W. E. JOHNS

BIGGLES A TAJNÁ ZÁKLADNA

RIOPRESS

Praha 1995

W. E. JOHNS

BIGGLES A TAJNÁ ZÁKLADNA

Původní titul: Biggles cuts it fine

Ilustrations © Pavel Andrýsek 1995

Translation © Jaroslav Boubín 1995

ISBN 80-85611-62-7

Kapitola první

NĚCO O OSTROVECH

Commodore Raymond, šéf letecké policie Scottland

Yardu, seděl za svým psacím stolem zavaleným papíry a

vítal muže ze svého oddělení, které k sobě pozval na

poradu.

„Posaďte se! Musím si s vámi popovídat o pár

věcech. Nejde o žádný akutní případ, ale zapalte si,

nějakou chvíli to může trvat.“ A postrčil před ně pouzdro

s cigaretami.

Bigglesův zapalovač zacvakal. „Už se mi začínalo

zdát, že se nějak dlouho nic neděje“, poznamenal s

nádechem cynismu.

„To, co vám řeknu, považujte spíš za látku k

přemýšlení“, spustil commodore. „Věc, o které chci s

vámi mluvit, není prozatím nic jiného než pár otazníků,

ale otazníků pořádně velkých. Jde vlastně o dva

problémy a tak se pokusím vysvětlit vám, oč jde, ve dvou

částech. Rychle pochopíte, jak věci do sebe zapadají,

alespoň to předpokládám, i když fakta, která jsou známa,

pro to příliš nesvědčí.“ Oklepnul si popel z cigarety a

pokračoval.

„Ale nejdříve si musíme něco říci o ostrovech.

Dozvěděl jsem se toho dost, v posledním týdnu jsem

prošel celé stohy dokumentů a seznámil se s mnoha

informacemi, které nashromáždila bezpečnostní služba

Admirality. Romantiku či popularitu ostrovů necháme

stranou a také prostého občana vynecháme. Jedná se o

případ, kdy se dosud naprosto bezvýznamný kousek

země náhle octl ve středu pozornosti. Nebudu hovořit ani

4

o velkých ostrovech, které jsou součástí světadílů. Jde o

malé ostrůvky, které na mapě vypadají jako špendlíkové

hlavičky, ale přesto nám mohou pěkně zamotat hlavu.

Některé z těchto – až dosud prakticky neznámých –

ostrůvků začly být náhle velmi důležité. Ne však v

obecném smyslu slova. Staly se náhle velmi významné

jen proto, že existují. Ještě se k nim vrátím.“ Commodore

se obrátil na Bigglese.

„Ty určitě víš, že všechny tyhle opuštěné ostrovy,

které bývají jen kulisou nejrůznějších příběhů, nejsou po

oceánech roztroušeny jen ve fantazii spisovatelů.

Opravdu existují a o řadě z nich kolují právem

nejpodivnější pověsti. Samozřejmě ne o všech. Většina z

nich se nijak nepodobá pozemskému ráji. Nevím

samozřejmě, kolik jich je a pochybuji, že to vůbec někdo

ví. Ale určitě je jich mnohem víc, než si většinou lidé

myslí. Velmi mne překvapilo, když jsem se dozvěděl, že

jen v Indickém oceáně je asi deset tisíc takových

neobydlených ostrovů. Není ani možné zanést je všechny

na mapu. Jeden puntík se jménem na mapě může ve

skutečnosti představovat několik desítek či dokonce

stovek ostrovů. Některé jsou velké, ale většinou jde o

malé ostrůvky. Je jich tolik, že ani nebylo možné je

všechny pojmenovat. Ale ty, které přece jen jméno

dostaly, se většinou jmenují po zvířatech, ptácích,

různých ovocných plodech anebo dostaly jména lodí a

plavců, kteří je objevili. Mezi jmény ostrovů se najdou

jména všech svatých, všech dnů v týdnu i všech měsíců v

roce. Je to nekonečný seznam. Některé skupiny tvoří

stovky, ba i tisíce ostrůvků. Některé jsou jen osamělým

kouskem země, kam je odevšud tak daleko, že vlastně

existují jen jako nepatrná tečka na mapě. Nikdo je nevidí,

5

nikdo se k nim nikdy nepřiblíží. Není pro to také žádný

důvod. Donedávna byly zcela bezvýznamné. Byla to

opuštěná místa, o která se nikdo nezajímal. Kdysi dávno

byly objeveny, zaneseny do mapy a tím to skončilo.

Protože jsme námořní velmoc, byla to většinou anglická

loď, která je objevila třeba když hledala pitnou vodu.

Kapitán pak na ostrově vztyčil jako první naši vlajku.

Proto je tolik ostrovů naším majetkem.

Ale kapitáni velkých plachetnic udělali mnohdy i

něco navíc. Protože dříve bývalo ztroskotávání lodí na

denním pořádku, zakládali mořeplavci pro případ

námořních katastrof právě na takových osamělých

ostrovech zásobárny s potravinami a vyznačovali na

mapách jejich umístění. Inspekční lodě královského

námořnictva šly ještě o krok dál. Jejich námořníci na

ostrovech sázeli ovocné stromy, seli i zeleninu a

vysazovali slepice, kozy, ovce a králíky, aby tu případní

ztroskotanci našli větší možnosti obživy než kdysi

Robinson Crusoe. Mnoha námořníkům to zachránilo

život – ztroskotanců bylo totiž daleko víc než jeden

jediný Alexander Selkirk, jehož příběh, jak jistě víte, dal

podnět ke vzniku postavy Robinson Crusoe.“

Commodore se usmál. „Brzy pochopíte, kam tím

vším mířím. Ještě chci poznamenat, že některé z těchto

ostrůvků byly objeveny teprve v našem století. Na

některé nevstoupila lidská noha od časů dávných lovců

velryb, jiné – jako ostrov Doughertyho – jednoduše

zmizely, prostě nikdo je nemůže znovu najít. Jiné si zase

hrají na schovávanou: dnes existují a zítra zmizí – jako

na příklad ostrov Falcon. V roce 1885 ležel jeho nejvyšší

bod ve výšce devadesát metrů nad mořskou hladinou, pak

ho léta nikdo nemohl znovu najít a když se to v roce

6

1927 znovu podařilo, nebyl vyšší než třicet metrů. Ostrov

Tosca v Indickém oceáně se prostě rozpadl a už

neexistuje. S ostrovem Krakatau se stalo totéž, ale o to se

postaral výbuch sopky, který bylo slyšet na pět tisíc

kilometrů daleko. To všechno říkám jen proto, abych

zdůraznil, že se nelze spoléhat jen na mapy a že ten či

onen ostrov není vždy tam, kde by měl podle map být.“

„Budu s tím počítat“, pokývl Biggles.

„Nejvyšší bod mnohých ostrovů leží sotva metr nad

mořskou hladinou,“ pokračoval commodore. „Na jiných

jsou zase vysoké hory. Některé mají tak příkré a

nepřístupné skalní stěny, že na ně dosud nemohla lidská

noha vkročit. Jiné zas bičují tak prudké bouře, že se na

nich dá přistát jen dvakrát do roka. Ostrov Pinguin ze

skupiny Crozet není například víc než ostrá skála, která

ční z moře do výšky tři sta metrů. Na jeden z ostrovů se

také jednou i zapomnělo: Cipperton v Tichém oceáně.

Dělalo si na něj nárok Mexiko, které tam taky vysadilo

setninu vojáků. Jak se to mohlo stát nikdo neví, ale prostě

pak na ně zapomněli. Když tam za pár let přistála

náhodou jakási loď, našli tu námořníci už jen kostry

vojáků, kteří zemřeli hladem.“

Commodore se na chvíli odmlčel, ale pak se

zhluboka nadechl a pokračoval. „Teprve když se

podrobněji seznámíte s problematikou těhle ostrovů a

ostrůvků, pochopíte, jak je to vše podivné, věřte mi. A já

mám samozřejmě pádný důvod, proč se tím hlouběji

zabývat. Nepozval jsem vás sem jenom na příjemnou

besedu.“

„Už jednou jsme měli s těmi ostrovy co dělat,“

poznamenal Biggles. „A výsledkem bylo, že jsme se octli

na ostrově Kerguelen.“

7

„Také si na to vzpomínám,“ odpověděl commodore.

„Kerguelen je typický příklad takového ostrova – sto

třicet kilometrů dlouhý, sedmdesát dva kilometry široký

a není tu ani živáčka!“

Biggles pokrčil rameny. „Jenom blázen by se usídlil

tam, kde je k nejbližšímu sousedu dva tisíce mil.“

„Tím si nebuď tak jistý“, odvětil commodore

významně. „Ale pojďme dál. Kerguelen není jediný

svého druhu, jenom je větší než většina neobydlených

ostrovů. Ostrov Heard, který patří Anglii a také leží v

rozlehlém Tichém oceáně, je čtyřicet kilometrů dlouhý a

nějakých

patnáct

kilometrů

široký.

Právem

se

předpokládá, že je neobydlen. Uprostřed ostrova ční ještě

pořád činná sopka do výše tisíc osm set metrů. Obklopují

ji ledové srázy. Pokud je známo, byl ostrov naposled

spatřen v roce 1919, když kolem něj projížděla loď

„Wakefield“, která hledala trosečníky ze ztroskotané lodi

„Warratah“. Ještě nepřístupnější je ostrov Sv. Pavla, kde

se všude kouří ze země. Jak tento ostrov, tak i například

Amsterodamské

ostrovy

jsou

vlastně

krátery

polovyhaslých sopek. Ostrovy skupiny Crozet lámou

všechny rekordy osamělosti. Leží tisíc šest set námořních

mil od nejbližší země, v tomto případě od Mysu dobré

naděje. Jsou to ostrovy nejrůznějšího typu, mezi nimi

dvanáct malých, kterým se říká „Apoštolové“. O tyhle

ostrovy máme momentálně zvýšený zájem. Přestože leží

v opuštěné části oceánu, nejsou zase tak daleko od tzv.

„velkého kruhu“, to je námořní cesty mezi Jižní Afrikou

a Austrálií.“

„Zřejmě máte na mysli eventuelní benzinové stanice

někde v polovině oceánu pro lety na dlouhé vzdálenosti“,

dohadoval se Biggles.

8

„Ano a ne,“ odpověděl commodore. „Je tu ještě

jedna věc která, jak víte, vyvolala před několika lety

všeobecnou honbu za ostrovy v blízkosti mezinárodních

leteckých linek. Protože si některé státy dělaly nároky na

tytéž ostrovy, vznikly z toho tehdy dokonce i politické

konflikty. Pak se to nějak urovnalo a v případě několika

ostrovů, jako je na příklad Canton, kde je velký záliv

vhodný pro přistávání hydroplánů, došlo dokonce k

dohodě o společném užívání. A právě tenhle ostrov a

jemu podobné, stejně výhodně položené, jsem měl na

mysli, když jsem začal mluvit o ostrovech pokladů.

Protože leží v blízkosti budoucích leteckých tras přes

oceán, mají mnohem větší cenu, než všechno to zlato a

klenoty, které na nich v minulosti zakopali mořští piráti.

Vezměte si takový Prasečí ostrov. V roce 1856 se tam

usídlil jakýsi Jennings se svou ženou. A teď najednou, po

letech zapomnění, jsou jejich potomci středem zájmu.

Podobný případ je i Ostrov růží. V roce 1870 byl

symbolicky prodán za jednu libru a dnes se jeho cena ani

nedá vyjádřit penězi. V současné době je ovšem už jen

velmi málo ostrovů v soukromém vlastnictví. Ale ať tak

či onak, všechny ty malé i velké kousky země,

roztroušené po všech sedmi mořích, mají dnes obrovskou

cenu. Některé jsou od nás velmi daleko, ale nové

komunikační

prostředky

překlenuly

ty

velké

vzdálenosti.“

„To tedy znamená, že ty státy, které žádné ostrovy

nemají, se musí smířit s nevýhodami, které z tohoto faktu

vyplývají,“ poznamenal Biggles.

„Přesně tak,“ pokračoval commodore a významně

vytáhl obočí. „A je docela možné, že některé z těchto

zemí se v budoucnosti mohou pokusit používat i ostrovy,

9

které jim nepatří a to tak, aby se na to nepřišlo. Takže

vzniká otázka: pokud už k tomu někde dochází, jak na to

můžeme přijít?“

„Aha,“ zabručel Biggles. „Pomalu začínám chápat,

oč jde.“

„To je důvod, proč jsem vás dnes k sobě pozval,“

řekl commodore. „Ale abychom se dostali k pravému

jádru problému, vysvětlím vám celou věc ještě z jiné

strany.“ Udusil zbytek cigarety a protáhl se.

„Víme,“ začal zvolna, „a na tom, jak jsme se to

dozvěděli, teď nezáleží, že za železnou oponou zřídili

před nějakým časem speciální školy, ve kterých se věnuje

zvláštní pozornost speciálním oborům jako je práce s

radarem, problematika dálkově řízených střel a podobně.

Protože na frekventanty těchto škol se kladou mimořádně

vysoké nároky, můžeme usuzovat, že jde o výcvik vojáků

se zvláštním posláním. Prozatím se nám sice nepodařilo

zjistit, o jaké poslání jde, ale celá řada událostí v poslední

době naznačuje, co by se za tím mohlo skrývat. To se

alespoň domnívají příslušníci speciálních skupin, které na

tomto problému pracují. Ti přišli na stopu ponorkám pro

dálkové plavby, které měly tyto vyškolené odborníky na

palubě. Ty se však někdy vrátily do mateřského přístavu

bez nich. Můžeme se tedy domnívat, že tito lidé byli

někde vysazeni na pevninu. Sotva to bylo asi někde na

kontinentě nebo na nějakém obydleném ostrově, na to by

se asi brzo přišlo. Je docela dobře možné, že jde o zcela

náhodné úkryty, odkud by nebylo nic těžkého narušovat

naši komunikační síť. Může jít nejen o místa, kde by je

nikdo nehledal, ale i o místa velmi obtížně přístupná.

Dovedete si představit, jak nezměrné škody by tihle lidé

mohli západním mocnostem způsobit? A jak obtížné, ne-

10

li ve většině případech nemožné, by bylo vzhledem k

nepřístupnosti těchto ostrovů chtít je likvidovat jakoukoli

vojenskou operací?

„Je to nepříjemné pomyšlení, ale taková je realita.

Vezměte si jen na příklad takový ostrov jako je anglický

Marion, který se zvedá kolmo z moře do výšky jednoho

kilometru, nebo Ostrov prince Edwarda, jehož téměř 40

km dlouhé pobřeží tvoří jen strmé skály – hrstka mužů by

dokázala přeměnit taková místa v nedobytné pevnosti.

Oba tyto ostrovy, ale ovšem i mnoho jiných leží

nepříjemně blízko našich komunikačních sítí. Nechci

samozřejmě tvrdit, že všude mohou operovat letadla, ale

žijeme v době prudkého rozvoje techniky a už dnes v

době záhadných dálkových střel.“

„K odstartování letadla za pomoci speciálních raket

není ani třeba velké plochy,“ doplnil Biggles commodora

zamyšleně. „Ale letadlo se koneckonců ani nemusí vrátit

na základnu. Po splnění úkolu může přistát na nejbližší

pevnině.“

„To je pravda. A ostatně ani k instalaci radiové či

radarové stanice, která je ve spojení s dálkovými

ponorkami, není třeba mnoho místa.“ Commodore se

zaklonil v židli a sepjal prsty obou rukou. „Tak, teď tedy

víte, s jakým problémem máme co dělat!“

„Ale ještě jste vlastně o našem problému nehovořil,“

řekl Biggles trochu provokačně.

„Je samozřejmé, že lidé, kteří jsou zodpovědní za

obranu západních států, nemohou klidně spát dokud

existuje taková hrozba. Musí naprosto jasně vědět, jak se

věci mají.“

„Zřejmě tedy jde o to zjistit, zda se na těhle

ostrovech neusadili nežádoucí hosté.“

11

„Správně. Nemůžeme zůstat v nejistotě a jenom

doufat, že to dobře dopadne. Nechť nás ochraňuje Bůh,

ale jestli ty nepříjemnosti jednou začnou, bude už pozdě

chtít proti tomu něco podniknout.“

„Není to ale spíše záležitost hochů od námořnictva?“

zeptal se Biggles.

„Jistě je. Ale námořnictvo by muselo mít o pár

stovek lodí víc, když by se do takové akce chtělo pustit.

Pomyslete jen, co by to stálo času. I značně velká flotila

by možná potřebovala dlouhá léta, než by se jí podařilo

prohledat všechny podezřelé ostrovy.“

„Ale i letecký průzkum zabere spoustu času,“ začal

uvažovat Biggles nahlas.

„Letadlo je pořád ještě daleko rychlejší než ta

nejrychlejší loď. Ale to neznamená, že bychom měli dělat

letecký

průzkum

všech

ostrůvků

v

oceánech,“

vysvětloval rychle commodore. „To by také bylo

prakticky nemožné. Měli bychom nejdříve prozkoumat

ostrovy, které leží v blízkosti strategických bodů. Tím

myslím ostrovy, které by pro eventuelní nepřátelskou

mocnost mohly mít zvláštní význam. K nim patří na

příklad ostrovy v jižní části Indického oceánu, o kterých

jsem mluvil. Nenajdeme-li tam nic nepodezřelého, napětí

značně poklesne. Pak můžeme doufat, že naše obavy se

ukáží jako neopodstatněné. Ale kdybychom na některém

ostrově objevili cokoli, co signalizuje nebezpečí, museli

bychom vzápětí nasadit všechny použitelné lodi a vhodná

letadla a celou oblast důkladně prozkoumat. Jestliže

najdem jednu jedinou nepřátelskou základnu, musíme

předpokládat, že je jich ve skutečnosti daleko víc. Jinými

slovy – v první fázi půjde o počáteční průzkum těch

12

nejodlehlejších ostrovů, kde by se eventuální nepřítel

mohl s největší pravděpodobností usadit.“

„Řekněte mi ale,“ povzdychl si Biggles, „co vlastně

lidé, kteří tenhle plán vymysleli, soudí o možnostech

letadla? Přece si nemohou myslet, že se dá přistát na

ledovci nebo na aktivní sopce či dokonce na kusu skály,

tisíce mil od ostatního světa?“

„Samozřejmě že ne.“

„A když necháme stranou rychlost, jakou výhodu

má tedy letadlo před lodí?“

„Tuto,“ vysvětloval commodore. „Loď blížící se k

podezřelému ostrovu by byla vždy objevena a to už i na

velkou vzdálenost. Posádka základny by měla dost času

zamaskovat všechna zařízení. S tím se jistě počítá, takže

musíme předpokládat, že prostředků k zamaskování bude

dost. Letadlo naproti tomu, které se náhle objeví ve

vzduchu, je však může takřka dopadnout při činu.

Nečekáme, že objevíme střílny nebo přímo vojenská

zařízení, ale jiné známky přítomnosti lidí, například kouř.

Proti lodi mluví i to, že z její paluby je vidět jen omezený

kus pevniny, zatímco z letadla se jedním pohledem

přehlédne celá situace. Z paluby letadla lze také udělat

snímky pro odborníky, kteří se vyznají ve všech tricích

maskování. Ostatně žádný z těch ostrovů nebyl nikdy ze

vzduchu fotografován. Je nejvyšší čas, aby se to

napravilo. Opravdu pochybuji o tom, že v těhle

končinách vůbec kdy proletělo letadlo…“

Biggles se natáhl pro cigaretu a zamyšleně ji mnul v

prstech. „To vypadá na největší akci v rámci hledání

jehly v kupce sena, jaká se kdy dělala. Svět se zbláznil.“

„Vidíš snad nějakou jinou možnost?“

„Ne.“

13

„Nikdo jiný také s nějakým jiným řešením nepřišel z

toho prostého důvodu, že neexistuje.“

„Absolutně s vámi souhlasím,“ řekl Biggles.

„Člověk nemusí mít příliš fantazie, aby mu bylo jasné,

jaké nebezpečí se na těhle ostrovech může skrývat. Ale

existují vůbec nějaké důkazy, které vaše domněnky a

obavy potvrzují?“

„Bohužel ne. Víme jen, že se najistých místech školí

specialisté, které pak někde vysazují ponorky na pevninu.

V jistém smyslu slova můžeme mluvit o štěstí, že ani

jedna ze zemí za železnou oponou nevlastní ostrov, který

by nám svou polohou dělal starosti. Takové ostrovy patří

prakticky všechny už tak dlouho západním mocnostem,

že nějaké spory o územní práva vůbec nepřicházejí v

úvahu.“

Biggles se sarkasticky pousmál. „Jaký je ale vlastně

rozdíl v tom, jestli někdo najde cizí ozbrojené síly ve

vlastní zahradě nebo na území západních mocností? Tady

platí vždycky zásada, že mrtví nemluví.“

„Taková je prostě momentální situace,“ řekl

commodore klidným tónem. „Opravdu, to, co jsem vám

právě vylíčil, jakoby spadlo z čistého nebe. Je docela

dobře možné, že nám budou klást za vinu, že jsme už

dříve nic nepodnikli na ochranu vlastního území. Ale

naše země má tolik starostí s Koreou, Afrikou a celou

řadou dalších zemí, že prostě nemůže vydržovat další

vojenské jednotky, které by hlídaly každý drobeček země

mezi jižním a severním pólem.“

Biggles přikývl. „Ano, ano, vím to. A co tedy ode

mne chcete?“

„Teď, když je všude klid, mohl by ses v těch

končinách trochu porozhlédnout a některé z těch

14

ostrůvků blíže prozkoumat. Nijak to nespěchá. Jednej

podle vlastní úvahy. Admiralita je ochotna poslat do téhle

oblasti několik fregat pro případ, že by nastaly

problémy.“

„To je od nich opravdu pěkné, když si uvědomíme,

že za ně vlastně děláme jejich práci,“ poznamenal

Biggles kousavě. Zvedl se a přistoupil k velké mapě

světa, která pokrývala celou stěnu místnosti.

„Mám tomu rozumět tak, že se ti do toho nechce?“

„Přece nemůžete čekat, že někdo, kdo má zdravý

rozum, se s nadšením pohrne do letů tisíce mil nad

mořem a to s vědomím, že nikde v blízkosti není

záchranná služba. I ten nejlepší motor může někdy

vynechat.“

„Budeš si muset poradit sám. V minulosti se ti přece

také už podařilo zorganizovat si vlastní záchrannou

službu.“

„To je sice pravda, ale zdaleka to ještě neznamená,

že bych měl jásat nad představou, že nejen můj, ale i

život ostatních bude zcela závislý na tom, zda bude stroj

dlouhé hodiny pracovat bez nejmenší závady. Cítím se

daleko lépe, když vím, že je poblíž přátelská pevnina.

Mimochodem, tady vidím, že některé z těhle ostrovů –

například skupina Crozet – patří Francouzům.“

15

Admiralita je ochotna poslat do okolí několik fregat…

16

„Ano, je to tak.“

„A vědí naši přátelé na druhé straně kanálu o těhle

plánech?“

„Ne, nevědí nic.“

„Myslím si, že by se jim o tom mělo něco říci. Bylo

by trapné, kdyby nás měli obvinit, že jsme narušili jejich

území. Teď, když studená válka každému pořádně brnká

na nervy, je snadnější dostat se na nesprávnou stranu

vězeňské zdi než pak zas na tu správnou.“

„Máš nějaký návrh?“

„Přizval bych k celé akci Marcela Brissaca od

Francouzské letecké policie. Bylo by to jednak vůči

spojencům zdvořilé, navíc je Brissac odborník vysokých

kvalit. A i kdyby odmítl, bude tak přinejmenším

informován, kdyby na to všechno jednou přišla řeč.“

„Proti tomu nemám námitek.“

„Dobrá.“ Biggles se vrátil od mapy ke stolu.

„To je všechno?“

„Prozatím ano.“

„Tak

jsme

domluveni.

Půjdu

teď

nejdříve

prostudovat mapy a taky se musím seznámit s leteckými

a námořními linkami, abych si udělal představu, jak to v

těhle končinách vůbec vypadá.“

„Ještě si promluvíme, až to všechno, o čem jsme

mluvili, trochu ztrávíš.“

Biggles se zasmál. „No, bylo toho dost, aby z toho

každého pilota pořádně rozbolelo břicho. Ale uvidíme, co

se dá dělat. Pojďte, chlapi!“

17

Kapitola druhá

TOULKY PLNÉ PŘEKVAPENÍ

Týdny, které plynuly po rozhovoru v pracovně

commodora, patřily k těm nejnudnějším, jaké kdy

účastníci výpravy prožili. Biggles mlčel, ale jak se čas

odvíjel, začaly se ozývat stále častěji nespokojené hlasy.

Ginger říkal těmhle dlouhým týdnům čas otrocké

práce; létání bylo omezeno na takové minimum, že to ani

nepovažoval za možné. Byl by se s tím snad přece jen

smířil, kdyby alespoň něco objevili. Pokud však šlo o

výsledky pátrání, mohli klidně všichni zůstat doma.

Ginger stále doufal, že se něco stane, co je donutí k

nějaké akci. To by byla vítaná změna po bezvýsledných,

dlouhé hodiny trvajících letech nad studenými,

osamělými oceány při hledání nepatrných teček pevniny

na jih od čtyřicáté rovnoběžky a vždy za strašných

povětrnostních podmínek. Létalo se většinou v mlze, v

kruté zimě, často i ve sněhových bouřích, což vyžadovalo

obrovské vypětí lidského organismu. Vědomí možné

poruchy stroje se všemi nevyhnutelnými následky

nepřidávalo samozřejmě napjatým nervům na klidu.

Výprava měla základnu v jižní Africe a krátkou dobu

také v západní části Austrálie. Letadly válečného

námořnictva, vybavenými speciálními nádržemi paliva

na dlouhé lety, pročesávali muži každý den oceán, jehož

šedá pustina byla jen zřídka narušena velrybářskou lodí

nebo plujícím ledovcem. A stále hledali ostrovy, o

kterých hovořil commodore. Ale Biggles byl pořád ještě

přesvědčen, že tyhle ostrovy byly stvořeny jen proto, aby

na jejich útesech ztroskotávaly lodě. Z údajů, které jim

18

poskytl Oceánografický institut také vyplývalo, že v

těchto končinách opravdu ztroskotalo obrovské množství

lodí. Když se dozvěděli, že v jednom poměrně malém

úseku ztroskotaly hned tři lodi – „Strathmore“,

„Adventure“ a „Prince of Wales“ – začli muži této oblasti

říkat „hřbitov lodí.“

Bylo by nudné popisovat do podrobností každý

jednotlivý let. Někdy pilot nemohl hledaný ostrov vůbec

najít. Letadlo se často uchylovalo od stanoveného kursu,

jen aby si pátrači mohli z kratší vzdálenosti prohlédnout

něco, co považovali za možný ostrůvek. Často se však z

neurčité masy vyklubal obrovský kus ledovce, odlomený

z ledové skály nedalekého jižního pólu. Biggles byl

přesvědčen, že tyto obrovské ledovcové úlomky jsou

oněmi ztracenými ostrovy, o kterých kapitáni lodí

podávali čas od času hlášení.

Přistáli pouze třikrát. Většinou bylo totiž počasí tak

špatné a vlny na moři tak vysoké, že každý pokus o

přistání by byla hotová sebevražda. Poprvé se snesli na

prosbu Marcela Brissaca na francouzském ostrově Sv.

Pavla. Marcel se někde dozvěděl, že tady pár

bretoňských rybářů chtělo kdysi založit malou továrnu na

krabí konservy. Z map věděli, že ostrov je vlastně

kráterem vyhaslé sopky. Část úbočí kráteru se odlomila a

vytvořila tak vjezd do přírodního přístavu, kde byla

hladina hladká jak sklo. Našli místo, kde továrnička stála,

boudu z vlnitého plechu, v okolí pár hrobů, ale jinak ani

živáčka. Biggles nechtěl zůstat dlouho. Voda v kráteru

byla příliš hluboká, než aby tu hydroplán mohl kotvit a

navíc kolem letadla kroužily ve vodě obrovské ryby,

které se o něj zajímaly víc než bylo Bigglesovi milé.

19

Druhé přistání bylo dost riskantní. Letěli velmi

nízko nad Amsterodamským ostrovem, když zahlédli

vlajku, jak se třepotá ve větru. Na palubě zavládlo

vzrušení. Ale brzy se ukázalo, že je to cár košile

upevněný na veslu, které tam před drahnou dobou musel

zarazit nějaký trosečník. Po něm však už nenašli ani

stopu. Zrezavělé zbytky nějaké lodi, pravděpodobně

„Meridianu“, propůjčovaly tomuto místu pochmurný

vzhled.

K třetímu přistání došlo na ostrově Kerguelen, který

už znali z dřívějška. Zůstali zde přes noc, aby měl Marcel

dost času nasbírat potřebné údaje a doplnit tak

fotografický průzkum ze vzduchu. Ale ani zde nebylo ani

stopy po nějakých obyvatelích.

Na ostrově Heard byla právě v činnosti sopka –

obletěli ho proto velkým obloukem. Ani na Ostrově

prince Edwarda, ani na nedalekém Marionu, které patřily

Anglii, nenašli nic. Ani na jednom z těchto ostrovů

nebyla písečná pláž. Jen černé, příkré skály tu čněly

stovky metrů kolmo z moře a vypadaly naprosto

nepřístupně. Už dvakrát se vydali hledat ostrovy skupiny

Crozet, ale tato oblast byla vždy zahalena do tak husté

mlhy, že se pokaždé museli vrátit aniž by zahlédli

sebemenší kousek země. Protože některé skály tu

dosahovaly výše až tisíc pět set metrů, nechtěl Biggles

riskovat let v malé výšce.

„Všechno je to k ničemu,“ prohlásil Bertie. Biggles s

ním naprosto souhlasil a slíbil, že jakmile najdou ostrovy

Crozet, naberou kurs směrem domů a podají hlášení o

celé této neúspěšné akci. Ostrovy Crozet tvořily největší

skupinu ve zkoumané oblasti a Biggles se nechtěl vrátit

aniž by je propátral. Ale už tón, jakým o tom mluvil,

20

hovořil jasně o tom, že stejně jako ostatní členové

výpravy nevěří, že by tam mohli něco objevit. Tyto

ostrovy rozeseté po celém oceánu se jevily jako naprosto

opuštěné a to podporovalo jejich názor. Ginger jednou

poznamenal, že podle jeho mínění by se nikdo, kdo má

všech pět pohromadě, nemohl přece přihlásit do služby

za podmínek, které se rovnají pohřbení za živa. Biggles

to suše komentoval poznámkou, že většina zemí nečeká

na dobrovolníky. Prostě tam mužstvo nakomandují.

Po několika dnech čekání se počasí konečně trochu

zlepšilo a tak mohli s oběma letadly odstartovat k

poslednímu průzkumnému letu. Alespoň si mysleli, že

bude poslední. Už od začátku celé akce létali vždy

současně oběma letadly a to ze zcela jednoduchého

důvodu. Pokud by bylo jedno z letadel donuceno přistát

ať už z jakéhokoli důvodu, mohlo by druhé letadlo

přispěchat posádce na pomoc a vzít ji na palubu. A i

kdyby nemohlo přistát, věděla by posádka přinejmenším,

co se stalo a kde je hledat. Bylo jim jasné, že to není

velká jistota, ale všechno bylo lepší než nic a přítomnost

druhého letadla přece jen skýtala jakous takous morální

podporu. Všichni ovšem věděli, že šance na nouzové

přistání jsou mizivé.

R.A.F. jim dala k dispozici dva čtyřmotorové

hydroplány typu Sunderlands. Byly to dobré stroje a

mohly bez problému letět při plné zátěži i při poruše

jednoho motoru. Ale na těchto průzkumných letech byly

zatíženy jen lehce, takže by byly mohly v letu pokračovat

i při výpadku dvou motorů. To posádky přece jen trochu

uklidňovalo. Jinak jim všem bylo jasné, že při nouzovém

přistání někde v rozlehlém oceáně by byla jen malá

šance, že je někdo najde. Věděli také, že Sunderlands je

21

pro tento druh průzkumných letů příliš velké. Ale jiné

typy letadel, které by vyhovovaly všem požadavkům,

nebyly k dispozici.

Během všech průzkumných letů nad jižní částí

Indického oceánu spatřili mimo malých pobřežních

plavidel jen dvě velké lodě. Jednu nákladní, která mířila

ke čtyřicáté páté rovnoběžce, tedy pravděpodobně do

jižní Austrálie nebo Tasmánie. Druhá vypadala jako

velrybářská loď.

Jedno letadlo pilotoval Biggles a za druhého pilota a

navigátora měl Gingera. Druhé letadlo řídil Algy a

posádku spolu s ním tvořili Bertie a Marcel Brissac. Ten

tehdy skutečně přijal Bigglesovo pozvání k celé akci a

také tu hájil francouzské zájmy.

Bylo jasné počasí a ostrovy Crozet bylo vidět už z

velké dálky. Biggles si začal počínat tak, jak mu radil

commodore: ve výšce čtyř tisíc metrů vypnul motory a

klouzavým letem se snesl takřka neslyšně k zemi. Tak

měl větší šanci dopadnout eventuelní vetřelce.

22

RAF jim dala k dispozici dva čtyřmotorové hydroaviony…

23

Jak se oba letouny blížily, ostrovy se zvětšovaly a

pobřeží bylo stále zřetelnější. Ginger si v hlavě ještě

jednou rychle promítl všechny informace, které před

odletem o této oblasti nasbírali. Nebylo toho mnoho.

Ostrovy objevil v roce 1772 francouzský mořeplavec

Marion de Fresne, kterého později zabili domorodci z

Nového Zélandu. Od té doby se daly lodě, které v těhle

končinách přistály, spočítat na prstech jedné ruky.

Většinou šlo o lovce velryb, kteří také lovili tuleně a

tučňáky. Poslední loď se podle záznamů přiblížila k

jednomu ze zdejších ostrovů v roce 1901. Nikde tu

nenašla sebemenší známku života. Ostrovy dostaly jméno

po kronikáři Crozetovi z expedice de Fresneho.

Ginger už mohl na dálku jednotlivé ostrovy

rozeznat: Possession, který byl největší, pak Prasečí

ostrov, dále Pinguin, který tvoří tři sta metrů vysoké

skály, na něž dosud nikdo nevkročil; další ostrov je

sopečný a jmenuje se Východ. Jeho vrcholky čnějí do

výše 1.500 m; a konečně Dvanáct apoštolů se sousedními

dvěma ostrovy, z nichž každý má řadu skalních věží.

Prasečí ostrov přišel ke svému jménu díky jedné

pozoruhodné události. V roce 1834 vysadil na tento

ostrov jistý kapitán Distance několik prasat, která se za

krátkou dobu velice rozmnožila. Ale když pak v roce

1874 navštívil ostrov jakýsi kapitán Nares, nenašel tu ani

jedno prase. Později se zjistilo, že všechna prasata pošla

hlady, protože všechnu potravu sežrali králíci. Záhadou

však zůstalo, jak se ti dostali na ostrov. Nikdo nevěděl.

Takové podivné příběhy se na ostrovech stávaly často.

Na jeden z ostrovů skupiny Society se dostaly z obchodní

lodě krysy. Neměly zde žádné nepřátele a tak se

24

rozmnožily s nevídanou rychlostí. Žraly všechno, co jen

kde uviděly a tak zoufalý usídlenec, kterému

zlikvidovaly celou úrodu, dovezl na ostrov pár koček. I ty

se velmi rychle rozmnožily a velmi rychle všechny krysy

vyhubily. Když zmizela poslední krysa, začaly se kočky

navzájem požírat. Těch několik, kterým se podařilo

bratrovražednou válku přežít, se naučilo chytat ryby, aby

vůbec přežily.

Všeobecně se mělo za to, že na ostrově Possession

jsou uloženy zásoby potravin pro trosečníky, jejichž

počet tu dosáhl nezáviděníhodného rekordu. Ti, kteří

přežili katastrofu lodě „Strathmore“, zde strávili sedm

měsíců než je náhodně objevila velrybářská loď. Posádka

lodě „Adventure“ musela na záchranu čekat osmnáct

měsíců. Trosečníci z „Prince of Wales“ tu živořili dva

roky se skrovným jídelníčkem z toho, co vyplavilo moře

a dík vejcím mořských racků. Teď, když se Ginger blížil

k jevišti všech těchto smutných událostí, doufal jen, že se

sám nestane Robinsonem moderní doby. Koneckonců se

Robinsonovi nevedlo tak zle, pomyslel si. Mohl se

alespoň procházet po písečné pláži. Ale ani na jednom z

těch ostrovů, které jsme dosud uviděli, žádné pláže

nebyly.

Když přelétávali nad šedivým, nevlídným ostrovem

Possession, zahlédl Ginger malý mráček. Měl dojem, že

je to spíše kouř než mlžný opar. „Támhle jsem něco

zahlédl. Vypadá to jako kouř,“ upozornil.

„Ano, ano,“ odpověděl Biggles. „Jsou to přece jen

sopečné ostrovy,“ dodal na vysvětlenou.

Ale najednou zahlédli pod sebou, jak mezi pahorky

klopýtá osamělá postava. Muž zřejmě přihodil do ohně

něco hořlavého, protože v zápětí se vyvalil hustý dým.

25

„V každém případě tam někdo je,“ řekl Biggles.

„Co chceš dělat?“

„Nejdřív se musíme podívat, jestli bychom tu někde

mohli přistát. Zavolej Algyho a řekni mu, ať zůstane

poblíž, my to tu zatím blíže prozkoumáme.“

Ginger odešel k vysílačce. Když se vrátil, letěl už

Biggles nad závětrnou stranou ostrova. Věčné vlnobití

moře podemlelo strmé, skalnaté pobřeží, všude byly vidět

odlomené bloky skal. Tu a tam se blýskal malý záliv, ale

nikde žádné alespoň trochu bezpečné místo na přistání.

Přitom bylo moře na této straně ostrova daleko klidnější

než na opačné straně, přes kterou letěli zprvu. Tam bily

vysoké, zpěněné vlny vysoko do skal.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Ginger Bigglese s jistou

obavou.

„Přistanu“, odvětil Biggles.

„Mám ale dojem, že to pod námi moc dobře

nevypadá.“

„Mně se to také moc nelíbí, ale nemáme jinou

možnost. Vžij se do kůže toho ubožáka tam dole.

Nemůže to být nikdo jiný než trosečník z nějaké lodi. Jak

by asi bylo tobě, kdyby tě záchrana, téměř už na dosah,

ponechala svému osudu?“

„Asi bych skočil do moře a utopil se,“ řekl Ginger

upřímně.

„Tak vidíš. A proto musíme za každou cenu přistát.“

Pak oba zmlkli.

Biggles letěl dál podél pobřeží, stočil letoun proti

větru, ubral plyn a začal pomalu klesat. Ginger věděl, že

hledá vhodné místo pro přistání. Biggles náhle zvolal:

„Drž se pevně! Asi to s námi bude trochu házet!“ Ginger

ucítil, jak se kýl letadla zařízl do vody. Gejzír vody

26

zahalil celé letadlo. To ještě párkrát poskočilo a

zakymácelo se na vlnách, nakonec se však přece jen o

něco klidněji začalo houpat na příboji, i když i ten stačil

na to, aby se Gingerovi obracel žaludek na ruby.

„Jestli tu ještě chvíli zůstanem, nemohu zaručit, že

obsah mého žaludku zůstane uvnitř,“ řekl se značným

přemáháním, zatímco se letadlo těžce tlouklo mezi

vlnami.

„Nijak nemám v úmyslu tu zůstat,“ řekl Biggles.

Opatrně s letadlem manévroval, až se mu podařilo najít

klidnější vodní plochu za zřícenou skalou, která vytvořila

jakýsi přírodní vlnolam.

„To už vypadá lépe,“ řekl Ginger. „A co teď?“

„Počkáme, až k nám ten muž dorazí. Myslím, že to

nebude trvat dlouho.“

„Ty nechceš vystoupit na pevninu?“

„Jen když to bude nevyhnutelné. Tohle není místo

na dlouhé návštěvy. Pochybuji také, že by se na tomhle

typu dna vůbec uchytila kotva. A uvázat letadlo ke

skalám považuji za příliš riskantní. Mohlo by se poškodit

křídlo.“

„A jak chceš toho člověka dostat na palubu?“

„Musíme použít nafukovací člun. Neměl by to být

žádný velký problém, pokud tu ovšem není nějaké silné

proudění.“ Biggles se zasmál. „A i kdyby to vypadalo

hodně špatně, neměj strach, nějak tě vždycky už dostanu

na palubu!“

„Za to ti budu opravdu strašně zavázán,“ zavrčel

Ginger ironicky.

Nebylo snadné dostat nafukovací člun na vodu.

Když se to Gingerovi konečně podařilo, objevila se za

skálou postava zarostlého otrhance, který šel směrem k

27

nim. „Doufám, že si teď nezláme vaz po tom všem, co

jsme pro něj udělali,“ bručel Ginger.

„Kdybys tu na dlouho uvízl na ostrově a měl za

společnost jen tuleně, taky bys odtud pospíchal,“

poznamenal Biggles. „Tak si pospěš!“

Ginger sestoupil do člunu a chopil se vesel. Letadlo

bylo vzdáleno asi třicet metrů od nejbližších skalisek a

ani nebylo třeba velkého veslařského umění dostat se na

břeh. Když se pak Ginger uchytil o skálu, uviděl, jak k

němu klopýtá trosečník s divokým výrazem v tváři a

vyráží nesrozumitelné výkřiky. Gingerovi napadlo, že by

ani nebylo nic divného, kdyby se tady muž zbláznil. „Jen

klid,“ zavolal na něj.

Muž neodpověděl a když konečně dosáhl skály,

které se Ginger přidržoval, skočil do člunu s tak zoufalou

odvahou, že se málem převrátili.

„Ach, ach…“ hekal muž, který byl zřejmě na pokraji

zhroucení.

„Zeptej se, jestli je tu na ostrově sám,“ zavolal

Biggles z letadla.

Ginger se otočil k neznámému. „Ano, jsem tu sám,“

odvětil trosečník typickým námořním žargonem.

Člun dosáhl letadla jen s potížemi. Ve dveřích

kabiny ale už stál Biggles a pomáhal jim na palubu.

„Pospěšte si,“ pobízel je. „Zanáší nás to ke skalám

blíž než je mi milé.“

Konečně se trosečník i Ginger vyšplhali do letadla.

Ginger vtáhl člun dovnitř, zajistil dveře a všiml si, že

jejich nový pasažér se sesul na podlahu a sevřel hlavu do

dlaní.

28

„Tak se trochu seber a odpověz mi na pár otázek,“

řekl Biggles trošku zostra. „Víš určitě, že na ostrově není

nikdo jiný?“

Muž zvedl hlavu a Ginger si teprve teď všiml, v

jakém je stavu. Vyhublý obličej, hluboko propadlé oči,

tvář zarostlá vousy a dlouhé divoce rozcuchané vlasy,

které mu zpola zakrývaly tvář, takže ani nebylo možno

odhadnout, jak je stár.

„Byl jsem tu docela sám, generále,“ odpověděl

rozechvělým hlasem.

„A jak dlouho jsi tu vlastně byl?“

„To nevím, pane. Zapomněl jsem to. Někteří z mé

skupiny se snad dostali na vedlejší ostrov. Sám jsem tam

nikdy nebyl, ale prý je tam někde docela dobré místo pro

přistávání a kotvení lodí.“

„A jak to víš, když jsi tam nikdy nebyl?“ zeptal se

Boggles podezíravě.

„Slyšel jsem to od parťáka.“

„A kdo byl ten parťák?“

„Willy. Byl to Němec. Ten to chudák nepřežil. Sám

jsem ho pohřbil.“

Biggles krátce pohlédl na Gingera. „Nechci tu už

zůstat ani o minutu déle. Až se odlepíme, dej mu něco

teplého napít a pár sušenek. Zaletíme nejdřív na Prasečí

ostrov. Zavolej Algyho, ať se nás drží až se odtud

odlepíme,“ a rychle se odebral do pilotní kabiny.

Start byl dost krkolomný. Ginger a trosečník leželi

na podlaze a drželi se, čeho se právě dalo. Letadlo zběsile

poskakovalo po bouřlivých vlnách, ale konečně se přece

jen ztěžka vzneslo nad moře. Jakmile se let poněkud

ustálil, podal Ginger trosečníku termosku s teplou kávou

a sušenky. Pak se dal k radiostanici, aby uvědomil

29

Algyho. Když se pak vrátil a usedl vedle Bigglese v

pilotní kabině, ležel už Prasečí ostrov pod nimi.

Biggles se s letadlem snesl níž a dvakrát nad

ostrovem zakroužil. Když nikde nic pozoruhodného

nezpozoroval, zamířil k místu, kde se mohlo dobře

přistát. O něm zřejmě také trosečník hovořil.

„Přistaneme a nejdřív si poslechnem příběh toho

chlápka,“ obrátil se Biggles na Gingera. „Teď nemá cenu

vracet se na základnu. Třeba bychom pak zjistili, že se

sem musíme znovu vrátit. Mimoto nevíme, jak dlouho

tohle mimořádně dobré počasí vydrží. Možná, že bychom

pak museli čekat měsíc či déle, než bychom zase měli

šanci tyhle inspekční lety dokončit. A jestli je náš

chlápek z nějaké lodi, možná jsou ti ostatní někde v

blízkosti. A to všechno se můžeme dozvědět teď hned,

když už jsme jednou tady. Zavolej Algymu, ať také

přistane.“

„O.K.,“ souhlasil Ginger.

Neuplynulo ani deset minut a obě letadla se mírně

houpala na klidné tmavé vodě „Zátoky osvobození“

Prasečího ostrova.

30

Kapitola třetí

ALF ROBINSON

Dali trosečníkovi to nejlepší, co se jim podařilo dát

ze zásob na palubě dohromady. Ten se také rychle

zotavoval z šoku. Ještě se ale zcela nesžil s myšlenkou,

že byl zachráněn a to vysvětlovalo jeho chování. Biggles

se svými druhy s podivením zjistili, že jeho tělesná

kondice je docela dobrá, i když byl velmi vyhladovělý.

Muž byl však velmi rozechvělý a nervózní, zřejmě

důsledek dlouhé samoty.

Posádka druhého letadla použila svého nafukovacího

člunu, aby se dostala k Bigglesovi na palubu, seznámila

se s trosečníkem a spolu s ostatními si poslechla jeho

historku. Ginger uvařil pro všechny kávu.

Když Biggles získal dojem, že muž se už dostatečně

posílil a vzpamatoval, vyzvalho, abyjim vylíčil svůj osud.

Mladík nejprve řekl, že je Angličan, i když to už

poznali z řeči. Byla to skoro ironie osudu, že se jmenoval

Robinson, Alf Robinson. Všichni se tomu zasmáli.

Pocházel z předměstí Londýna Wappingu. Už v době,

kdy si jako dítě hrával v londýnském přístavu, chtěl se

stát námořníkem. Teď mu bylo osmnáct a tato cesta,

která tak nešťastně skončila, byla jeho první. A prý také

poslední, jak rozhodně prohlásil. Prý má moře dost až do

konce života. Pro to měl Ginger naprosté pochopení.

Pozdější ztroskotanec se nalodil jako obyčejný

plavčík na nákladní loď „Kittiwake“, která měla nosnost

1400 tun a velel jí kapitán Legget. Loď vezla náklad

strojního zařízení z Londýna do Kapského města. V jižní

Africe se jim nepodařilo sehnat náklad na zpáteční cestu

31

do Londýna a proto kapitán vzal smíšený náklad pro

přístav Hobart v Tasmánii a doufal, že se mu tam podaří

loď plně naložit nějakou zakázkou až do Anglie. To vše

se událo v lednu a z toho Biggles s ostatními poznali, že

Robinson strávil na ostrově Possession jedenáct měsíců.

Šest dní po vyplutí z Kapského města se na lodi, o

které Robinson zásadně mluvil jako o starých neckách,

porouchal – a to už po několikáté – motor. Hlavní

strojník byl přesvědčen, že dokáže poruchu sám odstranit

a tak kapitán nežádal o pomoc. Strojník motor skutečně

opravil, ale sotva začli v plavbě pokračovat, octla se loď

uprostřed silné bouře.

Robinson pak řekl, že dost dobře neví, co se pak

stalo. Pamatoval si jen, jak kdosi říká, že motory znovu

vysadily a bouře je zahnala daleko na jih. „Většinu času

jsme byli v husté mlze a myslím, že vůbec nikdo nevěděl,

kde vlastně jsme,“ řekl.

Jedno si však pamatoval zcela jasně: když jednou

sešel o půlnoci do podpalubí, uslyšel náhle silné praštění

a ucítil silný náraz. Ztratil rovnováhu, upadl a když se s

námahou znovu postavil, stál po krk ve vodě. Nějak se

pak dostal na palubu, ale to už byla loď silně nakloněná a

rychle se potápěla. Byla neproniknutelná tma, mlha a

krutá zima. „Myslím, že Kittiwake najela na ledovec,

který jí zcela odřízl dno,“ vyprávěl Robinson.

„Nastal nevýslovný zmatek,“ pokračoval. Zaslechl

kapitána, jak volá, aby se každý postaral sám o sebe.

Nebyly spuštěny ani záchranné čluny, na to už nebyl čas.

Mladík našel jeden z nich na zádi lodi, ale spouštěcí

kladky se zasekly a s člunem se nedalo hnout. Mezitím se

loď položila na bok a jemu se podařilo nožem přeřezat

lana a dostat člun na vodu.

32

„Měl jsem strašnou kliku,“ vyprávěl dál Robinson

vzrušeně. „Víte,“ dodal vzrušeně naivním tónem, „já

totiž vůbec neumím plavat!“

Sotva se dostal do člunu, zmizela loď v hlubinách.

Víc o lodi nemohl Robinson říci. Slyšel prý chvíli

ještě někoho volat, ale nevěděl, jestli ten člověk je v

nějakém člunu nebo ve vodě. Nemohl ani nic dělat,

protože v člunu nebyla vesla. „Zřejmě vypadla, když se

loď naklonila na bok,“ dohadoval se. „Tak jsem najednou

seděl ve člunu docela sám, kolem dokola vysoké vlny,

bouře zuřila dál. To byla noc! Ta zima! Byl jsem

prokřehlý na kost. To se ani nedá slovy vylíčit!“

„To si umím představit,“ ozval se Bertie s

pochopením.

Mladíkův člun byl tři dny a tři noci hnán větrem,

Robinson nedělal nic jiného než vyléval vodu a civěl na

šedivou plochu moře. Třetího dne večer člun na něco

najel. Robinson si nejdříve myslel, že to byla ledová kra.

Ale ať už to bylo cokoli, dno člunu se prorazilo a člun se

začal potápět. Nezbylo nic jiného než vyskočit do

mrazivé vody. Po chvilce ho však vlny vyplavily na

skálu. Teprve druhý den, když se rozjasnilo, uviděl, že se

dostal na úpatí příkré skály. Marně hledal nějakou

schůdnější cestičku a tak mu nezbylo, než šplhat po

příkré skalní stěně. Dodnes prý nechápe, jak se mu to

vlastně podařilo. Snad ho hnala myšlenka, že je lepší

riskovat pád ze skály a rychlou smrt, než pomalé umírání

na pobřeží. Když se pak konečně vydrápal na vrchol

skály, zjistil, že malý ostrov, na který ho vyvrhlo moře, je

to nejstudenější, nejmokřejší a nejošklivější místo na

světě. „Bylo to tu jen o maličko lepší, než kdybych se byl

33

dostal přímo na ledovec. Srdce se mi málem zastavilo,

když jsem zjistil, kam mne to osud zavál.“

Vyprávěl pak, jak chodil sem a tam, aby se trochu

zahřál. Pořád ještě doufal, že najde někoho z posádky,

kdo se snad také dostal na ostrov. Místo toho však objevil

tabulku s nápisem: Zásoba potravin v jeskyni 1,5 km

východním směrem. Místo se pozná podle navršených

kamenů. H.M.S. Pelican 1899. (H.M.S. His Majesty Ship

– loď jejího veličenstva). „To mně zvedlo náladu,“

pokračoval trosečník. „Ten starý dobrý Pelikán,“ řekl

jsem si, „…měli ti spíše říkat Svatý Mikuláš. A začal

jsem utíkat, to jistě chápete. A skutečně, brzy jsem

narazil na malou pyramidu z kamene a za ní objevil

jeskyni. Část zásob už nevypadala příliš vábně, to nebylo

po tolika letech nic divného. Ale nemohl jsem si vybírat.

Byly tam svíčky, sirky, háčky na ryby, udice, pití,

sušenky. Všechno bylo bezvadně zabaleno v plechovkách

s vyznačeným obsahem, dokonce tam byly i doutníky a

tabák. Tak to jsem na tom dobře, řekl jsem si. Na

námořníky je vždycky spoleh.

Nebylo to nic příjemného, být stále sám. Když jsem

si vzpomněl na kamarády z lodi, bylo mi velice těžko. Ze

skály bylo vidět na ostatní ostrovy. Pořád jsem ještě

doufal, že se někdo z lodi snad na nich zachránil. Přes

den jsem zabíjel čas hledáním naplaveného dřeva na

topení, rybařil jsem a stále vyhlížel na obzoru loď. Bydlel

jsem v jeskyni se zásobami, tam jsem se cítil bezpečněji.

Noci byly nejhorší, dlouhé, jakoby bez konce.“

Až dosud bylo vyprávění Robinsona zajímavé, ale

Biggles a ostatní se nic překvapujícího nedozvěděli. Ani

to neočekávali a tak s překvapením zbystřili pozornost,

když Robinson vyprávěl dál.

34

Asi čtyři, pět měsíců po jeho zázračné záchraně na

ostrově zahlédl mladík jednoho jasného rána ke své velké

radosti loď, vlastně ponorku. Objevila se u skal

nejvzdálenějšího cípu ostrova. Mladíka zachvátil strach,

že odpluje dřív, než k ní doběhne. Proto se dal do běhu a

utíkal tak rychle jak jen mohl na vrcholek, kde měl pro

tuto příležitost připravenou hromadu dřeva na signální

oheň. Skákal z kamene na kámen, ale spěch se mu

nevyplatil. Uklouzl, upadl hlavou na ostrý kámen a ztratil

vědomí. Mimoto si nějak pochroumal kotník, sám

nevěděl, co se mu vlastně stalo.

Musel tam mezi kamením ležet dost dlouho, protože

když se probral, byla už tma. Byl tak promrzlý, že se

mohl sotva pohnout. Teprve po chvíli ho ostrá bolest

upozornila, že si poranil kotník. Robinson pak obšírně

vyprávěl o zoufalství, které se ho pak zmocnilo, když tam

tak bezmocně ležel a přemítal, zda tam ponorka stále

ještě je. Když se úplně rozednilo, nebylo po lodi ani

stopy. Zůstal ležet na zemi a plakal prý jako dítě.

S velkou bolestí v kotníku se mu pak s velkou

námahou podařilo vrátit se do jeskyně. Tam zůstal pak

dlouho ležet, ani nevěděl, jak dlouho. Když se bolest v

kotníku trochu zmírnila, vyrobil si ze dvou kusů dřeva

primitivní berle a vydal se zase trochu ven. Když se od

jeskyně trochu vzdálil, spatřil náhle ke svému úžasu na

úpatí skály sedět muže, který upřeně hleděl na moře.

Zavolal na něj. Muž se ohlédl a začal k němu šplhat

vzhůru. Trvalo mu to velmi dlouho. Když se přiblížil na

dosah, viděl Robinson, že muž je zřejmě těžce nemocný.

A tak se seznámil s Willym. Ve vzpomínce na toto

podivné setkání se mladík odmlčel.

35

„Nu a kdo vlastně byl tenhle Willy?“ zeptal se

Biggles netrpělivě a snažil se skrýt vzrušení. „Byl to

nefalšovaný Němec, ale mluvil dobře anglicky,“

vysvětloval Robinson. „Měl tuberkulosu, nezbývalo mu

už mnoho života a on to věděl. Ve srovnání s ním jsem

na tom se zdravím nebyl tak špatně. Staral jsem se o něj,

jak nejlépe jsem jen mohl, ale nedalo se vlastně už nic

dělat. Vydržel ještě šest týdnů, pak bohužel zemřel.

Pořádný hrob jsem v těch skalách vykopat nemohl, ale

navršil jsem na něj alespoň pořádnou hromadu kamení,

aby se k němu nedostali rackové. Ti velcí albatrosové

jsou hotoví ďábli. Kdyby jen trochu mohli, sežrali by nás

byli zaživa. Jeden čas to vypadalo, že se z toho Willy

dostane, ale naděje trvala velmi krátce. Byl už příliš sláb.

Zemřel jako dobrý člověk. Když zavřel oči, odříkal jsem

nad ním všechny modlitby, na které jsem si dokázal

vzpomenout.“

Robinsonovy

oči

zvlhly

při

této

vzpomínce dojetím.

„Ale kdo to vlastně byl?“ naléhal Biggles.

Robinsonův hlas ztvrdnul. „Nebudete tomu věřit, ale

přesto je to pravda. Jeho druhové ho vysadili na ostrov,

aby tam zemřel!“

„To snad není pravda!“ vyhrkl Ginger nevěřícně.

Robinson zvedl ruku. „Říkal jsem, že tomu nebudete

věřit!“

Biggles nasucho polknul. „A proč to proboha

udělali?“

„To bylo tak: Willy byl jedním z posádky ponorky.

Měli před sebou dlouhou cestu a obávali se, že když

zůstane Willy na lodi, všichni se od něj nakazí. Proto ho

vysadili. Dali mu také trochu potravin.“

„Ach, jaké přátelské gesto!“ řekl Biggles ironicky.

36

„Řekli mu, že se pro něj později vrátí, až se uzdraví,

ale Willy znal pravdu.“

„Byla to tedy německá ponorka?“ zeptal se Biggles.

„Ne, ne,“ potřásl Robinson odmítavě hlavou. „Willy

několikrát opakoval, že Němci by něco takového nikdy

neudělali. Byla to ruská loď.“

„Takhle to tedy bylo,“ řekl Biggles zamyšleně. „Ale

jak se Willy dostal na ruskou ponorku?“

„Také jsem se ho na to ptal,“ pokračoval Robinson.

„Řekl mi všechno, protože ho rozlítilo, jak s ním naložili.

Pocházel z té části Německa, kterou po válce obsadili

Rusové. Za války sloužil u ponorek Kriegsmarine –

německého válečného námořnictva. Byl to velký

odborník, o ponorkách věděl vše. Rusové se to nějak

dozvěděli a nabídli mu místo, prý velmi dobře placené. A

to byla taky ta ponorka, kterou jsem tehdy ráno u ostrova

zahlédl. S Willym jsme o tom mluvili dlouhé hodiny.

Vždyť jinak ani nebylo o čem jiném hovořit.“

„A řekl ti Willy také, jaké měla ta ponorka poslání?“

„Řekl mi všechno, co věděl. Bylo to tajné poslání,

ale Willy neměl ve své situaci sebemenší zájem něco

skrývat. Měl Rusů už plné zuby. Myslím si, že by si ale

byli rozmyslili vysadit ho na ostrov, kdyby věděli o mé

existenci. Když pak Willy zemřel, dlouho jsem o všem

přemýšlel. Myslím, že jsem měl veliké štěstí, že mne

neobjevili.“

„Taky si to myslím,“ řekl Biggles vážně. „Ale

pokračuj!“

„Z počátku se prý nedělo nic neobvyklého, řekl mi

Willy. Navštívili několik ostrovů a dělali na nich běžný

průzkum. Pak si to namířili k nejjižnějšímu cípu jižní

Ameriky a také tady mezi ostrovy čenichali. To už se

37

Willymu přestávalo líbit. Samé ostrovy prý, víc než tisíc.

Na některých byly zasněžené hory. Byla strašná zima a

často padal ledový déšť. Pak dopluli do zátoky, kde se za

první světová války skrýval německý křižník po bitvě o

Falklandské ostrovy. Willy vyprávěl, že spolu důstojníci

na ponorce často dlouhé hodiny hovořili, ale nerozuměl

jim. Byl jediný Němec na palubě a všichni mluvili rusky.

Rusky nerozuměl, znal jen povely k obsluze stroje.

Pochopil ale, že mnoho mužů na palubě ponorky nepatří

k posádce. Ti tu a tam vystupovali na pevninu. Willy ale

nemohl přijít na to, co tam vlastně dělají, zabývali se

vždy nějakým vyměřováním. Willy v té době prý už

dávno věděl, že tu není něco v pořádku. Jakmile

například zachytili radiový signál z jiné lodi, okamžitě se

potopili pod hladinu a čekali tam tak dlouho, dokud

signály neustaly. V té době začlo být Willymu hůře. Řekl

mi, že o tom z počátku s nikým nemluvil a věřil, že to

nějak do návratu domů vydrží. Bylo mu jasné, že jinak

by neměl velkou naději se vrátit. Jednoho rána k nim prý

připlula ruská velrybářská loď, která určitě musela znát

jejich pozici. Ponorka doplnila zásoby nafty a pitné vody

a odjela pak směrem k ostrovům, kde jste mne našli. Jak

mi Willy řekl, byl to tento ostrov, na kterém teď sedíme.“

„Prasečí ostrov!“

„Willy neznal jméno ostrova. Ani já ne. Když tu

ponorka kotvila, zjistil lodní lékař, že Willy vykašlává

krev. Musel se nechat vyšetřit a lékař mu sdělil, že je

velmi vážně nemocen. Musel na marodku a nesměl ji

opustit. Byl v přísné karanténě. Tehdy se zřejmě

rozhodli, že ho ponechají jeho osudu, protože mu krátce

na to řekli, že musí opustit loď. Měli strach, že by je v té

podmořské konzervě všechny nakazil. Ale neřekli mu to

38

úplně nešetrně, hrubě… prý je pro něj pobyt v ponorce,

kde je pořád vydýchaný vzduch, velmi nezdravý. Ale

Willy nebyl padlý na hlavu. Už dávno pochopil, že jim i

jinak nesedí. To, co věděl a uměl, jim předal. Už ho

nepotřebovali. Bylo jim úplně jedno, co se s ním stane,

báli se jen, aby se nedostal zpátky mezi lidi a vyprávěl,

co viděl. Tady ho prostě vysadili a ponorka odjela. Co

mohl Willy dělat? Posadil se tedy na břeh a čekal na

smrt. Ale pak jsem ho uviděl já. Ale řekněte sami, cožpak

je možné se takhle zachovat k člověku?“

„Na něco takového se nedá ani pomyslet,“ řekl

Biggles.

„Kapitán ještě Willymu řekl, že pro něj později

přijedou. Chápete tu drzou lež? Willy věděl, že nemá

sebemenší naději. Vysadit někoho na takovém místě!

Kdyby ho byli rovnou zastřelili, bylo by to lidštější.“

Robinson si povzdychl. „Ubožák. Ale byl to dobrý chlap.

Jsem rád, že jsem s ním mohl zůstat až do jeho konce.“

„Viděl jsi pak ještě jednou tu ponorku?“

„Ne. Ani jsem to neočekával.“

„Poslyš,“ řekl Biggles, „říkal ti Willy něco o tom, že

by někoho někde vysazovali na pevninu?“

„Ne, nikdy. Samozřejmě se to mohlo stát v době,

kdy ležel na marodce. Pak by to vědět nemohl. Měl

přísnou karanténu a nesměl opustit kajutu.“

„To je pravda,“ souhlasil Biggles.

Do rozhovoru se vmísil Ginger. „Víte co nechápu…

proč ho nenechali tady na Prasečím ostrově a dopravili na

Possession.“

„Zajímavá myšlenka. Že mne to hned nenapadlo.“

39

„Jistě to mělo nějaký důvod, tím si můžeš být jist.“

Podíval se na hodinky. „Pro dnešek už toho máme dost.

Vrátíme se.“

„A potom?“ zeptal se Ginger.

Biggles zaváhal. „Ještě nevím. Možná se vrátím do

Londýna a promluvím o všem s commodorem. Je to

dlouhá historie a stálo by moc času, kdybych o ní chtěl

podat písemnou zprávu. Taky se mi nechce jednat na

vlastní pěst, už proto, že se jedná o ostrovy, které patří

jiné zemi.“

40

Kapitola čtvrtá

PŘENECHTE TO BIGGLESOVI!

Tři dny potom, co zachránil Robinsona, odebral se

Biggles do budovy Scottland Yardu, aby tam navštívil

svého šéfa. Už předem ho telegraficky upozornil, v

kterou dobu se asi objeví a tak ho commodore už

očekával.

Když se tehdy vraceli z Prasečího ostrova, rozhodl

se Biggles definitivně, že se vrátí do Londýna. Po setkání

s

trosečníkem

považoval

za

nutné

commodora

informovat o všem, co se dozvěděli. Původní domněnky

se potvrdily a situace, která tím vznikla, byla příliš vážná,

než aby si mohl dovolit udělat nějaké rozhodnutí na

vlastní pěst.

Na letišti v Kapském městě, kam pak dorazili, stálo

právě letadlo typu Comet společnosti B.O.A.C.

připraveno k odletu do Londýna. Dal mu přednost, než

aby letěl svým letadlem sám. Dlouhé předchozí lety ho

pořádně unavily a také to před ostatními nijak neskrýval.

Takže pro změnu teď přenechal pilotování někomu

jinému a hodlal si během dlouhého letu trochu

odpočinout. Robinson odmítl letět letadlem a tak se o

jeho dopravu nemuseli starat. Nikam nespěchal a přes

všechna svá dřívější prohlášení chtěl raději cestovat lodí.

Šel se informovat do přístavu a vrátil se s dobrou

zprávou, že našel uhelnou loď, která se za týden vrací do

Londýna a jejíž kapitán je ochoten ho vzít sebou. Biggles

mu dal na cestu nějaké peníze a při loučení mu kladl na

srdce, aby se nikomu nezmiňoval ani o ponorce, ani o

41

Němci, s kterým se za tak pozoruhodných okolností

setkal na osamělém ostrově. Později ho mrzelo, že mu

vůbec neřekl, aby nic o svých dobrodružstvích

nevyprávěl. Ale možná, že by se pak byl mladík Bigglese

zase vyptával, proč ho o to žádá. Koneckonců, pomyslel

si Biggles nakonec, absolutní mlčení snad ani není třeba.

Ostatním Biggles navrhl, aby si pár dní odpočinuli,

nečekali nečinně na jeho návrat, ale důkladně zatím

prozkoumali Prasečí ostrov, pokud jim to počasí dovolí a

pokusili se zjistit, zda ostrov v poslední době někdo

nenavštívil. A když už poletí tímhle směrem, mohou

prozkoumat i ostatní ostrovy v okolí. Jednou se to tak

jako tak musí udělat a tak budou jen šetřit časem. Uložil

jim to hlavně proto, že přece jen bylo možné, že se

někteří Robinsonovi druzi zachránili na některém z

ostrovů kolem Prasečího ostrova. Počítal, že se v

Londýně nezdrží dlouho a co nejrychleji se zase vrátí.

Domníval

se,

že

několikahodinový

rozhovor

s

commodorem postačí.

„Tak co, jak to vypadá?“ zeptal se commodore bez

okolků a dlouhých úvodů hned, jak Biggles vešel do

kanceláře.

„Vypadá to tak, že ten, koho napadlo, že na

neobydlených ostrovech cosi podnikají naši nepřátelé, by

měl být povýšen,“ řekl Biggles vážně. „Nespletl se!“

„Byl to major Charles z Bezpečnostní služby.“

Biggles pokývl. „Myslel jsem si to.“

42

… na letišti v Kapském Městě stálo letadlo COMET…

43

„Posaď se, přijde hned. Je strašně zvědavý na to, co

jste zjistili.“

„Má být proč zvědavý,“ opáčil Biggles, „a bude mít

také mnoho důvodů, aby si dělal velké starosti, až se

všechno dozví.“

Posadil se a zapálil si cigaretu, ale v tom už major

Charles vcházel do místnosti. Nedočkavě pohlédl na

Bigglese a rovnou se zeptal: „Tak, copak jsi přinesl? Jaké

máš zprávy? Raymond mi řekl, že ses vrátil a z toho

usuzuji, žes asi narazil na něco ne právě moc veselého.“

Biggles přikývl. „Je to tak. Zatím jsme jen zjistili, že

se kolem ostrovů Crozet a v úžině Magelhaan potulovala

ruská ponorka. Bohužel je to prozatím to jediné, co víme

zcela určitě. A také víme, že vystoupili na pevninu.“

Major Charles se zamyslel. „V úžině Magelhaan?

Co tam hledají?“

„To samozřejmě nevíme. Ale chci upozornit, že z

oblasti úžiny lze lehce dosáhnout naší základny na

Falklandských ostrovech. Kdyby vypukla válka a něco se

stalo například s Panamským průplavem, nastala by

velmi zlá situace. Americká námořní flotila by pak

zůstala uzavřená buď v Tichém nebo Atlantickém

oceáně, podle toho, kde by právě v té chvíli pluli. A

jedinou možností, jak se pak dostat z jednoho oceánu do

druhého, by bylo objet celou jižní Ameriku – a to je

zajížďka tisíce mil. Takže existence nepřátelské základny

v úžině Magelhaan by nám byla velice nepříjemná.“

Na chvíli se všichni odmlčeli. „Jak ses to dozvěděl?“

zeptal se major Charles Bigglese. „Úžina Magelhaan

neleží přece na trase, kterou jste měli prozkoumat!“

„Osobně jsme tam také opravdu nebyli,“ odpověděl

Biggles. „Je to tak říkajíc zpráva z druhé ruky, ale

44

nemám vůbec žádné pochyby o tom, že je to pravdivá

zpráva.“ A vylíčil celou příhodu s trosečníkem i jeho

příběh. „Znovu opakuji, jsem naprosto přesvědčen, že ten

mladík mluvil pravdu,“ zdůraznil ještě jednou Biggles.

„Považoval jsem pak za nutné informovat vás o všem

osobně dřív, než budu dál něco podnikat.“

Dlouho nikdo z nich nepromluvil. Major Charles si

pohrával s cigaretou. „To, o čem jsme teď mluvili, musí

zůstat v těhle čtyřech stěnách,“ řekl zvolna. „Je to

komplikovaná situace. Když to úřední cestou nahlásím

vyšším instancím, může vláda poslat nanejvýš protestní

nótu zemi, která se dopustila přestupku.“

„Nu a jak známe Sověty, ti celou věc naprosto

popřou a prohlásí za náš výmysl,“ konstatoval Biggles

trpce.

„Samozřejmě!“

„Taková diplomatická nóta by Rusy jen upozornila,

že o celé věci víme,“ poznamenal commodore. „Myslím,

že bude lepší, když se budeme prozatím tvářit jako když

o tom nemáme ani tušení, alespoň do té doby dokud

nebudeme mít naprostou jistotu.“ Obrátil se k Bigglesovi.

„Co ty o tom soudíš?“

„Nejrozumnější se mi zdá, abych se co nejrychleji

vrátil a pátrali jsme dál,“ odpověděl Biggles. „Kdyby to

snad později vypadalo tak, že se nám situace vymyká z

rukou, bylo by ovšem nutné přejít do protiútoku. Ale

nemyslím, že je už situace tak vážná. Spíše se mi zdá, že

to tam prozatím jen prozkoumávají a hledají vhodná

místa. Zatím víme zcela určitě, že přistáli u Prasečího

ostrova. Na ten zaměříme svou pozornost. Moji lidé tam

v tuhle chvíli už jsou. Jestliže nic nenajdeme, můžeme

soudit, že nepřátelské plány dosud příliš nepokročily.“

45

„To se mi zdá rozumné,“ odpověděl major Charles.

„Mluvil jsi o protiútoku. Cos tím myslel?“

„Nu, mohli bychom jim trochu zkomplikovat život

tím, že bychom se jim trochu pletli do cesty…“

„To by vyvolalo problémy.“

„A s kým?“

„S Rusy a jejich satelity.“

„Však oni si dají pozor. Kdyby se ozvali, přiznali by

svou přítomnost v těhle končinách. Ale neměl jsem na

mysli nějakou oficielní akci.“

Major Charles se zatvářil ustaraně. „Nesmíme

zapomínat, že nejde o naše území – alespoň prozatím ne.

Crozety patří Francii.“

„S tím bych si starosti nedělal,“ mínil Biggles.

„Spolupracuje s námi Marcel Brissac z Francouzské

bezpečnostní služby.“

„A co úžina Magelhaan? Ta patří Chile!“ Biggles

pokrčil rameny. „Stejně tak dobře můžete říci: a co

Spojené státy? Ty by se přece také dostaly do potíží,

kdyby se nám tyhle plány nepodařilo překazit. Já bych se

o tom s nikým nebavil. Jak tu informaci pustíme z rukou,

můžete si být jisti, že se to pár důležitých lidí za železnou

oponou dozví. Tím ale nechci říci, že bychom měli celou

záležitost ututlat. To by pro nás bylo nebezpečné. Rusové

si nesmí myslet, že si všude mohou dělat co chtějí, to by

nám mohlo přijít draho. Když uvidí, že nám jejich

činnost není neznámá, dost možná, že všeho nechají a

celá aféra uhasne jak svíce. To by vůbec bylo nejlepší

řešení.“

Major Charles potřásl hlavou. „Vůbec se mi nelíbí

myšlenka, že bys měl vstoupit na chilské území.“

46

„Mně také ne. Ale snad to ani nebude nutné.

Neumím si ale představit, že potenciální nepřítel buduje

základny, ze kterých může narušovat spojenecké

komunikace nejrůznějšího druhu a vy jen trpně přihlížíte.

Kdyby tomu tak ale přece jen bylo, tak jsem jen zbytečně

ztrácel čas.“

Major Charles se zahleděl na commodora. „A co si o

tom myslíte vy?“

„A proč bychom vlastně my sami nemohli na těch

ostrovech vybudovat základny?“

Důstojník bezpečnostní služby rozhodně potřásl

hlavou. „Kdepak, pomyslete jen na ty náklady! Ani teď

nemáme dost finančních prostředků!“

„To by také byl jen vítr do plachet sovětským

plánům, totiž finančně zruinovat západní Evropu,“

poznamenal Biggles.

„Dobrá, můžeme tedy věc obrátit a nechat Rusy

investovat a utrácet,“ prohlásil commodore. „Pak celou

věc zveřejníme a budeme žádat, aby ostrovy okamžitě

opustili.“

„A co když pak odmítnou?“ řekl Biggles. „Chtít je

vyhnat násilím by znamenalo novou válku. Ale mohli

bychom do těch míst třeba poslat naše námořnictvo, aby

se pocvičilo v kladení min kolem těch kritických ostrovů.

To by snad jejich ponorky udrželo v uctivé vzdálenosti.“

„Kdybychom to udělali, museli bychom varovat

všechny obchodní lodě. A Rusové by hned pochopili, že

něco víme,“ řekl major Charles. „A hned by se

přestěhovali na jiné ostrovy.“

„Dobrá,“ řekl Biggles. „Jak myslíte. Konečně já

jsem tu jen od toho, abych poslouchal vaše rozkazy.“ A

zapálil si další cigaretu.

47

„Možná, že by bylo nejlepší, nedávat Bigglesovi

žádné rozkazy,“ řekl commodore. „Řekl bych, nechme to

na něm, on už si s tím nějak poradí.“

„Jak myslíte,“ rozesmál se Biggles. „Něco na tom je.

Když mi nedáte žádné rozkazy, nemohu je také

ignorovat, že? To si pak nemusím dělat žádné starosti!“

Ale major Charles se zatvářil tak, že tomu Biggles

hned přestal věřit.

„Oficielně o tom jako nemusíte nic vědět,“

pokračoval Biggles. „Konečně přes prsty mne můžete

klepnout vždycky, když se vám bude zdát, že jsem zašel

příliš daleko. Ale možná se to všechno vyřeší v úplné

tichosti. Navrhuji, abych se vrátil a s ostatními se pokusil

zjistit, jak daleko jsou se svými plány. Nemám v hlavě

prozatím žádný přesný plán, jak to všechno provedu, ale

k tomu se brzy dostanu. Kdybych zjistil, že celá věc

začíná být nad naše síly, spojím se s vámi. Ale jak už

jsem řekl, myslím, že prozatím není rozsah jejich činnosti

nijak velký. Zřejmě dělali teprve prvotní průzkum. Nedá

se ale pochybovat o tom, že tu v budoucnosti budou chtít

instalovat nějaké zařízení. Robinson, kterého jsme

zachránili, byl toho názoru, že ponorka odtud odplula

jednou provždy. Já si ale myslím, že se buď ona nebo

jiná loď zas vrátí se zařízením na vybudování základny či

stanice.“

Commodore pohlédl na majora Charlese. „Můžeme

se tedy na tom dohodnout?“

„Myslím, že je to dost riskantní, ale žádné lepší

řešení mne nenapadá,“ řekl major. „Rád bych jen věděl,

co si Bigglesworth představuje pod slovy ,trochu se jim

plést do cesty?“

48

„Na to vám prozatím nemohu přesně odpovědět,

sám nevím, v jaké situaci se octnu a co v ní udělám,“ řekl

Biggles odmítavě. „To budete muset přenechat mému

rozhodnutí.“

„Jen nedělej žádné divočiny!“

„Bude to jen tak divoké, jak si to okolnosti

vyžádají,“ řekl Biggles krátce. „Nesmíme zapomínat na

to, že je pořád ještě válka. Někdo tomu říká studená

válka, ale ti, co s tím mají co do činění, vědí už dávno, že

jediný rozdíl mezi studenou a horkou válkou je jen v

označení. Rychlost vystřelené kulky je v obou případech

stejná.“

„Asi budeš mít pravdu,“ musel uznat major Charles.

„Jestli je to všechno,“ řekl Biggles, „tak se

rozloučím. Chtěl bych ještě dnes večer odletět zpátky.“

„Nemám už co bych řekl,“ odpověděl major Charles.

„Ani já ne,“ připojil se commodore.

Biggles se zvedl. „Půjdu si tedy ještě pár věcí

obstarat a pak rychle zpět za svými lidmi.“

Byl už u dveří, když ho commodore ještě jednou

oslovil. Tón jeho hlasu byl takový, že Biggles údivem

vytáhl obočí.

„Tomu Robinsonovi jsi měl přísně nakázat, aby

držel jazyk za zuby,“ řekl ostře.

Biggles se znovu vrátil ke stolu. „To jsem také

udělal. Abych byl úplně přesný – řekl jsem mu, ať nikde

nemluví ani o ponorce ani o Němci, kterého ruská

ponorka vysadila.“

„Ale jak to vypadá, přece jen si pustil pusu pěkně na

špacír. A hezky rychle,“ řekl commodore nahněvaně.

„Jak to?“

49

„Jihoafrické noviny Cape Argus přinesly celý jeho

příběh. Tady mám ten výstřižek. Už to mám od rána na

stole. Noviny přišly zřejmě tímtéž letadlem, kterým jsi

přiletěl i ty.“

„A co tam tedy píší?“ zeptal se Biggles s trochou

obavy v hlase.

„Nic moc vlastně. Ale už jen ten titul může způsobit

poplach: Trosečník na ostrovech Crozet zachráněn

letadlem. Přečti si to!“ a podal mu výstřižek přes stůl.

Článek byl krátký, byl s ním hned hotov. Robinson

toho mnoho nenapovídal, ale přece jen reportérovi řekl,

že je trosečník z lodi Kittikawe a že ho zachránci objevili

na ostrovech Crozet. Biggles to nepovažoval za nic

důležitého. Mladík se ale bohužel zmínil i o tom, že ho

zachránila posádka hydroplánu. Jinak v článku nebylo

ani slovo o ponorce nebo Němci Willym. Po pravdě

řečeno dodržel Robinson slovo.

„Škoda, je to moje vina,“ přiznal Biggles. „Měl jsem

mu nařídit, aby o tom vůbec nemluvil. Ale obával jsem

se, že bude chtít vědět, proč o tom má mlčet.

Samozřejmě, že jsem mu nemohl nic říci o našem

poslání. Byl jsem rád, že se na nic neptal. Na jeho otázky

bych byl mohl těžko odpovídat. Měl jsem myslet na to,

že se lidé budou vyptávat, kde Kittiwake ztroskotala a co

se stalo s posádkou. Robinson o tom s někým mluvil

zřejmě hned po tom, co jsme se rozešli, snad to byl někdo

z lodi, s kterou se vrací domů do Londýna. Kapské město

je ostrovům Crozet nejblíže a tak je jen logické, že tomu

místní plátky věnovaly pozornost.“

„Proto ale bohužel právě lidé, před kterými jsme to

chtěli utajit, teď tedy už vědí, že jsme na ostrovech byli,“

řekl commodore zamyšleně.

50

„A co je ještě horší,“ poznamenal major Charles,

„někdo z posádky, kdo si pamatuje na nemocného

Němce, si může klást otázku, zda se s ním Robinson

nesetkal co všechno si řekli. Rusové si konečně mohou

také myslet, že letadlo, které zachránilo Robinsona,

zachránilo i Němce a vzalo ho na palubu. Tenhle

problém je jistě nenechá v klidu. Dovedu si představit,

jak jejich agenti budou Robinsona sledovat, aby se

dozvěděli, jak to bylo. Také se budou chtít dozvědět

podrobnosti o letadle. Jestli padne tvoje jméno…“ Major

významně klesl hlasem jakoby chtěl naznačit, že k tomu

není třeba nic dodávat.

„Vyhledám Robinsona hned jak se vrátím,“ řekl

Biggles a snažil se nedat najevo znepokojení a pocit, že

udělal velkou chybu. „Snad ho ještě v Kapském městě

zastihnu a budu moci varovat. Loď Lady Alice, s kterou

se má vracet, má vyplout teprve za týden.“

„Především mu, prosím tě, řekni, ať je velmi

opatrný!“

„Ale on stejně pořádně nepochopí, oč vlastně jde,“

řekl Biggles. „Ale snad bych mohl přece jen něco udělat

hned teď. Pošlu Algymu telegram a požádám ho, aby

Robinsona vyhledal a varoval ho před stykem s

neznámými lidmi. Tak se ztratí daleko méně času. Algy

určitě hned pochopí, oč se mi jedná.“

Biggles se znovu obrátil ke dveřím. „Tak tedy na

viděnou! Ale dříve to nebude, než s tou věcí trochu

pohnu!“

Za chvíli už stál venku před budovou.

51

Kapitola pátá

UDÁLOSTI DOSTÁVAJÍ SPÁD

Při zpáteční cestě na jih linkou B.O.A.C. přemítal

Biggles o nepříjemné publicitě kolem Robinsona.

Problémy a potíže, které v souvislosti s tím mohly

vzniknout, ho v téhle chvíli zaměstnávaly víc než jeho

vlastní úkol. Čím víc tušil možné následky, tím více

starostí si dělal. Do odjezdu Robinsonovy lodi zbývaly tři

dny. Vyčítal si, že Robinsonovi nezakázal, aby vůbec nic

nevyprávěl. Cítil, jak se ho zmocňuje veliký neklid.

Uvědomoval si, v jakém nebezpečí by se Robinson octl,

kdyby mu na stopu přišli nepřátelští agenti. Doufal jen,

že Algy správně pochopil smysl telegramu a Robinsona

včas varoval.

Celá věc ho zaměstnávala tak intenzivně, že sotva

přiletěli na místo, skočil do taxíku a rovnou se nechal

dovézt do přístavu, kde kotvila loď „Lady Alice“. S

ulehčením vydechl, když špinavou uhelnou loď uviděl.

Požádal řidiče, aby na něj počkal a utíkal k můstku, kde

stáli v rozhovoru dva námořníci. Jednoho z nich odhadl

na kapitána lodi.

„Rád bych mluvil s jedním mužem vaší posádky,“

řekl Biggles. „Jmenuje se Robinson.“

Bigglesovi neušlo, že se na něj oba velmi pátravě

zadívali. Kapitán konečně řekl: „Tak vy byste chtěl

mluvit s Robinsonem?“

„Ano, chtěl.“

„Já taky!“

Teď zase Biggles zdvihl udiveně obočí. „Co tím

chcete říci?“

52

„Přesně to, co jsem řekl,“ odpověděl kapitán dost

hrubým tónem.

„Chcete snad říci, že tu není?“

„Přesně tak. A vůbec kdo vlastně jste? Zase jeden z

těch zvědavých novinářů?“

Biggles vytáhl odznak pracovníků Scottland Yardu a

atmosféra se okamžitě znatelně zlepšila. „Potřebuji s

Robinsonem mluvit,“ opakoval. „Mohl byste mi konečně

říci, co s ním je?“

„To nevím. A vůbec vám toho o něm nemohu

mnoho říci,“ začal kapitán. „Ten chlap za mnou prostě

před několika dny přišel se svým smutným příběhem o

tom, jak ztroskotal na ostrovech Crozet. Chtěl, abych ho

najal do posádky, aby se konečně dostal domů. A já ho

tedy vzal.“

„Ano, to všechno už také vím,“ poznamenal Biggles.

„Minulý týden, myslím, že to bylo v úterý, za mnou

přišel s tím, že je bez peněz. Chtěl zálohu pět liber.

Nevím, za kolika lidmi ještě šel se stejnou historkou – já

byl tak naivní, že jsem mu ty peníze dal.“

„Ale na tom přece nic není.“

„Jenomže já ho pak už vůbec neviděl. Robinson se

prostě vypařil.“

Biggles se kousl do rtu, věděl dobře, co tahle zpráva

znamená. „To mne mrzí,“ řekl tiše. „Robinson není

špatný chlap. Nevrátil se na loď zřejmě proto, že z

nějakého důvodu nemohl. Obávám se, že se mu něco

stalo. Ani jste o něm pak už neslyšel?“

„Jednou večer ho prý někdo viděl v jedné krčmě v

přístavu. Popíjel tam s nějakou partou, ale prý to určitě

nebyli námořníci. Víc opravdu nevím. A já ho sám

opravdu neviděl.“

53

„A kdo tedy?“

Kapitán ukázal dýmkou na svého společníka. „Tuhle

kamarád.“

Biggles se k němu obrátil. „Kdy to bylo?“

„Muselo to být ve středu večer, tak kolem půl desáté

Zašel jsem si na pivo.“

„Odpusťte, že vám kladu tolik otázek, ale je to důle

žité,“ omlouval se Biggles. „Mohl byste mi trochu

podrobněji popsat tu společnost, ve které jste Robinsona

viděl?“

„Moc jsem si jich nevšímal,“ odpověděl muž.

„Pokud se pamatuji byli dva a bylo na nich vidět, že to

nejsou námořníci. Bylo taky divné, jak se až moc

přátelsky točili kolem obyčejného námořníka. Už podle

toho, jak vypadali, se do té přístavní krčmy vůbec

nehodili. Mám dojem, že to byli podvodníci. Oba měli

tmavý oblek, bylo jim tak kolem čtyřicítky. Jeden byl

dost obtloustlý, druhý dlouhý a hubený, se silně

vystouplými lícními kostmi. Jako kdyby dlouho

hladověl.“

„Mohl jste zaslechnout, o čem se spolu bavili?“

„To ne. Když jsem vešel, velmi živě se bavili. Ale

jak mne uviděli, hned sklapli. Měl jsem dojem, že jim

Robinson řekl, že jsem ze stejné lodě.“

„Takhle to tedy bylo,“ řekl Biggles zamyšleně.

„Moc vám děkuju za všechny informace. Kdyby se

Robinson objevil, uvědomte, prosím, policejní stanici.“

„Pokud s námi chce vyplout, musí si pospíšit,“ řekl

kapitán. „Čekáme jen na příliv a hned pak zvednem

kotvy.“

Biggles kývl. „Nemyslím si, že ho ještě uvidíte. Ale

ještě jednou vám děkuji.“

54

Silně zneklidněn se vrátil k taxíku. Dal se pak

odvézt do hotelu na letišti, kde byli ubytováni ostatní.

Doufal, že je tam všechny najde.

Nepochyboval vůbec o tom, že se Robinson dostal

do nesnází. Nechápal jen, proč Algy nejednal podle

pokynů v telegramu. Ale Algy s Robinsonem asi vůbec

nemluvil, jinak by ten člověk byl blázen, aby šel hned po

takovém varování popíjet s neznámými lidmi. Ale na

druhé straně zas, uvažoval Biggles, kdyby se bylo

Algymu nepodařilo Robinsona najít, jistě by byl zašel za

kapitánem a ptal se na něj. Algy však kapitána

nenavštívil, ten by se byl o tom jistě zmínil. Algy na

telegram neodpověděl, ale Biggles ho o to ani nežádal ani

s tím nepočítal. Algy ani nemohl vědět, kdy se bude

Biggles vracet.

S hlavou plnou starostí zaplatil řidiči taxíku, vzal si

své zavazadlo a rychle se odebral do hotelové haly.

Doufal, že budou všichni doma. Ale napadlo ho, že na

něj vlastně měli čekat už na letišti, všichni věděli, kdy

letadlo z Londýna přilétá. V hale se rovnou vydal k

recepci.

„Jsou, prosím, mí kolegové v pokojích?“ zeptal se

recepční, která ho dobře znala.

„Ne, nejsou,“ potřásla odmítavě hlavou.

„Nechali mi tu alespoň nějakou zprávu?“

Recepční pohlédla do přihrádky pod klíčem

Bigglesova pokoje. „Ne, nic tu není.“

Bigglese se zmocnil silný neklid. „Kdy jste je viděla

naposledy?“

„Teď, když se mne ptáte, uvědomuji si, že jsem je v

posledních dvou třech dnech vůbec neviděla,“ řekla

recepční. „Počkejte, už si vzpomínám. Ve čtvrtek chtěli,

55

abych je velmi brzy ráno vzbudila a to jsem je viděla

naposled.“

„A dosud se tedy ještě nevrátili?“

„Neviděla jsem je. Ale určitě se ještě nevrátili,

protože tu leží telegram pro pana Laceye. Ten došel,

když už byli pryč.“

„Mohl bych ho vidět?“

Dívka mu telegram podala.

Biggles ho otevřel. Přesně, co očekával: byl to

telegram, který sám odesílal. Algy ho tedy vůbec

nedostal do rukou. To vysvětlovalo události kolem

Robinsona.

„Když dovolíte, nechám si tu zavazadlo, musím si

ještě něco zařídit,“ řekl Biggles dívce a vyšel spěšně z

hotelu.

Mezitím se setmělo. Unaven po dlouhé cestě a pln

nepokoje zavolal Biggles taxík a dal se odvézt na letiště

námořnictva. Jeho letadlo Sunderland se houpalo na vodě

u mola. Uviděl poblíž mechanika, kterého dobře znal a

zeptal se, zda ví, kdy druhý Sunderland odletěl.

„Pokud se pamatuji je to už pár dní. Odstartovali

tehdy hodně brzo ráno.“

To potvrzovalo, co říkala i recepční v hotelu. Ale

Biggles už i tak věděl dost. Letadlo opustilo námořní

základnu a dosud se nevrátilo. Něco se muselo stát. Byl

přesvědčen, že Algy by nikde nezůstával přes noc, pokud

by ho k tomu nedonutily nějaké zvláštní okolnosti.

Nemohl tedy ani očekávat, že by se dnes večer vrátili.

Biggles se zamyšleně zahleděl přes tmavou vodu

zálivu. Teď nemohl nic dělat, musel počkat do rána.

Nemělo by žádný smysl chtít v noci hledat ztracené

letadlo. Ale přece jen chtěl alespoň něco podniknout.

56

Když se vracel k taxíku, dostal nápad. Nechal se

zavézt na hlavní policejní stanici a zašel za vrchním

komisařem. Představil se, ukázal své doklady a zeptal se,

zda v posledním týdnu nenašli nějakého zraněného nebo

snad dokonce mrtvého muže někde na ulici. Samozřejmě

měl na mysli Robinsona, na jehož osud stále myslel.

„Opravdu jsme někoho našli,“ řekl komisař.

„Vypadal jako námořník, ale neměl u sebe žádné

doklady.“

„Mrtev?“

„Ne, ale moc mu nechybělo.“

„Jak vypadal?“

„Hubený, tak kolem dvacítky. Bylo na něm vidět, že

toho hodně prodělal.“

„Kde jste ho našli?“

„V přístavu.“

„A co se mu stalo?“

„Někdo ho strašně uhodil do hlavy a pak hodil do

vody. Měl ale velké štěstí. Jeden z hlídačů přístavu byl

právě poblíž, vyléval vodu ze svého člunu když uslyšel,

jak něco silně plesklo o vodu. Zdálo se mu to podezřelé.

Hned tedy s člunem zajel směrem k místu, odkud se

ozval ten zvuk. Stačil muže zachránit dříve než klesl pod

hladinu. Ještě není při vědomí, lékaři mluví o zlomenině

lebeční. Přijde-li k sobě, dozvíme se snad víc.“

„Kde leží ten muž?“

„Ve všeobecné nemocnici.“

„Mohl bych ho vidět?“

„Myslíte, že ho znáte?“

„Ano.“

„Půjdu s vámi.“

57

„Děkuji, to budu rád.“

Policejním vozem se dostali do nemocnice a už za

několik okamžiků uviděl Biggles mrtvolně bledý obličej

muže, kterého zachránili na ostrově Possession. Byl

oholen a měl ostříhané vlasy, ale jinak to byl tentýž

hubený obličej s lehce rozpláclým nosem.

Biggles se s obavou podíval na komisaře. „To je

muž, kterého jsem měl na mysli,“ řekl. A ošetřovatelky,

která je doprovázela, se zeptal: „Jak to s ním vypadá?“

„Moc dobře ne, ale doktor si myslí, že má jistou

šanci se z toho dostat.“

„Dobrá. Děkuji vám, sestro.“ Biggles se obrátil na

komisaře. „To je vše, co jsem potřeboval vědět.“

Když vyšli z pokoje nemocného, řekl: „Jmenuje se

Robinson, Alf Robinson. Pochází z londýnské čtvrti

Wapping. Je to námořník a má za sebou hodně utrpení.

Měl se vrátit do Anglie na „Lady Alice“, ale ta už zřejmě

vyplula.“

„Ale kdo mu takhle rozbil hlavu a proč?“

„Jen

mezi

námi,

komisaři…

s

největší

pravděpodobností pár agentů ruské tajné služby. Ten

chudák o tom sice nemá ani ponětí, ale ví prostě víc, než

je mu zdrávo.“

„Oč tu vlastně jde?“

„Je mi moc líto, ale zatím vám o tom nemohu a ani

nesmím nic říci,“ řekl Biggles omluvně. „Celou věc

označil Londýn za státní tajemství nejvyššího stupně.“

„A proto jste také tady?“

„Ano. Ale teď bych vás rád o něco požádal. Zítra a

pozítří tu pravděpodobně nebudu. Jakmile se vrátím,

hned se s vámi spojím. Byl bych vám vděčen, kdybyste

dal na Robinsona trochu pozor a hlavně o něm s nikým

58

nehovořil. Kdyby se ti darebáci, kteří ho tak zřídili,

dozvěděli, že ještě žije, můžete si být jist, že by se

pokusili znovu ho dostat na onen svět a asi tentokrát ještě

důkladněji. Jestli se Robinson vůbec probere z

bezvědomí, řekněte mu, ať drží absolutně jazyk za zuby!“

„Postarám se o to,“ slíbil komisař. „Nebudete mít

nic proti tomu, abych si s ním trochu popovídal, až přijde

k sobě?“

Biggles zaváhal. Ale pak přece jen přikývl. „Ne. Ale

S nikým o tom, prosím nemluvte.“

„Možná by nám totiž mohl dát popis těch darebáků.“

„Nerad bych však, abyste proti nim něco podnikli.

Prozatím ne.“

„A proč ne?“

„Abyste je posadili za mříže, museli byste je nejprve

z něčeho obvinit. A kdybyste je obvinili, bude do toho

Robinson znovu zatažen.“

„Ale když ty bandity zadržíme, nebudou mu moci

pak ublížit.“

„Oni možná ne, ale jiní ano. V každém případě se

pokuste vypátrat, kdo to byl. Jestli se vám to podaří,

sledujte ty lidi do té doby, než budeme moci proti nim

zasáhnout.“

„Dobře, jsme domluveni.“

„Doufám, že se nám podaří celou tu věc brzy

dořešit,“ řekl Biggles a začal se loučit. „Komisaři, velmi

vám děkuji za vaši pomoc a spolupráci. Skutečně jste mi

pomohl. Cítím za Robinsona jistou odpovědnost. A už

jsem se začal bát, že je příliš pozdě.“

„Mohu vás někde vysadit?“

„Nebude-li vás to obtěžovat, tak u hotelu na letišti.“

„Výborně, tak jedem.“

59

Před hotelem se Biggles s komisařem rozloučil. Už

se cítil trochu lépe, ale zdaleka se ještě nezbavil všech

starostí. V hotelové recepci si vyzvedl zavazadlo a

recepčního požádal, aby ho ráno vzbudil přesně v pět

hodin. S hlavou stále ještě plnou starostí odešel do svého

pokoje. To neslibovalo klidnou noc. Ani v pokoji nenašel

od Algyho ani od nikoho jiného nějakou zprávu, vlastně

to ani nečekal. Kdyby to někdo z nich chtěl udělat,

nechali by ji v recepci. Algy zřejmě počítal s tím, že se

tentýž den vrátí, jinak by určitě nechali v recepci alespoň

pár řádek.

Biggles se posadil do pohodlného křesla, zapálil si

cigaretu a zavřel oči. Chtěl si všechno v hlavě trochu

srovnat, však toho na přemýšlení bylo dost. Ale nikdo na

světě mu nemohl odpovědět na otázku, co se stalo s

letadlem. Možností bylo mnoho, na některé si Biggles ani

netroufal pomyslet. Mohl teď udělat jen jediné: pořádně

si přes noc odpočinout a ráno se s druhým Sunderlandem

vydat hledat zmizelé letadlo.

60

Kapitola šestá

GINGER ODCHÁZÍ NA PEVNINU

Když Biggles odletěl do Anglie, jeho muži si dva

dny odpočinuli a pak se dali do plnění úkolů, které od něj

dostali. Zdály se jim velmi jednoduché a proto ani

nepovažovali za nutné dělat nějaké složité plány. Poletí

prostě k ostrovům Crozet a budou pátrat po jakýchkoli

známkách života. Stále budou počítat s možností, že by

tam ještě někde mohli být trosečníci, kteří přežili

katastrofu Kittiwake. A když to počasí dovolí,

prozkoumají ještě podrobněji Prasečí ostrov. Jak tehdy

Němec Willy, kterého Rusové vysadili z ponorky,

Robinsonovi vykládal, zůstala tam ponorka delší dobu.

Když počasí vydrží, neměl by to být problém přistát v

Zátoce osvobození.

Let byl pro všechny rutinní záležitost, takových už

absolvovali mnoho. Rozhodovali se jen, zda poletí

jedním či oběma letadly. Po krátké poradě se rozhodli jen

pro jedno. Všem jim bylo lépe pohromadě a pro použití

druhého letadla neměli vlastně ani důvod. Koneckonců

tím ušetří i spoustu benzinu a jedno letadlo zůstane navíc

na základně jako rezerva. Oba stroje už měly za sebou

tisíce kilometrů bez větší údržby. A s početnější

posádkou bude také snadnější letadlo uhlídat, bude-li

třeba vystoupit na pevninu. Hlavně tahle okolnost

přispěla k tomu, že se rozhodli letět jen jedním letadlem.

Ve čtvrtek, dva dny po Bigglesově odletu do

Londýna, Algy časně ráno odstartoval a nabral kurs

směrem k opuštěným ostrovům v Tichém oceánu. Bylo

neobyčejně klidné počasí, ač se vydali nad nejbouřlivější

61

část oceánu a nálada na palubě byla výborná. Bylo jasno

a chladno, téměř žádný vítr. Moře pod nimi bylo klidné.

S tak dobrým počasím se nedalo dlouho počítat a bylo

proto třeba ho rychle využít. Algy, který převzal vedení,

si vybral opravdu dobrý den.

Během letu bedlivě pátrali po nějakém plavidle na

rozlehlé vodní hladině pod sebou, ale kromě několika

velryb a dvou ledovců nic neupoutalo jejich pozornost.

Brzy se začaly na obzoru rýsovat ostrovy, cíl letu.

Stále se muselo počítat s tím, že se počasí může

náhle změnit. Proto Algy zamířil rovnou k Prasečímu

ostrovu. Přistání v Zátoce osvobození, pokud se

povětrnostní podmínky nezmění, by se mělo podařit bez

problémů. Přistání na bouřlivém moři bylo riskantní a

Algy se mu chtěl za každou cenu vyhnout. Inspekční lety

nad ostatními ostrovy se daly provést kdykoli, byla-li jen

trochu solidní viditelnost. Ostatní také souhlasili s tím, že

s průzkumem začnou na Prasečím ostrově a splní tak

nejdůležitější část svého programu.

Protože nikoho ani nenapadlo, že by mohlo dojít k

nepředvídaným nesnázím, ani se muži nedomlouvali o

případných opatřeních. Jediná dohoda se týkala opět

počasí: kdyby se mělo náhle zhoršit, vystřelí Algy

světlici, aby varoval skupinu operující na ostrově. To

bylo vše.

Nemluvili spolu o tom, ale popravdě žádný z nich

neočekával, že by na některém z ostrovů našli nějakou

živou bytost. Průzkum považovali za běžnou, rutinní

záležitost, kterou je prostě třeba podle programu splnit,

ale o níž není třeba ztrácet slov. Po tolika letech, které

skončily bez jakékoli události a nálezu, byl jejich postoj

zcela pochopitelný. Ale ve světle událostí, ke kterým pak

62

došlo, se ukázalo, že tenhle přístup byl neodpustitelnou

lehkomyslností. Protože jako vždy nezahlédli ani

tentokrát žádné plavidlo, měli pocit, že mají celý oceán

pro sebe.

Algy přistál bez problémů se Sunderlandem v

Zátoce osvobození a popojel s ním ke břehu, kde byla

hladina zcela klidná. Tam také spustil kotvu. Ještě před

vystoupením se muži posilnili šálkem čaje z termosky a

několika sušenkami.

Algy nepovažoval za nutné, aby vystoupili na

pevninu všichni. Dva muži by na to měli stačit. Sám chtěl

zůstat na palubě letadla. Bertie dostal za úkol přepravit

Gingera a Marcela v nafukovacím člunu na pevninu a

tam pak na ně na břehu čekat. Marcel stál velmi o to, aby

k průzkumu byl vybrán právě on. Koneckonců patřily

ostrovy Crozet Francii, považoval se proto právem za

nejpovolanějšího. Samozřejmě, že mu ostatní vyhověli.

Vysadili pak člun na vodu. Bertie v silné, prošívané

větrovce na ochranu proti chladu a větru zamířil s člunem

ke skalnatému výběžku, kde se Ginger s Marcelem lehce

dostali na břeh. Celé pobřeží bylo skalnaté, vytvarované

přírodou do drobných zálivů, kde se dalo s člunem

snadno přistát. Všechny skály byly sopečného původu,

ostatně jako vlastně všechny ostrovy skupiny Crozet.

Uvnitř zálivu, který měl tvar podkovy, bylo zřetelně

vidět, jak kdysi v dávnověku proudila láva ze sopky dolů

v širokých plochých vlnách. Ty po nárazu na vodu ztuhly

a vytvořily široké, nízké stupně, které vedly nahoru jako

schodiště pro obry. Na první pohled se zdálo, že je

musela vytvořit lidská ruka. Když muži vystoupili z

člunu, oba si toho všimli.

63

Bertie si po jejich odchodu krátil čas malou

procházkou po zálivu. Počítal, že se oba brzo vrátí. Chtěl

si jen protáhnout trochu nohy. Zaujalo ho tulení mládě,

které si hrálo na útesu. Ale za chvilku se objevila matka,

varovně vycenila zuby a zmizela s mládětem v bezpečí.

Také Ginger se nechtěl na ostrově dlouho zdržet,

zvláště když se rozhlédl z vyššího pahorku. Tak zoufale

opuštěné místo snad ještě nikdy neviděl. Široko daleko

nebyl jeden jediný strom – takhle to asi vypadá na konci

světa. Rostl tu jen tu a tam mech a v prohlubních mezi

skalami chomáčky tvrdé trávy. Nad hluboce vykrojeným

pobřežím kroužila hejna racků, která si ale návštěvníků

vůbec nevšímala. Všude se povalovala ptačí vejce a

prázdné

skořápky.

Ginger

zahlédl

na

skalisku,

omývaném, vysokými vlnami, kolonii tuleňů. Všimli si i

králičích stop – a to byly jediné známky života v této

pustině.

Celý ostrov budil tak neutěšený dojem, že se Marcel

obrátil na Gingera a udělal grimasu, která lépe než slova

vyjádřila, co si myslí.

Chvilku se domlouvali, kudy půjdou. V rozhledu jim

bránily nesčetné pahorky a skály. Ginger měl za to, že

nejlépe bude vystoupit rovnou na nejvyšší místo ostrova,

i když to znamenalo obtížný výstup. Ale v každém

případě budou z vrcholu moci celý ostrov přehlédnout.

Marcelovi se zdálo, že by to trvalo příliš dlouho a Ginger

mu po chvíli dal za pravdu. Vyšplhat na nejvyšší kopec

by je opravdu stálo spoustu času. A také to ani nebylo

nutné. Jestli přece jen na ostrově někdo je, musí i jinde

brzy najít jeho stopy.

Marcelova slova se brzy potvrdila. Na cestě podle

pobřeží, kterou si zvolili, našli už po pár krocích malou,

64

kartónovou krabici. Byla už celá promočená a špinavá,

ale pár slov nápisu, zřejmě označení obsahu, se dalo ještě

rozeznat. Nedokázali ale nápis přečíst, protože byl

proveden v cizím, jim neznámém jazyku. Podle typu

písma soudili, že jde o azbuku a krabice že pochází z

Ruska. Pravděpodobně v ní byly cigarety.

„To je důkaz, že tu někdo byl,“ řekl Marcel.

„Ale jistě nikdo, kdo měl něco společného s lodí

Kittiwake,“ dodal Ginger. „Britští námořníci kouří jen

anglické cigarety… pokud by se jim vůbec podařilo

nějaké zachránit, kdyby se na ostrov dostali. Teď už

opravdu nemusíme pochybovat o pravdivosti příběhu,

který vyprávěl Robinsonovi ten Němec. V každém

případě je jasné, že tu nedávno někdo byl.“

Na další důkazy nemuseli dlouho čekat. O kousek

dál upoutala jejich pozornost jasně červená skvrna. Když

přišli blíže viděli, že je to červeně natřený kámen. Pod

barevnou skvrnou na něm bylo viditelně namalováno

číslo. Kámen byl zajištěn, aby se nepřevrátil.

„To musel udělat někdo, kdo se v tom vyzná,“ řekl

Ginger. „Museli použít velký kámen a postavit ho kolmo

vzhůru, protože se tu nikde nedá zarazit do země kůl.“

Začali pozorně zkoumat okolní terén. Stáli teď na

nejzazším okraji velké, otevřené a poněkud zvlněné

plošiny, která by se dala bez větší námahy hladce

urovnat. Byl odtud dobrý rozhled na otevřené moře.

Ginger si všiml dalšího kamene označeného jasnou

barvou. „Určitě bychom jich tu našli ještě mnohem víc,“

řekl Marcelovi. „Ale tomu se už nemusíme věnovat. Už

teď víme dost.“

„To máš tedy pravdu,“ zabručel Marcel s

povytaženým obočím. „Tady se něco připravuje. O tom

65

svědčí tyhle zřetelné stopy. Určitě se sem chystá nějaká

banda, která bude chtít z ostrova udělat pevnost.“

Ginger pokýval hlavou. „Máš pravdu.“

„Vrátím se do Francie a podám zprávu vládě,“

prohlásil

Marcel

viditelně

dotčen

porušením

svrchovanosti francouzského území. „A až se sem ti

Rusové vrátí, uvidí vlát na stožáru naši vlajku. To je snad

trochu vzpamatuje, mon ami.“

Ginger neodpověděl a upřeně pozoroval cosi v

mechu před sebou. Byl to králík. Nechápal, proč se zvíře

chová tak podivně. Králík poskakoval sem a tam, mech

už byl na tom místě celý udupaný. Ginger k němu udělal

pár kroků a záhada byla hned vyřešena: ubohé zvíře

uvízlo v pytláckém oku.

Tento objev Gingera tak šokoval, že zůstal stát jak

přibitý a mimoděk uchopil Marcela za ruku. Zbystřil

pozornost a rozhlížel se na všechny strany. Naklonil se k

Marcelovi a tiše řekl: „Na ostrově někdo je. Jinak to není

možné. Ten králík se musel chytit před chvilkou. To oko

na něj bylo políčeno zřejmě zcela nedávno.“

Marcel vážně kývl hlavou. „To máš pravdu,“ řekl

tiše. „A musí to být někdo, kdo tu hodlá zůstat delší

dobu, jinak by nekladl oka.“

Pro Gingera i Marcela se najednou všechno změnilo.

Až dosud se jim ostrov zdál opuštěný a smutný, teď ale

jakoby okolí skrývalo cosi hrozivého. Ten pocit byl o to

silnější, že nevěděli, odkud a jaké nebezpečí jim hrozí.

Napjati na nejvyšší míru ustrnuli několik okamžiků v

pohybu a kradmo se ohlíželi – každým okamžikem se

mohlo něco stát. Gingera se navíc zmocnil nepříjemný

pocit, že je někdo ze zálohy pozoruje.

66

„Že by to snad byl někdo z lodi, na které ztroskotal

Robinson?“ zašeptal Marcel.

„Ne,“ zavrtěl Ginger hlavou. „Takový člověk nebo

lidé, je-li jich víc, by byli jistě zpozorovali nebo uslyšeli

letadlo a už dávno se objevili. Navíc by jistě celou tu

dobu dávali nějaké signály, ohněm či vlajkou. Ne, věř mi,

ti, co tu zůstali, nečekají na žádnou záchranu.“

Vysvobodil králíka ze smyčky a ten zmizel jako

blesk mezi kamením. Sehnul se pro drátěné oko a

významně ho Marcelovi ukázal. „Úplně nový měděný

drát!“ poznamenal. „Něco takového nenosí trosečníci

běžně po kapsách. A podívej se na ten klacík, na kterém

bylo oko připevněno. Je z tvrdého dřeva a dovedně

opracovaný. To je vyloženě nový materiál. To se sem

nedostalo náhodou, to sem někdo přivezl právě k tomuhle

účelu. Králíci, to znamená čerstvé maso a to je tady na

Prasečím ostrově jistě příjemná změna proti stálému jídlu

z konzerv. A tady musí být králíků spousty. Jen se ptám,

kde se schovávají, když je jich tak málo vidět. Ale snad

už je všechny vychytali.“

„Tak co tedy teď podnikneme dál?“

„Nejrozumnější by snad bylo, myslím, vrátit se dřív

než nás objeví.“

„Myslíš, že nás ještě nezaregistrovali?“

„Nevím. Ale dost možná, že dají přednost hře na

schovávanou a budou doufat, že odtud odejdeme dřív než

je odhalíme. Jestli však je jim už jasné, že o nich víme,

pak nám jistě nedají ani nejmenší šanci, abychom mohli

svět informovat o tom, že se na ostrovech Crozet usadili

Rusové. Nevěřím, že jim důvody naší přítomností budou

jasné hned od začátku. Podle mne si spíše budou myslet,

že jsme náhodní návštěvníci – badatelé, přírodovědci…

67

něco takového. Ale jistě si nepřejí, aby se někdo

dozvěděl, že chodí po téhle pevné zemi a ještě méně, co

tady dělají.“

„Ano, ano… Musíme tedy zmizet.“

„Nemusíme zrovna utíkat, ale rozhodně bude lépe,

když se vrátíme. Nic jiného nám ani nezbývá. Co

bychom dělali, kdyby na nás narazili? Vyzvali bychom je

snad k odchodu? Jen by se nám vysmáli… anebo by

možná rovnou spustili palbu. V každém případě by nám

takové setkání přineslo jen potíže. A tomu se musíme

vyhnout dokud se nevrátí Biggles a všechno se nedozví.

Pojď, jdeme.“

Marcel souhlasil jen nerad. „Moc se mi nelíbí, že

musím takhle opustit francouzské území. Ale asi máš

pravdu. Nikomu by nepomohlo kdyby nás zabili.“

„A nám nejméně,“ prohlásil Ginger ironicky. „Pojď,

pojď, ať už jsme odtud pryč.“

Dali se tedy spěšně na cestu zpátky a oči jim bděle

klouzaly po skalách v okolí.

Byli už skoro v polovici cesty k zálivu, když Ginger

s překvapením zaslechl motory Sunderlandu. Počasí se

vůbec nezměnilo. Muselo se tedy něco stát, co jejich

druhy přimělo k nepředvídané akci. Hluk motoru toho

byl dostatečným svědectvím. Ginger nemohl pochopit,

proč nevystřelili světlici jak domluveno. „Pospěšme si,“

řekl a dal se do běhu.

Vzápětí uslyšeli, že motory řvou na plné obrátky.

Nebylo pochyb: letadlo startovalo a Ginger si nedokázal

vysvětlit, proč odlétá bez nich. Ale odpověď na sebe

nenechala dlouho čekat. Do hřmění motorů se zařízl ostrý

rachot kulometů a jen o okamžik později typické svištivé

rány automatického děla. Ty nemohly přicházet z jejich

68

letadla, takové zbraně vůbec nebyly na palubě. Ginger se

zastavil v běhu a s úžasem ve tváři se zahleděl na

Marcela. Neřekl ani slovo… ale slov opravdu nebylo

třeba. Zvuky mluvily jasnou řečí.

Po chvíli se dali zase do běhu a už za okamžik

uviděli Sunderlanda nabírat výšku směrem na otevřené

moře. Za chvilku se letadlo stočilo na jih, jakoby mířilo

na ostrov Possession nebo na některý jiný ostrov v jeho

blízkosti.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Marcel nepřirozeně

klidným hlasem.

Ginger neodpověděl. Utíkal až k okraji skal a

zadíval se dolů. To, co spatřil, ho ani příliš nepřekvapilo.

Po takové akci se ani nedalo nic jiného čekat. Do vod

Zátoky osvobození vplouvala pomalu tmavošedá

ponorka.

Ginger neztrácel čas přemýšlením, odkud se tu náhle

vzala. Prostě tam byla a muselo se s ní počítat. Obrátil se

k Marcelovi a opatrně řekl: „Budeme si muset najít

nějaký úkryt.“

Marcel skoro propadl panice. „Přece tu nemůžeme

zůstat! Nemáme střechu nad hlavou, žádné potraviny, ani

oheň. To nepřežijeme!“

„Teď poslouchej, Marceli,“ skočil mu do řeči Ginger

s důrazem. „Nepřežijeme to, pokud nás dopadnou ti

milánkové z ponorky. Podle toho, jak se pustili do našeho

letadla, si věru nemusíme dělat iluze o tom, co si asi

myslí o návštěvnících na tomhle ostrově.“

„A jak se tedy zachráníme?“

„O tom nemám prozatím ani potuchy,“ přiznal

Ginger. „Ale jestli tu ještě dlouho zůstaneme a budeme

fňukat, nebudeme už brzo muset žádné řešení hledat. Teď

69

se ale musíme postarat o to, aby nás nikdo

nezpozoroval.“

Spěšně se vydali opačným směrem. Protože ani

jeden se na ostrově nevyznal, bylo vlastně jedno, jakou

cestou se dají. Nevěděli ani pořádně, co hledají. Ale

instinktivně se ohlíželi po nějakém úkrytu za skalami

blízko pobřeží.

Po chvilce se jim skutečně podařilo najít malou

jeskyni. Dál už se rozhodli nehledat. Byl odtud dobrý

výhled na moře a zdálo se, že sem dosud nevkročila

lidská noha. Ale když se Ginger trochu porozhlédl, zjistil

se smíšenými pocity, že už tu před nimi kdosi byl. Ten

položil prkna, pocházející zřejmě z nějaké malé loďky,

na skalnatý převis a vytvořil tak primitivní střechu. Na

prknech byly navršeny drny upevněné kameny. Střecha

už byla zřejmě velmi stará, protože prkna byla napůl

shnilá. Velkou ochranu před deštěm asi neposkytovala.

70

Do vod zátoky Osvobození vjížděla pomalu tmavěšedá

ponorka…

71

Ginger překvapen přemítal, jaký nešťastník se tu asi

ukrýval. Udělal pár kroků do nitra jeskyně a odpověď

našel na zemi. První obyvatel jeskyně tu pořád ještě

byl… lépe řečeno malá hromádka kostí, která byla kdysi

člověkem. Kosti už byly vybělené a polorozpadlé, O to se

jistě postaralo počasí v těch dlouhých letech, které od té

doby už zřejmě uplynuly. Ginger s Marcelem na sebe

rozpačitě pohlédli. Oba by si byli zvolili raději jiný úkryt

než v blízkosti tohoto ubožáka, jehož osud je možné také

očekával. Ginger cítil, že jejich situace je zoufalá, ale

přece se nakonec vzpamatoval a řekl co možná

neklidněji: „Já tu zůstanu. Tomuhle člověku už

nemůžeme pomoci, ale snad by neměl ani za svého

života nic proti tomu, abychom se k němu na čas

nastěhovali. Je tu, jak vidím, poměrně sucho. To je pro

nás důležité. Kdybychom v téhle zimě promokli a

nemohli se nikde usušit, vedlo by se nám zle.“

Trochu získali zpět ztracenou rovnováhu a když se

pak v jeskyni porozhlédli, objevili v tmavém rohu černou

barvou vyvedené jméno na skále – Adam Grey. A pod

ním letopočet 1772.

„Doufám jen, že nám není souzeno strávit tu taky

tak dlouhou dobu,“ pokusil se Ginger o žert. „Ale

pojďme se teď podívat, co ti darebáci dělají,“ pokračoval.

„Všechno závisí na tom, jestli už vědí o naší přítomnosti.

Ale to se brzy dozvíme.“

Skryli se za skálou a opatrně vyhlíželi. K svému

zděšení zahlédli nedaleko místa, kde našli chyceného

králíka, muže s plnovousem. Šel směrem k zátoce, odkud

se k němu blížilo šest mužů v tmavých uniformách. Když

se setkali, živě spolu hovořili a jakoby rozčileně

72

gestikulovali. Pak všichni odešli do zátoky a zmizeli z

dohledu.

„Jak je vidět, byl tu na ostrově tedy při nejmenším

jeden člověk,“ řekl Marcel.

„Ano, to je naprosto jasné,“ souhlasil Ginger.

„Snad nastoupí s ostatními do ponorky. To by bylo

pro nás velmi výhodné. No, uvidíme… Tak jako tak teď

nemůžeme nic dělat, než tu zůstat a čekat, jak se situace

vyvine.“

„Však on se tu Biggles objeví.“

„Samozřejmě, ale nemyslím, že to bude brzo.

Uvědom si přece, že je teprve čtvrtek. Do Kapského

města se nemůže vrátit dřív než v sobotu večer. To

znamená, že dřív než v neděli ho tu nemůžeme čekat.“

„Ale dost možná, že něco podnikne Algy.“

„Nu, dost na tom, že alespoň ví, kde jsme. Dokud

ponorka trčí v zálivu nemůže stejně nic dělat… pokud

vůbec bude moci něco podniknout.“

„Proč myslíš?“

„Podle toho, jak se letadlo vzneslo a dále

pohybovalo, usuzuji, že dostalo určitě nějaký zásah,“ řekl

Ginger vážně. „Algy letěl směrem na otevřené moře.

Možná proto, aby se posádka ponorky domnívala, že

jsme na palubě všichni a že se vrací na základnu. Ale

proč náhle otočil směrem k ostrovu Possession? Myslím

si, že si teprve během letu všimnul, že letadlo dostalo

zásah. Samozřejmě, nemohu to tvrdit, ale zdá se mi to

pravděpodobné. Nám teď nezbývá nic jiného než čekat,

co udělá nepřátelská strana.“

Vrátili se zpět do jeskyně. Marcel odsunul bez

jakékoli sentimentality kosti mrtvého námořníka botou

na stranu a sedl si na plochý kámen, kde mrtvý námořník

73

jistě také kdysi sedával. Gingerovi proběhla hlavou

rychle představa, kolik hodin, dní a let tam asi seděl a

vyhlížel záchranu, která nepřišla.

Tyto chmurné myšlenky mu také hned bolestně

připomněly jejich vlastní nezáviděníhodnou situaci. I

když na tom nebyli tak zle, jako dávno mrtvý trosečník,

přece mu bylo jasné, že i jim jde o život. Doufali však

pevně, že dříve či později pro ně přiletí Algy nebo

Biggles, hrozilo však nebezpečí, že je nepřátelská

posádka ponorky objeví dřív než přijde záchrana:

Ginger se domníval, že do neděle by to tu mohli

vydržet i bez jídla, kdyby se Algy neobjevil dřív. Nebyla

to sice žádná příjemná vyhlídka, ale co se dalo dělat?

Přesto však jejich situace nebyla zcela beznadějná.

Největším nebezpečím jim byli nezvaní návštěvníci

ostrova, vychovávaní v přesvědčení, že násilí je nejlepší

cesta k dosažení jakéhokoli cíle. Ginger s Marcelem

nepochybovali ani chvilku, že by je muži z ponorky bez

milosti zlikvidovali, aby měli naprostou jistotu, že se o

nich svět nedozví. To dokazoval nad slunce jasněji jejich

útok na letadlo.

Události v zátoce se daly lehce rekonstruovat. Když

se Sunderland blížil k ostrovu, byla ponorka zřejmě ještě

pod vodou. Mohla ovšem být i na hladině a ponořila se

teprve potom, když si letadla všimla. Dost možné, že pak

zamanévrovala přímo k hydroplánu, houpajícímu se po

přistání na vlnách. Algy se musel s Bertiem bleskově

rozhodnout k odletu, aby se vyhnuli střetu a zachránili

tak letadlo i sebe. Nebyl zřejmě čas dát jim signál

světlicí, jak domluveno a už vůbec nepočkat, až

doběhnou do zátoky. Algy jistě počítal s tím, že oba

uslyší hluk startujícího letadla a pochopí, že se stalo něco

74

nepředvídaného… a tak tomu také bylo. Za takových

okolností ani nemohl jednat jinak. Ginger uvažoval, co

by teď mohl Algy podniknout dál. Zřejmě to záviselo na

tom, zda bylo letadlo poškozeno a jak vážná je škoda

nebo zda se mu snad podařilo uniknout bez zásahu. A co

když se letadlo zřítilo nebo muselo nouzově přistát na

ostrově Possession… na to nechtěl Ginger raději ani

pomyslet. Nafukovací člun vzal Sunderland sebou.

Ginger ho alespoň v zátoce neviděl. Kdyby ho tam byl

Algy musel nechat, jistě by ho byl zahlédl, o tom byl

přesvědčen.

Ginger se utěšoval myšlenkou, že pokud se Algymu

nic nestalo, ví alespoň, kde s Marcelem zůstali a za

jakých okolností se to stalo. Nejdůležitější teď bylo

vypátrat, zda posádka ponorky a lidé, kteří se zdržují na

ostrově, vědí o jejich přítomnosti. Docela dobře si mohli

myslet, že letadlo odletělo s celou posádkou. V takovém

případě by o ně jistě ztratili zájem. Bylo samozřejmě i

možné, že o nich dobře vědí. Gingerovi bylo jasné, že v

takovém případě pak nasadí všechny síly, aby je pořádně

zmáčkli a vytáhli z nich, kdo jsou a co na ostrově dělají.

To bylo pro Rusy jistě nejdůležitější, chtěli-li za každou

cenu utajit svoji vlastní činnost.

Ginger vyšel opatrně z jeskyně a kryt velkým

kamenem rozhlížel se ze skály. Ostrov vypadal jako vždy

chmurně a opuštěně. Nikde ani stopy po živé bytosti.

Ginger se vrátil do jeskyně k Marceli, který se na něj

tázavě podíval.

„Nikde ani živáčka,“ řekl Ginger. „Ale nebylo by asi

rozumné teď se tu chtít procházet.“

Marcel přikývl na souhlas.

75

„Musíme hlavně zjistit, jestli se ten vousáč z ostrova

nalodil do ponorky či vrátil do míst, odkud přišel.

Všechno závisí na tom, co tento muž udělá. Budeme

muset střídavě hlídat, při nejmenším alespoň do

setmění.“

„Dobrá, já si tedy vezmu stráž jako první,“ nabídl se

Ginger.

Vyšel ven a vmáčkl se do výklenku skály, odkud

měl dobrý výhled. Čekaly ho nepříjemné hodiny. Skála

byla vlhká a ledově studená. Nepříjemná, lezavá zima

pronikala i dobrým oblečením a Ginger byl za chvíli

prokřehlý na kost. Jedinými společníky mu tu byli mořští

rackové, kteří jakoby bez cíle opisovali ve vzduchu velké

kruhy. Ginger trudně přemítal o tom, jestli jim ti ptáci

budou muset posloužit za potravu, až se hlad stane

neúprosný.

Pomalu se začlo stmívat. Široko daleko nebyla ani

stopa po lidské bytosti.

76

Kapitola sedmá

CIZÍ PŘÍSTAV

Gingerovi dohady o tom, co se stalo s Algym a

Bertiem, se prakticky shodovaly se skutečností. Když se

Ginger s Marcelem tehdy vzdálili od letadla, seděl Algy

v kabině a neměl nic zvláštního na práci. Přemýšlel jen o

tom, jakou trasu si zvolí k průzkumu ostrovů, které bylo

třeba ještě navštívit. Na Apoštolech toho asi moc k vidění

nebude, uvažoval. Deset ostrůvků této skupiny bylo

převážně pokryto vysokými, strmými skalami, tady se

prostě nemohl nikdo zdržovat.

Bertie seděl mezitím na břehu za velkým kamenem,

který ho trochu chránil před ostrým, ledovým větrem.

Žvýkal zvolna čokoládovou sušenku a pozoroval

nekonečnou, šedou vodu, která se donekonečna

rozprostírala na všechny strany. Bože, to je vody,

pomyslel si. Prasečí ostrov! To je opravdu vhodné jméno

pro tohle nehezké, opuštěné místo. Pocítil k ostrovu

velkou nechuť a nejraději by se byl zvedl a co nejdříve

odtud zmizel. Není divu, že to tu ani prasata nepřežila.

Jak tak seděl v zamyšlení, upoutalo náhle něco jeho

pozornost. Údivem pootevřel ústa. Nezdálo se mu to

snad? Ve vzdálenosti asi osmdesáti metrů se objevil

jakýsi nezřetelný předmět, který se pohyboval. Ale mohl

odpřisáhnout, že tam ještě před chvilkou nic nebylo. Ale

teď už předmět mohl dokonce i rozeznat. Byla to věž

ponorky. Ocelový trup byl ještě pod vodou, ale mohutné

vlny prozrazovaly, že se ponorka vynořuje nad hladinu.

Bertie okamžitě zareagoval. Věděl až příliš dobře,

komu ponorka patří a co tady hledá. Vyskočil a aniž by

77

Algyho upozornil, vrhl se do gumového člunu a začal

divoce pádlovat k letadlu. Když se konečně setkal jeho

pohled s Algyho, ukázal směrem k ponorce a hned se

zase k pádlování vrátil. Algy na něj už u dveří letadla

čekal a rychle ho vtáhl dovnitř. Už v příštím okamžiku

začal Algy uvolňovat kotvu. Bertie ještě rychle vytáhl na

palubu také člun. „Ještě ho budeme potřebovat, až

přiletíme pro Gingera s Marcelem,“ řekl krátce.

„Ty tedy na ně nechceš počkat?“, zeptal se Bertie.

„Ne, nemůžeme na ně čekat!“

Bertie udiveně vzhlédl. „Ale přece je tu nemůžeme

nechat!“

„Teď nám ale nic jiného nezbývá. Tohle je naše

jediná šance, jak zachránit alespoň sebe. Pokud je

ponorka pověřena úkoly, o kterých jsme se dozvěděli,

byla by holá sebevražda tady zůstat. Uvaž – kdybychom

přišli o letadlo, jsme naprosto ztraceni. Můžeme teď

udělat jen jedno: zmizet!“

Algy neměl ani čas důkladně o celé situaci

přemýšlet, jednal čistě instinktivně. Ale i kdyby byl měl

víc času, stěží by bylo jeho rozhodnutí jiné.

Brzy se ukázalo, jak hlubokou měl pravdu. Nechal

Bertieho přezkoumat uzávěr dveří a sám se rychle

přesunul do pilotní kabiny a nastartoval. Bedlivě ale

přitom pozoroval manévry ponorky. Motory letadla

nebyly ještě po předchozím letu zcela vychladlé a tak se

už za pár vteřin rozběhly na plné obrátky a Sunderland se

začal sunout po šedé vodě zálivu.

Rychlost jejich startu velitele ponorky zřejmě

zaskočila. Asi byl stejně překvapen, když letadlo spatřil,

jako byli i Algy s Bertiem překvapeni ponorkou. Ať tak

či onak, letadlo bylo už dávno ve vzduchu, když se

78

ponorka vzpamatovala a začala reagovat na jejich

přítomnost. Vzduch prořízl ostrý štěkot kulometu a

několik střel zasáhlo i Sunderland. Algy se polekal a

pokusil se útoku uniknout. Ale dech se v něm zastavil,

když uslyšel rachot automatického děla malé ráže. Od

moře se začly odlepovat světelné dráhy střel jedna za

druhou. Letadlo prozatím nezasáhly, ale mnoho

nechybělo. Algy sklonil letadlo nosem dolů, pak ale

rychle nabral rychlost a prudce vyrazil směrem na

otevřené moře. S těžkým a neobratným Sunderlandem se

jen velmi obtížně manévrovalo.

Bertie vešel do kabiny. Byl bledý vztekem. „Ta

banda pirátů nás zasáhla,“ oznamoval.

„Myslel jsem si to.“

„Uniká nám benzin. Musíš s tím počítat.“

„O.K. Zjisti, jak velké to poškození je a přijď mi

říci.“ Mezitím stočil letadlo k nejbližším ostrovům.

Nevěděl vlastně ani pořádně, co udělá. Bylo jasné,

že s děravou nádrží by jen těžko mohl doletět 2.500 km

zpět do Kapského města. Bude asi rozumnější zůstat

poblíž ostrovů, tedy pevné země, dokud se nezjistí přesný

rozsah poškození letadla. Čekal tedy netrpělivě, s jakou

se vrátí Bertie.

Letadlo bylo už teď mimo dosah nepřátelských střel

a tak se Algy rozhodl zvolna kroužit po okolí. Napohled

byl klidný, ale uvnitř v něm všechno vařilo, když si

vzpomněl na podlý útok ponorky. Také si vyčítal, že

vůbec dopustil, aby Rusové jeho letadlo ostřelovali. Ale

největší starosti si dělal o Gingera a Marcela. Co si asi

myslí, že je nechal na ostrově? Přesto byl však

přesvědčen, že jeho rozhodnutí odletět bylo správné a že

nemohl jednat jinak.

79

V dohledu se konečně objevily ostrovy. Nejblíže z

nich byl ostrov Pinguin. Na tento ostrov nikdo nikdy

nevstoupil, skály tu sahaly až k moři prudkými srázy.

Blížil se teď k hrozivému skalnímu masivu, který

vystupoval z moře do výše tři sta metrů. Seskupení skal

připomínalo tajuplný, středověký hrad, na jehož úpatí se

zpěněné vlny tříštily o skály. Algy nikdy netoužil po tom,

aby na nějaké území vstoupil jako první člověk v

lidských dějinách, natož pak na takovou strašnou,

odpudivou skálu. Vůbec neuvažoval o tom, že by se zde

dalo přistát. Byl přesvědčen, že letadlo by se roztříštilo

na kusy. Protože letěl pod vrcholky skal, domníval se, že

ostrov tvoří jenom skály. Z jednoho místa těsně pod

vrcholem tryskal mohutný vodopád připomínající z dáli

velké, bílé, pštrosí pero. Nevěnoval mu zprvu žádnou

pozornost, ale když s letadlem zamířil vysoko nad okraj

skal, znovu se k němu pohledem vrátil. Překvapen spatřil,

že vrchol hory netvoří skála, jak se domníval, ale

rozsáhlé jezero. O tom dosud zřejmě nikdo nevěděl.

Ostrov tvořil vlastně velký kráter sopky, jak tomu ostatně

bylo i v případě celé řady malých ostrovů, které už

prozkoumali. Patřil k nim i Ostrov sv. Pavla. Tady však

na rozdíl od jiných vyrazil poslední výbuch sopky celé

jádro a vnitřek kráteru. Jeho stěny tvořily ideální jezerní

hráz. Na ostatních sopečných ostrovech stěny kráteru

časem rozdrobila voda.

Ale ať už byla historie jezera jakákoli, tato hora byla

vlastně obrovským bazénem vody dešťového původu. A

tenhle bazén byl naplněn až po okraj, dokonce na jednom

místě přetékal. To byl onen vodopád, který upoutal jeho

pozornost. Stěny kolem hladiny byly divoce rozeklané.

Při silných lijácích voda jistě přetékala na více místech.

80

Algy odhadoval, že voda sahá zhruba patnáct – dvacet

metrů pod okraj. Ale to i tak znamenalo, že většina té

vodní masy byla vysoko nad hladinou moře. Algy si

bezděčně představil, co by se asi stalo, kdyby stěny

kráteru náhle pod tlakem vody povolily. To nebyla

příjemná představa. Většina lodí i ve velké vzdálenosti

by měla pramalou šanci se zachránit před tak velikou

vlnou. Uvažoval, že tak asi vznikaly zátopy.

Zatímco letěli přes tento pozoruhodný ostrov, byl ve

svém přemítání vyrušen Bertiem, který doslova vpadl do

kabiny.

„Algy, máme prostřílenou hlavní rezervní nádrž

benzinu!“

„A jak to tedy vypadá?“

„Trochu jsem to poopravil“, sděloval udýchaně

Bertie. „Benzin, který vytekl do trupu letadla a byl

pořádně cítit, už zase zmizel dírami v podlaze.“

„Dírami v podlaze?“ opakoval nevěřícně Algy, který

to nemohl hned pochopit. „Jakými dírami?“

„Je mi líto, kamaráde“, usmíval se Bertie. „Myslel

jsem, že jsi slyšel jak střely zasáhly spodek letounu.“

„Samozřejmě, že jsem to slyšel. Ale nevěděl jsem,

kde nás přesně zasáhli. Kolik je tam průstřelů?“

„Zatím jsem jich našel pět,“ vysvětloval Bertie. „Tři

z nich byly pod čarou ponoru. Myslím si, že jich tam už

víc není.“

„Půjde to spravit?“

„Pokusím se to nějak spravit provizorně, ale musíš

zůstat ve vzduchu. Kdybys přistál, voda by nám tekla

těmi průstřely dovnitř.“

„O.K., zůstanu tedy ve vzduchu“, řekl Algy. Nic

jiného také nezbývalo, „budu tady trochu kroužit a ty se

81

to tedy vynasnaž prozatímně ucpat. Pak se pokusím

někde přistát a letadlo prohlédneme pořádně.“

„Bude to chvíli trvat, kamaráde“, pokýval hlavou

Bertie.

„Ale zkusit to musíme, protože přistát teď s

prostříleným trupem, by se nám nemuselo vyplatit. Jistě

chápeš, co tím myslím.“

Algy to chápal velmi dobře: kdyby posádka ponorky

předpokládala, že někde přistáli s poškozeným letadlem a

podařilo by se jí letadlo objevit, byl by s nimi konec.

Díval se upřeně na jezero. Tam by mohli být v bezpečí

před ponorkou i před bouří… pokud by mohl bezpečně

přistát. Ale kdyby se přistání nepovedlo, dopadlo by to s

nimi špatně. Z těch příšerných skal by nikdy nedokázali

slézt a nahoru by se k nim nikdo nedostal. Biggles přiletí

určitě, ale nedá se předpokládat, že by je hledal tam

nahoře. Čím déle o tom přemýšlel, tím se mu to zdálo

obtížnější. Proto se rozhodl hned.

„Přistanu tady“ řekl a ukázal prstem dolů na jezerní

hladinu.

Bertie se udiveně podíval. Zřejmě si jezera dosud

vůbec nevšiml. „Pane Bože, to je vody! Tolik vody a tak

vysoko. To je pěkně naplněná vanička!“

„Zřejmě je to kráter vyhaslé sopky.“

„Jen aby to byla opravdu vyhaslá sopka, kamaráde,“

prohlásil Bertie pochybovačně. „Nebylo by to nic

příjemného, kdyby začala náhle bublat, zatímco my

bychom se houpali na vlnách jezera. To by z nás uvařilo

polívku.“

„Kdyby sopka vybuchla, tak bychom to měli za

sebou tak rychle, že bychom to ani nezpozorovali,“

82

odpověděl ostře Algy. „Ale pospěš si s těmi průstřely.

Stojí nás to moc benzinu.“

Bertie zmizel z kabiny do vnitřku letadla. Algy létal

přes ostrov skoro půl hodiny a prozkoumával jezero ze

všech stran. Bylo téměř kruhové, napříč měřilo asi jeden

a půl kilometru. Za normálních okolností by to muselo k

přistání stačit, ale zde byly skály ze všech stran. Na

vnitřní straně stejně strmé jako zvenku. Právě skály byly

tím největším problémem. Musel je přeletět vysoko, aby

letěl nad vrcholy v bezpečné výšce. Tím by se octnul nad

hladinou asi třicet metrů. Než by dostatečně snížil výšku,

byl by už určitě v polovině délky jezera a skály na

protější straně by se přiblížily víc než by bylo zdrávo.

Přesto byl přesvědčen, že se mu podaří bezpečně přistát.

Vědomí současné situace v jaké jsou i představa co by

znamenal chybný manévr při přistávání mu rozryly čelo

hlubokými vráskami. Trochu se utěšoval myšlenkou, že

riziko není větší, než nebezpečí přistání na otevřeném

moři.

Bertie se objevil znovu. „Je to v pořádku.“ oznámil s

ulehčením. „Dělal jsem, co jsem mohl. Můžeme přistát.“

Algy natočil letadlo proti větru a blížil se ke skalám.

Motory utichly. Členitý okraj kráteru vypadal jako

dlouhá řada zubů, čekajících na svou oběť. Zblízka byly

ještě hrozivější než zdálky.

Když přeletěl okraj, prudce s letadlem klesl a hned

ho zase vyrovnal do vodorovné polohy pro přistání.

Skalní stěny protější strany se přibližovaly velkou

rychlostí, ale kýl letadla se včas zařízl do tmavočerné

vody. Temná hladina jezera se trvale vlnila. Letadlo

ztratilo rychlost a pár vteřin klouzalo dál po hladině.

83

Zastavilo se, lehce se houpajíc, asi sto metrů od skalní

stěny.

Algy si otřel zpocené čelo. „V každém případě jsme

tady.“ poznamenal. „Musíme doufat, že se odtud

dostaneme stejně snadno, jako jsme se dostali sem.

Pojďme se podívat, jak nás zřídili.“

„Dobře,“ souhlasil Bertie. „Čím dříve, tím lépe.

Jestli nám vypadne dno z téhle formy na puding, zatímco

budeme…“

„Prosím tě, buď zticha,“ přerušil ho Algy

rozzlobeným hlasem. „Máme už dost jiných starostí, než

abychom mysleli jen na nepříjemnosti s letadlem. Mám

velkou obavu o Gingera a Marcela. Ti jsou na tom hůř

než my a nemají ani nic k jídlu. Ještě nevím, jak to

uděláme, ale chtěl bych, abychom se pro ně vrátili co

nejdřív.“

Nepotřebovali mnoho času ke zjištění, kolik škody

nadělaly střely z ponorky. Naštěstí to nebylo tak strašné:

jedna prostřelená nádrž a pár děr ve spodku letadla. Ale

určitě budou potřebovat celý zbytek dne k tomu aby

letadlo solidně opravili. Nechtěli, aby vznikly nějaké

problémy po cestě na Prasečí ostrov nebo během

dlouhého zpátečního letu na jejich základnu.

Spěšně snědli sušenky s džemem jako náhražku

oběda a dali se do nutných oprav. Jak zjistili, neztratili

naštěstí mnoho benzinu. Bertiemu se podařilo průstřely

dostatečně utěsnit ještě za letu.

Dávno předtím, než byli hotovi, zmizelo slunce za

skalami. V těchto krajích nestojí nikdy vysoko na obloze.

Na vodu padl nepříjemný, tmavý stín. Jezerní kráter

vyzařoval cosi nepříjemného i za jasného dne. Teď – na

přechodu mezi světlem a tmou – vypadal doslova děsivě.

84

Také vědomí, že byli tak vysoko nad hladinou moře v

nich vyvolávalo pocit nejistoty. Přitom pro to nebyl

žádný důvod. Jak Algy poznamenal, to jezero tu bylo už

nejméně tisíc let a dalších tisíc tu pravděpodobně ještě

zůstane. Byli tu bezpečnější než na otevřeném moři.

„Jak to teď vyhlíží, tak dnes už nemůžeme pro

Gingera a Marcela nic udělat,“ uvažoval Algy. „Ale je to

strašné, že je prostě musíme nechat osudu. Věřím, že jistě

pochopí, že jsme nemohli nic dělat. Ale zítra hned ráno

se o něco pokusíme.“

„Co chceš udělat?“ ptal se Bertie pochybovačně. Na

tu otázku nedokázal Algy odpovědět. „Musím o tom ještě

přemýšlet. Jestli ta mizerná ponorka je ještě v zátoce,

nedá se o přistání ani uvažovat. Už jednou nám perfektně

předvedla, že nestojí o návštěvníky.“

„To máš pravdu.“ zabručel souhlasně Bertie. „Ale

nemohli bychom zítra ráno zaletět nejdříve na základnu

do Kapského města? Půjčili bychom si tam od letectva

pár bombiček a mohli bychom tu ponorku trochu

počechrat.“

„To určitě ne, to nemůžeme,“ odporoval Algy.

„Uvědom si, že lidi z ponorky už třeba zajali Gingera i

Marcela a vzali je na palubu.“

„V tom případě by to s nimi dopadlo hodně špatně,“

prikýval Bertie, tentokrát zcela vážně. „Když je to taková

banda, že byli schopni vysadit a opustit člena vlastní

posádky! Nemůžeme si dělat žádné iluze o tom, co by

udělali s nepřítelem.“

„Raději na to nemysleme,“ navazoval Algy.

„Rozhodně nepoužiju žádné zbraně, dokud se nespojíme

s Bigglesem.“

85

„Ten tu tak rychle být nemůže. Ale určitě za námi

poletí, až zjistí na základně v Kapském městě, že jsme

ještě pryč!“

Algy zvedl hlavu. „Až zjistí, že jsme pryč? Já

doufám, že budeme zpátky dříve než on. Nechci se tu

moc dní zdržovat.“

„Dříve nemůžeme, než zachráníme Gingera a

Marcela“, prohlásil Bertie. „Ani nápad! Nemůžeme přece

odletět a nechat je na tom příšerném ostrově. Bez nich

bychom byli v Kapském městě zbyteční.“

„Máš naprostou pravdu,“ souhlasil Algy a pozoroval

oknem kabiny jak se venku stmívá. Skalní stěny se

zvedaly vysoko do nebe. Vypadalo to, jako když jsou na

dně hluboké studny.

Probírali spolu znovu celou situaci, ale nedospěli k

žádnému rozhodnutí. Vlastně ani nevěděli co přesně

budou ráno příštího dne dělat. Algy trval na tom, že

nemohou nic podniknout, dokud nebudou přesně vědět,

kde je ponorka. Lépe řečeno, dokud nebudou mít jistotu,

že už není v zátoce Osvobození. Když bude pryč, nemusí

si dělat velké starosti. Přistanou v zátoce, vezmou ostatní

na palubu a vrátí se do Kapského města.

Vůbec si nepřipouštěli, že by na Prasečím ostrově

mohl být ještě někdo jiný, než posádka ponorky.

„Tady jsme docela dobře uklizeni“, komentoval

situaci Algy a pokoušel se na všechno dívat aspoň trochu

optimisticky. „Jenom tu bude trochu zima.“ Popošel k

oknu a podíval se ven. Ale skály už nebylo vidět.

Pokoušel se otřít rukou okno, které vypadalo jako z

matného mléčného skla. Pak to pochopil.

Obrátil se a setkal se se starostlivým pohledem

Bertieho. „S jednou věcí jsme nepočítali, když jsme tady

86

zaparkovali,“ řekl Algy pomalu. „A to je to jediné, co

nám může zabránit v odletu.“

Bertie se díval udiveně. „A to je co?“

„Mlha,“ odpověděl Andy. „Mlha tak hustá, že

nevidíš ani ruku před očima.“

87

Kapitola osmá

NOC PLNÁ DOBRODRUŽSTVÍ

Na Prasečím ostrově se Marcel a Ginger střídali v

hlídkování, až je vysvobodila tma a ukončila také jejich

strastiplný den.

V jeskyni, kde se schovali, nebylo příjemně. Stále

nevěděli, kolik lidí bylo na ostrově a kde vlastně jsou.

Ginger předpokládal, že všichni jsou na ponorce v zálivu,

ale později dal za pravdu Marcelovi. Ten odhadoval, že

je docela možné, že se ponorka ponořila. V takovém

případě by vůbec nevěděli, zda skutečně odplula. Také

bylo možné, že muž, kterého viděli, se vrátil do svého

úkrytu. O tom nevěděli také nic. Ať už to bylo jakkoliv,

jejich situace příznivá nebyla. Ginger naslouchal vlnobití

hluboko pod nimi a ptal se sám sebe, jak mohl Robinson

vydržet tolik měsíců sám a sám, aniž by si něco udělal,

nebo se zbláznil. V kapse našel Ginger zápalky a byl by

si i troufnul rozdělat ohýnek. Ale nic hořlavého neměli.

Jeskyni prostoupila lezavá zima. Ginger vytáhl z

provizorní střechy kus dřeva, ale ten byl zcela shnilý a

promočený. Podpálit se nedal.

Každá minuta jim připadala jako věčnost, jak seděli

přitisknuti těsně u sebe s rukama v kapsách. Ginger si

lámal hlavu, co se asi stalo s Algym. Ale nepřišel na nic

konkrétního, ať přemýšlel jak chtěl.

Byl teprve čtvrtek a když se neobjeví Algy, tak

Bigglese nemohou čekat dříve než v neděli. Bylo to

skoro neuvěřitelné, že na pohled tak snadný průzkumný

let skončil tak špatně. Ginger po chvilce rozhodně vstal:

„Už toho mám dost. Jdu se podívat, zda tam ta ponorka

88

ještě je. Jestli tam bude, tak určitě na hladině a

osvětlená.“

„To ses zbláznil?“ ozval se Marcel ze tmy. „Buď

spadneš do moře, nebo sletíš ze skály a polámeš si nohy.“

„Pořád lepší, než tu nečinně sedět,“ prohlásil Ginger

zoufale. „Počkej tady. Ozvi se mi, když mě uslyšíš

pískat. To bude znamenat, že jsem zabloudil. Když mě

uslyšíš volat, přijď hned za mnou a vezmi sebou pistoli.

Já tady pistoli nemám a třeba mi budou chtít podříznout

krk.“

„Problém s vámi Angličany je v tom, že nedokážete

chvíli posedět v klidu,“ konstatoval Marcel. „Vám

vždycky vyhovuje, když něco není v pořádku, pak máte

důvod si dělat starosti. Ale když je všechno v pořádku,

tak hledáte tak dlouho až nějaký problém najdete.

Vždycky musíte na něco „vyrukovat“. Tak si tedy jdi, ale

nezlom si vaz!“

„Dám si pozor,“ ujišťoval ho Ginger. „Nebudu pryč

dlouho.“

Přes Marcelovy námitky a s vědomím, že nejedná

příliš rozumně, vyšel Ginger z jeskyně. Zůstal stát a

hleděl do neproniknutelné tmy. Ale ta nebyla tak

beznadějně tmavá, jak očekával. Z jihu probleskovalo na

nebi tajuplné modré světlo. Ginger předpokládal, že by to

mohla být polární záře od jižního pólu. V matném světle

dokázal po chvilce rozeznat obrysy terénu. Snažil se vrýt

si do paměti, jak vypadá nejbližší okolí, aby při zpáteční

cestě jeskyni našel. Když se trochu rozkoukal, vydal se

opatrně kupředu a při každém kroku kladl nohu na zem

velmi opatrně. Nenarazil na žádné nebezpečné překážky

a postupoval bez obtíží. Jeho sebedůvěra rostla. Často se

zastavoval a ohlížel se, aby si dobře zapamatoval cestu,

89

kterou šel a pak zase pokračoval. Tento večerní pěší

průzkum územím, na které vstoupilo jen velmi málo lidí,

měl v sobě něco nepřirozeného. Úspěšný postup

neznámým terénem mu dodával pocit sebejistoty. Ne

snad, že by opustil jeskyni proto, aby riskoval. Chtěl se

prostě přesvědčit, zda je ponorka v zálivu. Na tom

záviselo, co s nimi bude dál.

Už první pohled přes okraj skal mu dal odpověď:

ponorka tam ještě byla. Nerozeznával dobře loď, ale

viděl žlutý pruh světla, patrně vycházejícího z velitelské

svěže. Neočekával, že ponorka bude mít rozsvícené

předpisové osvětlení pro lodě plující po moři. Chvíli

plavidlo zamyšleně pozoroval. Jen litoval, že voda je tak

studená, že se v ní prostě nedalo plavat. Jinak by

uvažoval o možnosti prozkoumat ponorku zblízka.

Vypadalo to, že všude je absolutní klid a tak se

rozhodl k návratu. Byl spokojen, že dokázal splnit úkol,

který si dal. Nepochyboval o tom, že zpáteční cestu najde

velmi snadno. Alespoň si to myslel. Vůbec si

nepřipouštěl, že snad mohl jít špatným směrem, až teprve

když uviděl z malé výšiny pod sebou tři malá, osvětlená

okna.

Překvapení by nebylo správné slovo. Stál jako

zařezaný, užaslý nejen nečekanými světly, ale i

vědomím, že vlastně zabloudil. Když se vzpamatoval z

prvního úleku, musel si přiznat, že ta světla nejsou

vlastně nic úplně výjimečného. Věděli přece, že na

ostrově někdo je. A tohle tedy bylo jejich obydlí. Udělal

opatrně krok dopředu, ale okamžitě se zastavil. Terén

před ním měl prudký spád a pohyb jeho nohy uvolnil

několik kamenů, které se s velikým hukotem valily dolů.

Rozhodl se, že dál nepůjde, nechtěl zbytečně riskovat.

90

Rozumnější bylo pokusit se najít zpáteční cestu k jeskyni,

ale nebylo to snadné. Možná, že by byl bloudil až do

rána, kdyby mu Marcel nepřišel na pomoc.

Před Gingerem náhle vzplála ve tmě zápalka. Vrhnul

se okamžitě na zem, přesvědčen, že to jsou muži z

ponorky. Pak zaslechl tiše hvízdat marsellaisu. To mohl

být jenom Marcel a tak zahvízdal stejnou melodii. Znovu

zaplála ve tmě zápalka. Pak už to bylo snadné. Ani nebyli

daleko od jeskyně. Marcel zapaloval jednu sirku za

druhou, možná až příliš bezstarostně, tak cestu do

jeskyně našli snadno. Když konečně dorazili bezpečně na

místo, podíval se Marcel rozzlobeně na Gingera.

„Mám dojem, že ses zbláznil,“ řekl ostře. „Tohle

není vůbec žádné místo pro noční procházky. A ty si

navíc ještě zabloudíš. Mne tu necháš samotného s

vyhlídkou, že ráno najdu někde tvoje kosti, jak si na nich

pochutnávají rackové!“

„Je mi to líto, Marceli,“ omlouval se Ginger.

„Opravdu jsem zabloudil, ale objevil jsem pár věcí.“

„Ponorka tam ještě je?“

„Je, ale to není všechno. Objevil jsem dům, nebo

prostě nějaký druh obydlí. Mělo osvětlená okna.“

„Tak takové to je,“ protáhl Marcel. „Ti piráti měli

ještě takovou drzost, že si postavili na francouzském

území dokonce dům. Zítra jim to zbouráme. Tohle přece

nemůžeme připustit!“

„S tím bouráním bych ještě počkal,“ mínil Ginger.

„Za prvé by proti tomu mohli mít námitky a za druhé by

nám mohlo přijít vhod mít střechu nad hlavou, než se

nám podaří tenhle strašný ostrov opustit.“

„Na tom něco je,“ připustil Marcel. „Škoda, že jsme

sebou nevzali granáty a kulomet.“

91

„Myslet na to teď, to už je trochu pozdě,“ odpověděl

Ginger. Posadil se k Marcelovi a vypravoval dopodrobna,

co všechno viděl. Uvědomili si, že v těchto chvílích

nemohou nic podniknout a musí počkat, dokud se

nerozední. Oba utichli a začali trochu dřímat. O

skutečném spánku se za těchto podmínek nedalo mluvit.

Teprve teď si Ginger mohl skutečně představit, co musel

vytrpět Robinson. Bylo mu záhadou, jak to tento

trosečník dokázal vydržet tak dlouho.

Nový den se konečně začal váhavě prodírat hustou

clonou mlhy. Bylo vidět sotva na sto metrů. Silně se

ochladilo a zem vypadala šedivě a zamrzala. Vítr přestal

a na moři nebylo vidět jedinou vlnku.

Ginger otráveně pozoroval počasí. Když není vítr, je

zase mlha, pomyslel si zklamaně a bouchal se rukama do

ramen, aby se trochu zahřál. Uvědomoval si, že pořádný

vítr by mlhu rozehnal, ale současně by pořádně rozbouřil

moře. Prostě to nestálo za nic.

„Jestli tu budeme muset ztrávit ještě jednu noc,

půjdu hledat naplavené dříví na oheň,“ oznámil

Marcelovi. „A je mi docela jedno, jestli pak někdo uvidí

kouř. Všechno je přijatelnější, než tady sedět ve tmě a

pomalu zmrznout.“

Marcel pokrčil odevzdaně rameny. „Musíme tu

vydržet tak dlouho, než se mlha rozpustí. V tomhle

počasí by Algy ostrov stejně nenašel. Bylo by to i příliš

riskantní,“ konstatoval Marcel. „Navíc mi začíná pěkně

kručet v žaludku. Ale řekni mi, kde by se dalo najít něco

k jídlu?“

„Prostě si musíme nějak poradit,“ prohlásil Ginger.

„Když na tomto ostrově žijí lidé, tak tu také musí být

92

nějaká potrava. A když je tu potrava, tak tě mohu ujistit,

že si tu svou porci půjdu vzít.“

„Cože? Ty si myslíš, že ti tamti něco dají?“

„Samozřejmě, že ne. Ale co na tom? Obsloužíme se

sami,“ prohlásil Ginger rozhodně. „Ale než něco

podnikneme, měli bychom se přesvědčit, zda se ponorka

nepřipravuje k odplutí. Já myslím, že se nebude zdržovat

déle, než bude nezbytně nutné. Pro nás by bylo všechno

snadnější, kdyby vypadli co nejdříve.“

Marcel souhlasně přikývl. Opatrně se vydali na cestu

k zálivu.

Sotva ušli asi sto metrů, když zaslechli hlasitý hovor

a hluk kroků. Beze slov a co nejtišeji se rychle schovali

za skálu. Ze svého úkrytu uviděli vyjít z mlhy šest mužů

v tmavých uniformách. Každý z nich nesl pytel nebo

těžkou kartónovou krabici. Prošli kolem nich a zmizeli ve

směru, kde našli chyceného králíka. Ginger měl dojem,

že tam někde spatřil také osvětlená okna. Mlha začala

trochu řídnout.

„Není tak těžké uhodnout, co tu dělají“ obrátil se

Ginger k Marcelovi, když pokračovali k zálivu. „Přinesli

zásoby pro toho chlapa, co už tady je. Nebo dokonce pro

celou skupinu, která je na cestě sem. Až odnosí všechny

zásoby, co přivezli, tak určitě odplují. Alespoň tak

doufám.“

Oba přidali do kroku. Když došli k místu, kde byl

výhled na záliv, uviděli ponorku. Ale už nebyla na

stejném místě. Část posádky byla na palubě a ponorka

plula pomalu k výjezdu ze zálivu. Na ploché skále, kde

oni sami přistáli, ležela loďka. S tou zřejmě přistála

skupina, kterou potkali.

93

Ginger se pozorně díval na ponorku. „Co to proboha

dělají? Marceli, podívej se“ skoro vykřikl Ginger. „Nedá

se to přesně rozeznat, ale vypadá to, jakoby házeli něco

přes palubu“.

Slyšeli zřetelně hlas velícího důstojníka, který

uděloval pokyny. Významu samozřejmě nerozuměli.

„Možná, že se zbavují odpadků po dlouhé cestě,“

dohadoval se Marcel.

„I to je docela možné,“ přisvědčil Ginger. „Ale

myslím si, že jsme už viděli dost. Nebylo by rozumné se

tady déle zdržovat. Za chviličku se určitě bude vracet

skupina, která nesla zásoby.“

Obezřetně se vraceli k místu, kde se schovávali

cestou k zálivu. Dál se neodvažovali jít. Mohli by narazit

na muže, kteří se budou vracet na ponorku. Čekali skoro

nehnuté asi dvacet minut. Pak se objevila skupina

námořníků, kteří procházeli kolem. Šli směrem k zátoce a

nic už nenesli. Marcel s Gingerem jich napočítali sedm.

O jednoho víc, než prošlo kolem nich se zásobami.

Ten nový, sedmý, byl dobře urostlý muž v silném,

modrém svetru, na nohou měl holinky. Šel v čele, spolu s

velitelem skupiny. Ginger v něm poznal muže, kterého

zahlédli už dříve.

„Tenhle chlap tu bydlí,“ zašeptal Marcelovi.

„Možná, že odjede s ponorkou.“

„Tomu nevěř! To bude něco jako hlídač, který tu

bydlí trvale. Já si myslím, že je jenom doprovází k zálivu.

Měli bychom toho využít a rychle se zblízka podívat na

jeho obydlí. Možná, že se nám podaří dostat se k nějaké

potravě, Zásob má zřejmě dost. Taková příležitost se nám

už nenaskytne!“

Marcel rychle a souhlasně přikývl.

94

Pospíchali co nejvíc, ve snaze udělat všechno pro to,

aby ukojili svou největší potřebu: sehnat něco k jídlu.

Hlady už měli žaludky bolestí sevřené.

Nemuseli jít daleko. Nedaleko od místa, kde našli

králíka, bylo malé údolí a v něm stál nízký, podlouhlý

domek. Jeho střecha měla tvar oblouku, byla z vlnitého

plechu a přecházela do postranních stěn baráku. Tři malá

okénka byla zasazena ve střeše, z malého komínku

stoupal kouř. Mezi dvěma stožáry byla natažena anténa,

nedaleko ležela hromada naplaveného dřeva.

„To je barák, který jsem včera viděl,“ řekl Ginger.

„Pojďme se podívat dolů.“

„Možná, že tam ještě někdo je,“ zaváhal Marcel.

„To uvidíme. Ale v každém případě se musíme

pokusit získat něco k jídlu, jinak umřeme hlady. Teď

máme příležitost. Podívej se, dveře jsou zavřené, vypadá

to, že tam nikdo není. Zůstaň tu na stráži a pozorně se

rozhlížej. Varuj mě, kdyby snad někdo šel.“

„Dobře.“ Marcel vytáhl z pouzdra pistoli a našel si

místo za skálou, odkud bylo dobře vidět na obě strany.

Ginger napůl sešel a napůl sklouzal ze srázu a

pospíchal k nejbližšímu okénku. Bylo dost vysoko, ale

když si stoupl na špičky, podařilo se mu podívat se

dovnitř. Místnost byla plná nábytku a vypadala jako

obývací pokoj. Na podlaze uprostřed stály pytle a

krabice, které přinesli námořníci.

Mimo stolku a židle tam byl i kancelářský nábytek.

Ginger zahlédl dokonce i rýsovací prkno. Místnost byla

značně přeplněná. Přešel k dalšímu okénku. To mu

poskytlo pohled zřejmě do ložnice. Třetí okno bylo z

kuchyňky. Zahlédl sporák, stůl se židlemi a kolem stěn

narovnané krabice a konzervy. Na zadní straně domku

95

objevil malá dvířka. Bylo otevřeno. Ginger vešel dovnitř.

Uvnitř bylo příjemně teplo a vzduch byl prosycen

příjemnou vůní jídla a tabáku.

Horečně

začal

prohledávat

krabice.

Jak

předpokládal, byly v krabicích konzervy s různým

jídlem. Co to bylo, to nevěděl, nápisům nerozuměl. Něco

se dalo pochopit z obrázku na etiketě. Našel prázdnou

krabici a začal ji rychle plnit. Dával do ní konzervy,

pytlíky i sklenice. Byl si jist, že tak vezme určitě něco

užitečného. Vzal toho tolik, co mohl unést.

Vyšel ven a co nejrychleji se vyšplhal do stráně, nad

kterou hlídal Marcel. „Vezmi nějaké dřevo a pak co

nejrychleji zmizíme,“ vyrazil udýchaně. Bez čekání na

odpověď si nahodil krabici na ramena a dal se rychle na

pochod. Cítil se jako někdo, kdo se dopustil vloupání.

Marcel ho dohonil a doslova se prohýbal pod

nákladem dřeva. Smál se. „A teď si musíš představit, že

mně platí za to, abych podobné zloděje chytal.“

Ginger se zašklebil. „Hlavně ať jsme s tou kořistí co

nejdříve v jeskyni.“

Mlha se ještě úplně nerozplynula, ale už bylo vidět

lépe. Občas se zastavili a opatrně se rozhlíželi.

Poslouchali, zda neuslyší kroky. Pak zase pospíchali dál.

Ginger se obával, že by se ještě v poslední chvíli mohlo

něco stát. Dopadlo to dobře, ale skutečně jen o vlásek.

Jakmile došli do své skalní prolákliny, zahlédli muže v

modrém svetru, jak mizí směrem k baráku.

„Tak tohle nám vyšlo,“ řekl udýchaně Ginger a sedl

si na krabici. „Podíváme se, co tu vlastně máme.“

Vtom ho Marcel vzal za rameno a ukazoval do

zátoky. Ginger se tím směrem podíval a ještě zahlédl

ponorku jak odplouvá a mizí v mlze.

96

„Tak a je pryč,“ zvolal Marcel. „Konečně!“

„Ti už svou práci udělali,“ dodal Ginger. „My teď

víme, že ten chlap tu má pěknou hromadu zásob. Určitě

tu dělá nějakého správce a hlídače. Ale ta banda z

ponorky také něco prováděla dole v zátoce. Moc by mě

zajímalo, co to bylo. Vypadalo to, jako když hází něco

přes palubu. Že by snad…“

Ginger se náhle odmlčel a podíval se vážně na

Marcela. „Pane bože. Teď mně napadla strašná

myšlenka.“

Marcel jen tázavě povytáhl obočí.

„Možná že… ale to snad není možné…“ vyhrkl

Ginger.

„Co není možné?“ snažil se dopátrat Marcel.

„Možná, že nakladli miny u vjezdu do zátoky.“

Marcel se nad Gingerovými slovy vážně zamyslel. Chvíli

neodpovídal, ale pak pomalu řekl: „Je to možné.“

Ginger trochu nevěřícně potřásl hlavou. „Ale něco

takového by snad neudělali. Nějaká velrybářská loď nebo

vůbec jakákoli loď by mohla při špatném počasí hledat

ochranu v zálivu.“

„Ale oni přece viděli náš hydroplán,“ řekl Marcel.

„Možná předpokládají, že se letadlo vrátí. A pak by

narazilo na minu a vyletělo do vzduchu.“

„Právě příjemná myšlenka to není, ale mohl bys mít

pravdu,“ odpověděl Ginger starostlivě. „Algy se

samozřejmě vrátí. A i kdyby nemohl on, tak přiletí v

každém případě Biggles. Musíme se podívat.“ Vstal a

řekl rozhodně: „jídlo může počkat. Mlha už se rozptyluje

a Algy se může objevit každou chvíli.“

97

K zátoce sešli co nejrychleji. Hladina byla docela

klidná. Nikde nebylo nic vidět, jen pár mastných skvrn

od oleje.

Marcel ulehčené vydechl. „Nic!“

„Začíná příliv. V těchto končinách je velký rozdíl

hladiny mezi přílivem a odlivem,“ poznamenal Ginger.

„Aby miny dobře fungovaly, musely by být zakotveny.

Takže mimo období odlivu by byly pod vodou.“

„Jestliže jsou pod vodou, pak nemohou ohrozit

hydroplán,“ prohlásil Marcel. „Letadlo nemá tak hluboký

ponor jako loď.“

„To máš pravdu,“ přiznal Ginger. „Ale přesto mám

pocit, že už to není tady bezpečné.“

Marcel pokrčil rameny. „A co proti tomu můžeme

dělat?“

„Tutéž otázku si kladu i já,“ odpověděl Ginger. „Za

tohoto stavu bychom se měli pokusit dát Algymu nějaké

znamení, aby se tomuto místu vyhnul… tím myslím, aby

přistál někde jinde.“

Ale už z tónu, jakým to říkal, bylo patrné, že sám

pochybuje o tom, zda by to k něčemu bylo.

„Půjdeme něco sníst?“ navrhoval. „Můžeme si to

vzít sem. Je klidné počasí a tady bychom slyšeli hukot

letadla už z velké dálky.“

„Ale co s tím námořníkem,“ ozval se Marcel. „Ten

už asi poznal, že se k němu někdo vloupal.“

„Možná, že to ani nepozná, že se mu v té spoustě

zásob něco ztratilo,“ namítal Ginger. „Myslím, že teď

uklízí nové zásoby. A kdyby nám chtěl ztrpčovat život,

tak už si s ním nějak poradíme. Pojďme pro jídlo, já

padám hlady.“

Obrátili se a vydali se směrem k jeskyni.

98

Kapitola devátá

Z BLÁTA DO LOUŽE

Algy a Bertie se probudili nepříjemně promrzlí do

pochmurného rána na vysoko položeném jezeře, které

zabíralo většinu plochy ostrova Pinguin. Za okny kabiny

visela mlha jako hustá záclona.

Algy vstal první a začal dělat všechny možné

pohyby, aby se zahřál. Ale ať se snažil sebevíc, stále se

klepal chladem. „Brrrr,“ třásl se zimomřivě. „Páni, to je

ale zima.“

Obrátil se na Bertieho. „Dělej, vstaň a trochu se

rozhýbej, ať taky rozmrzneš.“ Náhle ho něco napadlo, že

najednou zmlknul. Upřeně se zadíval na svého druha,

který ho nezúčastněně sledoval přes svůj monokl.

Algy, aniž by řekl další slovo, skočil do strany a

dopadl prudce na obě nohy. Ale letadlo se ani nehnulo.

Vypadalo to, že skáče na betonové podlaze. Rozběhl se

do kabiny, otevřel dveře a vyhlédl ven. Když se obrátil,

Bertie při pohledu na Algyho výraz se s úlekem posadil.

„Co je ti, kamaráde?“ zeptal se ustaraně a snad i

trochu vyděšeně. „Nejsi nemocný?“

„Trochu špatně mi je určitě,“ zavrčel nazlobeně

Algy. „Obrací se mi žaludek. A tebe to chytne taky, jen

co se podíváš ven.“

„Na tu mlhu?“

„Mlha je opravdu pořádná, že by se dala krájet,“

odpověděl Algy. „Ale to není všechno. Navíc k mlze

ještě led! Zamrzli jsme.“

„Cože? Zamrzli?“ V Marcelově hlase byla nedůvěra

i obava.

99

„Ano. Vždyť to povídám. Hned mi bylo divné, že se

letadlo vůbec nehoupe. Jezero je prostě celé zamrzlé. V

noci musel být pěkný mráz. Nemyslím si, že led je moc

silný, to ne. Ale pokud zůstane kolem nuly, tak

nerozmrzne. My jsme ale magoři! Na takovou možnost

jsme vůbec nepomysleli.“

„Tak se trochu uklidni,“ nabádal Algyho Bertie. Ale

sám příliš klidný nebyl, přecházel rozčileně z místa na

místo. „Jak jsme na to mohli vůbec pomyslet, když v

instrukcích pro piloty přece stojí, že moře v téhle

zeměpisné šířce vůbec nezamrzá.“

„Samozřejmě, že ne,“ odpověděl Algy s ledovým

klidem. „Moře jistě ne! Moře je slané, ale v jezeru je

dešťová voda a ta slaná není. A pak je tu ještě další

důvod: moře je v neustálém pohybu, ale na jezeru je

hladina rovná jako zrcadlo. Navíc leží jezero nejméně tři

sta metrů nad hladinou moře. V těchto povětrnostních

podmínkách to také hraje roli. Tohle všechno jsme si

měli uvědomit a nemuseli jsme takhle dopadnout.

Zamrznout právě tady a v těchto chvílích!“

„Máš úplnou pravdu,“ přerušil ho Bertie. „Ale co

kdybychom se šli podívat ven, jak to vlastně vypadá.“

Vyšli před kabinu spolu a rozhlíželi se po šedivém

ledě, který pokrýval celé jezero. Racky nebylo nikde

vidět, kolem dokola se nic nehýbalo. Ticho bylo až

nepříjemné.

„To je skutečně k zbláznění,“ brumlal Bertie. Vlezl

zpátky do letadla a za chviličku se vrátil se železným

hákem a zkoušel led rozbít. Led se lámal snadno, byl

ještě velmi tenký.

„Takže to nakonec není tak hrozné, kamaráde,“

prohlásil Bertie s ulehčením. „Z toho tu starou bednu

100

dostaneme celkem snadno. Jsem si jist, že odtud bude

chtít vypadnout stejně rychle jako my.“

„Dobře, teď ještě led rozbíjíš celkem lehce. Ale jestli

mráz potrvá, tak led zesílí!“ obával se Algy.

„Takže máme jedinou možnost. Pokusit se dostat

odtud než zamrzneme docela!“ konstatoval Bertie.

„Ale vždyť už jsme zamrzli,“ trval na svém Algy.

„A nebo to snad není už teď hrozné? Pojď se ještě jednou

přesvědčit. Kdyby se nám podařilo rozbít led kolem

letadla, tak by nás možná z toho motory vytáhly. Ale

nemáme přece dost benzinu, abychom tady popojížděli a

čekali až začne tát.“

„Ale proč bychom to dělali,“ divil se Bertie.

„Můžeme přece rovnou odletět!“

„Odletět v téhle mlze?“ uvažoval pochybovačně

Algy. Přitom si ale jasně uvědomoval, že to je jejich

jediná šance. Jenom myšlenka na start v husté mlze s

těmi skalami kolem dokola mu naháněla husí kůži.

Také se obával, že led namrzl na trup letadla. Nikdy

dříve za takových podmínek nelétal. Bylo docela možné,

že by led zůstal viset na trupu stroje a to by výkon

motoru citelně oslabilo.

Nakonec se rozhodl, že se odváží odstartovat. Tady

nemohli déle zůstat. Riziko bylo až příliš veliké.

Neodvažoval se pomyslet na to, že tu mohli zamrznout

třeba na neurčitou dobu.

„Takže víš, co teď uděláme?“ obrátil se Algy k

Bertiemu. „Led rozbijeme nejen kolem letadla, ale i

co nejdále ve směru startu. Doufejme, že se nám podaří

letadlo úplně uvolnit. Pak jej můžeme použít jako

ledoborce a sami si uděláme napříč jezerem startovní

dráhu.“

101

Algy uvažoval, že dokud je led tenký, nemůže se

letadlo poškodit, nanejvýš se trochu odře barva. A

otevřená voda bude dobrou orientací v mlze. Doufal jen,

že led nezůstane na trupu, to by bylo pro start velmi

nepříjemné.

„Musíme letadlo rychle zvednout, abychom se

vyhnuli skalám,“ upřesňoval Bertiemu. „Kdybych aspoň

věděl, kde je ten vodopád, tam jsou skály nižší. Ale

kdybys mě zabil, tak ti neřeknu, kde to je.“

„Máme jednu výhodu, Algy,“ konstatoval Bertie.

„Nemáme přece žádný náklad.“

„To je naše jediné štěstí,“ odpověděl Algy. „S

naloženým letadlem bychom se odtud nedostali. Když se

mi podaří odstartovat, pak hned přistanu na moři.“

Algy počítal s tím, že ve slané vodě roztaje led,

který možná namrzl na trup. Spoléhal na to, že při

bezvětří, které panovalo, bude moře klidné. Přistání by

nemělo být žádným velkým problémem.

„Hlavně, abychom vůbec něco viděli. Podívej se,

mlha se moc nerozpouští,“ ukazoval Bertie kolem do

šedé clony.

„S tím vůbec nepočítej, tady mlha nezmizí,“ tvrdil

Algy. „V kráteru se drží zima a mlha, která se sem

dostala, nemůže prostě pryč. Zvlášť, pokud je jezero

zamrzlé. Myslím si, že mimo kráter bude viditelnost

lepší. Hlavně, abychom se dostali z téhle polévkové

mísy. Pojďme, Bertie. Snídaně může počkat.“

Nejdříve se dali do rozbíjení ledu kolem letadla.

Potom se snažili odstranit pokud možno všechen led z

trupu hydroplánu. To jim zabralo dost času. Jakmile

rozbili led kolem letadla, začal se hydroplán mírně

pohupovat a to jim usnadňovalo odstraňování ledu z

102

trupu. Rozbitý led na štěstí znovu nezamrzal. Když bylo

letadlo úplně volné, Algy nastartoval motory. S

ulehčením konstatoval, že hydroplán, jakmile nabral

trochu rychlost, snadno a bez námahy rozlamoval tenký

led před sebou. Dělalo to pořádný hluk, ale na to si brzy

zvykli.

Z místa, kde letadlo přes noc stálo, rozryl Algy led

až na protější stranu jezera. Zastavil se, až když před

sebou uviděl skalní stěnu. Pak obrátil stroj a sledoval při

jízdě zpět viditelnou průrvu v ledu. Když dojel na konec

uvolněné vodní cesty, pokračoval dál v přímém směru, až

dosáhl druhé strany kráteru a zastavil ho pohled na

přibližující se skalní stěnu. Bylo bezvětří a tak nezáleželo

na tom, v jakém směru budou startovat.

Obrátili letadlo a uvolněná dráha v ledu ležela před

nimi. Bertie seděl celou dobu vedle pilota. Mlčeli, nebylo

o čem mluvit. Oba věděli, že na konci vodní dráhy, která

se ztrácela v mlze, jsou skály, o které by se letadlo mohlo

roztříštit. Nezbylo by z nich nic a ani Biggles ani nikdo

jiný by se nedozvěděl co se s nimi stalo. Jenom jejich

jména by se objevila na dlouhé listině nevysvětlených

leteckých záhad. Algy věděl, že si start nemůže

vyzkoušet. Buď se mu povede skály přeletět… nebo ne.

Ale ani kdyby se to nemělo povést, nemělo žádný smysl

déle čekat.

Algy si připadal jako skokan do vody na vysoké

věži. Rozhodl se, že čím dříve bude tento zlý sen za nimi,

tím lépe. Roztočil motory na plné obrátky. Sunderland se

dal do pohybu, stále rychleji a rychleji, jakoby přímo do

zkázy. Už se nedal zadržet. Jediné co mohli ještě

pozorovat byla brázda v ledu, která se už třicet metrů

před nimi ztrácela v mlze.

103

Algy přitom intenzivně vnímal všechny zvuky.

Mimo hluku motoru, který mu zněl v uších příjemně, to

byl také rachot lámajícího se ledu. Bylo to jako když

praskají stovky okenních tabulí. Kousky ledu létaly

kolem oken kabiny jako déšť kulometných střel.

Postranní okénka zaplavovala vodní tříšť. Algy si rovněž

uvědomoval, že vlnami, které letadlo na vodě vytvářelo,

se začal lámat led na hladině jezera a to ještě zvyšovalo

hluk.

Upřeně sledoval vodní dráhu před sebou. Jeho

obličej byl nehybný jako maska. V duchu počítal vteřiny,

které pro něj byly jediný měřítkem v odhadu vzdálenosti,

kterou urazil. Se staženými rty přitáhl řídící páku.

Letadlo se trochu pozvedlo, ale stále ještě bylo ve vodě.

Jen rachot lámajícího se ledu se zmenšil. Jedině podle

odpočítaných vteřin věděl, že už musí risknout start.

Neviděl nic, ale tušil, že už musí být blízko skal. Ani je

vidět nechtěl, to už by bylo pozdě.

Znamenalo to teď a nebo nikdy. Prudkým pohybem

k sobě přitáhl řízení. Nos letadla se zvedl do výšky.

Rachot ledu náhle ustal, jen motory řvaly naplno a vrtule

táhly hydroplán k neviditelným mrakům.

Algy nechal letadlo stoupat celou dlouhou minutu

velmi prudce. Pak si oddychl. Věděl, že už přeletěli

skály. Srovnal letadlo do vodorovné polohy. Přes skály

se přenesli zřejmě ve velké výšce, protože ani on, ani

Bertie je nezahlédli.

„Mohu ti říci, že jsem si oddechl. To jsi provedl

perfektně, hochu!“ Bertie uznale poklepal na palubní

desku, jakoby poklepával závodního koně. „A ty holka

jsi nám posloužila vzorně!“

104

Mlha prořídla, moře bylo jasně viditelné. Algy s

ulehčením konstatoval, že jeho předpoklad byl správný:

zde byla mlha mnohem řidší než v kráteru. A málokdy

viděl tak klidné moře v tomto jindy tak bouřlivém pásmu.

„Přistanu,“ oznámil Bertiemmu. „Věřím, že ve slané

vodě se zbytky ledu rozpustí rychleji, než kdybych zůstal

ve vzduchu. A také se nechci dostat na nějaký jiný

ostrov. K dokonalé orientaci bych potřeboval, aby ta

mlha nejdříve zmizela.“ Pousmál se.

„Co jsi říkal tomu startu, Bertie? Že to bylo

senzační?“ Vypnul motory a klouzal dolů.

„Už o tom ani nemluv,“ řekl Bertie. „Když jsme

naslepo startovali přes ty neviditelné skály, měl jsem

nervy na prasknutí.“ Najednou rychle poposedl a uchopil

Algyho za rameno. „Podívej se, tamhle je zase ta mizerná

ponorka!“

Algy ještě stačil přímo před sebou zahlédnout trup

lodě, která se zřejmě právě začala ponořovat. Paluba už

byla pod vodou.

Strhnul letadlo do strany. O vteřinu později už jim

ponorka zmizela v mlze.

„To vypadá, jako když nás zaslechli a snažili se

nepozorovaně zmizet,“ uvažoval Algy.

„Bohužel to tak vypadá,“ souhlasil Bertie.

„Jsem rád, že jsme ji ještě zahlédli,“ řekl Algy.

„Teď, když víme že je pryč, můžeme na Prasečí ostrov.

Nebude to však lehké ho najít v té mlze.“ Provedl

perfektní přistání a letadlo se zastavilo v klidné vodě.

„V každém případě jsme zase dole,“ ulevil si Algy a

protáhl se na sedadle. „Uf!“ Zhluboka si vydechl. „Na ten

start tak hned nezapomenu.“

105

„Já taky ne,“ připojil se Bertie. „Co bys řekl šálku

čaje? Stejně musíme čekat, až mlha trochu zmizí.

Myslím, že jednu thermosku máme ještě plnou.“

„Tak sem s tím,“ souhlasil Algy. „Po tom

cirkusáckém startu potřebuji něco do žaludku. Když mlha

neopadne poletíme na základnu a vrátíme se zítra. Teď

nemůžeme stejně nic dělat. Nevím přesně, kde je Prasečí

ostrov a nechce se mi ho hledat v oblasti, kde skály sahají

až do patnácti set metrů.“

Situace, ve které se Algy nacházel, byla snadno

pochopitelná. Věděl, že jsou v oblasti ostrovů Crozet.

Věděl také že odtud doletí do Kapského města poměrně

snadno. Ale přesnou polohu neznal a byla jen malá

naděje najít ostrov při viditelnosti jen několika set metrů.

A přitom riziko nárazu do vysokých skal bylo velké.

Jiná situace by byla, kdyby všechny ostrovy byly

ploché. Ale všechno komplikovala skutečnost, že ostrovy

byly výškově abnormálně členité. Jejich vrcholy pak

zahaleny v mracích.

Teď, když vyvázli z jednoho nebezpečí, neměl Algy

chuť se pouštět hned do dalšího dobrodružství. Sel za

Bertiem a s chutí vypil dva šálky čaje. Na

improvizovaném jídelníčku byly ještě suchary a sardinky.

Kolem dvanácté hodiny se mlha rozptýlila natolik,

že byla určitá naděje najít Prasečí ostrov. A to bez rizika

srážky s nějakou skalní horou.

Algy pozoroval upřeně polorozptýlené cáry mlhy.

„Jak bys odhadoval současnou viditelnost,“ zeptal se

Bertieho, který se ještě živil suchary. Bertie polkl, chvíli

přemýšlel a pak se obrátil k Algymu. „Domnívám se, že

dohled je tak necelý kilometr. Asi osm set metrů.“

106

To se shodovalo i s míněním Algyho. Nebylo to

lehké odhadnout, protože nikde v okolí nebyl pevný bod,

podle kterého by se mohli orientovat. Algy však

neočekával, že by se viditelnost mohla ještě zlepšit.

Naopak už začínající západ slunce jim může přinést

jedině zhoršení.

Bylo proto lepší využít současné situace a letět

hledat ostatní. Algy si dovedl představit, že jsou

polomrtví hladem a zimou.

Hydroplán kroužil v okolí asi deset minut, když se

objevil skalní masiv, ve kterém Algy rozpoznal součást

Východního ostrova. Byl to jeden ze čtyř největších celé

ostrovní skupiny a znamenal dobrý orientační bod. Za

dalších několik minut už Sunderland kroužil nad

Prasečím ostrovem a hledal zátoku Osvobození. Jakmile

Algy s Bertiem našli zátoku, uviděli také na malé

vyvýšenině Gingera a Marcela, jak divoce mávají.

„Ti jsou šťastni, že nás vidí,“ smál se Algy, když

viděl, jak ti dva dole divoce poskakují.

„Jsou z toho nějak úplně zdivočelí,“ poznamenal

Bertie. „Dokážu si představit jejich štěstí, když nás vidí,

ale takhle vyvádět! To jim nesedí, vždyť se úplně

zblázní!“

Algy udělal s letadlem oblouk, aby mohl naletět do

zátoky a soustředil se na řízení. Přesto mu neušlo, že

Ginger i Marcel stále divoce poskakují. Ginger mával

neúnavně kapesníkem. Teprve v posledním okamžiku si

Algy uvědomil, že jejich mávání má nějaký zvláštní

význam. Ale to už bylo pozdě o tom přemýšlet. Nedošlo

mu, že by mohlo hrozit nějaké nebezpečí. A i kdyby měl

nějaké podezření, pravděpodobně by nejednal jinak než

jednal teď.

107

Za dalších několik minut kroužil Sunderland nad Prasečím

ostrovem…

108

S vypnutými motory se Sunderland snesl do zátoky.

Trup letadla několikrát poskočil po vodě, kýl se zařízl do

hladiny a letadlo pomalu klouzalo a zastavovalo se.

Poslední fáze zdařilého přistání, pomyslel si Algy. Ale

dopadlo to docela jinak.

Mohutná exploze na zádi letadla potvrdila, že

zdaleka není všechno v pořádku, to bylo jediné, co si

Algy uvědomil. Zcela ztratil kontrolu nad letadlem. Tlak

vzduchu či vlna, nebo obojí tlačilo letadlo vpřed takovou

silou, že nebýt na vodě, okamžitě by se byli převrátili.

Ocas letounu byl vyzvednut vysoko nad vodu a příď

zatlačil výbuch tak hluboko pod hladinu, že se Algy

obával, že se stroj potopí. Snad to bylo zásluhou velkého

výtlaku letadla, že zůstalo na povrchu.

Algy ani Bertie nic neviděli, okna kabiny byla zalita

sprškou vody. Dříve, než si mohli uvědomit, co se

vlastně děje, bylo letadlo tlačeno jakoby neviditelnou

silou směrem ke skalnatému svahu, na kterém stáli

Ginger s Marcelem.

Algy zahlédl, jak oba prchají z toho místa. Uvědomil

si okamžitě co bude následovat, zastavil přívod benzinu

do motorů, zaklínil se do sedačky a očekával náraz. Ale

ten nepřišel. Algy měl chviličku pocit, že letadlo přistane

někde v prvním patře. Mohutná vlna, která nesla letadlo,

se náhle jakoby rozpadla a posadila hydroplán jako

prázdnou krabici na skalní plošinu.

Přesně na tu, kterou už dříve nazvali přírodní

schodiště.

Sunderland dopadl na skálu s mohutným nárazem. V

zápětí následoval silný praskot, když vracející se vlna

popotáhla letadlo o kousek zpět. A bylo po všem.

109

Bledý a ohlušený výbuchem se Algy rozhlížel kolem

sebe. Ujistil se, že letadlo zůstalo sice ve vodorovné

poloze, ale že bylo zcela vyhozeno z vody.

Ginger s Marcelem k nim právě dobíhali.

Algy se obrátil k Bertiemu, jakoby u něho hledal

vysvětlení. „Co to proboha bylo?“

„To nevím,“ odpověděl Bertie bezbarvým hlasem.

„Ale ať to bylo cokoli, byla to pěkná lumpárna,“ dodal

rozladěně. Pak potřásl hlavou. „Ani ten letecký sport už

není to co býval.“

Algy si rozepnul bezpečnostní pás. „To ale byla

nádhera,“ ulevil si hořce. „Vypadá to, jako bychom

neuměli nic jiného, než rozbíjet letadla.“

110

Kapitola desátá

LET S PŘEKÁŽKAMI

Stačil jen kratičký rozhovor s Gingerem, aby Algy

pochopil, jak se vlastně měli zachovat.

„Měl jsi nějaké tušení, že tam byla mina?“ zeptal se

Algy. Pochopil, že to mohla být jediná příčina exploze.

„S určitostí jsem to nevěděl,“ vysvětloval Ginger.

„Ale bylo mi jasné, že ta ponorka neznamenala nic

dobrého. Jen jsem si říkal, že by tam miny mohly být.“

„Já jsem skutečně nic neviděl,“ prohlašoval Algy.

„Na hladině nebylo vidět nic, jinak bych si toho byl

všiml. A určitě jsem se ničeho nedotkl.“

„My jsme na vodě také nic neobjevili,“ uklidňoval

ho Ginger. „A to jsme se šli po odplutí ponorky schválně

podívat. Nemohli jsme udělat víc, než se pokusit vás

varovat, abyste tu nepřistávali. Ale to se nám

nepodařilo.“

„Copak jste nám nemohli dát nějaké znamení?“ ptal

se Algy trochu roztrpčeně.

„Znamení?“ vyjel doslova Ginger. „Já jsem si mohl

vykloubit ruku, jak jsem se snažil vysílat kapesníkem

morseovy značky. Nic jiného jsem po ruce neměl.“

„Nezlob se, vždyť já vám nic nevyčítám,“

uklidňoval situaci Algy. „Prostě jsem nepochopil, co

vlastně mělo vaše poskakování znamenat! Kdo by

pomyslel na miny.“

„Mysleli jsme si, že skáčete radostí nad tím, že nás

vidíte,“ vysvětloval Bertie Gingerovi a čistil si přitom

pečlivě svůj monokl.

111

„Na tomhle bohem opuštěném místě se moc radosti

zažít nedá,“ konstatoval Ginger hořce.

„Pořád nemohu pochopit, že jsem tu minu neviděl,“

staral se Algy a potřásal hlavou.

„Nezapomeň, že teď je právě příliv,“ vysvětloval

Ginger. „Mina je pochopitelně zakotvena a když byla

spuštěna při odlivu, tak je zřejmě při přílivu pod vodou.“

Algymu se rozjasnily oči. „Myslím, že teď už mi to

je jasné. Ti banditi, ti darebáci položili na dno celou řadu

magnetických min. A to od jedné strany zátoky na

druhou. Tím pádem nikdo vůbec do zátoky nemůže.“

„Takže pak ale ani oni nemohou do zátoky,“

poznamenal Bertie.

„To si nemyslím. Oni vědí přesně, kde ty miny leží.

A když si uvědomím, že jsem v zátoce vůbec nemusel

přistávat,“ zanaříkal Algy. „Moře je tak klidné, že jsem

mohl přistát kdekoli. Magnetické miny…“ hloubal Algy.

„Jsem si jist, že použili právě takové.“

„Možná právě proto jste z toho vyvázli poměrně

dobře,“ vmísil se Marcel.

„To je pravda,“ souhlasil Algy. „Ale především jsme

měli štěstí, že jsme při přistávání měli tak velkou

rychlost. Předek letadla už byl dost daleko, když mina

vybuchla. Jinak bychom vyletěli do vzduchu. Na břeh

nás vyhodila vlna vzniklá výbuchem.“

Pokýval hlavou směrem k letadlu. „Je na čase,

abychom se podívali jak velkou škodu to způsobilo.“

„Mašinu stejně na vodu nedostaneme. Leda že by

nás někdo vzal do vleku,“ konstatoval Ginger.

„To není tak jisté,“ odporoval Algy. „Měli bychom

to zkusit, možná, že se nám to podaří. Kýl se

pravděpodobně nárazem zploštil a plášť trupu bude

112

možná také trochu poškozen. Ale nemyslím si, že bude

proražen.“

„Takže se domníváš, že by při přílivu bylo možné

dostat hydroplán na vodu?“ vyzvídal Marcel.

„Když se nám to nepodaří rovnou při přílivu,

můžeme pomoci tím, že pod trup letadla zkusíme

podstrčit několik kulatin,“ věřil si Algy.

„Kde tu chceš vzít kulatinu?“ ptal se Ginger trochu

sarkasticky. „Na celém ostrově není široko daleko ani

jediný strom.“

Rychlým pohybem jim všem dal Marcel varovné

znamení a přerušil tak debatu. Když se ohlédli, uviděl za

okrajem skal muže s plnovousem v tmavomodrém svetru.

Jakmile zpozoroval, že ho spatřili, rychle se obrátil a

zmizel.

„Proboha, kdo to je?“ zvolal Algy překvapeně.

Ginger mu to v krátkosti vyprávěl.

Až dosud všichni hovořili jen o letadlu a o příčinách

jeho nehody. Teď jim Ginger vysvětlil, kdo ten muž je a

co všechno o něm vědí. Hlídač, který žije trvale na

ostrově byl pro celou skupinu velkým nebezpečím.

„Pěkně jsme mu ty jeho zásoby prohrabali,“ řekl

Ginger.

„Měl toho víc než dost. Ten chlápek tam má

všechno pohodlí. Má dokonce i rádio a kdoví co ještě.“

„Slyšel jsem dobře? Rádio?“ překvapeně a nevěřícně

se zeptal Algy.

„A co sis myslel? Jestli je někdo zapotřebí rádio, pak

je to určitě tady,“ zdůrazňoval Ginger.

„To jistě! Ale určitě ne k poslechu zábavných

pořadů,“ poznamenal Algy kousavě.

113

„Nevím, co tím myslíš. Proč zrovna zdůrazňuješ

zábavné pořady?“ vyzvídal Ginger.

„Tebe nenapadlo, že má určitě radiové spojení s

ponorkou. Teď už pravděpodobně sedí u aparátu a

oznamuje kapitánovi zprávu o naší přítomnosti.“

Ginger zneklidněl a zarazil se. „Určitě máš pravdu.

Na tohle jsem nepomyslel.“

„Důležitá je jediná věc,“ pokračoval Algy. „Věděl

ten chlap o tom, že jste tu byli už dřív?“

„Myslím, že ne. Vlastně určitě ne. Pravděpodobně

slyšel výbuch a šel se podívat, co se děje.“

„Poslyšte hoši, tohle je vážná věc. Pojďte všichni ke

mně,“ promluvil Algy přísným hlasem. „Nevypadá to s

námi moc dobře. Jestli ten chlápek vyšle rychle tísňové

volání o pomoc, tak se ponorka pravděpodobně vrátí.“

„Ale co můžeme udělat my, když se ponorka vrátí?“

ptal se zoufalým hlasem Ginger.

„Tohle je zapeklitá situace,“ musel přiznat Algy.

„Nemám skutečně ani tušení, co bychom v takovém

případě mohli udělat, abychom se neprozradili. I kdyby

letadlo bylo v pořádku, nemůžeme odstartovat přes

minové pole.“

„Navíc teď stojí na břehu. Takže s letadlem

nemůžeme podniknout vůbec nic,“ trochu sklesle

rozváděl Marcel.

„Nemá také smysl čekat teď jen na Bigglese,“ vmísil

se Bertie. „Dnes je teprve pátek a Biggles se tu nemůže

objevit dříve než v neděli.“

„Musí se ale najít ještě jiné řešení. Já teď uvažuji o

tom, jak bychom mohli zabránit tomu chlapovi, aby

neodeslal zprávu na ponorku,“ přemýšlel dále Algy

114

nahlas. „Nevíte, zda tu nemá ještě někoho? Nebo je

sám?“

„Nikoho jiného jsme zatím na ostrově nezahlédli.

Takže podle toho, co víme je skutečně jen sám,“

odpovídal Ginger.

„Tak vidíte! A my jsme čtyři. Neměl by to pro nás

být příliš složitý problém to rádio umlčet,“ mínil Algy.

„Samozřejmě, že ne. Zvlášť když na palubě letadla

máme zbraně!“ zdůraznil Bertie.

„Výborně! Doběhněte někdo pro ně a můžeme celý

problém vyřešit ihned,“ rozhodl Algy.

Ginger se rozběhl ke ztroskotanému letadlu. Když se

vrátil, rozdal každému pistoli a několik rezervních

nábojů.

„Tak a teď rychle do akce,“ nabádal Algy. „Víte

přesně, kde to je?“ obrátil se na Gingera.

„Ano. Vždyť jsme byli u toho jeho baráku a já

dokonce uvnitř,“ vysvětloval Ginger.

„Tak jdeme. Veď nás!“

„Když bude dělat nějaké potíže, prostě ho zatknu,“

oznamoval Marcel přísně. „Nemá tady žádné povolení k

pobytu. A to nejde jen tak!“

„To je pro něho ta nejmenší překážka. Z toho si náš

chlapík určitě vůbec nic nedělá,“ zabručel Ginger. Ale s

takovou poznámkou nebyl Marcel spokojen ani trochu.

„Ještě bych chtěl podotknout,“ pokračoval Ginger,

„ta radiová anténa je natažena mezi dvěma kůly. Ty by se

nám mohly velmi dobře hodit na podložení letadla, až je

budeme dostávat na vodu.“

Ginger se připojil přímo k Algymu a srovnal s ním

krok. „Řekni také několik slov o tom, co vlastně bylo s

vámi!“

115

„To bys určitě neuhádl. Dostali jsme se pod palbu

ponorkových děl a kulometů a nakonec jsme přistáli na

jezeře ostrova Pinguin. Já ti to všechno vylíčím později

podrobně, teď na to není čas.“

Pokračovali dál všichni společně a ani se příliš

nesnažili skrývat. Algy neočekával, že by se osamělý

muž nějak bránil proti takové přesile.

Ale v tom se přepočítali všichni. Sotva se dostali na

kraj údolí, padl výstřel a nad hlavami jim zasvištěla

kulka. Okamžitě zalehli a každý si hledal úkryt.

„Zřejmě čekal, že za ním půjdeme a byl neustále na

stráži,“ řekl Ginger.

„To by chtělo, abychom mu ten jeho plechový barák

trochu proděravěli,“ prohlásil Algy rozlobeně. „Zaslouží

si to! Když někdo začne střílet dřív, než jsme mohli říci

jediné slovo, tak to musí být pěkný lotr.“

„To tě snad překvapuje? Proto určitě dostal tuto

funkci a úkol,“ dodal Bertie.

„Zřejmě budeš mít pravdu, musí to být pěkný

darebák,“ odpovídal Algy.

„Pojďme ho umlčet!“

„Nesmíme ale riskovat, že by někdo z nás mohl být

zasažen,“ napomínal dále Algy. „Náš největší úkol, o

který hlavně jde, je umlčet vysílačku!“

„O to se postarám já,“ nabídl se Ginger. „Jen

pozorujte pečlivě barák a jestli se nebude slušně chovat,

tak mu připomeňte, že jsou i jiní, kteří umí okamžitě

plivat olovo.“

Sešel ze srázu a přískoky pokračoval k nejbližšímu

kůlu. Kryl se co nejvíce, aby nebyl nějakou náhodou

spatřen. Na této straně baráku, kudy Ginger postupoval,

nebyla žádná okna. Nejdříve chtěl přeříznout drát, který

116

vycházel z baráku k anténě, ale když na něj nedosáhl,

pokračoval přikrčeně až ke kůlu.

Opřel se o něj veškerou silou. Ginger správně

předpokládal, že ve skalnatém terénu se nedala vykopat

moc hluboká díra. Kůl také ihned povolil. Ginger odhodil

stranou několik kamenů, které zatěžovaly patu kůlu a

kýval s ním ze strany na stranu. Kůl se vychýlil a padl na

zem s mohutnou ranou. Pádem se přetrhly všechny dráty.

Ginger popadl kůl za špičku a táhl ho za sebou. Dokázal

vyšplhat se zátěží až na sráz, odkud ostatní hlídali pečlivě

barák. „Takže náš přítel má po vysílání,“ poznamenal

spokojeně. „A co teď?“

„Rád bych si s tím chlápkem promluvil, ale jestli je

to Rus a nemluví jinak než rusky, nemusím se ani

pokoušet,“ řekl odevzdaně Algy. „Ale šanci mu dám!

Dávejte pozor na okna, aby něco neprovedl.“

Popošel kousek k baráku a hlasitě zavolal.

Neozvala se žádná odpověď.

Algy zavolal ještě jednou, přirozeně anglicky: „Hej,

ty tam dole, co tě to napadlo po nás střílet?“ Znovu žádná

odpověď.

„Buď nám nerozumí, anebo dělá, že nerozumí, to je

v podstatě totéž,“ postěžoval si Algy.

„Dostal šanci a k ničemu to nebylo. Co by od nás po

tom výstřelu mohl ještě chtít,“ rozčilil se Marcel. Algy

souhlasně přikývl. „Máš pravdu. S těmi z druhé strany

železné opony se většinou kontakt navazuje velmi těžce.

Ať se tedy vaří ve vlastní šťávě, když se mu to líbí.

Budeme se s ním zabývat později. Teď na to není čas.

Pojďme zpátky do tábora, čeká nás dost práce. Kůl

vezmeme s sebou, bude se nám hodit,“ uzavřel Algy.

117

Ginger a Marcel vzali kůl a všichni se vydali po

skalnatých stezkách a kamenech ostrova na zpáteční

cestu.

Když byli na dohled letadla, zaznamenali všichni, že

příliv dosáhl už až ke kýlu Sunderlandu.

„Ještě půl metru a stačí nám to,“ prohlásil Algy

optimisticky.

„A když voda tolik nestoupne, aby se do ní dostal

celý trup, máme tady pomocníka,“ poplácal Ginger kůl,

který s Marcelem přinesli. „Bude možná stačit k tomu,“

pokračoval, „abychom jím podložili nejvýše položenou

část letadla.“

„To by jistě bylo dobré,“ navázal Marcel.

„Nepříjemné je to, že nevíme, kdy je příliv na nejvyšším

bodě. Ale nedá se nic dělat, to poznáme, až začne voda

klesat.“

„Pojďme se podívat na letadlo,“ vyzval všechny

Algy, „jestli se nějak poškodilo nárazem na skálu…“ A

se smíchem dodal: „jestli najdeme nějakou díru, tak si

vypůjčíme kus plechové střechy toho výtečníka a s tím to

spravíme. Možná, že by to stačilo aspoň k provizorní

opravě, abychom se dostali do vzduchu.“

„Má to vůbec cenu připravovat letadlo ke startu,

když je zátoka zaminovaná?“ ozval se Ginger. „Ty bys

riskoval start?“

Algy se otázce vyhnul. „Třeba tam byla jen jediná

mina.“

„S tím tedy rozhodně nepočítej,“ odpověděl

rezolutně Ginger.

„A co chudák staroch Biggles?“ kladl si otázku

Bertie. „Jestli je tam min víc, tak by také dostal pěkné

přivítání… jestli chápete, co tím myslím.“

118

„S tím bych se zatím nezabýval, na to je času dost,“

odpověděl Algy. „Mohl by někdo z vás jít na stráž, pro

případ, že by ten pán v modrém svetru dal o sobě vědět?“

„Já půjdu. A pokud si náhodou něco dovolí, tak

dostane ode mne plnou dávku,“ ujišťoval vážně Marcel.

Prohlédli letadlo podrobně a pečlivě zvenčí i zevnitř.

S odlehčením a trochu s překvapením zjistili, že škoda je

nepatrná. Měli vlastně štěstí, že vysoká vlna nehodila

letadlo přímo proti skalám, ale na lávový svah. A láva se

všude kolem zátoky vlhkem drolila.

„Dopadli jsme nad očekávání dobře,“ shrnoval Algy

výsledek prohlídky. „Kdyby byl svah ze žul nebo jiné

tvrdé horniny, tak jsme dopadli mnohem hůř.“

Jediná skutečná škoda na hydroplánu bylo několik

promáčklin na kýlu, trochu pomačkané schůdky a na

několika místech byla odřená barva. Ale žádná z těchto

škod nemohla ohrozit letové schopnosti Sunderlandu…

pokud se ovšem podaří dostat letadlo na vodu. Otázka

min musela zatím počkat.

Společnými silami se opřeli do letadla, ale nemohli s

ním ani pohnout. Ale příliv stále ještě trval, tak zůstávala

naděje, že voda ještě stoupne. Kůl z radiostanice rozsekli

na tři kusy. Jeden z nich se jim s velikou námahou

podařilo podsunout pod zadní část kýlu letadla, kterou už

lehce pohupovala voda.

K velkému zklamání všech začala voda klesat. Do

této chvíle se těšili nadějí, že bude stačit jedna, jediná

vlna a při tak vysokém stavu vody letadlo sklouzne na

hladinu.

„Zaberte, chlapi, nevzdávejte se,“ pobízel Algy

ostatní, když se zastavili a pozorovali zklamaně klesající

vodu. „Jen koukáním tomu nepomůžeme,“ pokračoval

119

Algy. „Biggles nás sice odtud dříve nebo později

dostane, ale my se musíme pokusit zachránit letadlo.

Tyhle věcičky jsou zatraceně drahé a neudělali bychom si

dobrou reklamu, kdyby se letadlo muselo odepsat.“

Marcel se přidal: „Mohli bychom se pokusit odsekat

kus lávové skály pod trupem. Přesně tam, kde to vadí

posunutí letadla.“

„To je výborný nápad, chlapci,“ navázal Algy.

„Když se nám podaří odsekat kus pod ocasem, získáme

větší spád k vodě. to je přece nadějné!“

„Podle mne skoro jistota,“ dodal Marcel.

„Rozumíte?“ pokračoval Algy. „Pak bychom mohli

dva kusy kulatiny podložit a ten třetí použít jako páku.

Snad bychom s tím dokázali pohnout. Každý centimetr

nám bude dobrý. A až přijde příliv, dodělá zbytek práce.“

„S tím se dá jedině souhlasit, ale já stále nemohu

pochopit, proč vlastně ta ponorka položila miny,“ bručel

si Ginger. „Teď nemohou oni sami do zátoky!“

„Třeba se sem už nepotřebují vrátit,“ poznamenal

Bertie. „Podle mne tady se svou prací skončili.“

„A já si myslím, že přesně vědí, kde miny jsou,“

tvrdil Algy. „Pravděpodobně nechali v minovém poli

dostatečně široký průjezd, o kterém vědí pochopitelně

jenom oni.“

„O to se s tebou klidně vsadím,“ prohlásil důrazně

Bertie. „Naplachtil jsem se na moři pěkných pár set

kilometrů. O přílivu a odlivu mi nemusíš nic říkat.

Podívej se tam na ty skály, jak do nich bije voda teď při

odlivu. Je to jako obrovský vír! A taky nezapomeň, že je

tu všude skalnaté dno!“

„Co z toho všeho usuzuješ?“ přerušil ho na chviličku

Marcel.

120

„Prostě, jestli tam položili miny,“ pokračoval Bertie,

„tak tě mohu ujistit, že nezůstanou na stejném místě.“

Bertie domluvil, nasadil si svůj monokl a rozhlédl se po

ostatních, jestli bude mít ještě někdo další případný

komentář. Nikdo už nereagoval.

„Dohadování o minách bychom si mohli nechat na

pozdější dobu,“ řekl Algy. „Nejdříve bychom se měli

pokusit dostat letadlo na vodu.“

Rozhlédl se kolem dokola. „Vypadá to, že zase padá

mlha, ale to nám nemusí vadit. Pojďme!“

Všichni se rozešli, aby si zaopatřili z výbavy letadla

aspoň nějaké nářadí a za chvíli se znovu shromáždili u

stroje.

„Takže do toho!“ povzbuzoval Algy. „Uvidíme, zda

se nám podaří odlámat aspoň kus skály.“

Krátce nato už byli všichni v plné práci. Šlo to

snadněji, než očekávali. Láva se dala odlamovat ve

velkých kusech. Nejtvrdší to bylo tam, kde skála

vystupovala nad vodu. Ale jak se dostali hlouběji, byl

materiál mnohem měkčí. To podporovalo a zvyšovalo

jejich úsilí.

Co se týkalo mlhy, byl Algyho odhad správný. S

přibývajícími hodinami mlha houstla, až nakonec museli

s prací skončit. Už skoro nebylo vidět ruku před očima.

„Udělali jsme skutečně pořádný kus práce,“

zhodnotil jejich výkon Algy.

Všichni byli spokojeni a plni optimismu. Letadlo už

bylo skloněno k vodě a navíc ještě vylámali kanál,

kterým, jak doufali, by voda mohla stoupat až pod

letadlo. Motory Sunderlandu jim, bohužel, pomoci

nemohly, letadlo stálo nosem proti skalám.

121

„Pro dnešek už skutečně dost,“ uzavřel Algy a

oklepával si lávový prach ze šatů a z rukou.

„Měli bychom se něčeho najíst. A taky by bylo

rozumné postavit stráže a střídat se v hlídání. Ten

nepříjemný soused by se tu mohl objevit.“

122

Kapitola jedenáctá

SOBOTNÍ DOPOLEDNE

Když se příští ráno Ginger probudil, první na co

pomyslel bylo to, že je sobota. Naštěstí! Zítra už se snad

objeví Biggles.

Neměl ani tušení, co Biggles hodlá podniknout, ale

byla tu naděje, že se dostanou z ostrova. Problém byl v

tom, že Biggles neměl ani ponětí o nějakém nebezpečí a

bude chtít přistát přímo v zátoce. To by mohlo znamenat

další výbuch miny.

Ginger vyšel z kabiny kde spali, aby vystřídal

Bertieho, který držel hlídku. Stále byla hustá mlha. Bylo

vlhko a nepříjemně chladno.

„Neuvidíš si ani na nos,“ přivítal ho Bertie. „Jediné,

co se dá dělat, je poslouchat, zda není nikdo na blízku.“

„Tím samozřejmě myslíš v první řadě muže v

modrém svetru,“ potvrzoval si Ginger.

Od něho samozřejmě nemohli očekávat nějakou

přátelskou návštěvu. Jediné co se dalo v okolí

zaslechnout, byly zvuky, které vydávali tuleni.

Ginger převzal hlídku. Byl přesvědčen, že se ten

muž nebude pokoušet k nim přiblížit. V takové mlze by

snadno zabloudil i ten, kdo se na ostrově vyzná skutečně

dobře.

Po snídani se všichni zase dali do práce na svahu

pod letadlem.

Algy souhlasil s Gingerem, že muže v modrém

svetru se není třeba obávat, dokud zůstane takové počasí,

jaké je. Mnohem důležitější bylo vědět, že jejich snaha

123

byla k něčemu užitečná. Kolem poledne se dal očekávat

nový příliv.

Ale situace se najednou změnila, spolu s počasím.

Začal vát vítr, který se postupně změnil v silné jižní

proudění, tak studené, že všem začaly slzet oči. Moře

začalo být neklidné a brzy bušily veliké vlny s mohutným

rachotem do okolních skal.

V zátoce nastal mohutný příboj. Zpěněná voda

stříkala vysoko přes skály a vadila jim v práci. Při tak

nízké teplotě bylo velmi nepříjemné promoknout až na

kůži. Mezi jednotlivými vlnami se snažili lámat skálu

dál.

„Možná, že to pro nás není tak docela špatné

počasí,“ poznamenal Algy.

Voda v zátoce začala prudce stoupat. Kulatina,

kterou získali ze stožáru vysílačky, ležela připravená na

okamžik, kdy vlny dosáhnou až k letadlu.

Zvláštní bylo, že přes silný vítr mlha neřídla.

Naopak, z bílé záclony mlhy se staly chuchvalce hustých,

neproniknutelných mraků. Všichni doufali, že se mlhy

brzy zbaví a zatím se jim podařilo jen občas zahlédnout

zpěněnou vodu v zálivu.

Algy změnu počasí nechápal. „Odkud se tohle

všechno bere?“ reagoval podrážděně. „To prostě nebere

konce. Ten vítr to už měl dávno rozfoukat!“

„Myslím, že tohle všechno vychází od toho

mizerného Jižního pólu,“ poznamenal Bertie. Ani netušil,

jak blízko byl pravdě.

„Jestli moře zůstane takhle divoké, nemůže Biggles

přistát, nikde jinde než v zátoce,“ navazoval Ginger.

„Jestli tahle mizerná mlha trochu neprořídne, tak

nebude moci přistát vůbec nikde,“ oznámil Algy chladně.

124

Vítr a vodní tříšť způsobily, že všichni už byli

promočeni skrz naskrz. Občas přerušili práci a dívali se,

jak vítr prohání chuchvalce mlhy. Příliv pomalu

dosahoval vrcholu a vlny se valily blíž a blíž k zádi

letadla. Všichni doufali, že jejich snažení bude mít

konečně úspěch. Když přišla mimořádně vysoká vlna,

dosáhla až ke kýlu.

Trochu pohnula letadlem a Algy zvolal: „Teď věřím,

že se to povede!“

„Jestli se ta naše bedna uvolní, budeme ji muset

připoutat víc jak jednou kotvou,“ konstatoval Bertie.

„Jedna kotva by určitě nevydržela a letadlo by to mohlo

vyhodit zpět, nebo prostě někde jinde na břeh.“

„To máš docela pravdu,“ souhlasil Algy. „Máme

dost času. Udělej pár kotev z pořádně těžkých kamenů.

Ty lávové kameny jsou moc lehké. A buďte všichni

připraveni, až přijde vyšší vlna.“

O půl hodiny později už vlny tloukly do srázu, na

kterém horečně pracovali. Vlny konečně letadlo

nadzdvihly a pak byla jejich největší starost zabránit

tomu, aby letadlo nebylo ještě dál vrženo na pevninu.

Nebylo to lehké. Jediné, co mohli dělat, bylo držet

letadlo ze všech sil, když voda proudila na břeh a pak

zase plnou silou tlačit, když se vlny vracely.

Letadlo se pohupovalo sem a tam na dvou

kulatinách. Algy konstatoval, že je to mnohem lepší, než

kdyby dřelo trupem o skalnatý břeh.

Vzrušeni pozorovali, že se jim jejich úsilí daří.

Jejich snažení usnadňoval příznivý sklon srázu, na

kterém usilovně pracovali, stejně jako váha letadla.

Kanál, který vykopali, sváděl vracející se vodu do

125

jednoho koryta. Všichni byli mokří až po pás, ale tak

zaujatí, že to ani nevnímali.

Na náhlý konec nebyli připraveni a málem o letadlo

přišli. Obrovská vlna zajela až pod ocas letadla a zvedla

je z kulatin. Drželi hydroplán ze všech sil, ale když se

masa vody vracela, táhla letadlo sebou.

Algy duchapřítomně skočil do otevřených dvířek

kabiny. Letadlo sklouzlo na vodu a pohupovalo se na

vlnách. Prudký vítr je zanášel od břehu na vody zátoky.

Radost mužů vystřídala obava, že letadlo bude

vrženo na břeh s ostře vyčnívajícími skalami, kde by se

mohlo roztříštit. Pak ale uviděli, že Algy vyhazuje kotvy.

K ulehčení všech se letadlo zastavilo. Algy zvedl ruku na

znamení, že je všechno v pořádku.

„Měl zakotvit o kousek dál od břehu,“ řekl Bertie

starostlivě. „Kdyby vítr zesílil, mohly by kotvy povolit.“

„Kdyby ale Algy zakotvil dál, tak bychom letadlo

ztratili z dohledu,“ řekl Ginger.

„Vítr se utiší, jakmile zapadne slunce,“ předpovídal

optimisticky Marcel.

„Zkrátka nemůžeme mít všechno,“ doplnil Ginger.

„Nejdůležitější je, že máme letadlo na vodě. To by za nás

nikdo neudělal.“

Napjatě sledovali, co bude Algy dělat dál.

„Jakmile se přesvědčí, že kotvy drží dobře, přijede

pro nás nafukovacím člunem,“ mínil Bertie.

Ginger neodpověděl a upřeně se díval směrem za

letadlo.

„Tohle nám ještě chybělo, doufejme, že to nepluje

přímo sem. Viděli jste to?“ ptal se roztřeseným a

rozčileným hlasem. „A co jsme měli vidět?“

126

Ginger ukázal směrem do zátoky. „Je tam obrovský

ledovec. Přísahat na to nemohu, ale jsem si skoro jist.

Zahlédl jsem ho mezi chuchvalci mlhy. Teď právě zase

zmizel v mlze.“

Marcel luskl prsty. „To by mohlo být vysvětlení

skutečnosti, že je taková zima a že mlha nemizí.“

„Zima nám tak strašně nevadí,“ bručel Ginger

neklidně. „Ale jak se odtud dostaneme, když sem vítr

žene led z Jižního pólu?“

Ginger začal rozčileně přecházet na několika

metrech sem a tam. „Jestli se ty ledovcové hory dostanou

sem do zátoky…“

„Prosím tě, postůj chvíli a nech toho,“ napomínal ho

Bertie. „Ty bys mě dokázal vyděsit k smrti. Opravdu jsi

viděl ledovec?“

„Jsem si skoro jistý,“ odpovídal chraptivě Ginger.

„Něco jsem viděl určitě a nevím, co jiného by to mohlo

být. Bylo to bílé a tak hranaté, že to nemohla být mlha.“

„Takže ses rozhodl, že to nemůže být nic jiného, než

veliký ledovec,“ prohlásil Marcel.

„Podle mého názoru je to skutečně ledovec a ne

zrovna malý. Však se to brzy dozvíme.“ Ginger se obrátil

a ukázal na vrcholek skály za sebou.

„Vylezu na vrchol tohodle kopce,“ upřesnil. Z mlhy

jen matně vystupovala tmavá masa.

„Nahoře nebude určitě tak hustá mlha, jako nad

hladinou moře. Možná, že odtamtud něco uvidím, možná,

že bych mohl zahlédnout vrcholek ledovce.

Nevypadá to na to, že by se Algy v nejbližší chvíli

vrátil. A jestli jsem opravdu viděl ledovec, musíme mít

jistotu. Za chvilku jsem zpět.“

127

A bez dalšího se vydal směrem k něčemu, co

považoval za kopec, ale co byla ve skutečnosti velká

skála. Byla rozčleněná do bloků, které připomínaly

zvířecí hlavy.

Ginger došel k úpatí skály a začal šplhat nahoru. Ale

brzy zjistil, že je to mnohem obtížnější, než si

představoval. Také to nešlo šplhat rovnou cestou k

vrcholu, jak si předsevzal. Musel obcházet všelijakými

oklikami, aby se vyhnul nezdolatelným překážkám. Byl

pořádně zadýchaný, ale vracet se už nechtěl. I když si

uvědomoval, že úkol, který si předsevzal, nebude moci

splnit tak rychle a tak snadno, jak původně myslel.

Odhadoval, že má za sebou asi tři čtvrtiny cesty a

zastavil se, aby se podíval na moře. Doufal, že už

vystoupil dost vysoko a že nebude muset jít dál. Ale

zjistil, že na moře ještě není vidět.

Obrátil se s úmyslem pokračovat, když náhle uviděl

něco podivného. Překvapeně se zastavil a když se podíval

lépe, bylo jeho překvapení ještě větší. Na přední straně

skalního bloku, který vypadal jako psí hlava, uviděl

zhruba ve výši postavy sestavu kamenů různých tvarů a

velikostí, které do sebe perfektně zapadaly. Bylo jasné,

že v žádném případě nemůže jít o dílo přírody.

Nejvíce ho zaujal plochý kámen, vysoký asi metr,

který stál přesně kolmo. Když se lépe podíval, zjistil, že

kámen má skoro přesně rozměr asi dva krát jeden a půl

metru. Vypadalo to jako jakýsi vstup nebo okno,

uzavřené kamenem. Kameny na obou stranách byly

pečlivě sestavené, jako zeď, kterou postavil zedník.

Otvor byl uzavřen tak pečlivě, že to nebylo k rozeznání

ani z největší blízkosti. Jen ten velký, plochý kámen byl

128

nápadný. Ne, ne, kamaráde, říkal si pro sebe Ginger, to

tady nevzniklo samo od sebe.

Popošel ještě blíž a jeho pochybnosti zmizely úplně.

Na skále našel stopy dláta a to mu stačilo. Byla to práce

lidských rukou. Ale co bylo za tím vším? Chvíli zůstal

zamyšleně stát a zcela zapomněl na hlavní důvod své

cesty. Snažil se uhádnout, co by mohlo být účelem této

podivné skalní konstrukce.

Přemýšlel o všem možném. O Velikonočním

ostrově, kde stály známé mohutné sochy vytesané do

skalních masivů. Ptal se sám sebe, zda i tohle nejsou

stopy nějakých dávno vymřelých obyvatelů ostrova.

Jenomže, uvědomil si, toto zde nevypadá nijak

starodávně.

Naopak, toto bylo dílo moderní doby. Je to snad

nějaké tajné skladiště, nebo snad sklad potravin, který tu

zanechal nějaký trosečník? Ale proč by byl vchod tak

pečlivě uzavřen? Byl tam snad poklad? I to bylo možné.

Mnoho pirátů přepadalo a olupovalo v těchto osamělých

vodách obchodní lodě. Gingera zvědavost vzrůstala.

Rozhodl se, že hádanku musí rozluštit ještě nezbude

pokračovat ve výstupu. Později se sám sobě divil, že ho

odpověď nenapadla mnohem dřív. Byl to jeden z těch

případů, kdy si člověk uvědomí teprve později, jak bylo

řešení snadné.

Začal v horní části a trvalo mu dost dlouho, než se

mu podařilo uvolnit první kámen. Jakmile udělal otvor,

kterým mohl prostrčit ruku, nebylo už vybourání zídky

žádný problém. Když vydlabal první kámen, vytušil za

zídkou prázdný prostor. Zvětšil otvor až dokázal prostrčit

ruku dovnitř. Opatrně prostor osahával. Nenahmatal nic,

prostor musel být dost velký. Rychle pokračoval v

129

uvolňování dalších kamenů. Uvědomoval si, že ostatní

budou mít starosti a přemýšlet marně, kde je tak dlouho.

Konečně se mu podařilo uvolnit ten největší plochý

kámen a celý zbytek zídky se sesypal. Denní světlo

dopadlo do úkrytu. Záhada byla vyřešena, bylo po

tajemství, účel úkrytu byl najednou zcela jasný.

Říci, že Ginger byl překvapen by nebylo přesné. Byl

úžasem tak šokován, že se nemohl ani hnout. Dlouhé

vteřiny se díval do úkrytu. Když se trochu vzpamatoval

ze šoku, zanadával si hlupáků, že ho dříve nenapadlo co

může za zídkou být. Ani to přece nemohlo být nic jiného.

To byl důvod, proč přišli na ostrovy pátrat. Aniž to

věděli, měli odpověď na svoje dohady na dosah ruky.

Snad to ani neočekával, protože dříve po podobné

činnosti nenašli vůbec žádnou stopu. Nebo snad na to

přestali myslet pod vlivem událostí posledních dvou dnů.

A teď tu měli odpověď. Major Charles měl pravdu… víc

než pravdu!

V prostoru před ním stálo totiž dělo! Ne nějaké

obyčejné dělo, ale podivná zbraň, jejíž kresby viděl

dosud jen ve fantastických románech. Popošel blíž. Zbraň

se blýskala novotou a byla dobře naolejovaná. Opodál, na

dřevené desce ležely pečlivě vyrovnané projektily určené

pro dělo. Byly dlouhé a tenké, s dlouhou špičkou. Na

zadní straně měly malá křidélka.

Rakety! Ginger se až zalkl. Takhle je to tedy.

Rakety!

Hluboce nadechl. Když kousíček popošel, rozeznal,

že dělo není normálně přimontované k podlaze, ale že je

na kolejničkách, které po obou stranách mizely ve tmě.

Konec kolejnic se nedal dohlédnout, ale podle zakřivení

Ginger usuzoval, že jsou položeny kolem celé vnitřní

130

prostory skalní dutiny, která zvenčí vypadala jako psí

hlava. O kus dále zahlédl odlesk světla na dalším děle.

bude jich tady mnohem víc, pomyslel si Ginger. Každé

bude mít určitě pečlivě zamaskovanou střílnu. Chtěl se

přesvědčit.

Škrtl zápalkou a postupoval pomalu prostorem.

Muselo to být vybudováno zcela nedávno, na hladkých

stěnách byly znatelné stopy po pneumatickém kladivu.

Dále nešel. Viděl toho dost, aby si potvrdil, že tento

podzemní prostor byla vlastně pevnost, ze které bylo

možno ostřelovat i daleké cíle v okolních mořích. Něco

jako Gibraltar v malém provedení.

Mimo raket tam ležely ještě další zbraně. Nevěděl

přesně, co to je, ale domníval se, že jde o řiditelné

dálkové rakety. Také tam bylo několik obyčejných děl

německé výroby, pravděpodobně materiál ukořistěný za

války. Gingerovi nebylo jasné, proč tam stojí dva těžké

kulomety Mauser, jakoby připravené ke střelbě. S

krabicemi munice na dosah, ale namířené do opačných

směrů. Domníval se, že snad měly v době války zabránit

pokusům o přistání na ostrově. Proti takovým zbraním

ukrytým v této pevnosti by útočníci měli jen malou

naději.

131

Také tam stálo několik obyčejných děl německé výroby…

132

Hluboce zamyšlen pospíchal zpátky ke vchodu. Rty

měl vyschlé a otřásl se, když si uvědomil, jak

nebezpečnou pevnost objevil, význam tohoto vojenského

tajemství se nedal vůbec odhadnout. Vědomí, že to věděl

jen on sám ho zneklidňovalo. Když se lidé, kteří toto

zařízení instalovali, už dříve chovali tak nepřátelsky, co

by udělali, kdyby ho tu objevili? Nebylo těžké na

takovou otázku odpovědět.

Cítil se stále hůř. Čím dříve se připojí k ostatním,

tím lépe. Chtěl jim svůj objev oznámit co nejdříve. Na

chvilku ale zaváhal. Bylo nebezpečné nechat otevřený

vchod. Muž v modrém by okamžitě poznal, kolik

uhodilo. Uvažoval, zda by nebylo lepší pokusit se vchod

uzavřít. Samozřejmě nemohl kameny naskládat tak

přesně jak byly původně, ale možná že by je mohl

sestavit na sebe tak, aby to vypadalo jako přírodou

navršená skála.

Zamyšleně stál na vnitřní straně vchodu, uvažoval a

hleděl ven. Venku stále ještě visel mlžný závoj. Nakonec

se rozhodl nechat vchod otevřený. Co nejrychleji

uvědomí Algyho a ten musí rozhodnout. Bylo na čase se

vrátit, už byl pryč příliš dlouho. Ostatní už budou mít o

něj starost.

Náhle uslyšel někde zcela blízko padnout kámen.

Uskočil zpět a přitiskl se ke vnitřní straně pevnosti.

Nervy měl napjaté k prasknutí. Spadl kámen jen tak, sám

od sebe, nebo tam někdo byl? S pohledem upřeným ke

vchodu sáhl po revolveru.

Znovu bylo slyšet spadnout kámen. Za okamžik se v

mlze začala rýsovat silueta postavy. Ginger by si byl přál,

aby to byl někdo z jeho skupiny, kdo se ho vydal hledat.

133

Postava přišla blíž a Gingerova naděje se rozplynula.

Nebyl to nikdo z jeho kamarádů. Už rozeznával dobře:

byl to muž v modrém svetru.

Ginger sledoval upřeně vchod a choval se velmi tiše.

Obezřetně se rozhlížel na všechny strany a

soustředěně naslouchal. Pak se znovu podíval na vchod.

Už to trvalo tak dlouho, že to Gingera znervóznilo. Skoro

si netroufal ani dýchat. Ten chlap přece musel slyšet, jak

mu buší srdce! Vypadalo to, že se muž dívá přímo na něj,

ale zřejmě ho neviděl, protože by jinak nezůstal stát. Ale

na co se to tedy díval?

Náhle si Ginger uvědomil, že tam ten muž stojí

proto, že naprosto nic nechápe. Zřejmě si kladl otázku,

zda se ty kameny sesuly samy od sebe. Ginger si zbožně

přál, aby si to myslel. Muž se neslyšně obrátil a díval se

směrem k zátoce. Daleko nedohlédl, byla stále mlha. Z

jeho chování usuzoval Ginger, že poslouchá, zda neuslyší

nějaké zvuky.

Pak se muž v modrém obrátil zpátky směrem do

skalního otvoru a znovu soustředěně naslouchal. Trvalo

to tak dlouho, že Ginger už měl pocit, že nevydrží stát tak

dlouho bez pohybu. Bylo mu jasné, že muž poslouchá,

není-li někdo uvnitř. Ginger zadržel dech. Napětí bylo

nesnesitelné. Měl sám na sebe zlost, že se do nepříjemné

situace dostal vlastní vinou. Mohl přece všechno vyřešit

tím, že by na muže vystřelil a vyřadil ho. Ale takový čin

byl pro něj nemyslitelný. To by bylo něco jako vražda.

Náhle muž zmizel, aniž vydal sebemenší zvuk.

Ginger se stále nehýbal. Stál ten muž ještě někde v

mlze, nebo odešel? Ani ten nejmenší zvuk nedával na

tuto otázku ani přibližnou odpověď. Zatímco Ginger stál

a s napětím poslouchal, ozval se zvuk, který v něm

134

málem vyvolal paniku. Byl to hlas, hlas Marcelův.

Zřejmě nebyl příliš daleko, určitě blíž skalní skrýši než

zátoce. Následky jeho přítomnosti se daly lehce

domyslet. Marcel byl na cestě nahoru ve snaze najít

Gingera, mohl snadno padnout jejich nepříteli do rukou.

Muž v modrém svetru ho zřejmě slyšel přicházet,

proto tak náhle zmizel. Ale kde byl teď? Buď jak buď,

Marcel nesměl v žádném případě jít dál.

Znovu se mlhou ozvalo Marcelovo zavolání: „Haló,

Gingere, kde jsi?“

Ginger bleskově přemýšlel o okamžitém postavení a

situaci. Rus určitě pochopil, že se tu kolem skrýše něco

děje. Jistě si domyslel, že otevřený vchod do pevnosti

nebyla žádná náhoda. Muselo mu dojít, že v pevnosti

někdo byl, nebo dokonce stále ještě je.

Ginger sevřel v ruce revolver a krůček po krůčku

pomalu postupoval k otvoru ve skále. Jeho pohyby byly

pomalé, ale nervy mu pracovaly na plné obrátky. Ještě

poslední krok a stál před vchodem. Nesmírně opatrně se

předklonil, aby mohl vidět za okraj skály. Téměř

současně se znovu ozvalo Marcelovo zavolání, tentokrát

už nebezpečně blízko. Kvůli mlze nemohl Ginger vědět,

kde Marcel je.

Náhle zaznamenal určitý pohyb a to mu stačilo,

rozeznal hranatou postavu muže s plnovousem, který byl

přikrčen za skálou. Nebylo to daleko, vzdálenost nedělala

ani deset metrů. Muž pomalu zvedal ruku s revolverem.

Mířil do míst, odkud bylo naposledy slyšet Marcela. Byl

zády ke vstupu do skalního úkrytu a to se Gingerovi

hodilo.

135

Teď už bylo Marcela docela dobře slyšet jak jde, na

chvíli se zastavuje a pokračuje dál. Muž za skálou se

nehýbal. Neměl to zapotřebí, stačilo mu, aby čekal.

Ginger namířil svůj revolver na vousáče a zavolal

pronikavým hlasem: „Marceli, kryj se! Tady za skálou je

chlap s revolverem!“

Než dozněla poslední slova, vyskočil muž ze svého

úkrytu, vykřikl překvapením, bleskově se obrátil a

vystřelil. Vystřelil v divokém pohybu. Marcel se včas

kryl, muž ho nemohl vidět. Zřejmě vystřelil ve směru,

odkud přišlo varování. Kulka pleskla do skály. Ginger

vystřelil v okamžiku, kdy muž vyskočil a zmizel v mlze.

Nevěděl, zda ho zasáhl. Nemohl odhadnout, co se pak

dělo, ale podle rachotu padajícího kamení usuzoval, že se

někdo pohybuje po skalním svahu.

Nehýbal se z místa. Opouštět v této chvíli úkryt by

bylo pošetilé. Marcel byl včas varován. On sám nemohl

dělat nic jiného, než čekat. V té mlze by se nemuseli včas

poznat a mohli by se postřelit.

Znovu se ozval výstřel z pistole velkého kalibru, v

zápětí následován lehkým prásknutím Marcelovy

policejní pistole.

Ginger se přitiskl těsně ke skalní stěně a pomalu se

plížil kupředu. Ve stejném okamžiku uslyšel mohutný

rachot kamenné laviny. V úleku zapomněl na opatrnost a

hlasitě zavolal: „Marceli, jsi v pořádku?“

Ulevilo se mu, když uslyšel Marcelovu odpověď:

„ano, jsem v pořádku. Mohl bys sem přijít?“

Ginger šel opatrně tím směrem a za chvilku uviděl

Marcela stát na okraji skalního srázu. Skála pod nimi se

ztrácela v mlze. Jak se ale dalo soudit z hluku vln, moře

bylo přímo pod nimi. Marcel se podíval do hloubky.

136

„Kde je?“, zeptal se Ginger starostlivě. Marcel

pokrčil rameny a ukázal dolů. „Voila, někde tam. Nic

bližšího o něm nevím.“

„Myslíš, že jsi ho zasáhl?“

„To nevím. Ale trefit jsem ho určitě chtěl. Když po

mně začal střílet, začal jsem pálit taky. Vyskočil a spadl

dolů do hloubky. Jak jsem ti už řekl, co se stalo dál, to

nevím. Jen jsem slyšel padat spoustu kamení.“

Ginger si Marcela starostlivě prohlížel. „Jsi úplně v

pořádku? Nezasáhl tě?“

„Ale kdepak. Ten chlap nedovedl vůbec střílet, jinak

by bylo dávno po mně. Ale byla to nepříjemná chvilka.

Páni bozi, co my tu ještě asi zažijeme! Ale co bylo s

tebou? Proč jsi se tak dlouho nevracel? Algy dokonce

zuřil a my všichni jsme měli o tebe velkou starost.“

„Vy jste měli o

mně starost,“ odpovídal

Gingervážně. „Jestli měl někdo nějaké obavy, tak jsem to

byl já. Navíc jsem přišel na něco, co s vámi určitě

pořádně zatřese. Pojď se mnou, něco ti ukážu.“

Šel s Marcelem k vybouranému vchodu do skály a

ukázal na dělo. „Co říkáš tomuhle?“

Marcel vyvalil oči a chvíli, nejen že nemohl

promluvit, ale zdálo se, že nemůže popadnout ani dech.

Nakonec ze sebe těžce vypravil jen zvolání: „No

nazdar!“

„Uvnitř je podobných nebezpečných hraček ještě

mnohem víc. A nejen zbraně, ale zásoby munice a

dokonce

kulomety

k

ochraně

celého

ostrova,“

poznamenal Ginger.

„Když si představím, že toto všechno je na

francouzském území,“ komentoval Marcel trochu

dotčeně. „Jak si vůbec může někdo dovolit postavit

137

pevnost na francouzské půdě? Pořád je mi to naprosto

nepochopitelné. Ale ukážeme jim, že si něco podobného

nemohou jen tak dovolit!“ Marcel stupňoval svůj hlas až

do rozzlobeného tónu.

„Jak vidíš, zatím jim to vůbec nevadilo, že jsou na

cizím území. Mám dojem, že podobných zařízení je po

celém světě rozházeno ještě mnohem víc. A všechny na

cizím území. Bez vědomí vlastníků,“ řekl Ginger věcně.

Náhle se ozval v mlze hlas Bertieho. „Hej, vy tam!

co tam vyvádíte?“

„Pojď se podívat. Polez k nám nahoru, bude ti to

určitě stát za to!“ volal na něj Ginger.

Za malou chvilku se k nim Bertie vyšplhal. Podíval

se na dělo, pak si nasadil monokl a prohlédl si je znovu.

Jeho první komentář byl stejně krátký a překvapivý jako

Marcelův. Zvolal jenom. „No tohle!“

Po chvilce ještě dodal. „Jak je to vůbec možné? Co

si to dovolují! Mohli byste mi také objasnit, kdo na koho

tady vlastně střílel?“

Ginger mu celou situaci krátce popsal.

„A kde je ten lotr teď? To se vám nepodařilo

vypátrat?“

„Marcel říká, že spadl tamhle dolů.“

„To mu patří,“ prohlásil krvežíznivě jindy decentní a

noblesní Bertie. „Byl mrtev?“

„To skutečně nevím,“ odpovídal Marcel. „Ale řeknu

ti, že mě ani nenapadne, abych kvůli tomu slézal po těch

srázných kamenech. Riskovat zlomený vaz jen, abych se

přesvědčil, jestli žije.“

„To naprosto chápu,“ souhlasil Bertie. „to by bylo

skutečně příliš riskantní.“

138

„Pojďme se raději vrátit,“ naléhal Ginger. „Je na

čase, abychom informovali Algyho. Myslím si, že i

ostatní bude zajímat, co se tady nahoře objevilo.“

„Algymu se už ani trochu nelíbilo, že jsi byl tak

dlouho pryč,“ informoval Bertie.

„A jak to vypadá dole?“

„S tím ledovcem jsi měl pravdu. Když jsi odešel,

zahlédli jsme ho taky. Byl to skutečně pořádný kus.

Najednou se objevil přímo před námi.“

„A jak to vypadá s letadlem? Když si jen vzpomenu

co nám to dalo námahy dostat je z jeho skalního lůžka. Je

ještě k potřebě?“

„Podle Algyho je naprosto v pořádku. Algy se

dopravil na břeh v nafukovacím člunu a chtěl vědět, kam

jsi šel. To už bylo ve chvíli, kdy se za tebou vydal

Marcel. Když jsme pak zaslechli střelbu, poslal mne

Algy za vámi oběma, abych se po vás podíval.“

„Ten se bude divit,“ poznamenal Ginger.

A všichni tři začali opatrně sestupovat ze skalnatého

pahorku dolů.

139

Kapitola dvanáctá

MARCEL SE UJÍMÁ VEDENÍ

Dole v zátoce už na ně Algy netrpělivě čekal.

Letadlo bylo zakotveno nedaleko břehu.

„Proboha, co se to tam nahoře dělo?“ zeptal se Algy

dost ostře. „Všichni jsme byli jako na trní, co se postupně

s vámi třemi stalo!“

„Jen se prosím tě nerozčiluj zbytečně,“ odpovídal

věcně Ginger. „Nahoře se stala celá řada událostí, ani bys

to nemohl uhodnout!“

Pak vylíčil, co ve skalách objevil a co se stalo

potom, od objevení muže ve svetru, až po střelbu a

příchod Bertieho.

Algy nebyl kupodivu ani příliš překvapen. Když to

bylo Gingerovi divné, snažil se to vysvětlit.

„Proč bych se tomu všemu měl nakonec divit?

Všichni jsme přece mohli něco takového očekávat. Proto

nás sem poslali. Biggles nám uložil, abychom během

jeho nepřítomnosti pátrali po ostrovech. Kdybychom to

měli možnost dělat, dá se předpokládat, že bychom

možná tu skalní pevnost objevili taky. Kvůli všelijakým

okolnostem jsme se k tomu nedostali. Místo pátrání jsme

střídali jedno dobrodružství za druhým. Teď konečně

máme pořádný důkaz, že jsme tu také něco důležitého

udělali.“

„O.K.,“ souhlasil Ginger, trochu zklamán tím, jak

suše reagoval Algy na všechny novinky. „A co chceš

udělat s těmi kanóny?“

Po chvilce přemýšlení řekl Algy stručně a

jednoznačně: „Nic. Naši experti, či lépe řečeno

140

francouzští specialisté je budou možná chtít prozkoumat

na místě. Nejdůležitější je, že víme, že tu pevnost je.“

Po chvilce ještě dodal.

„Já sebou nic nepotáhnu. Už jsme také příliš dlouho

pryč. Pojďme raději odtud vypadnout, než nastanou ještě

nějaké další problémy.“

„Nebýt těch posledních událostí, které jsme přece

nemohli ovlivnit, byli bychom pryč už dávno,“

poznamenal Ginger.

„Máš pravdu,“ ujal se zase slova Algy. „V každém

případě se musíme pokusit odletět už zítra. Já bych

nejraději odstartoval už dnes i když je dost pozdě.“

„To bys riskoval start v mlze a v zaminované

zátoce?“ zeptal se Bertie.

„Samozřejmě,“ přitakal Algy. „Největší překážkou

je pro nás ten zatracený ledovec. Ten nám udělal čáru

přes rozpočet. Už tenhle ostrov nemohu ani vidět, ale

náraz do ledovce riskovat nemůžeme.“

„Tys měl pravdu,“ obrátil se ke Gingerovi. „Ještě

štěstí, žes ho objevil včas. Obávám se, že jich tu je v

okolí víc, ale to poznáme, až se rozpustí mlha. Zřejmě je

skutečně přivál ten silný vítr.“

„Ale co Biggles?“ zeptal se Ginger. „Ten

pravděpodobně zítra přiletí. Když se vyjasní, tak sice

ledovec uvidí, ale o minách nic neví.“

„To je pravda,“ reagoval starostlivě Algy. „Také si s

tím dělám starosti. Doufám, že budu moci odstartovat

dřív, než se tu on objeví. Ale toho ledovce se bojím. Z

těch min strach nemám, i když jejich tam ještě víc.“

„Ty myslíš, že se minám dokážeš jen tak lehce

vyhnout?“ ozval se Marcel.

141

„Myslím, že to dokážu. Pamatuji se přesně, ve

kterém směru jsem přistával a tak mohu odstartovat

přesně stejným směrem. Dvě miny nemohou být na

stejném místě. A i kdyby tam někde byla druhá mina

blízko první, tak by byla vybuchla při té explozi. Úplně

jistý si samozřejmě nejsem, v těhle věcech se moc

nevyznám.“

„Tak co tedy podnikneme?“ ptal se Ginger.

„Nejrozumnější by bylo jít hned na palubu letadla a

trochu se najíst, dokud je ještě vidět. Za chvíli bude tma

jako v ranci a já nechci zapínat světla,“ vysvětloval Algy.

„To také znamená držet v noci stráž a střídat se,“

připojil Bertie.

„S tím počítám,“ potvrdil Algy. „Může se také stát,

že se v noci objeví ještě víc ledových ker. Abych řekl

pravdu, pořád si kladu otázku, co nás tu ještě překvapí.

Už mi to leze na nervy. Pojďme, jdeme na palubu.“

Když se asi za hodinu setmělo, začalo se měnit

počasí. Vítr se utišil a moře se uklidnilo. Rtuť v

teploměru klesla těsně k bodu mrazu. Mlha zmizela, jako

kdyby někdo mávnul kouzelným proutkem a obloha byla

plná hvězd.

„To už vypadá trochu lépe,“ pochvaloval si Ginger,

který měl hlídku v přední části letadla.

Těsně předtím, než měl být vystřídán, objevil v

dálce světlo. Nejdříve si myslel, že je to hvězda někde

blízko na horizontu, ale pak si všiml, že to jsou světelné

signály. Musela to být nějaká loď. Ihned to ohlásil

Algymu a ten se šel okamžitě podívat, co by to mohlo

být.

„Že by to byl Biggles?“ dohadoval se Ginger. „Jestli

přiletěl noční linkou, mohl by tu už být.“

142

„S tím nepočítej. Ten by letěl rovnou sem“.

„Ale ne, když by zahlédl ledovce.“

„Určitě by nejdříve přeletěl nízko nad ostrovem, aby

se podíval, zda nás někde uvidí. Teď když je jasno, tak

by letěl určité velmi nízko, aby signalizoval svoji

přítomnost.“

„Takže ty myslíš stále, že je to loď, která vysílá

signály na ostrov?“ zjišťoval Ginger.

„Jsem o tom přesvědčen,“ vysvětloval Algy. „Buď

je to ponorka nebo to může být velrybářská loď, nebo

jakákoli jiná loď, která zásobuje ponorku pohonnými

hmotami. Nikdo jiný nemá důvod se domnívat, že by na

ostrově někdo byl.“

„Dokázal bys rozluštit tu jejich signalizaci?“ ptal se

Ginger.

„Nejde to,“ řekl Algy po chvíli. „Buď je to

zakódované, nebo je to v ruštině. Pro nás je to jedno a

totéž. Ten muž ještě stihnul vyslat zprávu ponorce a tak

se ti banditi vrátili. Jestli je to tak, tak to pro nás

nevypadá moc dobře. Ještě štěstí, že jsme nic nerozsvítili,

jinak by hned věděli, že tu jsme. Nic příjemného při

vědomí, že mají k dispozici děla.“

„Já si myslím, že i když je to ta ponorka, tak že

kapitán vůbec neví na čem je,“ řekl Ginger zamyšleně.

„Za prvé neví, že vysílačka nefunguje,“ meditoval

Ginger dále, „a určitě je mu divné, že mu nikdo

neodpovídá. A teď, když nedostane odpověď na svoje

signály, nebude chápat už vůbec nic.“

„To je docela možné,“ souhlasil Algy. „Ale

nemuselo by mu trvat dlouho přesvědčit se o pravém

stavu věcí.

143

Takhle přece musí pochopit, že hlídač není na svém

místě.“

„Takže se určitě půjde přesvědčit, co se vlastně

děje,“ konstatoval Ginger.

„Určitě by se tu objevil už dříve,“ tvrdil Algy,

„kdyby k tomu měl příležitost. Pravděpodobně se na

cestě sem také setkal s ledem. Pro ponorku jsou plovoucí

kry stejně nebezpečné jako pro nás. Možná ještě

nebezpečnější, protože ponorka musí být stále ve vodě.

Nevěřím, že se budou víc přibližovat dokud nebude

pořádně vidět na cestu. Dříve než se rozední, určitě dál

nepojedou.“

„Co budeme dělat my?“ vyzvídal Ginger.

„Vlastně nevím,“ odpověděl unaveně Algy. „Co

můžeme vlastně dělat? I kdyby byly okolnosti příznivé

pro start, je už pozdě. A i Biggles se tu může objevit

každou chvíli. Nemyslím sice, že by odstartoval před

rozedněním, ale vyloučit se to nedá. Nikdy se nedá

odhadnout, co on udělá. Teď si představ, že bychom

odletěli a cestou do Kapského města se s ním minuli.“

„Ten by to tu chytil,“ potvrzoval Ginger. „Na vodě

plovoucí kry, pod vodou miny, v blízkosti ponorka a my

nikde.“

„To je naprosto přesné, kamaráde,“ souhlasil Algy.

„Prostě nemůžeme riskovat, že by něco podnikl, co by ho

mohlo stát život. Teď už nemůžeme dělat nic. Musíme

zůstat až do rozednění.“

Světlo v dálce zmizelo.

„Už toho nechali. Zjistili asi, že to nemá význam,“

poznamenal Ginger.

„Asi to tak bude,“ souhlasil Algy.

144

Bertie se postavil za ně a pozoroval moře. „Co

budeme dělat?“

„Prostě čekat, až se rozední“ řekl Algy. „Každý, kdo

bude mít hlídku, musí mít oči na stopkách. Nejde jen o

plovoucí kry, ale i o ponorku.“

„Nemáme to lehké,“ vzdychl Bertie.

„To nejhorší možná teprve přijde,“ odpověděl Algy

zádumčivě.

„Jak u toho není Biggles, vždycky to vypadá

mnohem horší,“ mínil Ginger.

„No a co? Snad tu nebudeme stát a naříkat,“ řekl

stroze Algy. „Kdo nemá hlídku může jít spát, pokud se

mu chce.“

Rozešli se. Na stráži zůstal Marcel.

Mnoho toho nenaspali. Algy, který měl vedení,

musel stále přemýšlet o spoustě věcí najednou. Byla

nepříjemná zima, snad proto, že v blízkosti bylo tolik

ledovců. Ginger, který přemýšlel ve tmě o všem

možném, měl pocit, že noc nikdy neskončí.

Kdyby znovu spadla mlha, nemohli by odstartovat,

když zůstane jasno, ponorka je uvidí a může po nich

zahájit palbu. Ať se na to díval z kterékoli strany, vábně

to pro ně nevypadalo.

Po rozednění zůstalo jasné počasí. V zátoce plavalo

několik malých ledovců. Žádné plavidlo nebylo v

dohledu. Jestli to byla večer ponorka, zmizela s největší

pravděpodobností pod vodou. V ponorce byli těsně nad

vodou a tak daleko do moře se nedalo dohlédnout.

Všichni doufali, že nebudou hned tak spatřeni.

Jít na pevninu a vyhlížet loď odněkud z vyvýšeného

stanoviště na skalách nemělo žádný smysl. Ani na to

145

nebyl čas. Ještě než se vyhouplo slunce, rozdělil Algy

úkoly a každý byl plně zaměstnán.

Chtěli odstartovat dřív, než se objeví ponorka. Algy

byl rozhodnut startovat přesně stejným směrem kudy

přistával a tak se vyhnout minám. V situaci v jaké byli,

musel toto riziko podstoupit. Moře bylo klidné a tak se

dalo předpokládat, že místo k přistání najdou poměrně

snadno. Nebo že budou muset zůstat na otevřeném moři

do té doby, než se objeví Biggles.

Všichni byli přesvědčeni, že odstartuje hned jak se

rozední a tak se dalo celkem dobře odhadnout, kdy by se

mohl Biggles objevit u ostrova. Kdyby se do té doby

neobjevil, počkali by ještě hodinu a pak by hydroplán i s

celou posádkou odletěl do Kapského města. Během letu

by se s ním pokusili navázat kontakt vysílačkou, pokud

by ho nezahlédli. Tento postup se jim zdál jako nejlepší

řešení.

Algy a Ginger seděli v kokpitu letadla a

prohovořovali ještě jejich plány. Na levé straně zátoky se

pomaloučku objevoval ledovec, vysoký deset až patnáct

metrů. Nedalo se odhadnout, jak je velký, část byla

skryta za zákrutou zátoky. K dovršení smůly proplouval

ledovec právě místem, kudy chtěli odstartovat.

Algy se zaklonil v sedadle. „Já to vzdávám,“ řekl

sklesle. „Nemá to cenu.“

Ginger si pomyslel, že se jim stále jen lepí smůla na

paty. „Nemůžeme dělat nic jiného, než čekat, až ten led

odplave,“ poznamenal celkem zbytečně. S takovou horou

ledu před nimi se skutečně nedalo nic dělat. Ale i v

takové situaci našel zrníčko něčeho dobrého. „Naštěstí

nás ponorka mezi těmi krami nemůže vidět,“ prohlásil.

146

„To je ale skutečně slabá útěcha,“ přerušil ho Algy

nervózně. „Ty si tedy myslíš, že nám jedno nebezpečí

ubylo!“

„Dokud je tu tolik ledu, nemůže žádná loď do zátoky

ani strčit nos,“ namítal Ginger neodbytně.

„Ale my zase nemůžeme pryč. A mezitím nic než

čekat a čekat až ledovec odpluje laskavě o kousek dál. A

ten si dává na čas. Uteče další hodina a my tu budeme

sedět dál,“ povzdychl si Algy.

Bertie se připojil ke dvojici a suše prohlásil: „Tak

tomuhle se říká naschvál,“ kývl s pohledem na ledovec.

„To je k nevíře!“

„Já už nevěřím ničemu,“ připojil se Algy zoufalým

hlasem. „Ten, kdo tohle místo pojmenoval Zátoka

osvobození, byl asi cvok. Mělo by se to spíše jmenovat

Zátoka zoufalství!“

„Ale co, klidně počkáme, až bude cesta volná“,

mínil Bertie.

„Nic jiného nám nezbývá, ledaže bychom to narvali

plnou rychlostí do ledovce,“ řekl Algy hlasem plným

sarkasmu.

„Hlavu vzhůru,“ těšil ho Bertie chlácholivě. „To by

nám přece nepomohlo. Já bych zatím postavil na čaj,

když už tu musíme čekat!“

„Pro mně za mně, klidně můžeš,“ odpovídal Algy

bez zájmu. Bertie odešel dozadu a přitom si pohvizdoval.

Algy s Gingerem bezmocně přihlíželi, jak se ledovec

šine hlemýždím tempem podle vjezdu do zátoky. Ginger

se dokonce domníval, že se chvílemi ani nehýbe, ale

neodvažoval se to Algymu říci. Pomyslel si, že by bylo i

možné, že se ta hora ledu někde zaklínila. Věděl, část,

která vyčnívá nad vodu, je jenom desetina celého

147

ledovce. Odhadoval, že ledovec je vysoký asi deset

metrů. To by znamenalo, že pod vodou je schováno ještě

dobrých sto metrů. A jestli tam není dostatečná hloubka,

může ledovec snadno uváznout.

Na to Ginger nechtěl ani pomyslet. Při pohledu na

skály bylo vidět, že ledovec přece jen pomaloučku pluje.

Ale tak pomalu, že to skoro nebylo znatelné.

„Vypadá to, že si tu ještě nějaký čas pobudeme,“

otočil se k Algymu.

„To už jsem si taky spočítal.“

„Tak na mně přitom nemusíš tak štěkat!“

„Promiň, Gingere, ale už mi to všechno leze pořádně

na nervy.“

„To je také proto, že tu tak nečinně sedíme. Co bys

řekl tomu, kdybych vzal nafukovací člun a odjel na

pevninu se podívat, jestli bude odněkud vidět ponorku?“

„To samozřejmě můžeš udělat. Jen nezůstávej příliš

dlouho pryč!“

Ginger procházel kabinou. „Jedu na břeh, podívat se,

jak dlouho nám ten ledovec bude ještě překážet. Má z vás

někdo zájem o výlet?“

„Já jdu s tebou,“ přihlásil se Bertie.

Vysadili nafukovací člun na vodu a pádlovali ke

břehu. Bertie zůstal u člunu, zatímco Ginger spěchal do

kopce. Po cestě se neustále rozhlížel, aby poznal, zda už

je dost vysoko. Když se vyšplhal na vrcholek kopce,

zastavil se a zadíval se přes ledovec. Moře bylo klidné a

žádný jiný led nebyl v dohledu.

Bylo to k vzteku, že právě jen jediný ledovec

takových rozměrů zatarasil výjezd ze zátoky. Nikde

nebylo vidět žádné plavidlo. Už se chtěl vrátit, když

zaznamenal na moři nějaký pohyb. Rychle se obrátil a

148

stačil ještě zahlédnout záď ponorky, jak mizí za skalami

na pravé straně zátoky. Hnal se dolů ke člunu.

Bertie ho uviděl a hned pochopil, že se něco stalo.

Rychle dopádlovali zpět k letadlu.

„Ponorka je tamhle,“ sděloval rozčileně Ginger a

ukazoval na pravou stranu zátoky. „Je blízko pobřeží.

Možná, že jich pár vystoupí na pevninu, aby se podívali

co se tu stalo.“

„V kterých místech přesně je?“

Ginger to Algymu ukázal co nejpřesněji.

„Dá se předpokládat, že půjdou k baráku a že hledají

vhodné místo k přistání.“

„Moře je tak klidné, že mohou zakotvit kdekoli,“

prohlašoval Marcel.

„Teď, když nemohou dovnitř do zátoky, budou se

snažit přistát co nejblíže k baráku, aby se podívali, co se

stalo s jejich mužem,“ dohadoval se Bertie.

Ginger se podíval na ledovec, který jim uzavřel

cestu. Konečně zmizel za skalami… tedy v každém

případě ta část, která byla nad vodou. Otvor byl široký

jen několik metrů a pro průjezd letadla ještě nestačil. Při

rychlosti, kterou se ledovec pohyboval, by to trvalo ještě

nejméně půl hodiny, než se budou moci pokusit odletět.

Ale ani s tím se nedalo počítat na sto procent. Proudy v

moři, příliv, nebo náhlý vítr mohly snadno změnit směr

pohybu ledovce.

Konečně řekl Marcel: „Jestli někdo z ponorky půjde

až k baráku a nikoho tam nenajde, tak se dovtípí, že se tu

něco stalo.“

„A až uvidí zničenou anténu vysílačky, půjdou

hledat toho, kdo to udělal,“ ozval se Ginger.

149

Marcel pokrčil rameny. „Myslím, že už je na čase,

abychom také něco podnikli!“, konstatoval.

„To jo,“ přímo vyštěkl Algy. „Pokusit se o start a

rozbít se na cucky.“ Podíval se na hodinky. „Za hodinu

by tu Biggles mohl být. Pak už to bude vypadat trochu

jinak!“

Ginger se uhodil do čela. „Jsme hlupáci,“ zvolal.

„Vždyť my máme dost možností něco podniknout!“

Všichni se na Gingera podívali.

„A co prosím tě?“ ptal se Algy sarkasticky, „to jsem

zvědav!“

„Ta děla,“ pokračoval Ginger. „V té pevnosti nahoře

jich stojí dost na odražení celé invaze. Jsou tam přece

raketomety, děla a také kulomety. A myslím, že právě ty

těžké kulomety byly určeny k obraně pevnosti – tedy v

tom případě, že by vypukla válka a někdo chtěl ostrov

obsadit. Válku nám už vyhlásili. Stříleli po nás. A my je

teď můžeme porazit jejich vlastními zbraněmi.“

Ostatní se na něj podívali překvapeně.

Bertie přerušil ticho první. „Není to špatná

myšlenka. Kdo jinému jámu kopá…“

„Ale tohle by mohlo vyvolat totální válku,“ ozval se

kriticky Algy. „Chlapi, zamyslete se nad tím!“

„My se můžeme buď dobře bránit, nebo tu sedět a

čekat, až nás ti lotři rozstřílí na cucky. Jinou možnost

nemáme,“ oponoval Ginger.

„Já s tím naprosto souhlasím,“ řekl Bertie a zabýval

se jako obvykle čištěním svého monoklu.

Ginger rozváděl nápad dál. „Můžeme je udržet na

uctivou vzdálenost a zabránit jim v přistání,“ prohlašoval.

„Dokonce je můžeme donutit, aby se ponořili, aniž by

proti tomu mohli něco dělat. Přece se nedá očekávat, že

150

by stříleli sami na pevnost a zničili tak svůj opěrný bod.

Tomu vůbec nevěřím.“

„Mně se ta myšlenka vůbec nelíbí,“ odpovídal Algy

chladně. „Nechci se stát slavný jako někdo, kdo začal

třetí světovou válku.“

„Jestliže tu ještě zůstaneme, budou moci tvoje jméno

vyrýt už jen na náhrobní kámen,“ prohlásil Ginger

rozhodným hlasem.

Bertie se podíval na Algyho s vážným výrazem ve

tváři. „Kamaráde, Ginger má pravdu. Jestli ti lotři

přistanou, tak je s námi konec. S Bigglesem

pravděpodobně taky. A kdybychom to přežili, tak nás do

konce života odklidí na Sibiř. Dělej si co chceš, ale tohle

je můj názor.“

Marcel se mezi ně vmísil. „Tak to ne,“ zahřměl

důrazně. „Teď rozhodnu já! Tohle je Francie a mojí

povinností je zabránit invazi na francouzské území. Ať si

komunisté dělají co chtějí, ale zde jen přes moji

rnrtvolu!“

„Já vztyčím naši vlajku. A jestli na ni začnou střílet,

začnou válku oni a ne my. Budete bojovat se mnou, nebo

zůstanu sám?“

Z příruční tašky vytáhl malou francouzskou vlajku a

zvedl ji nad hlavu. „Vlajka je vztyčena,“ řekl a

zasalutoval. „Vive la France!“

„Souhlasím,“ zvolal Bertie. „Marcel má naprostou

pravdu,“ řekl Algymu. „Ostrov patří Francii, my jsme tu

cizinci a nemůžeme do toho mluvit!“

„Dobře, já se podrobuji,“ souhlasil Algy. „Není

vyhnutí. Buď si nás vezmou na mušku zde, protože se

snažíme zabránit válce, nebo doma, protože naší vinou

válka začne. My už se ranám nevyhneme.“

151

„Jestli jsme rozhodnuti, měli bychom do toho jít

hned,“ navrhoval Ginger. „Jinak bychom už mohli přijít

pozdě.“

„Správně,“ souhlasil Marcel. „Jdeme okamžitě.“

Vydali se nahoru co nejrychleji. Ještě než došli k

pevnosti, uviděli ponorku, jak opatrně hledá cestu ve

směru ke skalnatému pobřeží. Po palubě pobíhalo sem a

tam několik mužů. Ginger dovedl skupinu ke vchodu do

skály a pospíchal ke kulometu. Bez velké námahy

odstranil kameny, které zakrývaly střílnu. Měl tak

perfektní výhled na cíl.

Marcel se posadil za kulomet Mauser. „Tuhle

potvoru znám ještě z války,“ poznamenal. Otevřel krabici

s municí a založil pás do kulometu.

„A teď se dívejte,“ zvolal nadšeně.

Neřekl, co chce udělat. Nikdo se ho na to neptal.

Však to sami uvidí. Dříve než si stačil kdokoli z nich

uvědomit, nevyjímaje samotného Marcela, začaly létat

kulky na všechny strany. Zřejmě Marcel nedržel zbraň

dost pevně a rozptyl střel byl veliký. Většina jich

pleskala do vody před ponorkou. Muži na palubě

reagovali okamžitě a zmizeli ve velitelské věži.

„To nebylo zrovna nejlepší,“ bručel sám Marcel.

Znovu a lépe zamířil kulomet, aby pokračoval ve střelbě.

„Uklidni se trochu,“ napomínal ho Algy starostlivě.

Marcel vystřelil další salvu, tentokrát s větším

úspěchem. Bylo slyšet, jak se kulky odrážejí od kovu.

„Bien,“ pochvaloval si sám Marcel a střílel dál.

Tentokrát držel prst na spoušti pořádně dlouho. Až ho

Algy varoval, že mu střelivo ubývá příliš rychle.

„Ale co,“ odpověděl Marcel. „Patron je tu víc než

dost a není to z našeho,“ dodal rozhodně a střílel dál.

152

Vzduch byl plný zápachu po střelném prachu a

spáleném oleji. Z chladiče kulometu se kouřilo.

Ginger položil ruku na kryt kulometu a okamžitě ji

stáhl. „Je to úplně rozžhavené,“ poznamenal. „V chladiči

není voda. Takhle to zavaříš!“

„Naše to není, tak co,“ bylo všechno co na to Marcel

odpověděl. Ponorka střelbu neopětovala, ale obrátila se a

plnou rychlostí ujížděla pryč.

„Vidíte,“ řekl Ginger vítězně. „Nestřílejí na vlastní

pevnost.“ Podíval se na rakety. „Škoda, že nevím, jak se

s tím zachází,“ řekl zklamaně.

„Jen si s tím prosím tě, nehraj,“ napomínal ho stroze

Algy.

Dívali se za ponorkou, která ujížděla plným tempem

na moře.

„Už toho střílení nech,“ obrátil se Algy k Marcelovi.

„To už stačí. Od přistání upustili a mají teď o čem

přemýšlet.“

„Aby ne,“ mínil Bertie. „Strašně rád bych věděl, co

se teď v té konzervě odehrává. Teď mají starosti oni.

Odvedl jsi dobrou práci, Marceli!“

„Nemyslím, že by nám ještě mohli nějak ublížit, ale

nesmíme jásat předčasně,“ vysvětloval opatrně Algy.

„Bude lepší, když jim teď dáme pokoj.“ Podíval se na

ledovec, který zavinil to, že nemohli odletět. „Už to

nebude trvat dlouho a budeme odtud pryč. Pojďte, jdeme

zpět do zátoky a odstartujeme. Dřív, než nás potká nějaké

další překvapení.“

Po cestě dolů měl Ginger dojem, že už je snad konec

všech jejich problémů. Teď už je nic nezdrží.

Náhle se zastavil a zavolal: „Stůjte a poslouchejte!“

153

Ostatní se zastavili kolem něj. Tichem se rozlehl

hluk letadla. Ginger ukázal vzhůru. „Tamhle ho máte. Je

to Sunderland s Bigglesem.“

„Ano, je to on a letí sem,“ zvolal Bertie. „Ale co ty

miny?“

Jako jeden muž se hnali dolů k zátoce jako o závod.

154

Kapitola třináctá

S PLNOU VERVOU

Nevěděli, zda je a ponorku Biggles viděl, ale

poznali, že zahlédl ledovec a jejich letadlo. Biggles

zamířil do otevřeného prostoru mezi skálou a ledovcem,

který teď tvořil skoro polovinu zátoky.

Ginger byl přesvědčen, že už stejně nemohou dělat

nic. Už bylo příliš pozdě Bigglese nějak varovat. Kdyby

mávali, myslel by si jako Algy, že ho vítají. Také by ho

nemohlo napadnout, jak nebezpečné je přistávat v zátoce.

Naštěstí zabral ledovec velkou část zátoky, kde miny

pravděpodobně ležely. Biggles byl tak přinucen použít k

přistání stejný pruh, který se jim zdál nejbezpečnější.

Přesně ten, který oni sami chtěli použít. Uvidíme, jak to

dopadne, pomyslel si Ginger. Nejdříve se obával, že

ponorka začne po Bigglesovi střílet, ale to se naštěstí

nestalo. Možná, že byli na ponorce tak vyplašeni, že ani

Bigglesův Sunderland s vypnutým motorem nezaslechli.

Motory ponorky a hluk vody možná přehlušily slabý

zvuk letadla. Ale to byly jen dohady. Nejdůležitější bylo,

že se neozval žádný výstřel.

Letadlo klesalo s vypnutými motory na volný pruh

zátoky. Ginger zadržel dech. Ještě deset vteřin a napětí z

nich spadne.

Ostatní stáli vedle něj bez hnutí, stejně napnutijako

on sám.

Kýl Sunderlandu se dotkl hladiny a v zápětí se zařízl

bílou čárou do vody. Trup se houpal na vlnách, nestalo se

nic. Letadlo zmírnilo rychlost, klouzalo ještě kus po

155

vodě, až se konečně zastavilo nedaleko břehu. A pak už

se objevila Bigglesova hlava.

„Uf,“ vzdychnul si Algy. „Povedlo se mu to. Jdeme

hned za ním.“ Rychle pospíchal k nafukovacímu člunu.

Biggles zakotvil letadlo. Mezitím připlul člun ze

strany k hydroplánu. Biggles stál v otevřených dveřích

kabiny a přivítal se s nimi trochu zdrženlivě.

„Proboha, co jste tu všechno vyváděli?“ zeptal se.

„Už jsem si myslel, že vás nenajdu. Ještě štěstí, že mě

napadlo letět nejdříve sem, abych měl jistotu.“

„Dal jsi nám za úkol dělat průzkum ostrovů,“

odpovídal Algy.

„Ale to neznamená, že si z toho uděláte výlet!“

„Na tvém místě bych chvilku počkal, než začneš

hovořit o výletu,“ odpovídal Algy. „Měli jsme tady

pěkně horkou půdu pod nohama. Abys měl lepší

představu, snad by tě zajímalo, že jsi právě přistál v

minovém poli!“

„Nedělej hloupé vtipy, Algy!“ vpadl mu Biggles do

řeči.

„Inu ta mina, kterou jsem já přivedl k výbuchu byla

všechno jiné, jen ne hloupý vtip. Pořádně to se mnou

zacloumalo.“

„A kdo sem ty miny položil?“

„Ti banditi z ponorky. Ponorka je tu pořád nablízku,

takže ohňostroj může začít každým okamžikem znovu.

Tak je to!“ pokyvoval hlavou Algy.

„A zhruba před deseti minutami se pokoušeli vylodit

sem na ostrov. Jenom kulometem jsme jim tu myšlenku

vyhnali z hlavy,“ doplňoval Bertie.

Biggles se překvapeně rozhlédl kolem. „Ale kde jste

přišli ke kulometu?“

156

„Použili jsme ten, co tu byl na ostrově. Tady je to

jako Gibraltar v kapesním vydání. Žádné místo na

nedělní výlet. Měli bychom odtud co nejdříve zmizet, než

dojde k dalším nepříjemnostem,“ vysvětloval dál Algy.

„Počkejte, ne tak rychle. Musím se dozvědět trochu

víc. Chceš tím říci, že je na ostrově skladiště zbraní?“

Algy ukázal na skálu ve tvaru psí hlavy. „Ta skála je

dutá. Je to skladiště plné všelijaké výzbroje.“

„Tak to jsem skutečně nečekal,“ reagoval Biggles.

„Můžeš mi věřit,“ pokračoval Algy. „Všechno ti

vysvětlím na zpáteční cestě. To tě nenapadlo, že se tu

někde potuluje ponorka?“

„Já žádnou ponorku neviděl.“

„Tak se určitě ponořila. Ale věř tomu, že není

daleko.“

Biggles zůstal na chviličku stát. „Ale když

odjedeme, tak možná přistanou a všechno odvezou!“

„O.K., jdi se na to podívat sám, ale věř mi, že stačí

málo, aby tu došlo k pořádné mele.“ A Algy dále stručně

vylíčil Bigglesovi, co se všechno přihodilo v uplynulých

dvou dnech.

Biggles jen valil překvapením oči. „Pane jo, to jste

skutečně neměli lehké,“ musel přiznat. „Odletíme co

nejdříve, ale předtím bych se chtěl podívat na ten arsenál.

Nebude to trvat dlouho.“

„Ginger ti ukáže cestu,“ navrhoval Algy. „My tu

počkáme a připravíme letadlo ke startu. Pořád mám

pocit, že budeme muset hezky rychle zmizet.“

„Dobře, tak jdeme.“

Zatímco ostatní zůstali u letadel, odjel Ginger s

Bigglesem nafukovacím člunem na břeh a pak spěšně

157

vystupovali k pevnosti. Po cestě Ginger vyprávěl, jak

objevil pevnost.

Když vystoupili nahoru, nejdříve se rozhlíželi po

moři, ale ponorku nebylo nikde vidět.

„Ta určitě odplula,“ mínil Biggles.

„Já spíše myslím, že se ponořila,“ odpovídal Ginger.

„Pojď se podívat dovnitř.“

Biggles jen tiše hvízdl údivem, když uviděl všechny

shromážděné zbraně. Udělal si do zápisníku několik

poznámek a několik náčrtů. „Když už jsme tady,

poznamenám si několik údajů,“ řekl. „To by stačilo.“

Zavřel notes a strčil ho do náprsní kapsy. „A jdeme

odtud.“

Když vyšli ven, uviděli ponorku asi osm set metrů

od skal, jak se pomalu vynořuje a pluje ve směru k

zátoce.

„Tamhle je máš!“ vykřikl Ginger. „Jsou ozbrojení

po zuby. Jestli nás objeví, tak se nám za ty kulometné

salvy pořádně odmění.“

„Rychle k letadlům,“ sykl Biggles.

Hnali se z kopce dolů.

Z obou letadel je zřejmě zahlédli a pochopili co se

děje, protože když Biggles a Ginger dorazili ke břehu,

motory obou letadel už běžely. Biggles se chopil vesel,

všechno probíhalo beze slova. Hrozilo jim bezprostřední

nebezpečí a všichni si toho byli vědomi. Nebylo

zapotřebí o tom mluvit.

Když dopluli k bližšímu letadlu, objevila se za

skalami příď ponorky. Loď byla od nich ještě dobrý

kilometr. O moc blíž ji mít nemusíme, pomyslel si

Ginger. Pro jejich palubní dělo to byla jen malá

158

vzdálenost. Muži na palubě vyvíjeli horečnou činnost a

bylo jen otázkou vteřin, kdy začnou střílet.

Prásk! Z děla ponorky vyšlehl oheň a střela

vybuchla na skále za nimi.

„Rychle z člunu do letadla,“ křičel Biggles. Jakmile

dopluli k letadlu, skočil Ginger do kabiny. Marcel stál u

dvířek a pomáhal mu. Slyšeli, jak Biggles volá na Algyho

ve druhém letadle. „Odstartuj! Nečekej!“. Jedním

skokem byl Biggles v letadle a hnal se dopředu. Marcel

zavřel dvířka a Ginger pospíchal za Bigglesem.

Postranním okénkem viděli Algyho letadlo, jak se

rozjíždí směrem k otevřenému moři. Ponorka byla teď

vidět dobře, kolem palubních děl bylo rušno. Ginger se

obával, zda se Algymu podaří odstartovat.

Co se stalo v příštích minutách říci nemohl, protože

měl výhled zakrytý vodní tříští od rozjíždějícího se stroje.

Ponorka se otáčela, zřejmě aby mohla lépe zamířit na

Algyho letadlo. Bylo vidět linku světelných střel těsně

vedle směrovky letadla. Biggles zvedl svoje letadlo z

vody. Začal rachotit kulomet. Sunderland byl zasažen

několika kulkami. Ginger zahlédl, jak se hlaveň děla,

které střílelo na Algyho, otáčí směrem k jejich letadlu a

pomyslel si: tak a teď to přijde!

Přišlo to, ale ne to, co očekával.

Jak pozoroval ponorku, uviděl náhle obrovský sloup

ohně a mohutný gejzír vody. Zadržel výkřik a chytil se

pevně stěny kokpitu v očekávání tlakové vlny. S letadlem

to zacloumalo jako s cárem papíru. Hlavou mu prolétla

myšlenka: Bertie měl pravdu. Pohybem vln se miny

přemístily a ponorka se stala obětí vlastní zbraně. Když

ucítil, že se Bigglesovi podařilo letadlo vyrovnat, zadíval

se ven.

159

Příď ponorky čněla kolmo vzhůru a loď se rychle

potápěla. Mohutná vlna vyšplíchla až na pobřeží, za ní se

na tmavé vodě rozprostřela velká olejová skvrna.

Obě letadla odstartovala bezpečně, Algy letěl v

závěsu za Bigglesem. Dvakrát zakroužili nízko nad

místem, kde se ponorka potopila a dívali se, zda někdo

katastrofu nepřežil. Ponorka se pravděpodobně rozlomila

na dva kusy. Nikoho neviděli. Jediné, co po ponorce

zůstalo, byly olejové skvrny.

Biggles zatočil na otevřené moře.

„Přistaneš?“ ptal se Ginger.

„Ne,“ zavrtěl Biggles odmítavě hlavou. „Tohle je

pro nás zřejmě to nejlepší řešení.“

„Jak to myslíš?“

„Bude to chvilku trvat, než ti, co ponorku vyslali,

pochopí, že se jim loď nevrátí. Naši lidé budou mít dost

času to skladiště zbraní podrobně prozkoumat. A určitě to

skladiště není jediné. Dá se ale předpokládat, že až

nepřítel pochopí, že jsme jeho hru prohlédli, stáhne se

zpět. V každém případě letíme domů.“

Biggles nasadil kurs směrem na Kapské město.

Reakce vyšších míst byla zhruba taková, jak Biggles

předpokládal. Potom, co předal zprávu se už na tomto

případu nijak aktivně nepodílel. Jen se zúčastňoval

různých porad Bezpečnostní služby. Pak už o případu nic

neslyšel a teprve po delší době jim komodor sdělil v

důvěrném rozhovoru výsledky šetření.

Na Prasečí ostrov odjela společně Anglicko-

francouzská komise válečného námořnictva. Marcel byl

přizván jako průvodce. Ostrov našli ve stejném stavu, v

jakém ho opustili. Všechny zbraně odvezli a francoužští

160

inženýři vyhodili pevnost do povětří. Ostrov se snad stal

znovu tím, čím býval dřív. Místem pobytu racků, tuleňů a

tučňáků. Vzhledem k tomu, že ostrov patřil Francii, byla

všechna právní jednání přenechána francouzským

orgánům.

V rozhovoru s commodorem Biggles pochopil, že

všechny ostatní západní mocnosti, které některé ostrovy

vlastnily, provedou šetření, aby se přesvědčily, že se něco

podobného neděje i u nich. Vládu Chile upozornili, že v

Magelanově úžině pravděpodobně dochází k porušování

zákonů. Biggles se nikdy nedozvěděl, zda ještě někdo

něco objevil. Bezpečnostní služba neprozradila ani slovo

a tisk se o tomto komplotu nedozvěděl také nic.

Později jim Marcel vyprávěl o podezřelém případu v

blízkosti ostrovů Crozet. Byla tam objevena ruská

velrybářská loď a když posádka zjistila, že je sledována

francouzskou torpedovkou, změnila kurs do oblasti, která

je mezinárodní komisí vyhrazena pro lov velryb.

Biggles a jeho parta to přivítali jako dobrou zprávu.

Co se týkalo jich, neradi by se někdy vraceli do této části

Indického oceánu.

Hydrografický institut zanesl do mapy jezero, které

objevil Algy, pod jménem, které on sám navrhl: Osamělé

jezero.

Na závěr je třeba říci, že nešťastný trosečník Alf

Robinson, který sehrál tak důležitou roli v historii

ostrovů, se zcela zotavil ze svého zranění. Změnil trochu

svoje mínění a přihlásil se k válečnému námořnictvu.

161

OBSAH

Něco o ostrovech

Toulky plné překvapení

Alf Robinson

Přenechte to Bigglesovi!

Události dostávají spád

Ginger odchází na pevninu.

Cizí přístav

Noc plná dobrodružství

Z bláta do louže

Let s překážkami

Sobotní dopoledne

Marcel se ujímá vedení

S plnou vervou

162

W. E. Johns: BIGGLES A TAJNÁ ZÁKLADNA

Z holandštiny přeložil Jaroslav Boubín

Ilustroval Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Riopress

Dýšinská 279, 109 00 Praha 10-Horní Měcholupy

jako svoji 92 publikaci.

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát.

Doporučená prodejní cena 69,– Kč

ISBN 80-85611-62-7

163