. Algy pak zaregistroval jediného zraněného, který seděl

na zemi a svíral si hlavu, jako by mu na ni něco spadlo. Jeho kama-

rádi mu však nevěnovali sebemenší pozornost.

Algyho nejvíce znepokojovala reakce koní na výbuch, s níž ve

svém plánu nepočítal. Splašili se totiž. Provaz, k němuž byli přivázá-

ni, nevydržel jejich šílené výskoky, roztrhl se a koně se tryskem roz-

běhli do všech světových stran. Bylo mu to líto; a neměl na mysli

jenom samotná zvířata. Vojáci se budou muset v oáze zdržet tak

dlouho, než se jim podaří sehnat je zase dohromady. Byl by moc rád,

kdyby odešli co nejdříve. Nejen že si dělal velkou starost o Gingera a

o výsledek jeho akce, měl také na mysli co nejrychlejší dokončení

úklidu přistávacího pruhu, protože práce na něm se zdržela déle, než

se mu líbilo.

Když se vojáci z prvního otřesu vzpamatovali, jejich chování na-

značovalo, že se splnilo Algyho tajné přání. Byli totiž zřejmě pře-

svědčeni, že ke katastrofě došlo nešťastnou náhodou. Vůbec se ne-

pokusili provést prohlídku oázy; ani se nenamáhali prozkoumat pů-

du, kde k výbuchu došlo. I když by nikde stejně nic nenašli. Teď

měli před sebou nepříjemnou vyhlídku vrátit se zpátky do kasáren,

proto se raději věnovali chytání koní. Nějakou dobu jim to trvalo, i

když ne tak dlouho, jak se obával Algy. Jakmile sehnali zvířata do-

hromady, bez řeči nasedli a bez jediného pohledu na oázu odcválali

pryč.

To ovšem vyhovovalo Algymu, který přitisknut k zemi ležel a

pozoroval je tak dlouho, dokud si nebyl jistý, že se už s největší

pravděpodobností nevrátí. Konečně vstal a vydal se ke vzdálenému

konci útesu, kde našel celou skupinu. Čekali na něho, připraveni ode-

jít do krypty, pokud to bude nutné. Nikde neviděl Gingera, ale

s přihlédnutím k tomu, co se stalo, Algy nebyl překvapen, že není

s ostatními.

Algyho příchod byl přivítán s výkřiky plnými úlevy, protože ni-

kdo, ani Ritzen, nevěděl, co se ve skutečnosti v oáze stalo. Svěřili se,

že když uslyšeli výbuch, dostali strach, že do povětří vyletěla střední

část útesu i s Algym. Proto byl jeho příchod přivítán s tak nadšenými

a hlasitým projevy. Zpráva, že vojáci odešli, všem vyloudila na tvá-

řích spokojené úsměvy.

„Došlo k poškození Jeskyní?“ zeptal se Ritzen.

Algy řekl, že neví, protože tam nebyl.

„Jak došlo k tak obrovskému výbuchu?“

„Vybuchla skládka dynamitu,“ odpověděl Algy s potutelným

úsměvem. "Abych byl přesnější, vyletěla do povětří poněkud dříve,

než počítali vojáci.“

Ritzen se na něho podezřívavě podíval. „Měl jste v tom snad prs-

ty?“

„Jen jsem tomu tak trochu napomohl,“ připustil Algy.

„Kde jsou vojáci?“

„Když jsem je viděl naposled, úprkem uháněli k horizontu.“ Na-

jednou Algy zvážněl. „Co je s Gingerem? Máte o něm a o ostatních

nějakou zprávu?“

„Ani slovo.“

„Ming se nevrátil?“

„Ne.“

„Tak to jsem přesvědčen, že je zcela určitě našel,“ uvažoval na-

hlas Algy. „Jinak by už totiž byli zpátky.“

Ani nedořekl poslední slovo a objevil se Ming. Vypadal unavený

a zaprášený, ale smál se na celé kolo, což Algy považoval za dobré

znamení.

Rychlý rozhovor s Ritzenem to potvrdil. Švédský misionář se

podíval na Algyho a řekl: „Všichni jsou v pořádku.“

„Všichni?“

„Ano, totiž všichni zajatci, kromě opata, který byl z vězení pro-

puštěn a zdržuje se v Tunhwangu.“

„No, to je nádhera!“ vykřikl Algy. „Kde jsou?“

„Čekají v nedalekém údolí.“

„Pak Mingovi řekněte, ať pro ně zajde a přivede je sem. Může

jim říci, že mohou jít přímo do oázy. Je prázdná.“

Po přetlumočení této zprávy se Ming okamžitě vydal na cestu.

„Pokud nejsou poškozeny jeskyně, v nichž jsme bydleli, mohli

bychom se do nich vrátit,“ řekl Algy. „Napadá mi ale, že nejdříve

zajdeme dolů do oázy. Musím se umýt a napít. Zásoby přeneseme do

Jeskyní později.“

Všichni sešli dolů na mýtinu těsně vedle místa, kde stála uby-

tovna. Oheň už sice pro nedostatek paliva nehořel, ale z půdy uvnitř

a v okolí kráteru se stále kouřilo.

Ritzen byl zcela vyveden z klidu, když nikde neviděl ubytovnu.

„Opata to přivede k zoufalství,“ řekl vážně. „Mnoho roků mu trvalo,

než za peníze poutníků mohl nakoupit materiál a cihlu po cihle bu-

dovu postavit. Bude to posuzovat jako špatnou odměnu za ochotu

poskytnout nám útočiště.“

„Je mi té budovy také líto,“ reagoval Algy. „Za její zničení ale

nenesu žádnou zodpovědnost. K její likvidaci by došlo v každém

případě. Je přece jen lepší, když to odnesla ubytovna, než abychom

místo ní ztratili životy my. Nemluvě o tom, že nový dům je přece

možné postavit znovu. Pokusím se zajistit, aby opat dostal peníze na

postavení nové, lepší ubytovny.“

V čele přicházející skupiny se objevil unaveně se smějící Ginger.

Chvíli všichni zmateně povídali, vyměňovali si navzájem blaho-

přání a poskytovali požadovaná vysvětlení. Ginger chtěl přirozeně

vědět, jak došlo k výbuchu. Algy mu to pověděl. „Tak to se ti poved-

lo něco senzačního,“ nadšeně vykřikl Ginger. Algyho naopak zajíma-

lo, co se stalo s Kirgizy. Tentokrát mu vysvětlení poskytl Ginger.

„Můžete se tu cítit jako doma,“ pobídl je Algy. Pak se obrátil

k Ritzenovi. „Požádejte, prosím, Fenga, ať se postará o koně. Všichni

si potřebují odpočinout a něčeho se najíst. Když už mluvím o jídle,

tak to potřebujeme i my. Později budeme mít dost času si o všem

podrobně popovídat. Doufám, že naše trampoty už skončily. A také –

.“ Najednou zmlkl a našpicoval uši. „K čertu, co je zase tohle?“ ze-

ptal se s náznakem úzkosti v hlase.

Všichni zmlkli.

Ze vzdáleného konce oázy k nim doléhal pro toto prostředí zcela

nepatřičný zvuk. Algy se s otázkou v očích podíval na Ritzena. Zno-

vu se ozval zvuk zvonu.

„Co se to sem blíží?“ bručel si pro sebe Ginger.

Švéd se usmál. „To je v pořádku. To přichází svatý muž, prav-

děpodobně nějaký žebrající mnich. Od něho nám nic nehrozí. Jsou to

dobří lidé, kteří neustále hledají něco, co nazývají TAO. Znamená to

světlo. Vydávají se na obrovské vzdálenosti.“

Vyzvánění se blížilo. V dohledu se objevila osoba. Na sobě měla

šedý plášť. V jedné ruce nesla dlouhou tyč, v druhé hlubokou, vyleš-

těnou dřevěnou mísu.

„Ano, je to putující mnich s žebravou mísou,“ řekl Ritzen. „Po-

tuluje se jich tady velmi mnoho.“

Přicházející nedal najevo, že si všiml malé skupiny lidí, kteří ho

se zájmem pozorují; šel dál a v pravidelných intervalech vyzváněl na

svůj zvon, až došel těsně k vyčkávající skupině. Zastavil se a proni-

kavým hlasem něco řekl.

„Říká, že má pro nás vzkaz,“ přeložil Ritzen.

„Vzkaz!“ opakoval Algy. „Pro koho?“

Ritzen se zeptal mnicha.

Mnich odpověděl.

Švéd se podíval na Algyho. „Myslím, že pro vás.“

„Pro mne?“

„Říká, že je pro Angličana v Nan-hu.“

Algyho čelo zvrásnily vrásky nedůvěřivosti. „To přece není

možné.“

Ritzen pokrčil rameny.

Mnich už ale šmátral v malé, korálky ozdobené kabelce, kterou

vyndal z rance. Z hromady podivných drobností vytáhl pruh složené-

ho papíru a s úklonem ho podal Ritzenovi. Ritzen ho předal Algymu.

Algy ho převzal s nezvykle rozpačitým výrazem v tváři.

Lístek rozložil v naprostém tichu. Upřeně se na něho díval. Pak

úplně pobledlý v tváři zvedl hlavu. Pohyboval rty, ale žádný zvuk

z nich nevycházel. Pomalu, jako by s velkými obtížemi, se obrátil ke

Gingerovi.

„Tak co na něm je?“ zeptal se netrpělivě Ginger.

Algy si navlhčil rty. „Je od Bigglese,“ řekl jako omámen.

„Od BIGGLESE?“

„Ano.“

„Nemluv nesmysly,“ přeskakujícím hlasem a s netajenou nedů-

věrou reagoval Ginger.

„Je opravdu od Bigglese,“ trval na svém Algy.

„Co píše? Co nám vzkazuje? Přečti to!“

Algy se znovu zahleděl na papír. „Byl datován před pěti dny.“

„Tedy v den, kdy jsme se s ním rozloučili a vyskočili z letadla.“

„Ano. Píše, ‚Jsem na zemi zhruba padesát mil jižně od vás. Mám

problémy. Věřím však, že si budeme umět poradit. Napadlo mi, že

byste o tom měli vědět. Jestli se od výše uvedeného data do deseti

dnů neobjevíme, nestarejte se o nás a udělejte, co budete považovat

za nejlepší. Je mi to líto. Biggles.‘“

Nastalo hrobové ticho.

Ginger vzal proužek papíru. „Je opravdu od Bigglese. Je to list

z jeho zápisníku.“

„Ano. Poznal jsem to.“

Ginger pokračoval. „Musel přistát brzy po tom, co se s námi roz-

loučil. Tedy, chci tím říci, že se to stalo někde na cestě do Dháky.“

„To jistě. Nemohlo se to stát na zpáteční cestě za námi, protože

ještě neuplynula dohodnutá doba, kdy sem měl přiletět.“

„Takže všechny ty dny je tam!“

„Zřejmě.“

Ginger se vyčítavě podíval na mnicha. „Tomu chlápkovi trvalo

pět dní, než sem došel,“ řekl rozhořčeně.

„Deset mil denně není v této krajině špatný průměr,“ vmísil se

do řeči dr. McDougall. „Nemluvě o tom, že ten muž neměl žádný

důvod ke spěchu. Pro něho čas nic neznamená. Můžeme mluvit o

štěstí, že sem vůbec došel a našel nás.“

„Asi máte pravdu,“ souhlasil unaveným hlasem Algy. „Úplně

mne to vyvedlo z rovnováhy a mé nitro to stále nechce vzít na vědo-

mí.“

„Moment,“ ozval se Ginger. „Jak se mohl Biggles s tím chláp-

kem domluvit?“

Ritzen tuto otázku položil mnichovi. Když se mu dostalo odpo-

vědi, obrátil se k Algymu s vysvětlením.

„Tento muž je Gurkha z Nepálu, z kraje poblíž hranice

s Tibetem. Nepál je v náboženském ohledu velmi úzce spjat

s životem Buddhy. Proto ten muž pobýval i v Indii. Říká, že Angli-

čan s ním mluvil hindským jazykem.“*1

Algy přikývl.

„Co uděláte?“ zeptal se Ritzen.

„Upřímně řečeno, nevím,“ odpověděl Algy. „Budu si to muset

nechat pořádně projít hlavou. Ještě jsem se z toho úplně nevzpama-

toval. Z Bigglesova vzkazu jsem vyrozuměl, že má nějaké problémy

s letadlem. Jak je to zlé, zřejmě nevěděl, když vzkaz posílal, jinak by

nám o tom napsal něco víc. Naší jedinou útěchou je, že to asi není

nic vážného. Kdyby šlo o něco kriticky vážného, napsal by nám o

tom. Z toho zřejmě vyplývá i jeho víra, že si s problémem poradí

sami. Nám nezbývá nic jiného, než čekat. Můžete si být jistí, že bu-

de-li to v lidských silách, určitě přiletí. Zatím se tu můžeme pohodlně

zařídit. Snad budou dámy tak laskavé a připraví něco k jídlu. Vzhle-

dem k tomu, že se tu proti původnímu předpokladu zřejmě zdržíme

poněkud déle, budeme muset hlídat spotřebu potravin.“

1 Čtenáři knihy Biggles chodí do školy budou vědět, proč se Biggles

uměl domluvit hindštinou.

Algy k tomu neměl co dodat. Odešel ke kameni, který už dříve

používal jako sedátko a posadil se.

Ginger šel s ním. „To je nepříjemně krutý zvrat,“ vyjádřil své

pocity.

„Něco takového se musí stát ve chvíli, kdy jsem si myslel, že

všechno už je v nejlepším pořádku,“ bručel Algy.

Ginger si opřel bradu o ruku. „Nu, tak už to někdy chodí,“ bylo

vše, co řekl.

X. BIGGLES MÁ SMŮLU

Bigglese potkala příhoda, která sice není v letectví zcela běžná, l

když k ní dochází častěji, než se všeobecně soudí, je však přece jen

vážným rizikem, s nímž je nutné počítat v jistých částech světa nad

krajinami určitého druhu. Občas tyto případy skončily katastrofálně

jak pro letadlo, tak pro posádku. Krátce řečeno, Biggles se střetl

s ptákem.

Střety s menšími ptáky, nejčastěji s rackem mořským, jsou na

jistých místech tak běžnou hrozbou, obzvlášť v okolí námořních pří-

stavů, že se hledají cesty, jak si s tímto problémem poradit – od vy-

střelování poplašných světlic až po vypouštění zvlášť k tomu cviče-

ných dravých ptáků. Starodávné sokolnictví, obnovené na některých

menších letištích Královského letectva, dokázalo o něco snížit ne-

bezpečí rozehnáním obtěžujících hejn ptáků ve chvílích, kdy letadlo

žádá o povolení ke startu.

Přirozeně, čím větší pták, tím vážnější následek srážky. Právě

z tohoto důvodu mají takové nehody mnohem vážnější následky nad

hornatými oblastmi v zámoří, kde se běžně vyskytují orli, kondoři,

supi a jim podobní draví ptáci. Rekord v počtu obětí při katastrofách

civilních i vojenských letadel má v tomto ohledu krajina podél se-

verní hranice Indie, Iráku a Palestiny. Letadla ale byla nucena nou-

zově přistát i v Andách a v pohoří Atlasu v Severní Africe. K víc než

jedné osudné katastrofě došlo i nad Alpami v Evropě. Je dost prav-

děpodobné, že některé z nevysvětlených ‚záhadných‘ leteckých ne-

štěstí se staly následkem stejné nepředvídatelné okolnosti, z níž nelze

vinit ani pilota, ani letadlo. Ve stále hustějším leteckém provozu je

s tímto rizikem nutno počítat, stejně jako lodi jsou vystaveny nebez-

pečím, kterým se nelze vyhnout ani sebelepším námořnickým umě-

ním, ani sebelepšími vědeckými přístroji. V okamžiku objevení se

dravého ptáka není ani sebeopatrnější a sebeostražitější pilot schopen

udělat nic víc, než se pokusit rychlým úhybným manévrem riziko

srážky zmenšit. Ne vždy ho však vidí včas. Nelze po něm chtít, aby

ho viděl, když se pták vznáší vysoko nad letadlem. A i v případě, že

ho uvidí, nemusí mít dost času něco udělat, protože útočící zvíře je

ve svém živlu, pilot s letadlem ne.

Často byla probírána otázka, jak dalece k těmto nehodám dochá-

zí následkem záměrného útoku ptáka. Nejpravděpodobnějším vysvět-

lením asi je, že k nim dochází z obou důvodů, jak náhodou, tak zá-

měrně. Jsou zcela prokázané případy, kdy veliký dravý pták nevy-

provokován zaútočil na to, co snad považoval za nevítaného vetřelce

ve své vlastní sféře působnosti. Piloti, kteří podobnou katastrofu pře-

žili, tvrdí, že pták zřejmě nemá dostatek inteligence, aby poznal, že

bez ohledu na to, jakou škodu učiní letadlu, on sám vždycky přijde o

život.

Pokud jde o letadlo, následek takového střetnutí samozřejmě zá-

visí na tom, v kterém místě do něho pták narazí; při tom je nutné si

uvědomit, že váha asi dvaceti liber, letící velkou rychlostí

v protisměru, může způsobit vážné poškození letadla, ať se s ním

střetne v kterémkoli místě. U lehkých letadel dokonce došlo

k ulomení křídla. Byly potrhány textilní potahy a došlo i k roztříštění

dřevěných vrtulí. U větších letadel došlo ke zlomení hlavního podél-

níku křídla i k proděravění chladičů. Ve všech případech byl pták

rozdrcen na kaši.

Orel, který se střetl s Bigglesovým Halifaxem, se snesl z modré

oblohy. Biggles ho zahlédl vteřinu před srážkou. Neměl čas něco

udělat. Řítící se černá hmota mu okamžitě úplně zakryla výhled.

Vzápětí se ozvala strašná rána a po čelním skle se rozstříkla lepkavá

hmota krve a peří. Biggles okamžitě věděl, co se stalo. Zavolal na

Bertieho, který se ze zadní střelecké věže bleskově přesunul na seda-

dlo druhého pilota. Ale ani odsud nebyl výhled o moc lepší. Tlak

vzduchu brzy odfoukl většinu per, ale krev, která se už stačila srazit,

spolu se zbylými péry a kousky ulpívajícího masa zůstala přilepena

na skle. Biggles ubral podstatně plyn, aby při klouzavém letu bylo

možné zjistit rozsah škody.

Když Bertie přišel do potemnělé pilotní kabiny, s nevěřícným

pohledem upřeným na přední sklo vydechl; „To je nechutné!“

„Zajdi do vrchní kopule a pokus se zjistit, co se stalo se zbytkem

ptáka,“ nařídil mu Biggles.

Bertie se rychle vzdálil, ale stejně rychle se vrátil. „Je obalen ko-

lem tlakového čerpadla,“ oznámil.

„Takže pumpa nemůže pracovat.“

„Nepoznal jsem, jestli pracuje, všechno je to obaleno kůží a

kostmi.“

„Budu muset přistát,“ rozhodl Biggles. „Netroufám si letět dál.

To svinstvo na skle zmrzne, když se dostaneme do hor. Raději při-

stanu, dokud je letadlo ovladatelné. Uvidíme, jestli se s tím dá něco

dělat. Co je pod námi? Podívej se. Odtud nevidím vůbec nic. Mrskni

sebou!“

Velkou váhou k Bigglesovu rozhodnutí přispěla vzdálenost, kte-

rou měl ještě před sebou. Nad civilizovanou zemí by se nepochybně

pokusil doletět na nejbližší letiště, které by v žádném případě nebylo

příliš daleko. Neměl však nejmenší chuť riskovat let na vzdálenost

dvanácti set mil nad jednou z nejhorších krajin světa, když hrozilo

selhání motoru nebo mohlo dojít k nějaké poruše v konstrukci leta-

dla. S úlevou si ověřil, že letadlo stále dobře reaguje na řízení. Mohlo

to dopadnout hůř, mnohem hůř. Pták mohl například zasáhnout jednu

z dřevěných vrtulí a její zbytky by mohly roztříštit další. V tom pří-

padě by musel nasadit na přistání bez ohledu na to, jaká krajina by

byla pod ním. Teď má aspoň čas si vše rozmyslet. Bertie se vrátil a

zvolal: „Leť dál! Pokračuj ve stejném kursu. Máme kliku. Přímo před

námi je zelený rovný kus terénu.“

„Zelený?“ udiveně se zeptal Biggles a začal klesat.

„Ale ano, je docela obstojně zelený.“

„Jsi si jistý, že to není nějaký močál či bažina?“

„Žádnou vodu nevidím. Jsme teď nad širokou kotlinou mezi

kopci, které jsme si všimli při letu tam.“

Biggles pomalu klesal a snažil se dívat ven přes malé, poněkud

čistší plošky na plexiskle. Kus dál před sebou uviděl pásmo kopců.

„Udržuj letadlo v přímém letu,“ napovídal Bertie. „Vedeš si

skvěle. Máš před sebou několik mil rovného prostoru. Nikde nevidím

v cestě žádnou překážku.“

Ve své dlouhé pilotní kariéře Biggles mnohokrát nouzově při-

stával v situacích, kdy se mu úzkostí svíral žaludek. Přistával dokon-

ce na mnohem nebezpečnějších místech, ale jen málokdy tak mnoho

záleželo na tom, aby přistání dopadlo naprosto hladce, bez sebemenší

nehody. Hlavní problém byl v tom, že neviděl dobře před sebe, přes-

tože vlastní přistání, jak později poznamenal na zemi, bylo ve stáva-

jících přírodních podmínkách poměrně snadné. Jenže v tomto přípa-

dě se Biggles mohl dívat ven jedině postranními okny, nikoli ve smě-

ru letu. Proto se Bertie všemožně snažil poskytovat mu plynule pod-

statné informace. „Vedeš si výborně,“ neustále ho povzbuzoval.

„Trochu doprava… Trochu víc… O. K. Udržuj to tak dál. Výšku

odhaduji na sto stop. Vpředu všechno hladké, rovné. Už jsi skoro

tam. Jen klid a připrav se.“

Biggles jemně zatlačil řídící sloupek dozadu.

„Teď!“ zařval Bertie.

Biggles vyrovnal letadlo, jenže o několik stop výš, než bylo

vhodné, jak po ztrátě letové rychlosti usoudil z prudkého žuchnutí na

dojezdovou plochu. Zatajil dech, dokud se letadlo znovu nedotklo

země. Pak ještě jeden nebo dva menší nárazy a Halifax se už bez

otřesů dokodrcal k úplnému zastavení.

„No, nádherné, příteli. Absolutně velkolepé!“ pokřikoval Bertie.

„Tak trochu z výšky,“ zabručel s ustaraným výrazem Biggles.

„Lepší vyrovnat dřív, než později.“

Biggles zavřel oči, zavrtěl hlavou a rukou si unaveně přejel přes

tvář. „Víš, Bertie, už to není jako kdysi, pro takovéto létání už začí-

nám být příliš starý,“ řekl roztrpčeně. Hned se ale vzpamatoval a

rychle dodal: „Tak fajn. Vystupme a podívejme se na rozsah škody.

Odkud mohl ten ďábelský pták přiletět? Viděls ho přilétat?“

„Ne, až když byl přímo nad námi. Dolů se spustil jako tuna ci-

hel. Byl to nádherný let střemhlav, hezký na pohled, prostě fajn –

jenže se neměl strefovat do nás.“

Říká se, že míra štěstí a smůly se dlouhodobě časem vyrovnává.

Dobrým příkladem toho bylo to, co Biggles uviděl, když seskočil

z kabiny a rozhlédl se po okolní krajině. Bylo krutou náhodou nechat

se přinutit ptákem k nouzovému přistání, ale jestli už k tomu dojít

muselo, pak si to zvíře nemohlo vybrat lepší místo. Ke srážce došlo

nad pásmem kopců, které tvořily východní okraj rozlehlé, zčásti ro-

vinné, zčásti zvlněné planiny. Plochy rákosí a sítí v nižších místech

naznačovaly, že voda není příliš hluboko pod terénem. Dalo se čekat,

že planina je rozlehlou nádrží vody, kterou odčerpává z nejvyšších

míst kopců, obklopujících ji na všech stranách.

Bigglesovo štěstí dokonce přesáhlo velikost smůly. V prvé řadě

se obával, že s ohledem na porosty rákosí a sítí se kola těžkého leta-

dla zaryjí do půdy a ulomí se. Jak se později ukázalo, kdyby přistál

na opačné straně planiny, dosedl by na příliš hrbolatou půdu předho-

ří. Bylo nutno přičíst dobré náhodě, která ho navedla na dlouhé přímé

rameno ploché půdy mezi kopci. Jistě, Bertie to vše viděl, a proto

mohl vydávat jednoznačné pokyny vedoucí k tomuto plochému ra-

menu. Poněkud stranou později viděli pyramidovou hromadu šedých

kamenů. Zřejmě to byl druh náhrobku, protože na něm byly tesané

ozdoby. Jak Bertie přiznal, té hromady si nevšiml.

„To bychom si zavařili, kdybychom do toho bouchli,“ pozname-

nal Biggles.

Bertie souhlasil.

Letadlo, které přivezlo svůj vlastní svět, se octlo ve světě, kde

v dohledu nebyla jediná živá bytost. Bigglese velice uspokojovala

skutečnost, že rovinný úsek planiny pokračuje ještě o kus dál a bez

otáčení letadla poskytuje dostatečný prostor pro rychlé vzlétnutí,

pokud by taková nutnost nastala. Stejně jako námořník vždy rád za-

kotví v poloze umožňující v případě nebezpečí okamžitě vyplout na

širé moře, Biggles má rád letadlo připravené k rychlému vzlétnutí.

Nevylučoval, že budou muset odstartovat ve spěchu, proto považoval

za samozřejmé postavit Halifaxe tak, aby to bylo možno učinit.

Prohlídka letadla netrvala dlouho. Tvrdit, že nedošlo k vážnému

poškození, by nebyla pravda; mohlo to však být mnohem vážnější.

Lepkavá kašovitá hmota sražené krve na předním ochranném skle

nebyla žádným vážným problémem. Bylo možno ji brzy odstranit.

Větší smůla byla v tom, že velké tělo ptáka, vnitřnosti, svaly a pařáty

se od plexiskla odmrštily tak nešťastně, že se zachytily na tlakové

pumpě mezi střechou pilotní kabiny a střední střeleckou věží. Kromě

toho se celkem nestalo nic, s čím by si bylo nutno dělat starosti. Or-

lův zahnutý zobák sice rozsekl náběžnou hranu křídla ve střední čás-

ti, ale i toto bude možno dát poměrně brzy dohromady.

Biggles z pumpy odstranil rozdrcenou zdechlinu a s výrazem

odporu ji hodil na zem. Pak pumpu velmi pečlivě prohlédl.

„Je trochu vykloněná,“ hlásil. „Myslím, že by to, bohužel, stači-

lo, aby přestala plnit svou funkci. Skoro se divím, že se neutrhla a

neuletěla.“

„Budeme schopni ji uvést do původního stavu?“ s úzkostí

v hlase se zeptal Bertie.

„Myslím, že ano, ale nějakou dobu to potrvá.“ Biggles mrknutím

zkontroloval polohu slunce. „Už brzy začne slunce pražit a bude

strašné vedro, takže čím dřív se do toho dáme, tím líp.“ Slezl dolů, o

trávu si otřel dlaně a odhodil sako.

Nutné opravy se na první pohled nezdály být nějak obtížné.

V údržbářské dílně, kde jsou po ruce veškeré potřebné nástroje, by

opravy byly zcela jednoduchou záležitostí. Bez nich to však trvalo

mnohem déle. Pracovali celé dopoledne. Biggles na pumpě a Bertie

na střední části křídla. Jen občas nakrátko přerušili práci, aby se roz-

hlédli po krajině a ověřili si, jestli se neblíží nějací návštěvníci. Ni-

kdo nepřicházel.

Kolem druhé hodiny Bertie navrhl, že je čas něco pojíst. Biggles

neochotně přerušil práci. Zašel ke hrobce a podle očekávání vedle ní

našel studnu se složeným lanem a starobylým koženým vědrem na

vytahování vody. Místo dělalo dojem, že je navštěvováno jen zřídka.

V letadle sice byla pitná voda, ale žádné nadbytečné množství, takže

tento zdroj vody Bigglesovi umožnil dobře se umýt; po špinavé prá-

ci, které se věnoval celé dopoledne, bylo víc než žádoucí udělat to

dříve, než se dotkne jídla. Ruce si do čista vydrhl pískem a mechem.

Pak se připojil k Bertiemu, který si už ve stínu křídla pochutnával na

výborných sušenkách.

„Když tak o tom uvažuji, příteli, pokud nás tu nebude někdo ne-

předvídaně obtěžovat, nezáleží na tom, jak dlouho tady zůstaneme,“

řekl Bertie. „Na základně stejně nemáme nic na práci.“

„Jenže obtěžování se blíží,“ poznamenal Biggles.

„Kde?“

„Tamhle.“

Zpoza kopce se vynořila postava v šedém plášti a šla směrem

k nim. Zvědavě sledovali, jak se vždy po stu yardech zastavila a ude-

řila do zvonu.

„Nechme ho přijít k nám, aby se nám dostalo potravy duchovní i

hmotné! To by mohl být pouliční prodavač pečiva,“ zvolal Bertie.

„Ten tady ale jistě nemá nějaké velké kšefty – jestli chápeš, co tím

míním.“

„Řekl bych, že to je jeden z těch potulných svatých mužů na své

nepatrné, několik tisíc mil dlouhé procházce. Zdá se, že si to míří ke

hrobce. Asi se jde napít. S ním si nemusíme dělat těžkou hlavu. Ten

nás určitě nebude nijak obtěžovat.“

„Pokud později nebude někde mluvit a neprozradí, že nás tady

viděl.“

„To záleží na tom, kam má namířeno a s kým se dostane do řeči.

Tito lidé toho ale nikdy moc nenamluví. Spíš se ostatních lidí straní a

vyhledávají samotu.“

Muž se blížil, občas se zastavil a udeřil do zvonu.

„Ten chlap musí být úplný cvok,“ bručel si sám k sobě Bertie.

„Dokonalý cvok! Jaký smysl má ten zvon? Chce tím dát zákazníkům

předem najevo, že se blíží?“

„Ten zvon má nahánět strach zlým duchům,“ vysvětloval Big-

gles. „Zvony a gongy jsou v této části světa považovány v tomto

směru za mimořádně účinné.“

„Možná na tom něco je,“ připustil Bertie. „Tady je dostatek pro-

storu pro všelijaká strašidla, aby se tu potulovala, aniž by do sebe

vrážela.“

Mnich se blížil. Několik yardů před nimi se zastavil a opřel se o

tyč. V druhé natažené ruce držel vyleštěnou dřevěnou mísu.

„Co má v té míse?“ zeptal se Bertie.

„Nic,“ řekl Biggles.

„Vždyť to říkám, že to je cvok.“

„Kochá se nadějí, že mu do ní něco dáme.“

„Jako co, na příklad?“

„Obětiny. Peníze. Jde mu o naše drobné.“

„No vida. Mohlo mě napadnout, že v tom je nějaký chyták,“

smutně řekl Bertie.

Mnich se hluboce uklonil a vysokým nosovým hlasem něco řekl.

Biggles zvedl obočí. Usmál se a odpověděl.

Následoval krátký rozhovor.

„Děláš si psinu?“ zeptal Bertie s podezřívavým pohledem upře-

ným na Bigglese.

„Ne.“

„Jakou hantýrkou to mluví?“

„Hindštinou. Tento muž byl v Indii nebo v některém

z pohraničních států.“ Biggles vstal, z kapsy vytáhl několik drobných

a upustil je do mísy.

„K čemu tady potřebuje peníze, když je tu nemá kde utratit?“

zeptal se vždy praktický Bertie. „Nějak si zmýlil kurs a vydal se ne-

správným směrem. Tady nejsou žádné krámy. Dej mu sušenku.“

Biggles vzal jeho návrh vážně. Vyzval mnicha, aby přišel blíž a

dal mu několik sušenek. Muž z nich měl viditelnou radost. Následo-

val další rozhovor.

„Představ si, že je na cestě do ubytovny v Nan-hu,“ informoval

Bertieho Biggles.

„Požádej ho, aby od nás pozdravil kluky.“

Bigglesův nic neříkající výraz se najednou změnil. „To jsi zase

jednou po delší době řekl něco velmi moudrého a vtipného,“ prohlá-

sil. „Jestli tam půjde, mohl by vzít vzkaz. Algy by se tak mohl dově-

dět, co se nám stalo. Jestli se nám nepodaří uvést pumpu do provozu,

bude aspoň vědět, kde jsme a v jaké jsme bryndě. Nebudeme-li

v dohodnuté době schopni přiletět za ním, pochopí proč. Zatím nemá

význam, aby pokračoval na přípravě přistávacího pruhu, když neví-

me, jestli se do Nan-hu vůbec budeme moci vrátit.“

Bertie se zatvářil, jako by byl zcela vyveden z míry. „Cože? Že

se nebudeme moci vrátit? Co to povídáš? Chceš mi nahnat strach?“

„Příteli, podívej se na to takhle,“ pokračoval Biggles. „Kdyby se

opravdu stalo, že nebudeme moci odletět, budeme se do Nan-hu mu-

set dostat nějak jinak. Nemělo by přece význam po celý zbytek živo-

ta sedět tady. Jestli se neobjevíme včas, Algy znervózní. Toho muže

nám seslalo samo nebe, abychom dali Algymu vědět, co se nám sta-

lo. Tím, že mu pošleme vzkaz, přece nemůžeme nic pokazit. Ten

muž určitě jde do Nan-hu.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Bertie.

„Napíšu Algymu aspoň pár řádků,“ rozhodl se Biggles a krátce

pohovořil s mnichem. Pak z notesu vytrhl list, napsal vzkaz a list

předal mnichovi. Vzápětí do mužovy mísy vložil zbytek svých drob-

ných.

Ještě chvíli si povídali, než mnich dojedl sušenky. Pak zašel

k hrobce, minutu nebo dvě strávil na kolenou, napil se a vydal se na

cestu. Biggles a Bertie ještě dlouho slyšeli podivný zvuk zvonu, do-

léhající k nim v tak neuvěřitelně prázdné divočině.

„Požádal jsem ho, aby se nezmiňoval ani slovem o tom, že jsme

tady, kdyby snad cestou někoho potkal,“ řekl Biggles. „Dejme se

zase do práce.“

Pokračovali v opravách.

Slunce už bylo velmi nízko, když Biggles mohl s uspokojením

konstatovat, že přinejmenším udělali všechno, co bylo v jejich silách

a co jim situace umožňovala. Na zkoušku nastartoval motory a

s potěšením zjistil, že pokud to bylo možné z chodu motorů zjistit,

všechno je v nejlepším pořádku.

„Odletíme hned?“ zeptal se Bertie.

„Právě jsem o tom uvažoval,“ odpověděl Biggles. „Jestli odletí-

me teď, do Dháky doletíme potmě. Raději bych tam přiletěl za den-

ního světla, abychom měli při přistání dobrý výhled.“

„To je rozumné,“ souhlasil Bertie. „Nevidím žádný důvod ke

spěchu. Cítím se tady docela dobře.“ Po krátkém odmlčení pokračo-

val poněkud jiným tónem, jako by mu něco napadlo. „Moment, ka-

maráde. Proč se tam vlastně máme vracet?“

Biggles zareagoval překvapeným výrazem ve tváři.

„Když už tam nebudeme do zítřka, tak ty zbývající jeden nebo

dva dny můžeme zůstat tady; tedy, do doby, kdy se máme vrátit pro

kluky – jestli mi rozumíš,“ vysvětloval Bertie. „Celou cestu do Dhá-

ky bychom jenom klábosili a tam bychom stejně obrátili letadlo a

vydali se na zpáteční cestu. Má to nějaký smysl? Tam přece nemáme

nic na práci. Pokud nás tady náhodou neobjeví nějaká tlupa místních

mládenců a nezačne nás obtěžovat, jsme tady v docela dobrém po-

hodlí, lepším, než v letadle s burácejícími motory cestou tam a zpát-

ky nad hrůzu nahánějícími horami. Konec konců, bude-li to nutné,

budeme moci odtud kdykoli vypadnout, co říkáš?“

Biggles si zapálil cigaretu. „Něco na tom je,“ připustil. „Dovol,

abych si to ještě dobře rozmyslel.“

„Je to přece úžasný nápad,“ prohlásil Bertie.

„Možná,“ opatrně souhlasil Biggles.

„Co se ti na něm nezdá, kamaráde? Tak mi to řekni! Vím, že

v promýšlení jsi lepší než já.“

„Znamená to změnu plánu, toť vše, nic víc,“ odpověděl Biggles.

„Když se něco dohodne, obvykle je pro všechny nejlepší držet se

dohody. Zcela náhle, z ničeho nic, jen tak přejet na jinou kolej může

být někdy nebezpečné.“

„Mohli bychom tam třeba zaletět a podívat se, jak jsou hoši da-

leko s přistávacím pruhem, co říkáš?“ navrhl Bertie na podporu své-

ho nápadu.

„Nic není nutné dělat ve spěchu. Posaďme se a pořádně promys-

leme a ze všech stran zvažme všechny možnosti,“ ukončil debatu

Biggles a vyhledal si místo ve stínu křídla.

XI. POČÍTÁNÍ HODIN

Bigglesův vzkaz zapůsobil v oáze jako bomba, ale brzy přestal

být v popředí zájmu. Ming se znovu ujal svého místa jako hlídka,

ostatní odpočívali a Algy s Gingerem se snažili probrat vzkaz ze

všech možných stran a dopátrat se jeho eventuálního hlubšího smys-

lu. Algy informoval Gingera, co všechno se v době jeho nepřítom-

nosti přihodilo v Nan-hu a Ginger mu na oplátku vylíčil průběh zá-

chranné akce. Rovněž mu řekl, jak se nakonec zachovali Kirgizové.

To všechno si vyžádalo dost času.

Kromě jistých pochybností, zda budou schopni dokončit dohod-

nutý plán, zůstávalo ještě několik dalších nejasných volných konců,

jak to nazval Algy. Byla tu na příklad otázka Kirgizů, kteří uprchli,

když se dověděli, že vojáci jsou v oáze. Kam odjeli? Co se má udělat

s jejich zraněným druhem, jestli se nevrátí? A co s koňmi?

Ginger navrhl, že jednoho koně by se snad mohlo použít

k navázání spojení s Bigglesem, pokud je stále na místě nouzového

přistání a pokud ovšem bude někdo ochoten se na takovou cestu vy-

dat. Přesnou polohu Bigglese by mohl podat mnich, který teď odpo-

číval před odchodem k Jezeru Vycházejícího Měsíce, o němž se vy-

jádřil jako o další zastávce na své pouti. Algy však s návrhem nesou-

hlasil. Jednak takovou cestu považoval za příliš nebezpečnou, jednak

na takový dlouhý výlet už nezbývalo dost času. V oáze už byli pátý

den. Jestli Biggles bude moci přiletět, objeví se v Nan-hu pozítří brzy

po svítání. Jestli schůzku nebude moci z nějakého důvodu dodržet,

bude dost času se po něm podívat.

Padl i návrh na použití vysílačky, ale i ten byl odmítnut jako pří-

liš nebezpečný. Nebylo totiž ani zcela zaručené, že pokud je letadlo

na zemi, budou schopni s ním navázat spojení, i kdyby bylo

v dosažitelné oblasti. Nestojí za to riskovat, aby je zaslechly jistě

neustále pozorně naslouchající uši někde podél Rudé silnice, rozhodl

Algy.

Zdlouhavý rozhovor neskončil žádným konkrétním závěrem.

Bude rozumnější dokončit přistávací pruh, doporučil Algy. O jeho

důležitosti nebylo nejmenších pochyb. Více rukou bude brzy hotovo

s dokončením úklidu a s rozestavěním informačních ukazatelů. Po-

kud jde o dámy, požádá je, aby provedly inventuru zbývajících zásob

potravin, pro případ, že by později museli přistoupit na přídělový

systém. Bez zraněného Kirgize bylo nutné krmit deset hladových

krků. Do přílišných podrobností nezacházeli, byli si však vědomi, že

ani přídělový systém jim nevydrží příliš dlouho – snad týden. Pak je

nebude čekat nic jiného, než hladovění, protože Kirgizové a čínští

vojáci vyrabovali v oáze veškeré ovoce a zeleninu a nová úroda je

zatím v nedohlednu. A nepřipadalo v úvahu poslat Minga nebo Fen-

ga nakoupit potraviny v Tunhwangu z toho jednoduchého důvodu, že

neměli k dispozici žádné peníze v místní měně.

Porada neskončila žádným závěrem. Na všech bylo znát, že na

ně padl stín pochybností a nerozhodnosti.

Algy navrhl vrátit se k dokončovacím práčem na přistávacím

pruhu. Před odchodem ještě jednou připomněl nutnost zkontrolovat

zásoby potravin.

Ritzen, který během odpoledne několikrát přerušil práci a se za-

chmuřeným pohledem se díval na slunce, přes které se začal zataho-

vat řídký závoj, k večeru řekl, že se mu vývoj počasí nelíbí. Obává

se, že přijde vítr. Gobi je neblaze proslulá svými větry, dodal. Jeho

poznámka jen zakalila vyhlídky do budoucna.

„Jestli nám počasí ukáže svou horší tvář, jaksepatří nám pokazí

naši práci,“ pesimisticky si postěžoval Algy Gingerovi.

O něco málo později zasténání dosud jen slabého nárazového

vánku nad pustou krajinou potvrdilo správnost Ritzenových slov.

Dosud vál jen slabě, byl ale dostatečně výmluvný, aby si bylo možné

představit skutečnou bouři. Nad zemí se otáčely malé víry prachu

spolu se suchými ulámanými větvemi tamaryšku, které jakoby si

navzájem šeptaly o blížícím se utrpení.

Když se při západu slunce vraceli do oázy a už se blížili

k chodníku, uviděli rychle přibíhajícího Minga. Nemohlo to zname-

nat nic dobrého.

Algy se podíval na Gingera, pak na Ritzena, který šel s nimi.

„Co se asi děje?“ řekl podrážděně.

„K oáze se blíží čtyři Kirgizové,“ oznámil Ming.

„To jsou určitě ti, kteří utekli,“ usoudil Ginger.

„Asi si přišli pro koně a svého nemocného druha,“ domýšlel se

Ginger. „Doufám, že brzy vypadnou. Nemáme zájem, aby se tu po-

tloukali. Ano, jistě, v jednom případě nám byli užiteční, ale jinak

vždycky jen přinášejí samou smůlu. Nepřeji jim sice nic zlého, ale

nám by tu smůlu přinášet nemuseli.“

Šli dál k oáze, kde na ně čekala hovězí sekaná z konzervy s rýží.

Všichni seděli v kruhu a jedli, když se Kirgizové na scénu přiříti-

li způsobem až příliš rychlým a neomaleným. Seskočili s koní a

příkrými slovy se obrátili na Ritzena.

„Co chtějí?“ zeptal se Algy, který neměl vůbec radost z jejich

tak náhlého příchodu.

„Požadují jídlo.“

„Jídlo? Řekněte jim, že je nám to líto, ale nemáme žádné potra-

viny, které bychom mohli postrádat. Budeme sami potřebovat kaž-

dičký drobek, který ještě máme. Mohu jim dát jednu nebo dvě hrsti

rýže, ale to je všechno, co si můžeme dovolit.“

Po další vzrušené rozmluvě s Kirgizy Ritzen sdělil: „Říkají, že

musí dostat mnohem víc potravin. Jsou na útěku. Pronásledují je vo-

jáci; chtějí odejít z tohoto kraje a mají před sebou velmi dlouhou ces-

tu.“

,Ať jdou k čertu s takovými kecy,“ rozohnil se Algy. „Řekněte

jim, ať jsou rádi, že jim vůbec něco dáme.“

Tón, v němž následující výměna názorů pokračovala, se však

Gingerovi ani trochu nelíbil. Misionáři, kteří vzrušenému rozhovoru

rozuměli, přestali jíst a jen poslouchali. Výrazy v jejich tvářích na-

povídaly, že neshoda v názorech nabývá nedobrý obrat.

Ritzen se pak s vážným výrazem obrátil k Algymu. „Budeme

jim muset dát větší množství jídla,“ řekl zdrženlivě. „Říkají, že jestli

jim ho nedáme dostatek, vezmou si ho násilím – a nebudou to pova-

žovat za nic špatného.“

„Proč mají najednou tak naspěch?“ zeptal se Algy. „Věříte té je-

jich povídačce, že jsou na útěku?“

„Ano. Jejich tvrzení se mi zdá být dost věrohodné. Nějak se jim

doneslo, že do Tunhwangu dorazilo mnoho vojáků a Tygr vydal roz-

kaz všechny Kirgize pochytat a vyhubit. Proto jsou odhodláni uprch-

nout do Turkestánu. Odtud to je ale proklatě daleko. Říkají, že na tak

dlouhou cestu potřebují dostatek jídla, protože nikde jinde v této ob-

lasti, ani nikde na cestě nebudou mít možnost si nějaké potraviny

opatřit. Slibují, že dáme-li jim dostatek potravin, už nás nikdy nebu-

dou obtěžovat.“

„Co navrhujete?“

„Nejsme v postavení, abychom se s nimi mohli dohadovat. Při-

mlouvám se za to, abyste jim dali pořádné množství potravin, nebo

nás povraždí a stejně si všechny zásoby vezmou. Vyhrůžky těchto

mužů nelze nikdy brát na lehkou váhu. Vždycky se vyplatí brát je

smrtelně vážně. Nemluvě o tom, že se jim nemůžeme postavit na

odpor. Je víc než pravděpodobné, že kdybychom se nepostarali o

jejich zraněného druha, už by nás dávno pozabíjeli a okradli.“

Algy se podíval na nevlídně se tvářící primitivní, po zuby ozbro-

jená individua a uvědomil si, že Ritzen má pravdu. „Tak dobře,“ ne-

ochotně souhlasil. Bylo mu proti mysli podrobovat se násilí, viděl

však, že je proti nim bezmocný a kalich hořkosti musí vypít až do

dna.

Bandité jen mlčky přihlíželi, když před nimi narůstala hromada

rýže, sušenek a sýrů. Potraviny převzali bez jediného slova díků. Pak

došli pro svého pobledlého druha, vysadili ho na koně, pochytali a

k lanům přivázali koně Číňanů a bez jediného slova rozloučení trys-

kem odjeli.

„Hrozně mne štve, že jsme se museli rozloučit s tak velkým

množstvím potravin,“ lamentoval Algy, když se díval za odjíždějící-

mi Kirgizy.

„Neměli jsme na vybranou. Vlastně můžeme mluvit o štěstí, že

jsme z toho vyvázli tak lacino,“ ujišťoval ho Ritzen za hlasitého sou-

hlasu ostatních.

„To je pravda. Kdybychom odmítli splnit jejich požadavek, ti

darebáci by většinu z nás zcela určitě povraždili,“ ozval se dr. Mc-

Dougall.

I Otec Dubron kývnutím hlavy připojil svůj souhlas. Pak pokra-

čovali v přerušené večeři.

O půl hodiny později, když po jídle uklízeli nádobí a připravova-

li se k nočnímu odpočinku, se ke zděšení všech s velkým rámusem

přihnala skupina dalších sedmi Kirgizů. Chovali se, jako by měli

ještě více naspěch, než první parta banditů.

„Co ti tady chtějí?“ zeptal se se zaťatými zuby

Algy.

„Požadují potraviny,“ přeložil Ritzen a současně bezmocně po-

krčil rameny.

„Cože? Zase potraviny? Řekněte jim, že už nemáme skoro nic

pro sebe, natož abychom měli nějaký přebytek pro ně.“

Švéd Algymu vyhověl. Jenže přetlumočená informace byla přija-

ta s tak zamračenými a hrozivými pohledy, po nichž následovaly

rozhořčené kletby, že Gingerova ruka bezděčně sjela do kapsy, kde

nosil pistoli.

„Říkají, že jsme lháři,“ překládal Ritzen s beznadějí v hlase.

„Tvrdí, že máme ještě dost potravin, protože v poušti se setkali

s kamarády, kteří jim to řekli. Obávám se, že jim je nebudeme moci

odepřít.“

„To máme za to, že jsme vyhověli té první partě,“ zuřivě bručel

Algy. „Škoda, že nemám kulomet. Dal bych těm zatraceným zlodě-

jům lekci, z které by se už nikdy nevzpamatovali.“

„Jenže žádny kulomet nemáte, takže jim budete muset vyhovět,“

nevzrušeně řekl Ritzen.

„Vždyť už nám pak opravdu nic nezbude.“

„Jestli odmítnete, vezmou si stejně všechno, včetně našich živo-

tů,“ řekl Ritzen. „Znám ty lidi lépe než vy a moc dobře vím, o čem

mluvím.“

Zlostí a ponížením skoro bez sebe si Algy nerad uvědomoval, že

se bude muset podřídit. Jakkoli se mu protivilo vzdát se i té teď už

tak skrovné zásoby potravin, věděl, že Švéd má nespornou pravdu.

Se dvěma pistolemi by bylo sebevraždou utkat se se sedmi po zuby

ozbrojenými bandity. Ginger se sevřenými rty připomínal zoufalého

krále Ethelreda Váhavého, který tím, že se uvolil platit výkupné

svým nepřátelům, je jen povzbudil k dalším požadavkům. Právě na

to zasmušile myslel. Jenže další opakování tohoto násilného činu už

nebude možné z jednoduchého důvodu: nic už jim nezbude, co by

mohli někomu dát.

Před bandity byly poskládány prakticky veškeré zbývající záso-

by potravin. Ti však stále pokřikovali, že to nestačí. Teď už se roz-

zlobil i Ritzen a zařval na ně, že víc už nemají, jestli si tady někde

sami nějaké další najdou, mohou si je vzít.

Nebyla to sice úplná pravda, to však na kritické situaci změnilo

jen velmi málo, skoro nic, protože jim nezbylo nic víc, než nepatrná

železná zásoba ukrytá v nejhlubší části jeskyní.

Ritzenovi se podařilo nájezdníky přesvědčit, protože sebrali po-

traviny a vyrazili takovým tryskem, že jako poslední pohanu jejich

koně svými kopyty vykopli prach do tváří obětí svých pánů.

„Jestli letadlo nepřiletí podle dohody, jsme dokonale na dně,“

vztekle lamentoval Algy. „Zbylo nám jídlo už sotva na jeden jediný

den.“

„Myslím, že místo plakat nad rozlitým mlékem, by bylo lepší

stáhnout se do Jeskyní pro případ, že by se tu ukázali ještě nějací

další neurvalci,“ rozumně navrhl Ginger.

„Zdá se, že o jedné věci není pochyb,“ vmísil se uvážlivě do řeči

Ritzen. „Jestli Kirgizové, kteří jsou náruživými bojovníky a jen tak

lehce se nenechají zpanikařit, jsou rozhodnuti odejít, může to zname-

nat jediné, a to, že čínští vojáci přinejmenším začínají rozsáhlou ope-

raci s cílem vyhnat je ze země. Nedovedu si představit, kam Kirgizo-

vé opravdu chtějí jít, protože jejich vlast Kirgizstán byl okupován

Sověty, tedy státem, kterému se tito divoši v žádném případě ne-

podrobí. Dlouhé roky se vyžívali drancováním této části Asie, teď se

však zdá, že se blíží konec této jejich činnosti.“

„Škoda, že k tomu dochází právě teď,“ smutně se ozval Algy.

„Myslíte, že je vojáci dohoní?“

„Nebude bezpodmínečně nutné, aby se tím obtěžovali.

K odchodu je celkem jednoduše přinutí obsazením všech zdrojů vody

– pokud ovšem bandité raději nedají přednost smrti žízní.“

„Jestli dosadí stráž i sem, bude to opravdu skvělé,“ bručel Algy.

„To je přece blázinec! Čím dřív se odtud dostanu, tím víc budu potě-

šen a konečně se dobře vyspím, třeba jen proto, že to tady už nikdy

neuvidím. Což mi připomíná, abychom se šli trochu prospat, pokud

je to vůbec možné.“

„Až se zítra probudíme, budeme moci říci, že zbývá už jen jeden

den,“ vesele hlásil Ginger. "A jsme stále naživu, což je něco, za co

můžeme být vděčni, vezmeme-li v úvahu všechno, co jsme tady pro-

žili.“

Společně se rozcházeli do jeskyní vyhrazených jako ložnice.

Nad krutým bojem postiženou oázou se snesla noc.

Sotva se Ginger ráno probudil, cítil nesmírnou úlevu, že noc pře-

čkali bez dalších nepříjemností, které se na ně v posledních dnech

neustále hrnuly. Po všech prožitých událostech měl pocit, jako by žil

někde v hluboké džungli mezi plížícími se krvežíznivými šelmami,

jejichž příští obětí by se mohl stát. Utěšoval se pomyšlením, že při

troše štěstí už to nebude dlouho trvat. Už jen jeden den.

Neobvyklý zvuk ho přiměl zajít ke vchodu do jeskyně. Začínalo

svítat. Ovzduší však nebylo zdaleka tak klidné a zvuků prosté, na

jaké si za předešlých svítání zvykli. Ritzen se zřejmě se svou před-

povědí změny počasí nemýlil. Foukal vítr. Nebyl sice zatím příliš

silný, do vichřice měl daleko, ale přece jen její účinky zřetelně na-

značoval; stromy a keře se klonily k zemi a vzduch se v poryvech

plnil vzedmutým prachem. Stávající stav Gingera však zatím nijak

neznepokojoval, za předpokladu, že se rychlost nezvětší. Hlavou mu

proběhla jediná obava, že přistávací pruh bude zase zaneřáděn su-

chými větvemi, které odtáhli na stranu, a budou je muset znovu ukli-

dit.

Stál na okraji chodníku před vstupem do Jeskyní, odkud měl

dobrý výhled dolů. Byl si vědom, že vzhledem k plánované likvidaci

Kirgizů se dala čekat návštěva vojáků komunistické Číny. Zatím

však nic podezřelého neviděl. Vrátil se do jeskyně, probudil Algyho

a informoval ho o větru.

Algy vstal a spolu si šli prohlédnout přistávací dráhu. Jak se dalo

čekat, několik větví už bylo větrem naváto zpátky. Usoudili však, že

nebude problém je poměrně snadno uklidit. Když se vrátili do Jesky-

ní, ostatní se už probouzeli a začali vstávat.

Není nic únavnějšího, než nemít nic na práci, pokud je člověk ve

stavu horečnatého napětí z neustálého očekávání a naplněn strachem

z nejbližších událostí. Takové ovzduší doléhalo na všechny ve chví-

lích, kdy se probouzel nový den. Přistávací pruh byl už zase vyčištěn

a dokončeny závěrečné drobné úpravy. Všechny lehké předměty byly

odneseny do závětří nedaleké propadliny, aby je vítr nemohl navát

zpátky na dráhu. Pak už nebylo nic na práci, ale Algy a Ginger, kteří

v duchu úzkostlivě počítali ubíhající hodiny, aspoň bezúčelně obchá-

zeli sem a tam, aby přece jen něco dělali. Bylo to lepší, než

v nečinnosti nechat na sebe dopadat černé myšlenky.

Vítr, který všichni pozorně sledovali, kolem poledne znatelně

zesílil. Stále však nedosahoval síly, která by byla zneklidňující pro

udržení stability přistávajícího letadla; tomu ovšem příznivě napo-

máhalo i to, že vítr foukal ve směru přistávací dráhy. Nebyla to ná-

hoda, protože její směr byl zvolen vzhledem k převládajícím větrům,

což se dalo poznat ze tvarů dun a ohnutých stromů. Větší starostí by

však byl zvedaný písek, protože prudký vítr by se mohl změnit

v písečnou bouři a hustá clona vzedmutého písku by znemožnila

z letadla nalézt oázu; a kdyby ji snad Biggles přece zahlédl, určitě by

nebyl schopen nalézt přistávací dráhu. Proti tomu však byli všichni

bezmocní. Počasí, jako nesmírně důležitý faktor ovlivňující letecký

provoz, je něco, co stále zůstává mimo možnost lidské kontroly.

Za stávající situace oběd probíhal v naprostém tichu. Byl to při-

rozený důsledek nervového napětí, které už dolehlo na všechny.

Všichni ztratili chuť k jídlu. Ginger měl s misionáři soucit. Velice

dobře si uvědomoval nesmírnost jejich utrpení, když po tolika měsí-

cích útrap je jim v posledních okamžicích od rtů odnímán kalich plný

naděje na záchranu. Obdivoval jejich odvahu, mravní sílu a stateč-

nost. Nikdo si ani jediným slovem nepostěžoval. Vzpomněl si na

některé lidi doma, kteří si neustále stěžují na krutý úděl osudu. Co by

si asi pomysleli o těchto misionářích, uvažoval. Obě ženy se tiše a

s plným zaujetím věnovaly práci. Bylo zvláštní, že lidé, reprezentují-

cí několik různých větví křesťanské víry, tady v pohodě bydlí spolu,

táhnou za jeden provaz a každý se snaží být prospěšný ostatním. Gin-

gerovi to bylo velmi sympatické a provokovalo ho to k podání co

nejlepšího a nejzodpovědnějšího výkonu ve všem, co bylo jeho po-

vinností.

Po skončení jídla, když Ginger s Algym spolu s některými muži

chtěli odejít na kontrolu přistávacího pruhu, se z nejbližšího svahu

dlouhými kroky řítil Feng, který podle rozvrhu služeb byl na stráži.

V běhu zoufale něco máváním naznačoval. Algymu bylo jasné, že

přináší nějakou zprávu, a byl si vědom, že za stávajících okolností to

může být jen zpráva špatná. Podíval se na Gingera a jen smutně zavr-

těl hlavou. "A jsme v tom znovu,“ řekl hlasem plným odevzdané

rezignace. „Snad se mýlím, ale obávám se, že už je to tu.“

Nebylo podstatné, jestli to, co říkal, myslel vážně. Jeho pesi-

mismus však byl za chvíli zcela ospravedlněn, protože zpráva nebyla

jen špatná, ale tak zlá, že nemohla být horší.

Gestikulující Feng na ně vychrlil záplavu slov.

Podstatou jeho zprávy bylo, že k Nan-hu se ženou jezdci na ko-

ních; ne však jen jedna skupina, což by samo o sobě bylo dost zlé,

ale k oáze míří dvě různé skupiny. Feng si nebyl jistý, kdo ti jezdci

jsou; dobrý a zřetelný výhled mu znemožňoval prach ve vzduchu a

čekat na jezdce, až se přiblíží, neměl odvahu; domnívá se však, že

jedna skupina jsou Kirgizové a druhá čínští vojáci, kteří se jim snaží

odříznout ústup. Kirgizů je sice nejméně tucet, ale vojáků je mnoho-

násobně víc. Všichni plným tryskem uhánějí k Nanhu.

„Kirgizové jsou určitě ty dvě bandy, které nás včera tak hanebně

okradly,“ řekl Algy. „Určitě se spojily a pak zřejmě narazily na

smečku kavaleristů, kteří dostali úkol je zlikvidovat. Mám za to, že

bandité uhánějí k oáze jako k jedinému místu, které by jim mohlo

poskytnout jakous takous možnost úkrytu a tím alespoň slabou nadě-

ji, že se budou moci ubránit. Musíme doufat, že nás tu nikdo neobje-

ví. Tak, a teď rychle všichni do Jeskyní. A všechno vezměte s sebou.

Ritzene, buďte tak laskav a odveďte spolu s Fengem dámy na co nej-

bezpečnější místo; řekněte jim, ať jsou s námi v neustálém spojení.

To je všechno.“

Nastal všeobecný zmatek a tlačenice ve snaze co nejdříve zmizet

z dohledu.

Algy s Gingerem zůstali na obvyklém místě před jeskyní, odkud

mohli s nejmenším rizikem odhalení sledovat dění dole v oáze. Další

vývoj si zatím mohli jen domýšlet, protože střelba sice už začala, ale

nepřátelské jednotky ještě nebyly v dohledu. Z velké dálky byly za-

tím slyšet výkřiky a teprve za chvíli se objevili aktéři připravované

krvavé bitky.

V krátké chvilce před chystaným bojem se Algy svěřil Gingerovi

s domněnkou, že Kirgizové zřejmě dojedou do oázy jako první a

mohutnému útoku čínských vojáků budou moci čelit pod ochranou

stromů nebo v řečišti potoka. Ve volné krajině by proti mnohem po-

četnějšímu nepříteli neměli nejmenší šanci, protože by byli brzy zce-

la obklíčeni.

K něčemu podobnému se už zřejmě schylovalo, protože střelba

se poznenáhlu blížila, jako by bandité sváděli urputný boj o každý

čtvereční palec země. Ale zřejmě museli ustoupit, protože už za

chvilku se objevil první Kirgiz, vedoucí několik zpocených koní.

Silně kulhal. Ginger ho poznal. Byl to zraněný muž, kterého ukryli a

ošetřovali v jeskyni.

Při pohledu na muže, vedoucího koně svých druhů do stínu topo-

lů, Ginger pocítil trapnost své role v probíhajících událostech. Ne, že

by pocítil nějakou zvláštní náklonnost k těmto lidem stojícím mimo

zákon; neměl nejmenší pochybnosti, že jsou tím, co o nich řekli mi-

sionáři – zloději a vagabundy. Přece ale nemohl zapomenout, že proti

společnému nepříteli postupovali jako spojenci. Je sice pravda, že

pohnutkou, která Kirgize pohnula k tomu, aby svou pomocí přispěli

k záchraně misionářů, byly peníze, to však nic neměnilo na skuteč-

nosti, že tehdy pracovali společně. Z toho pramenil nynější pocit, že

z mravní povinnosti by muži, vedoucímu koně do bezpečí, měli ně-

jak pomoci. Nebylo vyloučeno, že by něco takového mohli udělat,

kdyby ovšem věděli, jakým způsobem by mu ve stávající situaci

mohli účinně pomoci nebo nějak posloužit. Ale jak by mohla

v takové bitvě dopadnout pomoc, spoléhající jen na dvě pistole, ptal

se v duchu sám sebe. Zdravý rozum napovídal, že zamíchat se do

něčeho takového, k čemu se schylovalo dole v oáze, by znamenalo

zbytečně promarnit nejen vlastní život, ale i životy všech ostatních.

Mohl si jen přát a doufat, že Kirgizové zvítězí, když ne z jiného dů-

vodu, tak proto, že Ma Chang se svými vojáky je větší hrozbou než

bandité, a to nejen pro ně, ale pro celý svět.

Velmi brzy se v oáze rozpoutala krutá přestřelka. Zpočátku se

nezdálo, že by některá strana získávala nějakou za zmínku stojící

výhodu. Bandité, kteří si zcela jistě uvědomovali, že jsou odsouzeni

k záhubě, se zřejmě rozhodli prodat své životy co nejdráže. Ztráty

byly na obou stranách. Porůznu bylo vidět ležící muže. Někteří se

plazili nebo namáhavě vlekli s bolestnými výrazy ve tvářích, aby

vyhledali aspoň malý úkryt. Ginger si všiml, že Kirgizové bojovali

bez ohledu na zranění. Dokud byli schopni zvednout pušku, pokra-

čovali v boji. Na žádné bojující straně nebylo vidět sebemenší ná-

znak slitování. Kdykoli se naskytla příležitost, byli ranění neprodleně

bez milosti zabíjeni. To je totální válka živená krutou pomstychtivos-

tí, uvědomoval si Ginger se vzrůstající hrůzou.

Rachot pušek, i když ne zvlášť silný, byl nepřetržitý. Kulky za-

nechávaly důlky v písku a pročesávaly stromy. Ginger byl vděčný, že

se Jeskyně zatím nestaly středem pozornosti bojujících. Vojáci nemě-

li důvod je vyhledávat jako útočiště, ale proč se do nich nestáhli Kir-

gizové? Gingera to chvíli uvádělo do rozpaků. Mohl se jen domnívat,

že do Jeskyní nechtěli jít, protože kdyby se jednou ocitli uvnitř, ne-

měli by sebemenší naději probojovat se z nich zase ven. A jistě také

nechtěli opustit své koně, na nichž vždy závisely jejich životy.

Převládajícím pocitem Algyho byla bezmocnost a pocit marnos-

ti. Dosud nikdy nebyl v tak krátkém období postaven tváří v tvář

tolika po sobě jdoucím situacím, v nichž byl naprosto neschopen

něco udělat. Znovu a znovu si v duchu kladl otázku, co by za těchto

okolností udělal Biggles. Odpověď se mu nepodařilo nalézt a pochy-

boval, že by se to podařilo samotnému Bigglesovi. Byla pravda, že

ani on, ani lidé ukrytí v Jeskyních nebyli zatím bezprostředně ohro-

ženi. Hrozba nebezpečí však nebyla zdaleka zažehnána. Visela nad

nimi jako ostře nabroušený meč. Byla jen oddálena. Ukáže se teprve

po bitvě, až vojáci budou mít čas dobyté území důkladně prohlédnout

a vyčistit ho od dalších možných nepřátel.

Tu a tam zahlédl Ma Changa, který řídil to, co začalo jako bitva,

co však nakonec přešlo ve vraždění. Měl velké pokušení vystřelit na

něho, uvědomil si však, jakou hloupost by udělal, kdyby prozradil, že

Jeskyně jsou obydleny. Najednou z úkrytu vyběhl Kirgiz a uháněl

k chodníku vedoucímu nahoru k Jeskyním; daleko však nedoběhl.

Ozvalo se několik výstřelů, bandita se otočil, ztratil rovnováhu a

spadl do řečiště potoka. V následujícím okamžiku k němu doběhl

Tygr a Algy zahlédl v jeho tváři nepředstavitelně hrůzný výraz potě-

šení, když mu vpálil kulku do hlavy.

Střelba pomalu slábla a ozývala se stále nepravidelněji. Algy vě-

děl, že krutý konec je neodvratný. Jen tu a tam, když byl odhalen

některý bandita, se ozvala salva výstřelů. Pak zase nastalo ticho. In-

tervaly mezi výstřely se stále prodlužovaly. Důvod byl jasný. Všichni

dosud žijící Kirgizové byli někde skryti nebo se o to snažili. Při tak

velké početní převaze svých pronásledovatelů neměli žádnou naději

se ubránit. Od samého začátku jim muselo být jasné, že jejich jediná

spása je v útěku, uvažoval Algy. Co je přimělo k zastavení a k přijetí

boje, si mohl jen domýšlet. Snad je k tomu přinutili vyčerpaní koně,

kteří byli na konci svých sil.

Přišel okamžik, kdy střelba definitivně skončila, a vojáci se za-

čali shromažďovat na prostranství, kde dříve stála ubytovna.

Algy se podíval na Gingera. „Rozuzlení příběhu se blíží,“ řekl ti-

še. „Kirgizové to tentokráte zatraceně schytali. Jinak to ale nemohlo

skončit. My jsme neměli sebemenší možnost průběh boje nějak

ovlivnit.“ Pokrčil rameny. „S námi to možná dopadne stejně. Teď,

když jsou Kirgizové zlikvidováni, můžeme jen doufat, že Tygr co

nejdříve vypadne. Bylo by ale pošetilé na to příliš spoléhat. Nemám

nejmenší chuť nechat se popravit jako ovce na jatkách. Byl bych ná-

ramně spokojen, kdyby se mi naskytla možnost toho surovce Ma

Changa někde přepadnout a zabít. Co se tam dole zase děje? Mezi

všemi zavládlo nějaké mimořádné vzrušení.“

Ginger se pozorně díval. „Okrádají mrtvé Kirgizy a při tom

zřejmě našli krabice s potravinami, které jsme jim včera dali. Ano, to

je ono. Ma Chang si právě prohlíží balíček anglických cigaret.“

„Máš pravdu,“ řekl pomalu Algy. „Zřejmě se ho chystá roztrh-

nout.“

Žluté tváře se najednou jako na povel obrátily a zadívaly se na

průčelí útesu s Jeskyněmi.

„Zajímalo by mě, čím se po celou dobu čekání zaobírá Biggles,“

změnil téma hovoru Ginger.

Algy jen pokrčil rameny. „Nemám zdání.“

Bylo asi dobře, že nemohli vidět, čím se Biggles v tomto oka-

mžiku zabývá.

XII . NEVÍTANÍ NÁVŠTĚVNÍCI

Na planině ve vzdálenosti padesáti mil, na níž Halifax nouzově

přistál, se Biggles a Bertie mohli ukousat nudou, protože jejich jedi-

ným zaměstnáním po celou dobu čekání bylo jíst, pít a spát, ovšem

kromě neustálého pozorování, jestli se někde v širokém okolí něco

neděje.

Bertieho nápad zůstat na místě Biggles schválil, protože místo,

kde bylo letadlo zaparkované, považoval za velmi vhodné proti ná-

hodnému objevení ze vzduchu. Nezapomínal, že jsou na nepřátel-

ském území. Sám sobě se divil, jak řekl Bertiemu, že mu to nena-

padlo dříve. Tehdy však nevěděl, jak konstatoval, že zdejší planina je

ideální přírodní přistávací plochou; přistání v neznámé krajině je

přece vždy spojeno s největším nebezpečím. Kdyby na začátku věděl

to, co ví teď, rozhodl by se podle toho a určitě by neuvažoval o letu

v délce dvou tisíc mil nad krajinou s nejhroznějším terénem na ze-

měkouli. Bylo vynikající, že letadlo po srážce s orlem neutrpělo žád-

né vážné poškození.

Pomineme-li putujícího mnicha, který se tak neočekávaně obje-

vil, nebyla daleko k obzoru k spatření jediná živá duše. Mohli mít

pocit, že celý asijský světadíl patří jen jim. Nebyl to však důvod, aby

polevili ve své bdělosti. Za denního vedra seděli ve stínu letadla,

v noci střídavě spali v kabině. Zásoby potravin se pomalu zmenšova-

ly, ale s tím si nedělali těžkou hlavu. Hlavně že měli po ruce bohatý

zdroj pitné vody. Nebyla sice příliš chutná, byla poněkud nahořklá,

zatím jim však nezpůsobovala žádné zažívací potíže.

Už několikrát probírali klady a zápory případného průzkumného

letu do Nan-hu s cílem zjistit, co se tam děje. Biggles byl od začátku

proti. Chtěl do důsledku dodržet původní dohodu s Algym. Podle

jeho názoru nemají žádnou záruku, že mnich už do Nan-hu došel,

nebo že tam dojde později, nebo jestli tam vůbec dojde, nemluvě o

tom, že nemají představu, jak dlouho mu může cesta trvat. Kdyby do

oázy doletěli před jeho příchodem a před dohodnutou dobou, Algy

by údivem vyskakoval, co se proboha stalo. Kdyby přistávací pruh

byl připraven – Biggles položil důraz na kdyby –, bylo by vše

v pořádku. Mohli by jednoduše přistát a vysvětlit, proč přiletěli dřív.

Kdyby ale pruh připraven nebyl, uvedli bychom nutně Algyho ve

zmatek; nu, a pak bychom se museli vrátit na planinu a riskovat další

přistání, aniž bychom letem do oázy něčeho dosáhli. Každé přistání

je riskantní.

Biggles si uvědomil ještě něco jiného. Když psal vzkaz, který

měl mnich vzít do Nan-hu, neměl představu o rozsahu škody na leta-

dle po srážce s ptákem; proto z opatrnosti Algymu napsal, že nelze

vyloučit i pozdější než dohodnutý přílet. A povšechně naznačil, že

třeba nepřiletí vůbec, aby umožnil lidem v Nan-hu případně odejít

někam, kde si budou moci opatřit potraviny, až jim začnou docházet

zásoby. Teď by byl rád, kdyby se o tom vůbec nezmiňoval. Tehdy to

však považoval za nejlepší. Jak řekl Bertiemu, po činu je snadné

vždy nalézat chyby a kritizovat.

S ubíhajícími dny se zdála být odůvodněná naděje, že příletem

v dohodnuté době schůzky se všechny problémy vyřeší samy.

V dosud život nejevící divoké krajině se teprve pátého dne ráno

objevila první známka života. Nabrala tvar malého mraku prachu,

který se pohyboval v dálce zhruba jedné míle. Nikdy se nepřiblížil,

jen vlnovitě přejížděl od jednoho hřebene kopců k druhému.

S nevšedním zájmem mrak pozorovali a nakonec usoudili, že jde o

malou skupinu jezdců na koních, ne víc než tři nebo čtyři jezdci, je-

doucí těsně vedle sebe.

„Ať jsou ti hoši kdokoli, mají zatraceně naspěch,“ poznamenal

Biggles. „Nu, nejedou směrem k nám, takže se nemusíme vzrušo-

vat.“

Malá skupina jezdců zmizela v kopcích a prach se usadil.

O hodinu později se opakovalo něco podobného s tím rozdílem,

že skupina jezdců se zdála být větší. Jeli stejnou cestou a i ve stejném

místě zmizeli.

„Mám dojem, že se něco děje,“ věcně poznamenal Biggles. „V

těchto krajinách žijící nomádové jsou bezesporu vynikající jezdci.

Nechce se mi věřit, že by takovým fofrem uháněli bez vážného dů-

vodu.“

Bertie vyjádřil souhlas s jeho názorem. Na první pohled se jich

to však stále netýkalo, tak se ani Bertie nijak nevzrušoval.

Před západem slunce se něco podobného zopakovalo s tím rozdí-

lem, že jezdci tryskem uháněli směrem k letadlu. Ukázalo se, že jde o

dva Kirgizy. Letadla si nevšímali, přestože ho museli vidět, jen své

zpocené koně bičem a ostruhami neúprosně pobízeli dál směrem ke

vzdáleným kopcům. Biggles se pro všechny případy postavil

k letadlu a se zamračeným pohledem je pozoroval.

„Jak už jsem řekl, zdá se, že se něco děje,“ poznamenal. „Ti

chlapi uženou své koně k smrti a to zcela určitě nedělají jen tak pro

legraci. Jedou, jako by měli v patách samotného ďábla.“

„Máš stoprocentní pravdu,“ souhlasil Bertie. „Je to zatraceně

podivné. Jako by uháněli k nějakému přesně určenému cíli.“

Ve chvíli, kdy slunce jako obrovský karmínový balón, zalévající

krajinu ohnivě rudou září, začalo zapadat za kopce, se z dálky blížilo

vysvětlení. Z nachových stínů vyjela rychle uhánějící skupina dalších

pěti jezdců. Tentokráte to však nebyli Kirgizové, ale čínští kavaleris-

té.

Po zjištění jejich národnosti Biggles rychle vylezl do pilotní ka-

biny a Bertieho požádal, aby se postavil v zadní střelecké věži za

kulomet, pro případ, že by nastaly nějaké problémy, s nimiž určitě

počítal.

Ukázalo se však, že jeho obavy nebyly opodstatněné. Když vo-

jáci uviděli letadlo, okamžitě přitáhli uzdy a zastavili. Chvíli si

s hlavami u sebe něco povídali; zřejmě upadli do rozpaků, protože

nevěděli, co si mají o letadle myslet. Nebylo se co divit. Pak pobídli

koně a přiblížili se na vzdálenost padesáti yardů. Biggles měl prst na

startéru, Bertie se krčil za kulometem.

Vojáci pak spolu znovu hovořili asi deset minut. Pak se jeden

z nich přiblížil, Halifaxe velkým obloukem objel a znovu se připojil

ke svým druhům. Za jednu nebo dvě minuty všichni obrátili koně a

odjeli ve směru, z něhož přijeli.

Biggles je sledoval, až splynuli se stíny soumraku. Teprve pak,

uspokojen, že opravdu odjeli, slezl z kabiny na zem. Bertie ho násle-

doval. „Co si o té smečce myslíš? „ zeptal se.

„Myslím, že to je nad slunce jasné,“ odpověděl Biggles. „Číňané

se snaží vyhnat Kirgize z této části země. Myslím, že ti jezdci, které

jsme viděli před smečkou Číňanů, byli Kirgizové na útěku. Vojáci

nevěděli, co si mají o nás myslet. Není to vůbec překvapující, proto-

že se mohou dohadovat skutečně ledacos.“

„Ještěže se nám nepokoušeli něco provést.“

„Proč by to měli dělat? Jim asi nemohlo napadnout nic jiného,

než že je to jedno z jejich nebo ruských letadel, což je prakticky to-

též.“

„Jistě nás viděli nastupovat do letadla.“

„Jistěže viděli. Třeba nás považovali za ruské důstojníky. Určitě

poslední věcí, kterou by tady čekali, by bylo britské letadlo.“

„To je pravda,“ zabručel Bertie. „Hlavně že odešli. V jednom

okamžiku jsem si myslel, že si s nimi vjedeme do vlasů.“

„Asi by se neodvážili střílet, pokud by si neověřili, na koho stří-

lejí,“ tvrdil Biggles. „Určitě se ještě o nás baví. To by nás však ne-

muselo vzrušovat, pokud by se spokojili s tím, že nás viděli. Ale asi

se nespokojí. Po návratu na základnu, ať je kdekoli, o tom určitě řek-

nou lidem, kteří se rozhodnou zjistit, kdo jsme a co tady děláme.“

„Nemyslíš, že v tom případě bychom měli raději zmizet?“

„Zmizet? A kam? Nemá smysl teď potmě letět do Nan-hu, nu, a

na let do Dháky a zpátky už nemáme dost času, abychom stihli smlu-

venou schůzku. Nevidím žádný důvod k tomu, abychom podléhali

panice, ale od nynějška budeme ještě pozorněji sledovat krajinu,

abychom se na návštěvníky včas přichystali. Ani v nejmenším nepo-

chybuji, že se v příhodném čase objeví. Nemůžeme ale dělat nic než

čekat a doufat, že nedorazí dřív, než přijde naše chvíle k odletu. Dají-

li nám pokoj do zítřka, odstartujeme a namíříme si to do Nan-hu.

Bylo by krajně nebezpečné, kdyby se přihnali během noci, protože i

kdyby se nám podařilo bezpečně vzlétnout, nemáme takovou zásobu

pohonných hmot, abychom mohli několik hodin jen kroužit a čekat

na denní světlo.“

„Chápu a souhlasím,“ řekl Bertie.

„Fajn, takže nezbývá než čekat a pak se uvidí,“ ukončil debatu

Biggles.

Společně drželi hlídku až skoro do setmění, nikdo se však neu-

kázal. Na pustou krajinu bez viditelných známek života se sneslo

bezhlesé ticho. Protože rozsvítit světlo by za stávajících okolností

bylo nebezpečné, pojedli skrovné jídlo ve svitu hvězd.

Noční hlídky si rozdělili po dvou hodinách, a pak se za těžkého

nočního ticha ujali svých úkolů. Biggles, který si tuto povinnost vzal

jako první, se uvelebil na kole podvozku a hleděl do stále houstnoucí

tmy. Nepředpokládal, že něco uvidí, i kdyby na planině něco k vidění

bylo; byla už příliš velká tma. Viditelnost se zlepší, až vyjde měsíc.

Zatím musel spoléhat jen na sluch, který by ho měl varovat o každém

nezvyklém pohybu.

Bertie si lehl na postel, kterou si připravil v kabině.

Absolutní ticho nevydrželo dlouho. Táhlý povzdech náhle poru-

šil jeho velebnost a chladný vzduch, který se dotkl Bigglesovy tváře,

napověděl, že bríza se ujímá své každodenní vlády. Zpočátku byl

dotek vánku příjemný, protože vzduch se po mnoho mil trvající cestě

nad poledním, vše spalujícím sluncem přehřátým pískem ohřál jen

natolik, že jeho dotek byl osvěžující. Ale za necelou hodinu, když

písek své teplo vydal, došlo k nepříjemné změně. Vánek začal být tak

krutě chladný, že se Biggles musel zachumlat na závětrnou stranu

podvozku. Nesužovala ho však jen nízká teplota, musel si dlaněmi

chránit oči a uši, protože vítr neustále nabýval na síle. Brzy ničím

nebrzděný dul nespoutanou silou nad rovinatou pouští a vydával

znepokojující vzdechy a steny, kterými ve smyslu místní tradice do-

kazoval, že tyto od světa lidí odříznuté prostory jsou zaplněny démo-

ny. Ti však nebyli v centru Bigglesova zájmu. Větší starost si dělal

z písku unášeného větrem, který ho začal bodat do tváří; v případě

zesílení větru by totiž došlo ke znepokojivě zhoršeným podmínkám

pro start a let letadla.

Když po dvou hodinách předával Bertiemu hlídku, svěřil se mu

se svými obavami. Protože však v tom ohledu nemohli nic dělat, ne-

zbylo než doufat, že s vycházejícím sluncem vítr odumře.

„Kdyby došlo ke zhoršení, raději mne vzbuď,“ požádal Biggles

Bertieho. „Myslím, že pokud počasí potrvá, žádní hosté se neobjeví.

Nebylo by totiž snadné letadlo nalézt, i kdyby znali jeho přesnou

polohu.“

Bigglesova předpověď se ukázala být správná, protože během

uplynulé noci se nic vážného nestalo. Poryvy větru občas zaduly si-

lou poloviční vichřice, ale vcelku se počasí nijak nezhoršilo, což

stejně nebylo dobré; i stávající vítr totiž stačil zvednout tolik prachu,

že až na východě svítání vybuchne hýřivou záplavou barev, větrem

nesený prach značně sníží viditelnost a zastře obrysy přírodních útva-

rů, potřebných k orientaci.

S pocitem úlevy stáli vedle sebe vedle letadla a pozorovali, jak

svítání pozvolna přerůstá v nový den.

Písek létající ve vzduchu jim šel na nervy, dobře by se bez něho

obešli, ale navzájem se ujišťovali, že vcelku mají štěstí. Viditelnost

sice nebyla větší než asi půl míle, to však pro nutné manévry

s letadlem bylo dostačující.

„Vojáci, kteří se tu náhodou objevili, zřejmě o nás nic nevyzradi-

li,“ řekl Bertie. „Kdyby o tom někomu řekli, mám za to, že bychom

tu už teď měli návštěvníky.“

Biggles souhlasil a dodal, že proto si už s eventuální návštěvou

nedělá starosti. Teď za denního světla mají dostatečný rozhled a blí-

žící se muže nebo koně včas uvidí, takže překvapující útok už nepři-

chází v úvahu. V případě, že by se objevila jednotka větší, než by

byli schopni zlikvidovat, řekl, střetnutí se vyhnou tím, že vzlétnou.

Nenucenost, s níž tato slova vyslovil, však byla velmi zpochybněna,

když se situace skutečně změnila.

Mohlo by se zdát podivné, že ani na okamžik nepomyslel na to,

že se objeví návštěvník, používající k přepravě stejného dopravního

prostředku jako on sám. Snad k tomu přispělo to, že od odletu

z Dháky neviděli ani jediné letadlo. Snad k tomu přispěla naivní

představa, že v této oblasti země nejsou žádná čínská letiště, a že tu

snad letadla vůbec nelétají. Fakt je, že mu ani jednou nepřeletěla

myslí myšlenka na možnost existence jiného než vlastního letadla.

Z toho důvodu se cítil silně otřesen, když se z ničeho nic jedno obje-

vilo.

Doslova sletělo z modré oblohy. Právě v okamžiku, kdy po peč-

livé prohlídce krajiny od obzoru k obzoru odešli s Bertiem do kabiny

na šálek čaje, s hrozným burácením nízko kolem nich proletělo leta-

dlo, aby pak strmě stoupalo vzhůru. Biggles rychle odběhl do stře-

lecké věže a viděl černě natřenou tryskovou stíhačku, chystající se

k dalšímu střemhlavému letu. Bertiemu se nesvěřil, ale v této chvilce

si byl jistý, že se blíží jejich konec a jen se zaťatými zuby čekal na

údery kulek. Neozvaly se. MiG, jak už ho stačil identifikovat, znovu

burácel nahoru a začal v kruzích létat nad Halifaxem.

„Nehýbej se,“ řekl stručně Biggles. „Myslím, že nás nezahlédl.

Snad se domnívá, že tu nikdo není.“

„Odkud ten darebák přiletěl?“

Biggles začal rozumně zvažovat situaci. „Podle mne vojáci ohlá-

sili naše letadlo a místní komisař poslal stíhačku na průzkum, aby to

ověřila. Jsem si zatraceně jistý, že sem nepřiletěla náhodou.“

„Nezdá se, že by se do nás chtěl pilot pustit.“

„Proč by měl? Proč by na kusy rozbíjel dobré letadlo? Kdyby ale

nás viděl pohybovat se venku nebo kdybychom se pokusili vystoupit,

pak by to, podle mého názoru, dopadlo zcela jinak. Ani se nehni.

Nemůžeme teď stejně nic dělat, jen nehybně ležet, aby si myslel, že

letadlo je opuštěné. Až o tom bude přesvědčen, odletí podat hlášení o

výsledku průzkumu a nechá nás na pokoji.“

Zřejmě právě to se stalo. Černá stíhačka ještě chvíli kroužila, ješ-

tě jednou klesla velmi nízko k zemi, a pak odletěla k severu.

„Základnu má určitě někde na jednom z polních letišť podél Ru-

dé silnice,“ domýšlel se Biggles s pohledem upřeným na letadlo,

mizející v dálce za horami.

„Co teď?“

„Okamžitě odletíme.“

„Myslíš, že se vrátí?“

„Buď letadlo, nebo sem budou vysláni vojáci. Někomu by také

mohlo napadnout shodit sem parašutisty. Rozhodně si můžeš být

jistý, že někdo z hlavního stanu bude chtít vědět, co tu dělá britský

Halifax. Pojď. Jdeme na to.“

„Poletíš přímo do Nan-hu?“

„Ano, a nejvyšší možnou rychlostí. Algy by už měl mít přistáva-

cí pruh vyčištěný. V každém případě to budeme muset risknout. Jest-

li se ta stíhačka vrátí a bude si z nás chtít udělat cíl, tak se do ní pus-

tíš a zaženeš ji.“

„Mám ho nechat vystřelit prvního?“

„Jestli ti je život milý, tak ne. Dostane-li se na dostřel, vystřel

varovnou dávku, aby věděl, že se nám jeho přítomnost nezamlouvá.

Jestli ale na nás vystřelí, nebo se pokusí přiblížit, tak to do něho nan-

dej. Teď není vhodná doba na jednání v rukavičkách. Nezapomínej,

že je rychlejší než my. Nu, a já už chci konečně letět domů a dobře

víš, jak to máme daleko.“

Pět minut Biggles zahříval motory a po dalších pěti minutách už

Halifax se zvednutým ocasem uháněl po pláni. Ve výšce tisíc stop

Biggles nabral kurs přímo do oázy. Dalším stoupáním neztrácel čas,

a co nejrychleji uháněl k cíli.

Když uletěli asi polovinu vzdálenosti, objevil se MiG. Byl poně-

kud stranou a letěl kolmo k jejich směru letu. Biggles se snažil ma-

lým odchýlením z kursu uniknout zpozorování, ale nepodařilo se to.

Z náhlého obratu stíhačky bylo jasné, že je pilot zpozoroval.

„Nepřátelský letoun! Bandita před námi!“ varoval Bertieho způ-

sobem zvyklým za války.

Stále dodržoval kurs letu, iniciativu ponechával na pilotovi trys-

kového letadla. Existovala jistá naděje, že pilot stíhačky přece jen

nepoužije svých zbraní.

Tato naděje se nesplnila, i když se pilot stíhačky nějakou chvíli

rozhodoval. Najednou prudce zahnul za Halifaxe, zůstal za ním ve

vzdálenosti asi pěti set yardů a zatím se spokojil jen s pozorováním.

Bigglesovi to nebylo příliš vhod, protože už za několik málo minut

by se měl octnout nad oázou; nevěděl, co by mohl dělat

s nepřátelským letadlem, číhajícím za ocasem Halifaxu. Přistát a na-

bídnout se jako snadný cíl nepřicházelo v úvahu.

Nakonec k ničemu takovému nedošlo. Pilot tryskového letadla

najednou zaútočil. Možná myslel, že se Halifax snaží uniknout nebo

snad dostal rádiem rozkaz z hlavního stanu. Byl to ale břídilsky ama-

térský pokus. Překvapený Biggles z toho usoudil, že pilot nemá

v leteckém souboji žádné zkušenosti. Udělal totiž chybu, když naletěl

nahoru za Halifaxe a spustil se přímo dolů před ústí Bertieho kulo-

metů. Neexistovala katastrofálnější taktická chyba – pokud ovšem si

pilot nemyslel, že Halifax je neozbrojený.

Biggles pozorně sledoval letadlo a odhadoval okamžik, kdy

tryskáč zahájí palbu. Věděl, že bude střílet z velké dálky.

V odhadnutém okamžiku vykopl pedál směrového kormidla a uviděl

stopy svítících střel létat za koncem křídla.

„O. K.,“ řekl Bertiemu přes interkom. „Jen mu ukaž, co dove-

deš.“

Bertieho kulomety se rozštěkaly.

Pilot si pravděpodobně vůbec neuvědomil, co ho zasáhlo. Ani se

nepokusil změnit kurs. Stíhačka, z jejíž zádi vycházel černý dým,

začala jako kámen strmě padat dolů, až dopadla na zem a zahalena

plameny se rozletěla na kousky.

„Skvělá práce, kamaráde,“ řekl Biggles Bertiemu nevzrušeným

hlasem toho, kdo takové hrozné divadlo zažil mnohokrát už dříve.

„Je to smutná podívaná,“ reagoval Bertie. „Ten praštěný hlupák

si jistě myslel, že snad nemám jediný náboj.“

„Dostal, co si zasloužil. Neměl na nás střílet,“ lhostejně řekl Bi-

ggles. „Teď není čas na nějaké upejpání. Mám za to, že někteří z těch

nových hochů se budou muset zatraceně mnoho učit. Měj stále oči na

stopkách. Mohl by tu mít někde poblíž své kumpány. Už tam brzy

budeme.“

XIII. NA POSLEDNÍ CHVÍLI

Algy a Ginger si při pohledu na čínské vojáky s krabicemi po-

travin v rukou uvědomili, že jejich přítomnost je tím prozrazena tak

jednoznačně, jako by se postavili na okraj útesu před Jeskyněmi.

Rychle se proto stáhli kus dál do první jeskyně za sebou.

„Promluvíme si s Mingem o tajných jeskyních, o nichž tu padla

zmínka,“ řekl Algy. „Jenže jestli Tygr vyhodí Jeskyně do povětří,

slíznou to všichni uvnitř; jestli to neudělá, mohly by snad ženy zůstat

v úkrytu. Jinou možností je vystoupit ven, ale to by bylo stejné, jako

bychom tady sami spáchali sebevraždu, výsledek by byl stejný.“

Ginger přikývl. „Toť vše, co lze o tom říci,“ přitakal. „Udělali

jsme, co bylo v našich silách. V tom může být naše útěcha. Jestli

záchranná akce nedopadne dobře, nebude to následkem naší chyby.

Nemohli jsme vědět, že celá tato země je plná gangů hrdlořezů od-

hodlaných se navzájem odkráglovat. Prostě a dobře, zapletli jsme se

do všeobecného zmatku plného krutosti. Kdyby –.“ Odmlčel se a

vyjeveně se zadíval do Gingerovy tváře.

Algy upřený pohled opětoval. „Slyším letadlo, chceš-li ode mne

slyšet právě to.“

„Biggles!“ V Gingerově hlase zazněl náznak naděje.

„Podle dohody by tu ještě neměl být.“

„Kdo jiný by to mohl být?“

„Je pravděpodobnější, že to je Číňan nebo Rus.“

Hukot motorů se blížil.

„To jsou motory Rolls,“ prohlásil Ginger. „Je to určitě Halifax.“

Algy pozorně poslouchal. „Máš pravdu,“ souhlasil. „Je to Big-

gles.“

„Nesmí přistát. Jestli to udělá, octne se ve strašné šlamastyce.“

„Moment! Nech mne přemýšlet.“

Ginger nevěděl, jestli se má z Bigglesova příletu radovat nebo

nad ním cítit lítost; jestli se smát nebo plakat. Ironie stávající situace

by mohla člověka dohnat k šílenství. Biggles přiletěl. Přistávací drá-

ha je připravena. Všichni jsou připraveni nastoupit. Za normálních

okolností by nic nemohlo být připraveno lépe a zapadat do sebe do-

konaleji. Ale jakýkoli pokus vystoupit z Jeskyní by byl sebevraždou,

když oáza je plná Tygrových vojáků.

Algy se najednou probral z přemýšlení, jako by dospěl

k nějakému rozhodnutí a rychlým krokem šel na druhý konec jesky-

ně.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Ginger.

„Pokusím se s Bigglesem navázat rádiové spojení,“ odpověděl

Algy. „Vysílačku jsme si přece vzali pro naléhavou potřebu

v případě mimořádné okolnosti. A toto snad je mimořádná okolnost

jako hrom, ne?“

Ginger uznal, že ještě ani jednou se nenaskytla tak jednoznačná

příležitost jako teď, kdy užití příruční krátkovlnné vysílačky by bylo

ospravedlnitelné.

Zašli za ostatními, kteří hlouběji v Jeskyních čekali na konec

bitvy mezi Kirgizy a Číňany. Přílet letadla neslyšeli.

Algy si připravoval vysílačku a současně všechny rychle a struč-

ně informoval o stávající situaci. Ritzenovi pak řekl: „Budu muset

vyjít ven a dostat se co nejblíže k přistávacímu pruhu, aniž by mne

mohl zespodu z oázy někdo zahlédnout. Myslím, že Ming ví, jak by

se to dalo udělat. Požádejte ho, aby mi to umožnil. A hoďte sebou,

nebo letadlo už co nevidět přistane.“

Ritzen energicky promluvil s Mingem, který okamžitě ochotně

vyskočil a pokynem ruky zval Algyho, aby šel za ním.

„Bude lepší, když půjdeš s námi,“ řekl Algy Gingerovi.

Ming je vedl řadou jeskyní, až konečně opět uviděli před sebou

denní světlo. Brzy vyšli ven na úplném konci útesu, který tu v ohybu

klesal na úroveň země. Prostor, na němž stála výbuchem zničená

ubytovna, byl skryt za obloukem útesu. Vzduch se chvěl duněním

leteckých motorů, takže i kdyby se v té chvíli vyskytly jiné zvuky,

neslyšeli by je.

Přestože Halifax byl tak blízko, neviděli ho, protože byl zakryt

ostře se zvedající dunou. Jako kouř se z ní zvedal závoj prachu vě-

trem odnášeného ihned dál do pouště. Nevěnovali tomu pozornost a

po čtyřech se drápali na dunu. Z vrcholku uviděli přistávací pruh a

nízko nad ním kroužícího Halifaxe. Biggles je zřejmě hledal a určitě

se divil, že nejsou nikde v dohledu.

Algy, přesvědčen, že je z letadla brzy zahlédnou, připravoval vy-

sílačku k provozu a Ginger se zoufalým máváním rukama snažil

upoutat na sebe pozornost a naznačit Bigglesovi, co připravují.

Algy neztrácel čas šifrováním do kódových čísel a začal volat

Bigglese jménem. „Neposlouchají,“ zavrčel s úzkostí ve tváři obrá-

cené ke Gingerovi.

„Jen pokračuj – jen dál,“ vykřikl Ginger. „Jeden z nich by přece

měl být v pohotovosti. Co si myslí, že tu děláme?“

Algy obnovil své úsilí. Najednou se jeho výraz změnil.

„Mám je! Konečně!“ vykřikl vesele a hned strohými větami vy-

světloval situaci v oáze.

Pak chvíli, která se Gingerovi zdála být věčností, Algy jen po-

slouchal, zřejmě rozkazy, jen občas prohodil krátké „Ano… Ano.“

Vzduch se dál chvěl duněním motorů.

Algy konečně vyskočil na nohy. „Přistává,“ oznámil se zataje-

ným dechem. „Poslouchej rádio a sleduj ukázkové přistání. Musíme

okamžitě všechny přivést sem. Bertie nás bude krýt z přední střelec-

ké věže. Jakmile bude letadlo na zemi, mám vletět dovnitř a obsadit

zadní střeleckou věž. Ty okamžitě všechny zavedeš na palubu leta-

dla. Měl bys ještě raději přes Ritzena zjistit, jestli Ming a Feng chtějí

zůstat tady, nebo odletět s námi. Mrskni sebou!“

Ginger chytil Minga za ruku a oba rychle odešli. Když došli ke

zbytku společnosti, Ginger je stručně seznámil s tím, co se chystá.

Ritzenovi řekl: „Chtějí Číňané odejít s námi, nebo zůstat tady?“

Ritzen položil otázku.

Oba Číňané spolu začali s chladnokrevným klidem hovořit.

„Požádejte je, aby se rychle rozhodli,“ netrpělivě zachraptěl

Ginger.

Ritzen odpověděl: „Chtějí zůstat. Ming říká, že musí hlídat Jes-

kyně do doby, než se vrátí opat. Ukryje se v tajné jeskyni, dokud se

nepřeženou zlé časy. Feng zůstane s ním.“

„O. K., nechť je po jejich,“ vybafl Ginger. „Řekněte jim, že se

vrátíme a shodíme slíbené peníze a potraviny. Jsou-li všichni Kirgi-

zové mrtvi, mohou si všechno ponechat. Jdeme na to! Pohyb!“ Sotva

to dořekl, vyrazil k letadlu.

Deset minut, po které byl Ginger s ostatními a Halifax se chystal

k přistání, byly pro Algyho jako hrozný sen, v němž někam utíká a

stále se nehýbe z místa. Konečně doběhl doprostřed vyčištěného při-

stávacího pruhu a mával rukama tak dlouho, až letadlo s koly blíží-

cími se k zemi nabralo správný směr k přistání, pak vyrazil na jednu

stranu, aby uhnul letadlu z cesty.

Halifax, který v závoji létajícího písku vypadal jako nějaká pří-

šera, bezvadně přistál a zastavil se asi sto yardů od místa, kde stál

Algy – přesněji řečeno, kde stál do okamžiku, kdy se kola dotkla

země. Pak se Algy nejvyšší rychlostí rozběhl, aby se mohl ujmout

svého úkolu ve střelecké věži.

Byl asi v polovině cesty, když se v čele všelijak se kroutícího

lidského hada na vrcholku duny objevil Ginger. Vzápětí se lidský

had rozpadl, když se ve volném písku jednotliví členové začali

klouzat nebo kutálet po šikmém svahu duny.

Algy se nezastavoval, jen dál uháněl k letadlu. Otevřel dveře,

které naštěstí byly na jemu bližší straně – tedy na levé – a vyskočil

na palubu. Na okamžik zůstal stát, aby si ověřil, jak pokračuje hlavní

skupina. Ke svému uspokojení viděl, že se rychle blíží; mnohem dů-

ležitější bylo však zjištění, že se dosud neobjevila sebemenší známka

nějakého pronásledování. Rychle běžel do zadní střelecké věže.

Avšak dříve, než se dostal dovnitř, zaslechl výstřely z Bertieho ku-

lometů, což bylo znamením, že nepřítel se už přece jen dostal na do-

hled k letadlu.

Pak už všechno viděl přes hledáčky vlastních kulometů. Hlavní

část uprchlíků, někteří muži pomáhali dvěma ženám, už dobíhala

k letadlu. Byl překvapen, že nikde nevidí žádného nepřátelského vo-

jáka. Ukázalo se, že Bertie před malou chvilkou pokropil palbou hře-

ben duny a přinutil je ustoupit.

Algy se přikrčil a čekal. Zjistil, že jejich strategické postavení je

dobré, mnohem lepší, než jaké si mohl přát ve svých nejbujnějších

snech. Letadlo stálo skoro rovnoběžně s dunou, kterou už znali velmi

dobře. Byla totiž v půli cesty mezi přistávacím pruhem a vrcholkem

útesu a už na ni mnohokrát vylezli. Na hřeben duny bylo teď namíře-

no mnoho kulometů Halifaxu. Při sebemenším náznaku nějakého

pohybu se ozval rachot a písek létal na všechny strany. Tu a tam se

nad okrajem duny objevily hlavy vojáků, k čemuž byli určitě přinu-

ceni rozkazem svého velitele. Ale žádný útočník se nikam dál nedo-

stal. Zcela jinak by se mohla situace vyvíjet, kdyby měli čas zaútočit

z boku. Ma Chang si ale zřejmě uvědomoval, že k něčemu takovému

mu už nezbývá dost času. Letadlo by asi nepočkalo, než by takový

manévr mohl řádně připravit.

Při jedné příležitosti se asi deset mužů rozhodlo přiblížit se

k letadlu; nemohli však současně utíkat a střílet; nehledě na to, že

puška je proti kulometu mizerná zbraň. Kulomety v obou střeleckých

věžích okamžitě zahájily palbu a útok selhal. Několik útočníků za-

lehlo, protože byli raněni, někteří se však vrhli k zemi jen proto, že

se neodvážili čelit smrtelné hudbě kulometů.

Mezitím už všichni nastoupili do letadla. Algy to poznal podle

zabouchnutí dveří. Otáčky motorů se zvýšily a Halifax se začal roz-

jíždět.

V posledním okamžiku před vzlétnutím se na hřebeni duny ob-

jevila postava, která na plné kolo křičela a střílela z revolveru. Podle

slunečního paprsku odraženého od zlatého prýmku Algy poznal Ma

Changovu žabí tvář. Na první pohled se zdálo, že čínský plukovník

se pomátl na rozumu a ztratil hlavu.

Algymu se nemohl nabídnout lepší cíl. „Tak pojď!“ nadechl se a

z jeho kulometu vyšlehla dlouhá dávka, delší, než to bylo nezbytně

nutné, protože Tygr se skoro okamžitě zhroutil do písku a revolver

mu z ruky vyletěl způsobem jednoznačně naznačujícím, že plukovník

ztratil nejen hlavu, ale i život. Dříve, než písek zvednutý vírem vzdu-

chu za vrtulemi zastínil Algymu výhled, uviděl naposled plukovní-

kovo tělo, kutálející se po svahu duny, následované jeho zlatem le-

movanou čepicí.

Algy se se zrychleným tepem unaveně zhroutil na sedadlo a pot

si utíral kapesníkem, který už dávno nebyl čistý.

Trhl sebou, když se z interkomu ozval Biggles. „Jsi tam vzadu

v pořádku?“

„Jsem trochu zvadlý, ale jinak O. K.,“ odpověděl Algy.

„Byla to hezká podívaná.“

„Díky,“ odpověděl Algy. „Proč jsi přiletěl tak brzy?“

„Hlavně mne k tomu donutil vítr. Rozhodl jsem se to risknout a

přiletět sem trochu dříve z obavy, aby nás nezastihla skutečná bouře,

když se vedle nás z ničeho nic objevil tryskáč, který mé rozhodnutí

podpořil a urychlil.“

Algy se zaraženě zeptal. „Tryskáč?“

„Ano.“

„Jaký typ?“

„MiG.“

„Proboha! Co se s ním stalo?“

„Bertie ho poslal k zemi.“

„No, to je balada!“

„Jen se měj stále na pozoru! Může jich tady být víc. Na to, aby-

chom polevili v pozornosti, je ještě trochu brzy.“

„O. K.“

Všichni si jen pozvolna uvědomovali, že jsou opravdu na cestě

domů. Nechtělo se jim tomu věřit. Algy se pohodlně uvelebil a sys-

tematicky, část po části, prohlížel oblohu a pátral po malých černých

skvrnkách, které by se mohly během jediné minuty změnit

v nepřátelské stíhačky, plivající smrt a zkázu. Ve své bdělosti nepo-

levil ani na okamžik, protože příliš dobře znal cenu, kterou je nutno

zaplatit za sebemenší neopatrnost či lehkomyslnost.

Halifax stále stoupal. Obloha nad ním byla blankytně modrá,

země se pod závojem větrem zvířeného písku postupně měnila

v jednotvárnou, pustou, rozmazanou šedivou šmouhu.

Letěli ve výšce osmnácti tisíc stop, když se jako blesk z čistého

nebe objevil ruský JAK. Musel se spustit shora, protože Algy ho přes

veškerou bdělost neviděl přilétat. Ztuhl napětím, když mu tu zprávu

zvěstoval rachot Bertieho kulometů. Vzápětí se připojily i kulomety

ze střední střelecké věže, kterou zřejmě obsadil Ginger. O zlomek

vteřiny později sebou Algy trhl, když do jeho střelecké věže padl stín

stíhačky, prolétávající nedaleko trupu letadla. Jeho kulomety se však

rozštěkaly dřív, než se nepřítel dostal mimo dostřel. Stopa šedivého

kouře napověděla, že někdo zasáhl cíl. A zřejmě dobře, protože leta-

dlo se nepokoušelo o návrat, jen se s hrozným burácením řítilo kol-

mo dolů do horkého závoje písku. Algy pro jistotu ještě chvíli čekal,

jestli se snad přece jen nevrátí, ale už ho nikdy neviděl. Celé střetnutí

od začátku do konce netrvalo déle než dvě vteřiny. I to se někdy

v leteckém souboji stává.

Byl to však jediný za pozornost stojící incident za celou dlouhou

cestu domů. Už se s žádným jiným letadlem nepotkali.

Čas se vlekl v ospalé nudě. Jen motory hřměly svou píseň. Hali-

fax letěl ve vlastním světě ve výšce dvacet tisíc stop. Nad horizontem

se ukázaly monumentální bělohlavé vrcholky hor Tibetu. O hodinu

později letěli nad nimi a za další hodinu se začaly ztrácet za zádí le-

tadla.

Z interkomu se ozval Biggles. „Všechny vás zdravím. Už si mů-

žete dát pohov.“

Algy klesl na sedadlo, se slastnou úlevou si oddechl a zavřel oči.

Otevřel je v okamžiku, kdy motory Halifaxu najednou změnily

tón svého hukotu. Halifax vlétal do prostoru nad rozsáhlými nacho-

vými rovinami pákistánských stepí.

Příběh by mohl skončit, protože konec dlouhé cesty případ uza-

vřel. Z válkou sužovaného srdce Asie nepřišly žádné další zprávy.

Za týden po návratu do Anglie se na Bigglesovo naléhání Hali-

fax pod pláštíkem noci znovu vydal na dalekou cestu do Nan-hu, aby

tam podle slibu byly na přistávací pruh shozeny pytle se stříbrnými

mincemi a plechovkami s potravinami. Ve starobylé svatyni se neob-

jevila sebemenší známka života. Není vyloučené, že shozené pytle

leží do dneška na přistávacím pruhu. Je však možné, že tam Ming a

Feng byli, ale z obavy, že přilétá nepřátelský letoun, zůstali raději

v úkrytu. Peníze však byly shozeny, daný slib byl splněn. Algy měl

čisté svědomí, že svému slibu dostál, i když necítil žádné sympatie

ke Kirgizům. Byla však malá pravděpodobnost, že některý Kirgiz

přežil, aby se o tom dověděl.

Nemohli udělat ani víc, ani méně, jak poznamenal letecký ko-

modor, když spolu po návratu seděli v Yardu.