W. E. JOHNS

BIGGLES

A POKLAD

MADAGASKARU

Riopress 1998

2

BIGGLES A PIRÁTŮV POKLAD

Letecký detektiv Bigglesworth a členové jeho skupiny z

operačního střediska Speciálního leteckého útvaru se právě chystali

na oběd, když se ve dveřích objevila tmavá, bystrá a čilá tvář.

„Ale, ale. Podívejte se koho nám sem vítr zavál,“ zvolal vesele

Ginger Hebblethwaite.

„Nazdar Marceli. Co tě sem přivádí?“ zdravil nečekaného

návštěvníka Biggles.

Marcel Brissac, Bigglesův protějšek ve Francii, vstoupil do

místnosti. „Bonjow, boryour mes amis,“ zvolal. „Jak se vede?“

„Děláme co můžeme,“ odpověděl Biggles. „Zrovna jsme se

chystali dát si pořádný steak.“

„Bon. Jdu s vámi.“

„Prima. Ale pověz mi. Jsi tu za zábavou nebo služebně?“

„Možná, že tentokrát to bude práce i zábava zároveň. Proto jsem

přišel za vámi. Vždycky myslím na své přátele. Alors! Čeká nás

pique-nique.“

„Kde?“

„Na Madagaskaru.“

„To je pěkně daleko na piknik. Richmond Park by nestačil?“

„To ano! Ale tam bednu se zlatem nenajdeme.“

„Jakou bednu se zlatem? Už jsem o takových bednách se zlatem

párkrát slyšel,“ řekl Biggles skepticky.

„Zlato je tam určitě. Jen ho musíme vykopat. Pojedete se mnou.

Uděláme si prázdniny. Všechno je – jak vy říkáte – O.K.“

„Dříve, než něco ukvapeně slíbím, rád bych se dozvěděl alespoň

trochu víc o té předpokládané části kořisti. Můžeš nám o tom

vyprávět při obědě. Pojďme.“

U stolu v klidném koutě restaurace, kde příslušníci Letecké

3

policie většinou obědvali, jim Marcel pověděl o co jde. Biggles

pobaveně poslouchal; ostatní nadšeně, zejména proto, že začátek

vyprávění byl v podstatě založen na konkrétních skutečnostech, i

když, jak Marcel sám připustil, různá zpracování současných

spisovatelů se v detailech podstatně lišila. Prostudoval je všechny,

ale spoléhal se především na vyprávění kapitána Charlese Johnsona,

otištěné v Historickém přehledu loupeží a vražd nejznámějších

pirátů, malém svazečku, který vyšel poprvé v roce 1724.

Pokusme se sledovat jádro příběhu, zbavené ovšem květnaté

směsi francouzštiny a angličtiny, tak jak ji užíval Marcel, když byl

něčím unesen.

Před dvěma sty padesáti lety žil pirát jménem Misson, který se

naprosto lišil od všech ostatních. Mírný, dobromyslný člověk, který

nesnášel krveprolití. Pocházel ze staré francouzské rodiny a dostalo

se mu dobrého vzdělání. Studoval na vojenské akademii a měl se stát

vojákem z povolání.

Ale (jako mnoho chlapců před ním a po něm) chtěl vidět svět, a

nakonec přesvědčil svého otce a stal se námořníkem. Nastoupil na

francouzskou válečnou loď Victoire. Zde se seznámil, naneštěstí pro

něho, se zběhlým knězem Carocciolou, který chtěl rychle

zbohatnout. Ten přesvědčil Missona, aby „výhodně investoval“, jak

tehdy říkali pirátství ti, kteří ho provozovali. Příležitost se naskytla,

když kapitán lodě Victoire byl zabit při střetu s anglickou lodí.

Výmluvný Caroccioli měl projev k posádce a jeho výsledkem bylo,

že Misson se ujal velení, vztyčil pirátskou vlajku a vyjel za

bohatstvím.

Po nějakou dobu se všechno dařilo. Jednou z jeho prvních kořistí

byla anglická loď, která vezla zlaté mince v hodnotě 70.000 liber;

nemluvě o dalším lupu. Z jiné lodi uloupil 200.000 liber a z jedné

portugalské lodi více jak půl miliónu. To všechno ve vodách

Indického oceánu.

Podpalubí bylo plné kořisti a Misson se choval tak, jak to piráti

obvykle dělají. Hledal na pobřeží vhodné místo kde by mohl poklad

ukrýt, aby mohl vyrazit za dalším. Vybral si malou zátoku na

severním výběžku Madagaskaru, ostrově, o kterém se v té době

vědělo málo, snad jen s výjimkou toho, že je obýván divochy.

4

Misson tam strávil tři měsíce, ukryl poklad, vytáhl loď na souš,

opravil ji a vystavěl opevnění proti případnému napadení divochy.

Nazval místo Libertia nebo Libertata.

Vydal se znovu na moře a zcela náhodou se potkal s lodí kapitána

Thomase Tewa. Tew vyplul z New Yorku, který byl tehdy britskou

kolonií. Jako poctivý námořník byl pověřen guvernérem Bermud,

aby zaútočil na francouzskou pevnost na pobřeží Západní Afriky.

Místo toho vyrazil „na vlastní účet“ a stal se pirátem.

Misson a Tew spojili své síly a společně oloupili několik lodí. S

kořistí se pak vrátili do zátoky Libertia. Tew však zásadně

nesouhlasil s Missonovým zvykem propouštět zajaté na svobodu.

Věřil ve staré pirátské úsloví „mrtví nepromluví“. A jelikož se

musíme držet skutečnosti, připusťme, že měl pravdu. Dva muži,

které Misson propustil pod slibem mlčení, zamířili rovnou na

portugalské úřady a útočiště pirátů bylo vyzrazeno.

Misson, Tew a Caroccioli si záhy uvědomili, že Libertia už

nemůže nadále sloužit jako vhodný úkryt a vydali se bez Caroccioly,

který měl střežit poklad, hledat podél pobřeží bezpečnější místo.

Během jejich nepřítomnosti se přehnal přes Libertii cyklon a

pevnůstka i lodě ( s výjimkou dvou malých galér) byly v troskách. A

k dovršení všeho, zátoku napadla horda divochů z vnitrozemí a

Caroccioli byl ubodán oštěpy. Misson a Tew se jen s obtížemi

probojovali na břeh a unikli ve dvou zbývajících galérách. Opustili

poklad odhadovaný na nejméně pět miliónů liber.

Ale jejich potížím nebyl konec. Pluli společně a zastihla je prudká

bouře. Missonova loď se potopila s celou posádkou. Tew pokračoval

v plavbě a podařilo se mu vrátit se domů do Ameriky, kde se usadil

jako spořádaný starý pán. Jedna verze tvrdí, že tam zemřel. Ale

současník, spisovatel kapitán Johnson, tvrdí, že nikoliv. Píše, že

někteří členové bývalé Tewovy posádky, když rozházeli všechny

peníze, ho vyhledali a přesvědčili, aby se vydal ještě na jednu cestu.

Nebo, což se zdá pravděpodobnější, navrhli mu, aby se vydali na

Madagaskar pro poklad, který tam nechali.

Ale (to se však netýká našeho příběhu) nedaleko afrického pobřeží

se setkali s mohutnou lodí, která patřila Velkému Mogulovi a v

střetnutí, které následovalo, byl Tew zabit dělovou koulí a posádka

5

povražděna. Dlužno poznamenat, že raná Tewova dobrodružství na

Madagaskaru jsou známa z jeho lodního deníku, který byl nalezen po

jeho smrti.

Potud historická stránka Marcelova vyprávění. Je zřejmé, že v

malé zátoce na severním konci Madagaskaru byl kdysi zahrabán

obrovský poklad. Nejsou žádné zmínky o tom, že by byl někdy

později nalezen. Není také pochyb, že ve velmi krátké době rychle

bující tropická džungle pokryla všechny stopy Libertie. Tak či onak,

místo nebylo nikdy přesněji určeno.

Od námořní historie přeskočil Marcel k současným událostem.

Madagaskar je, jak zdůraznil, francouzská kolonie a jakýkoliv poklad

tam nalezený přechází automaticky do vlastnictví francouzské vlády.

Každopádně, Misson byl francouzský občan, i když byl pirátem.

Dalo se rovněž předpokládat, že někdo, kdo o pokladu také věděl, si

toho byl vědom a bude se snažit zlato získat.

Podle informací z hlavního města Tananarive víme, že domorodí

obyvatelé zahlédli skupinu bílých mužů, jak kope poblíž pobřeží na

severní špici ostrova. Vzhledem k tomu, že neexistoval žádný

záznam o tom, že by někdo obdržel oficiální povolení k něčemu

takovému, byla věc prošetřována. Nebylo to snadné. Madagaskar,

třetí největší ostrov na světě, leží dvěstěpadesát mil od afrického

vnitrozemí, je skoro tisíc mil dlouhý a měří třistašedesát mil v místě,

kde je nejširší.

Nicméně pověsti byly podložené. Bílí muži byli nalezeni.

Překvapeni uprchli do džungle – což dokazuje, že byli na špatné

straně zákona. Francouzská vláda, řekl Marcel, nepochybuje ani v

nejmenším o jejich úmyslech. Předpokládá, že mají soukromou

jachtu nebo nějaký jiný druh plavidla, neboť neprošli obvyklými

formalitami nezbytnými při přistání. Jeho vláda, pokračoval Marcel,

by nebrala toto protizákonné chování vážně – kdyby byla

přesvědčená, že hledání bude bezúspěšné. Je tu však jedna

pozoruhodnost. Velice závažná, zdůraznil Marcel tajuplně. Na útěku

jeden z bílých mužů ztratil zápisník. Obyčejný levný sešit. Na přední

list se podepsal. Takže byl znám alespoň jeden z těchto bílých mužů.

Marcel se na všechny podíval. „Hádejte, jaké to bylo jméno,“ řekl

tiše.

6

„Nemám vůbec tušení,“ řekl Biggles.

„Tew!“ vykřikl Marcel. „Thomas Tew!“

*

Asi půl minuty bylo naprosté ticho. Pak promluvil Biggles „To je

tedy vskutku neobyčejné.“

Marcel, tvář oživenou, se k němu obrátil. „Neobyčejné! Chceš mi

snad říci, že to je náhoda?“

„Nic takového jsem neřekl,“ protestoval Biggles.

„Tak proč jsi řekl neobyčejné? Není to naprosto přirozená věc?“

„Domníváš se, že ten člověk je potomkem původního Thomase

Tewa?“

Marcel zdvihl ruce. „No samozřejmě! Co jiného? Écoutez. Pirát

Tew si mohl někam poznamenat, kde je poklad ukryt. Do nějaké

knihy, na kus papíru; možná, že si nakreslil mapu. A celá léta

přecházely tyto věci z otce na syna. A teď je tu jeden, který si ji

pečlivě prohlédne. Třeba ani nemyslí na nějaký poklad, ale četba

starých dokumentuje zajímavá. A tu najde mapu. Slovo Libertia!

Uhodí se do čela. ,Voila!‘ vykřikne. ,Poklad mého pra-pradědy. Je ze

mne milionář! Jsem jako hrabě Monte Christo! Ale na Madagaskaru?

Je obrovský. Je daleko. Nemám peníze na loď. Jestliže pojedu,

Francouzi se mě budou ptát, co tam pohledávám, hein? Tak by to

nešlo. Musím najít člověka, který má loď. Ukážu mu, co jsem objevil

a on řekne bon a zbohatneme.‘ Teď jsou ti muži na Madagaskaru.“

Biggles se usmíval Marcelovu nadšení. ,A co ty osobně chceš v té

věci podniknout?“ zeptal se.

„Jedu na Madagaskar,“ prohlásil Marcel. „Vláda mě pověřila,

abych tam odletěl a ty lidi našel. Nebudu-li moct najít muže, ať

hledám loď. A tak jsem se připravil na cestu. Pak jsem si řekl, že

lovit sám by nebylo to pravé. Pozvu starého bracha Bigglese a

uděláme si pořádný pique-nique. “

„To není špatný nápad,“ souhlasil Biggles.

„Pojedeš?“

„Jestli nás kapitán uvolní.“

„Pakliže ano, poletíme bez problémů přes britskou Afriku,“

vysvětloval Marcel. „Hledat budeme z helikoptéry.“

„Proč?“ optal se Biggles.

7

„Až uvidíš kamaráde Madagaskar, pochopíš. Není to snadné

tamtudy projít. A pochod džunglí je pěkně pomalý. Nebo myslíš jet

lodí podél pobřeží? To by také nebylo k ničemu, lidé skrytí na

pobřeží spatří loď dříve, než si jich všimne posádka lodi. Z výšky se

díváš dolů jako pták a vidíš všechno.“

Biggles se usmál. „Už chápu.“ řekl. „Promluvím se šéfem.“

*

O dva týdny později, krátce po rozbřesku, šestimístná helikoptéra

francouzské policie letěla pomalu se svým typickým bzukotem podél

severní špice velikého afrického ostrova. Pět párů očí z ní pátralo po

pobřeží, zeleném pásu džungle lemujícím pobřežní přílivové pásmo a

skalnaté pohoří za ním, které se tyčilo do výše skoro pěti tisíc stop.

Pro Gingera celá scenérie už podstatně ztratila ze své novosti.

Létali tak tři dny, od svítání do setmění, bezvýsledně. Více než

jedenkrát si vzpomněl na Marcelovu poznámku: „Počkejte až uvidíte

Madagaskar.“ Pak ho spatřili, a jestliže ho to přesvědčilo o čemkoli,

tak pouze o tom, že ztrácejí čas. Bylo mu jasné proč si piráti vybrali

toto místo jako úkryt. Mohla by se tu skrýt celá armáda a nemusela

by se nijak obávat, že bude odhalena. A oni hledali malou skupinku

mužů – tak pět, sotva víc! Nijak ho neudivilo, že je ještě nenašli.

Marcel měl pravdu i v tom, že terénní vozy by tu nebyly nic

platné. Celkem z prostého důvodu: nebyly tu žádné cesty. Nu, jedna

přece, ale poměrně krátká, kterou francouzští inženýři prorazili

pralesem a zvlněnými pahorky z Diego-Suarez do Ambilobe, kde

vzdali svůj boj s přírodou a ustoupili před neproniknutelnými

horami. A přesto tam bylo kupodivu několik přistávacích ploch pro

letadla, zejména blízko pobřeží. Vybrali si Diego-Suarez, protože o

zálivu, který se před ním prostíral, předpokládali, že býval útočištěm

pirátů. Jejich opevněný tábor Libertia nemohl být tudíž daleko a bylo

zcela rozumné se domnívat, že poklad se nachází někde v okolí.

Začátek cesty proběhl klidně. Sledovali hlavní leteckou trasu do

Tanganiky, přeletěli Mozambický kanál, nechvalně známý svými

bouřlivými vodami, až se dostali ke zvolené základně.

Po jednodenním odpočinku se dali do práce, ale nebylo to nic víc

než rutinní hlídkování. Počasí bylo zatím dobré; sucho, bezmračná

obloha, ale blížilo se období prudkých a nebezpečných bouří, které

8

přinášely ostrovu zkázu. Jedna z nich kdysi pravděpodobně zničila i

pirátskou kolonii Libertia.

Obletěli nejsevernější výběžek ostrova a Marcel, který pilotoval,

stočil vrtulník na jih. Letěl stále podél pobřeží a všem se otevřel nový

výhled. Překrásné zátoky a pláže měly, jestliže ne pro všechny tedy

určitě pro Gingera, romantické kouzlo. Vždyť hleděl na místa, která

někteří z nejslavnějších pirátů všech dob důvěrně znali. Bylo to

fascinující pomyšlení, že někde tam dole pod pískem nebo

rozložitým stromem leží možná bedna plná zlata.

Ale takový den, jaký byl dnes, by sotva vyhovoval starým

plavidlům; ani sebeslabší zavanuti nepohnulo palmovím, nezčeřilo

hladinu moře, které bylo ploché jako mlýnský rybník. Široko daleko

nebylo vidět žádnou loď ani domorodé kanoe. Jen jednou spatřili

zrezavělou kocábku, která za sebou nechávala opuštěnou brázdu na

hladině prázdného oceánu.

Marcel stále věřil, že mohou najít hledače pokladu jedině

průzkumem z vrtulníku. Ostatní sice souhlasili, ale zároveň namítali,

že to má i jisté nevýhody. Hlavní je hluk, kterému se nedá zabránit, a

ten varuje každého, kdo nechce být spatřen.

Pak tu byla další zneklidňující okolnost. Navzdory tomu, co bylo

známo, ti muži už poklad možná našli a zmizeli s ním.

Všechny tyto problémy prodiskutovali samozřejmě více než

jednou, večer, když soumrak ukončil jejich celodenní snažení. Ale

jinou volbu neměli.

Jak se často stává, právě když jejich zájem začal polevovat,

objevilo se něco, co ho povzbudilo. Byla to brázda nějaké lodi. Loď

neviděli. Jen dlouhou úzkou stopu na hladkém povrchu klidné vody.

Jak ví dobře každý, kdo se plavil po nehybné hladině moře, plující

loď za sebou nechává brázdu, která na klidném moři zůstává i řadu

dnů a sahá od jednoho horizontu k druhému jako cesta. Stopa lodí

poháněných strojem je poznamenaná olejem, často stačí jen kapka

oleje unikající například z vrtulové hřídele; roztáhne se do široka –

což si může čtenář sám ověřit nechá-li sklouznout kapku oleje na

nehybný povrch tekutiny. Tak se prozrazují ponorky. U větších lodí

je brázda plná smetí – plechovek, lahví, zbytků zeleniny a

podobného odpadu.

9

Stopa, která zajímala posádku letadla, byla pouhou olejovou

čmouhou. To svědčilo o tom, že loď byla vybavena motorem, ale

mohla mít samozřejmě také plachtoví. Připlula ze severozápadu, od

skupiny těsně sousedících ostrovů, které Francouzi nazývali Illes

Glorieuses. Plula napříč hlubokého modrého moře, až zmizela v

oparu, který ležel nad zátokou nořící se hluboko do pevniny. Nebyla

tam žádná vesnice; žádné lidské obydlí. Bylo podezřelé, že by si

nějaká loď vybrala toto místo jako kotviště. Stopa byla ještě úzká a

tedy čerstvá. Dál do moře se rozšiřovala, a to znamenalo, že loď

plula k pobřeží.

Všichni byli zajedno, že je to třeba prozkoumat, a tak Marcel

klesal nížeji nad místo, kde se stopa ztrácela – nebo spíše, jak nyní

spatřili, kde vnikla do malé delty vyťaté v zemi horskou bystřinou v

době záplav. Ale nikde ani známka po člověku, tábořišti nebo lodi.

Marcel sestoupil tak nízko, že třel téměř o koruny stromů, ale

bezvýsledně. Nepochybně tam nějaké plavidlo bylo. Ale kde? Proč si

dal někdo tolik práce, aby zůstalo neviděno?

Marcel letěl s helikoptérou podél pobřeží asi tři, čtyři míle. Pak

našel záliv s širokým písčitým břehem a přistál.

„Máme je,“ prohlásil. „Jsou tam. Jaká jiná loď by měla důvod

přistát na takovém místě? Voila! Tu loď najdeme. A zeptáme se

posádky, co tu pohledávají. Možná, že je zastihneme, jak vykopávají

poklad – pro nás. La,la. Tres comique.“

„Souhlasím,“ řekl Biggles. „Ale nepočítej s tím, že jestliže ti muži

poklad našli, budou ochotni ho předat beze slova protestu. A pokud

ho ještě nenašli, bránili by se zatčení. Dobře by věděli jaký

dokument, kterým se řídili, by jim byl odňat. Mohli by použít i

zbraní.“

„Přiblížíme se tiše jako kočky,“ prohlásil Marcel. „Tiens! Zde je

francouzské území a my Francouzi víme jak naložit s cizinci, kteří

porušili naše zákony. Tak a teď je půjdeme chytit.“

Ale samotný záměr je najít, nebo pouze objevit místo, kde se

pravděpodobně nalézají, nebyla jednoduchá záležitost. Letci šli

pěšky prostředím, které před tím viděli pouze ze vzduchu a nebyli na

cestu džunglí řádně vybaveni. Navíc, byli náhle vystaveni dennímu

žáru. Prodírali se džunglí k pobřeží, pot jim stékal po obličeji a jen

10

obtížně postupovali vpřed.

Biggles dal konečně povel k zastavení. „Nemá to smysl,“ řekl.

„Tímhle tempem by nám to trvalo týden, než bychom se dostali do té

zátoky. Navrhuji postupovat podél moře. Bude to delší cesta, ale

méně obtížná.“

Souhlasili a skupina se dala znovu na pochod novým směrem.

Když se dostali k moři, čekala je kluzká skaliska pokrytá mechem,

ale jak řekl Biggles, mohli alespoň sledovat kudy jdou a ani vzduch

nebyl tak dusný a vyčerpávající jako v zšeřelé, zapařené džungli.

K jejich velké úlevě po nějaké chvíli skalnaté pobřeží ustoupilo

malé planině. Soudě podle toho, jak byl povrch popraskaný, byl to

kdysi zřejmě močál, ale bláto v žáru slunce uschlo a chůze po něm

byla bezpečná.

Nastala chvíle vzrušení, když před sebou spatřili výkopy;

předpokládali, že to byla práce hledačů pokladu. Ale Marcel, který

toho o ostrově hodně věděl, brzy zchladil jejich nadšení. Kdysi tady

hnízdil obrovitý prehistorický pták Aepyornis. Vejce, která se

zachovala v bahně, byla velmi žádaným muzejním exponátem a

někteří domorodci si vydělávali na živobytí jejich sběrem.

Prohledávali měkkou půdu tyčemi a když tyč narazila na něco

tvrdého, začali kopat.

Zklamaní si razili cestu dál, nyní již mezi divokými palmami,

bambusy, ebenovníky a gumovníky, kterých stále přibývalo. Ani ne

tak stromy, ale hustý podrost, hlavně kapradí, brzdilo jejich kroky. A

najednou se před nimi objevilo místo s ovocnými stromy –

mangovníky, banánovníky, citroníky a chlebovníky. Stromy byly

většinou stejného stáří, pravidelně vysázené. Biggles usoudil, že je

docela možné, že je zasadili piráti.

„V tom případě je to pak jejich kolonie Libertia,“ řekl Algy.

„Je to možné,“ odpověděl Biggles. „Víme, že to muselo být v této

části.“

A nakonec úplně náhle dorazili k cíli. Před nimi ležela zátoka.

Tam, kde stromy byly vyvráceny povodněmi deštivého období,

stékalo do zátoky pět bystřin. V této době většina z nich byla

vyschlá. Ale předmětem zájmu letců se stala malá jachta, která

vypadala dosti omšele. Dvě věci je na ní překvapovaly. První byla

11

její pozice. Byla na přídi i na zádi upevněna provazy ke skalisku, což

znamenalo, že voda tam musela být hlubší. Z vrcholu skaliska se

rozpínaly větve několika chlebovníků, splývaly dolů a vrhaly na loď

kropenatý stín. Jachta byla zbarvena hnědě a zeleně, barvami

obvyklými ve válce. Ale ať už to byla kamufláž přirozená nebo

záměrná, pochopili, proč plavidlo uniklo jejich pozornosti, když po

něm pátrali z výšky. Vždyť i teď, když mu byli tak blízko, by si ho

sotva všimli nebýt mužů, kteří se pohybovali na palubě.

Bylo jich pět, zřejmě členové posádky, soudě podle jejich

oblečení. Opírali se o zábradlí, kouřili a zdálo se, že spolu živě

hovoří.

Po tom, co jachtu spatřili, ne méně než sedmdesát, osmdesát yardů

vzdálenou, Marcelova skupina ustoupila poněkud do džungle

projednat situaci.

„Tak tady je máme,“ řekl Biggles a podíval se na Marcela. „Co

navrhuješ?“

„Mohli bychom se k nim připlížit a zmocnit se jachty,“ řekl

Marcel.

„Nebuď si tak jistý, že jich tam je jenom pět,“ varoval Biggles.

„Ti, co vidíme, jsou posádka. A co majitelé? Ti nebudou daleko.

Možná, že jsou v podpalubí, odpočívají nebo jedí. Kdyby došlo ke

střetu, nemuseli bychom vyhrát. Tady to není nejvhodnější místo

dostat kulku do žeber.“

Slovo si vzal také Algy. „Je tu ještě jiný problém. Jak se chcete

dostat na palubu, aniž by si vás kdokoliv všiml? Určitě nemůžete k

lodi plavat a zůstat nepozorováni. A kdybyste se tam chtěli dostat ze

země, pak byste museli na palubu skočit, a jelikož je to dobrých

dvacet stop, měli byste moc velké štěstí, kdyby jste si nezpřeráželi

kosti.“

„To ano,“ souhlasil Biggles. „Myslím si, že není žádná možnost je

překvapit. Ti hoši nepochybují, že jejich přítomnost na ostrově byla

hlášena a zcela jistě se zabezpečili.“

„To je naprosto pravda,“ zahučel Bertie. „Lumpové, vědí jak na

věc.“

„Mohu něco navrhnout?“ vmísil se Ginger. „Myslím, že bychom

měli zjistit trochu více o tom, co se tam děje, než se do něčeho

12

pustíme. Zatím jsme jenom hádali. Nevíme kolik je na jachtě lidí.

Ani nevíme, co dělají. Vypadali bychom hloupě, kdybychom někoho

přepadli a pak zjistili, že to byla skupina vědců, která hledala

zkamenělá vejce. Což kdybych podnikl malý průzkum? Nahoře na

útesu uslyším, o čem ti chlapi hovoří. A budeme vědět na čem jsme.“

„Řekl bych, že to je dobrý nápad,“ souhlasil Biggles. „Co ty na to,

Marceli? Je to tvůj podnik.“

Marcel souhlasil a Ginger vstal a vykročil. Udělal krok a zakopl o

předmět, který vyčníval ze země. Třel si holenní kost a pák vytáhl

věc ze země a ukázal ostatním. Byl to zastaralý typ závěru muškety.

„Páni, tak tohle patřilo jistě pirátům,“ řekl tiše Bertie. „Pěkný

suvenýr.“

Biggles přikývl. „Žádný muž neopustí svou pušku bez vážného

důvodu. Řekl bych, že tady divoši napadli Libertiu a Caraccioli

chytil do krku šíp.“

Ginger se vydal na průzkum a zanechal ostatní, aby si udělali v

rámci možností pohodlí. Podmínky k tomu byly opravdu málo

příznivé. Výheň sálala až vzduch přímo stál. Mouchy a moskyti bez

ustání útočili na každičkou nekrytou část pokožky.

Bertie zahučel: „Myslel jsem, že jsi nás pozval na piknik.“

Marcel si otřel obličej vlhkým kapesníkem a usmál se.

Ginger se vrátil až za hodinu, po pás od bahna a roztrhanou vestu.

Na první pohled bylo vidět, že nese důležité zprávy.

„Mám to,“ hlásil a oddychoval. „Jsou to opravdu lidé, které

hledáme. Majitelé jsou pryč za pokladem. Ti chlapi na palubě jsou

posádka, a jak jsem je poslouchal, jsou zralí na vzpouru.“

Biggles pokýval hlavou. „Stará historie. Všichni hledači pokladů

měli vždycky maléry. Co se tam děje, Gingere?“

„Pokud jsem pochopil, muži, kteří to všechno řídí –jsou tři –,

neřekli posádce ani slovo o tom co podnikají, ale chlapům z posádky

se nějak podařilo to zjistit a jsou pěkně naštvaní. Jestli bude poklad

nalezen, neuvidí z něho ani penny. Ale jestliže by se objevili

Francouzi a zatkli je, šli by do vězení. Domnívají se, že kdyby jejich

zaměstnavatelé měli v úmyslu podělit se s nimi o poklad, byli by jim

to řekli a požádali je o pomoc při kopání.“

„V tom asi mají pravdu,“ poznamenal Algy.

13

„Jaké jsou ti muži národnosti?“ zeptal se Biggles.

„Mluví jako Američani,“ odpověděl Ginger. „Dovedete si

představit, jak asi uvažují,“ pokračoval. „Říkají, že když jich je pět a

jejich šéfové jsou jen tři, co jim může zabránit zmocnit se jachty a

nechat si poklad celý pro sebe.“

,A před tím vzít majitele po hlavě.“

„Zřejmě.“

„Poklad a vražda jdou ruku v ruce,“ poznamenal Biggles.

„Vsadil bych se, že poklad ještě nenašli.“

„Jsou na horké stopě. Posádka je zřejmě pozorovala, říkali, že už

to místo našli.“

„To je vše?“

„Ano, to je vše. Ještě se domlouvají, ale myslel jsem si, že bude

lepší vám říct, jak se věci mají.“

Marcel se podíval na Bigglese. „Co navrhuješ, stará vojno?“

„Máme dvě možnosti,“ odpověděl Biggles. „Jedna je vrátit se na

základnu, přivést zpátky šest policistů nebo vojáků a zatknout celou

tu tlupu. To by byla rozumná a nejschůdnější cesta. Romantické by

bylo počkat, až poklad najdou, pak na ně skočit a pohrát si s

dublóny.“

„Tak se mi to líbí víc,“ zamručel Bertie. „Jsem pro pěkné staré

dukáty a cokoliv podobného.“

„Problém je v tom, že někteří z nás by mohli přijít o krk,“ řekl

Biggles. „Pohled na zlato dělá z lidí šílence a tahle banda by jistě

nevydala svůj úlovek bez boje.“

„Poklad se ještě nenašel“, poznamenal prakticky Algy. „A možná

nikdy nenajde.“

„Seženeme pomoc,“ rozhodl Marcel. „Nejlepší bude, když půjdu

já. Jsem Francouz a snadněji vše dohodnu. Vy tu zůstaňte a

dohlídněte, aby ti lumpové neutekli.“

„Chceš letět sám?“

„No samozřejmě. V helikoptéře bude víc místa pro policisty, až se

budu vracet. Přistanu tady.“

„Myslím, že máš pravdu,“ souhlasil Biggles. „Poklad konec

konců ještě nenašli a nemá smysl podstupovat zbytečná rizika.“

„Bon. Jdu,“ řekl Marcel. „Vrátím se tout de suite. A bientot.“ A

14

vyrazil dolů k pěšině, kterou vyšlapali cestou sem.

„Co budeme dělat? Jen tak tu sedět?“ zeptal se Algy Bigglese.

„Nic lepšího mě nenapadá. Nemá cenu potit se v těch strašných

křovinách a riskovat, že si nás všimnou. Ať už kopáči zlato najdou

nebo ne, jistě se vrátí k jachtě. Odtud je můžeme snadno pozorovat.

Kolik je hodin?“ Podíval se na hodinky. „Půl druhé. Marcel by se

měl objevit před setměním. Jeden z vás by se mohl vrátit tam co jsme

viděli banánovníky a přinést trs. Aby nám nekručelo v břiše.“

Protože Ginger už měl jednu pěší túru za sebou, Algy a Bertie se

ujali této úlohy a Biggles s Gingerem zůstali hlídat jachtu.

Nic se nedělo. Členové posádky jachty pokuřovali na palubě a

pokračovali ve vrušeném hovoru. Algy a Bertie se vrátili s nákladem

banánů. Pár jich snědli. Stále hlídali, pozorovali jachtu, ale nic se

nedělo. Slunce už bylo skoro za horizontem.

„Kde je Marcelovi konec?“ zamumlal Algy. „Měl už tu být

zpátky.“

„Asi ho zdrželo něco nečekaného,“ opáčil Biggles.

Zešeřilo se.

„Dnes večer se nevrátí,“ řekl Ginger. „Vypadá to, že tu budeme

muset strávit noc. Nic jiného nám nezbude.“

Zájem poněkud vzbudil návrat kopáčů na jachtu. Posádka se

rozběhla za svými povinnostmi. Po skále se rozvinul dolů provaz.

Jeden po druhém se tři muži spouštěli na palubu. Žádný z nich nic

nenesl.

„Nenašli poklad,“ poznamenal Ginger.

„Zřejmě nechali nářadí tam, kde kopali,“ podotkl Algy.

Nastala noc. Na nebi zářily hvězdy jako světla majáku. V

okénkách kajut na jachtě se rozsvítila světla.

„Stále žádná vzpoura,“ řekl Bertie.

„Není kvůli čemu se bouřit,“ odpověděl Biggles. „Ti chlapi mají

dost rozumu, než aby se prali pro nic za nic. Počkají, až jejich

zaměstnavatelé něco najdou a pak teprve něco podniknou. Až se

zlato objeví, tak začne pěkná mela. To je tak jisté, jako že po dnešní

noci přijde ráno.“

Posadili se na zem opřeni zády o stromy a čekali, až noc začne

blednout.

15

„ Jestli tohle je hledání pokladu, tak bych to raději sledoval v

televizi,“ řekl Ginger, když si odháněl moskyta z obličeje.

„To máš, hochu, pravdu,“ odpověděl Bertie. „Ale s televizí máš tu

potíž, že na konci není žádný lup.“

„No, tak pokud toho se týče, ještě jsme z něho neviděli ani

penny,“ upozornil ho Ginger.

Rozbřesk přišel nehlučně, jen vlny šuměly na břehu a slibovaly

další krásný horký den. V nepohodlí se zdála noc nekonečná; a i

když ji začalo slunce vyhánět, zdálo se, že odchází s nevolí. Činnost

na jachtě začala znovu a bylo zřejmé, že hledači pokladu dychtí

pokračovat ve své práci. Ginger se divil proč Tew, pakliže získal

nějaké informace, nebyl poctivý vůči francouzské vládě a nesdělil jí

je. Byl přesvědčen, že by mu dala spravedlivý podíl. Ušetřil by si

spoustu starostí a riziko, že přijde o všechno.

Zatím co pozorovatelé soustředěně naslouchali, zda se neozve

hukot motoru vracejícího se vrtulníku, hledači zlata vyšplhali po

svém laně a zmizeli v porostu na konci malého zálivu.

„Něco není v pořádku, jinak by tu už Marcel byl,“ prohlásil

Biggles po chvíli.

Uběhly dvě hodiny. Na břehu, na jachtě ani ve vzduchu se nic

nedělo.

„Začíná mě to štvát,“ zavrčel Ginger. „Navrhuji…“

Nikdo se nikdy nedozvěděl, co chtěl navrhnout, protože v tu

samou chvíli zaslechli výkřik, triumfální pokřik, nedaleko od nich,

ve směru, kterým se vypravili hledači pokladu. Ginger jen polkl a

všichni vyskočili na nohy.

„Hergot! Že by ti dobří staří divoši zase vyrazili…?“

„To nejsou žádní divoši,“ přerušil ho rázně Biggles. „Rád bych

věděl, co se tam děje. Pojďme se podívat. Stejně jako Ginger už mám

toho sedění a nic nedělání tady dost. Jachta sotva vytáhne kotvy,

když je zlato na obzoru.“

Vydali se směrem, odkud se ozvaly výkřiky. Záhy dorazili na

okraj otevřené začernalé mýtiny a tam, kde byla suchá tráva

vypálená, byly v různých směrech vykopány příkopy.

Okolo ležely hromady léty setlelého dříví a kusy kamenů. Ale to

pozornost Bigglesovy skupiny nepřipoutalo. Mnohem důležitější

16

bylo chování mužů na vzdálené straně mýtiny, asi tak sto yardů dále.

Svlečeni po pás zuřivě kopali, jeden se oháněl krumpáčem, další

sochorem a třetí odhazoval vykopanou zeminu.

„Říkal jsem vám, že zlato dělá z lidí šílence,“ řekl suše Biggles.

„Zkusíme se dostat blíž.“

Vydali se opatrně po okraji džungle a podařilo se jim dostat se

nepozorovaně asi na dvacet yardů od mužů. Ti byli zcela zabráni do

práce a Ginger si pomyslel, že by je probral snad pouze výbuch

bomby.

Horečné úsilí dosáhlo vrcholu ve chvíli, kdy Bigglesova parta

zalehla v hlubokém stínu džungle, aby sledovala, co se bude dít dál.

Nyní také pochopili proč ty první výkřiky. Muži odkryli víko truhlice

s pokladem a ve spěchu vytáhnout truhlu ze země utrhli držadlo víka.

Museli kopat dál, aby bednu mohli podebrat a vytáhnout. Biggles a

jeho společníci dorazili právě včas, aby viděli, jak ji tahají ze země.

Nebyla nijak veliká a pozorovatelé nemohli zatím rozeznat, z jakého

byla materiálu, zda ze dřeva, z kůže nebo kovu. Ale kopáči to zřejmě

věděli a zuřivě se do ní pustili svým nářadím. „Úplní cvoci,“ utrousil

Biggles.

Víko odlétlo a muži se zadívali do truhlice. A znovu se ozvaly

radostné výkřiky a nezvaní diváci v úkrytu měli jedinečnou

příležitost pozorovat chování lidí, kteří objevili poklad. Snad minutu

jednali jak náměsíční; pak popadli nářadí a začali znovu kopat v

jakémsi stavu šílenství.

„Podívejte se! Nemají dost,“ řekl Biggles. „Doufají, že najdou víc.

Kde je k sakra Marcel?“

Obloha byla tichá a prázdná.

„Jestliže se ti chlapíci rozhodnou, že se sbalí s tím, co našli,

vypadá to, že se jim podaří se vším zmizet“ poznamenal Algy. „Ale

pustit se do nich sami by bylo nebezpečné.“

„Jakmile se dostanou na širé moře, budou v bezpečí,“ řekl

Biggles. „Nemohli bychom se odvážit ani se jich jen dotknout.

Kdybychom něco takového podnikli, byli bychom piráti my. Hm, to

by bylo povedené, nemyslíte? Ani francouzské námořnictvo by se

neodvážilo je zastavit. Riskovalo by mezinárodní zápletku.“

„Jestli mají jen trochu rozumu, vyjedou, dokud k tomu mají

17

příznivé podmínky,“ uvažoval Algy.

„Myslím, že to je přesně to, co chtějí udělat,“ opáčil Biggles. „K

čertu! Kde jen ten Marcel vězí?“

Na tuhle otázku nebylo odpovědi. Zatím hledači zřejmě zjistili, že

v této skrýši už další zlato není. Naházeli do jámy nářadí a přeložili

poklad z truhlice do brašen, v kterých si přinesli jídlo. Brašny

podstatně ztěžkly a na mužích, kteří je nesli, to bylo vidět.

„Alespoň se nenudí,“ zašeptal Bertie.

„Rád bych věděl kolik máme ještě času,“ povzdechl Biggles.

„Vrátíme se na naše místo, odkud můžeme pozorovat jachtu. Jestli

má posádka něco v úmyslu, podnikne to teď.“

Vraceli se džunglí na původní stanoviště. Ztratili z dohledu muže,

kteří nesli poklad a šli po druhé straně zátoky. Buď pospíchali nebo

měli snadnější cestu, protože když Bigglesova skupina dorazila

zpátky, byli už na lodi. Sešli s lupem do kajuty, a jen co byli z

dohledu, shromáždila se posádka lodi na zádi a s výmluvnými gesty

dali všichni její členové hlavy dohromady.

„Podívejte se,“ zašeptal Biggles. „Jestliže jsem kdy viděl, jak se

chystá nějaký malér, tak je to teď na této palubě.

Takové věci se staly už mnohokrát, ale zdá se, že lidé jsou

nepoučitelní. Jediné co Tew a jeho partneři tam dole v podpalubí vidí

je zlato. Podívejte se! Už tam jdou – nepochybně s výhrůžkami.“

Muži z posádky energicky vykročili směrem ke schodům dolů do

kajuty. Vedl je velký, ramenatý blonďák. Byl do poloviny těla nahý a

celé torso měl tetované.

„Nemyslíte, že bychom měli něco podniknout?“ zeptal se Algy.

„To rozhodně ne,“ odtušil okamžitě Biggles. ,Ať si to vyřeší sami.

Kdybychom je vyrušili, spojili by se nejspíš proti nám. A jsme tu

ostatně na cizí půdě, Marcel se tu může pořád ještě objevit a

zasáhnout. Nehnu se, pokud nebudou chtít odplout.“

Po chvíli váhání a výměně varovných znamení nabádajících k

opatrnosti a tichu, posádka opatrně sestoupila do kajuty.

„Jestli jde o to zabránit jachtě odplout, pak je to ta pravá chvíle,“

ujištoval Ginger. „Příliv stoupá. Kdybychom přeťali obě lana, na

kterých kotví, proud by ji odnesl dolů na protější cíp břehu.“

„Na tom něco je,“ přitakal Biggles. „Na co vlastně loď přivázali?

18

Těžko mohli na samotnou skálu. Je tam nějaký kruh – železný kruh.

Ať do mne hrom uhodí! Vidím jich několik. To není práce těch

hochů. S tím by se nedřeli. Ostatně ty kruhy jsou celé pokryté řezem.

Už tu musely být… No jistě, že mě to hned nenapadlo! To je práce

pirátů. Tady kotvili se svými loďmi. To byla zátoka, kde měla svůj

přístav Libertia. Je to nad slunce jasné.“

„Páni! To je senzační!“ nadchl se Bertie.

Ale ostatní rázně ukončili nadšené úvahy a mínili, že by bylo

užitečnější vědět, co se děje na jachtě. Slyšeli hlasy, stále prudší

hovor, protesty, křik a konečně – alespoň se tak zdálo – výhrůžky.

Pak se ozval výstřel a následovala ostrá přestřelka. Na palubu vyběhl

muž. Klopýtl a upadl. Vstal, dopotácel se k pažení a skočil do moře.

Po několika tempech klesl pod hladinu. Sledoval ho rozložitý

blonďák, s revolverem v ruce. Doběhl k zábradlí, díval se chvíli do

zčeřené vody a pak se vrátil zpět ke schůdkům do kajuty.

„Tady už přestává všechna legrace,“ zamručel ponuře Biggles.

„To je vražda.“

„No máme co jsme chtěli – opravdové piráty,“ poznamenal tiše

Algy. „Není načase něco podniknout?“

„ Ne – počkejte ještě minutu.“

Zděšeni, ale ne právě překvapeni, zírali, jak jsou další dvě těla

vytažena na palubu a hozena do moře. Vrazi poněkud ztichli jakoby

byli sami zaraženi tím, co udělali. Dívali se jeden na druhého a pak

se vrátili do kajuty.

„To už je příliš,“ prohlásil Algy. „Měli jsme zasáhnout dřív.“

„A mohli jsme to být my, kdo by letěl přes palubu,“ opověděl

Biggles stroze. „Takhle mi to vyhovuje víc.“

„Co dělají teď?“

„S největší pravděpodobností přepočítávají mince, které Tewův

předek získal za cenu krveprolití. Zvláštní, jak často minulost

dostihne přítomnost. Dopřejme těm grázlům dost času a navzájem se

postřílejí. Ale teď nadešla naše chvíle. Přetneme ta lana a pokusíme

se zadržet posádku v kajutě. Ginger s Bertiem si vezmou na starost

lano na zádi. Algy, ty půjdeš se mnou nad schůdky do kajuty. A

žádný hluk. Loď může najet na břeh dřív, než si uvědomí, co se děje.

Jestli najede, měla by tam uvíznout. Příliv stoupá. Pojďme.“

19

*

Běželi dopředu, Biggles v čele, v ruce pistoli.

Trvalo jim deset minut, než se dostali na výběžek skaliska nad

jachtou, museli běžet kus cesty oklikou a pak přebrodit jedno rameno

delty. Slyšeli, jak se muži dole baví a smějí se. Slyšeli také tlumený

cinkot přepočítávaných peněz.

Biggles sjel po laně první a připlížil se ke schůdkům do kajuty.

Algy se k němu připojil. Ostatní šli na určená místa.

Ginger přeťal lano a příď se začala okamžitě houpat. Pak se záď

pomalu vzdalovala od skály a jachta se uvolnila. Ginger a Bertie se

zhostili svého úkolu a po špičkách se připojili k ostatním, kteří stáli

nad schody do kajuty.

Bylo ticho. Podivné ticho chvílemi jen přerušované cinkotem

zlata, které právě přidalo další tři životy na seznam svých obětí.

Jachta natočená bokem pomalu klouzala ke břehu. Slunce ozařovalo

zátoku. Nad vodou přelétl racek, křídla široce rozpjatá. Ginger si

dovedl představit, jak blonďák počítá zlato, zatímco ostatní ho

podezřívavě pozorují.

Jachta už byla téměř u břehu, když jeden z mužů v podpalubí

zpozoroval, že se něco děje. Zřejmě zahlédl kulatým okénkem v

boku lodi, že jachta je unášena proudem a vykřikl. Následoval dupot

nohou. Na úrovni paluby se vynořila rozcuchaná hlava.

Ginger nikdy nezapomene na výraz překvapení v mužově tváři,

když spatřil Bigglese.

„Jděte dolů a zůstaňte tam,“ nařídil Biggles stroze.

Hlava zmizela.

Dole se rozběhl živý hovor.

Objevil se blonďákův obličej. Poulil oči údivem.

„Zpátky,“ štěkl Biggles.

Vynořila se tetovaná paže s revolverem v ruce.

Bigglesova pistola štěkla.

Paže se stáhla.

Se slabým skřípěním dosedla jachta na dno. Naklonila se a

znehybněla.

Zezdola se ozvalo hlasitě: „Co chcete?“

„Vás,“ odpověděl Biggles.

20

Dole se krátce domlouvali. Pak se zeptali: „ Kolik chcete, abyste

odtáhli?“

„Nic nechceme,“ odpověděl Biggles. „Ale na dně leží několik

mužů, kteří chtějí vaše hlavy. Francouzi pořád ještě používají

guillotinu. Složte zbraně, vylezte nahoru jeden po druhém a dostane

se vám spravedlivého soudu.“

Nikdo na tuto výzvu nereagoval. A zase v podpalubí horečně

diskutovali. Biggles se pousmál, když hlasy zazněly vyčítavě, jakoby

muži jeden druhého vinili z toho, co se stalo.

Ginger uvažoval, jak dlouho se tato situace povleče, protože

jestliže ti dole nemohli nahoru, ti na palubě nemohli dolů.

Odpověď přišla z oblak. Muži v kajutě zřejmě zaslechli hukot

blížícího se motoru, protože jeden z nich volal: ,A co takhle tisíc

guineí?“

„Tam co půjdete, nebudete guineje potřebovat,“ ujistil Biggles

mluvčího.

Zdálo se, že tam dole vzali tuto připomínku vážně, nebo jak

později řekl Biggles, bylo pravděpodobnější, že vrazi doufali, že

zbaví-li se motivu zločinu, který spáchali, bude obtížnější je

usvědčit. Na každý pád podivné šplouchání přivedlo Gingera k

zábradlí a tam ke svému údivu – a dlužno říci i zděšení – spatřil

padat do moře hustý proud zlatých mincí.

„Blázni. Šílenci. Jakoby je to mohlo zachránit,“ řekl

Biggles.

21

Helikoptéra šla s hukotem dolů a přistála hladce na břehu. Z

helikoptéry vyskočilo šest unifomovaných policistů, v rukou pistole.

Marcel je následoval. „Co se děje,“ volal.

„Jsou tu všichni až na tři. Pojďte je zatknout,“ odpověděl Biggles.

22

„Kde jsou ostatní?“

„Na dně.“

„Proklatě!“ vydechl Marcel.

Moderní piráti se vzdali bez jediného výstřelu. Co jim ostatně

zbývalo, jak poznamenal Biggles. Už tak na tom byli špatně a zabití

policisty by jim jen přitížilo.

Marcel se velice omlouval za to, že byl tak dlouho pryč, měl

menší potíže s motorem. Ostatně, jeho zpoždění nebylo možná ke

škodě.

*

Tak se skončil příběh madagaskarského pokladu. Začal

krveprolitím a, jak se to často stává, skončil krveprolitím. Rozhodně

to nebyl piknik, jak o něm s takovou důvěrou hovořil na začátku

Marcel.

Večer byli zatčení ve vězení a letci zpět na své základně.

Francouzské úřady bez velkých problémů poklad z mělké vody

vyzvedly, ale nebyl tak velký, jak se čekalo. Čítal necelých dvacet

tisíc zlatých mincí z různých dob a zemí. Francouzi rovněž potvrdili,

že to byla skrýš piráta Tewa, což dotvrzoval starý dokument, který se

našel spolu s náčrtem mapy v kapse současného Tewa, když vytáhli

ze dna zátoky mrtvá těla.

Poznamenejme, že francouzské úřady se domnívaly, že největší

část pokladu je stále ještě někde v blízkosti zátoky a pokračovaly

nějaký čas v kopání. Ale nic víc se už nenašlo.

Pokud se týká posádky jachty, bránila se, že Tew vystřelil první

při hádce o rozdělení pokladu, a to bylo obtížné vyvrátit. Mohla to

být pravda, zejména jestliže se posádka chovala výhružně. A tak se

soudní proces neustále protahoval až vězni, kteří prohlašovali, že

jsou americkými občany, byli vydáni spravedlnosti jejich země.

Pravý důvod byl ten, že zavraždění byli Američané. Jeden z nich byl

známý bohatý jachtař. Tew, který byl ve skutečnosti potomek

slavného piráta, peníze neměl. Když našel klíč k pokladu, obrátil se

na onoho nešťastného muže a nabídl mu, že spolu mohou poklad

najít. Dohodli se a majitel jachty vzal s sebou přítele – na jistou smrt,

jak se pak ukázalo.

Na samotném hledání pokladu nebylo nic špatného. Tew a jeho

23

společníci chybili, že neinformovali francouzské úřady. Kdyby tak

učinili, francouzská vláda by jim určitě dala spravedlivý podíl. To by

ovšem znamenalo zřeknout se části pokladu. A to se jim zřejmě

nechtělo. Chtěli ukořistit všechno, a nakonec nedostali nic.

Můžeme předpokládat, že majitel jachty posádce důvěřoval. Co

asi podcenil, jak poznamenal Biggles, bylo, že pohled na zlato dělá z

některých lidí šílence.

24

PŘÍPAD OCHOTNÉ TURISTKY

Začalo to jedním z těch náhodných setkání, která se tak často

stávají v životě člověka a zkříží ty nejlepší plány. Vystopujeme-li

tato setkání až k jejich samým počátkům, zjistíme, že se většinou

jednalo o naprosto všední náhody, že ani při vynaložení sebevětší

fantazie bychom nepředpokládali vzniklé následky. A policejní

zápisy nasvědčují tomu, že kriminální živly se mají vskutku proč

obávat tohoto nepředvídatelného faktoru.

Při oblékání si Biggles roztrhl podvazek na ponožku. Šel si tedy

koupit nový pár. Ginger ho doprovázel. Bylo krásné letní ráno.

Zastavili se u výkladní skříně a Ginger si povšiml ve skle odrazu

dívčí tváře. Bylo to takhle prosté.

Šťouchl do Bigglese a řekl: „Podívej se kdo stojí vedle tebe.“

Biggles se podíval, dívka se otočila. Jejich zraky se setkaly.

„Dobrý den,“ řekl Biggles. „Pracovala jste za války jako

WAAFKA v mé kanceláři, nemýlím se, že? Jmenujete se –Alice

Hallová?“

Dívka se usmála, bylo vidět, že ji to potěšilo. „Ano. A vy jste

Biggles – promiňte chtěla jsem říci major Bigglesworth.“

Podali si ruce.

„Jak se vám daří v civilu?“

„Nestěžuji si. Mám stálé místo u dobré firmy.“

„Vypadáte dobře a spokojeně.“

„Včera večer jsem se vrátila z dovolené. Byla jsem v jižní Francii

s Cookovou cestovní kanceláří. Deset dní v Nice. Moc peněz jsem

sice neměla, ale užila jsem si.“

„Ale přece jen dost peněz na to, abyste si mohla koupit pěknou

francouzskou kabelku, jak vidím.“

25

„Tu jsem si nekoupila, byl to dárek.“

„Nejspíš od přítele.“

„Ale kdež. Nic takového,“ odpověděla rychle dívka. „Toho

člověka jsem v životě před tím neviděla. Prokázala jsem mu

laskavost a on mi dal tuto kabelku. Bylo to snadné. Všeho všudy

jsem měla po mém návratu do Anglie poslat poštou balíček.“

Úsměv z Bigglesovy tváře nezmizel, zato humor z jeho očí ano.

„Co bylo v tom balíčku?“

„Nevím, neptala jsem se.“

„Ukázala jste ho po přistání celníkům?“

„Ne. Ten muž mi řekl, že to nebude nutné.“

„Tak jste ho poslala.“

,Ano. Už na něm byly známky. Jediné, co jsem měla udělat, bylo

hodit ho do schránky, až vystoupím na Victoria Station.“

„Měla jste ho poslat doporučeně?“

„Ne. Obyčejnou poštou. Tak tam jistě nebylo nic vzácného.“

„Myslím, že ne,“ opáčil Biggles. „Kde jste toho muže potkala?“

„V Nice. Seděly jsme u čaje s několika dívkami z mé skupiny na

terase hotelu Ruhl. Mluvily jsme o tom, že se příští den vracíme a asi

nás slyšel. Seděl blízko nás. Pak mě požádal, abych balíček poslala.“

„Byl to Angličan?“

„Ne. Byl to cizinec, ale anglicky mluvil dobře.“

„Hezký mladý muž?“ poškádlil dívku Biggles.

,Ale kdepak. Měl tmavou plet“, byl malý a ob tloustly, bylo mu

asi šedesát a na jedno oko šilhal. Měl černé oficírské kníry, které by

mu byli někteří hoši z R.A.F. záviděli.“ Dívka se zasmála. „Takže

žádný svůdce.“

„Jen tak pro zajímavost, řekl vám proč nechce poslat balíček z

Francie?“

„Řekl mi, že to bude rychlejší, když ho vezmu s sebou.“

„Jela jste vlakem?“

„Samozřejmě.“

„Nenamítla jste mu, že nejrychlejší by bylo poslat balíček

leteckou poštou z Nice?“

„To mě nenapadlo.“

„Všimla jste si komu byl balíček adresován?“

26

„Ano. Přečetla jsem si adresu několikrát. Měla jsem balíček v

kabelce. Za tu jsem zaplatila sedmnáct šilinků cla.“

„Jaká byla adresa ?“

„Dala se snadno zapamatovat. Miss Mary Jones u pana Cermaka,

Tottenham Court Road – číslo sto jedna A.“ Dívka byla zřejmě

zneklidněna. „Udělala jsem něco špatného?“

„Nu, měla jste balíček přihlásit na celnici,“ pokáral ji laskavě

Biggles.

„Řekl mi, že to není třeba.“

„Možná, že to vskutku nebylo nutné,“ zamručel Biggles. „Budiž.

Jsem rád, že jsme se potkali. Kde jste říkala, že pracujete?“

„Parkes, obchod s nábytkem v Holbornu.“

Biggles jí podal ruku. „Musíme se někdy sejít a popovídat si o

starých časech. Zatím nashledanou.“

„Nashledanou, pane.“

Biggles se otočil a zamával na okolo jedoucí taxík. „Jeďte do

Tottenham Court Road a pak ji pomalu projeďte dokud vám neřeknu,

abyste zastavil,“ nařídil.

„Podíváme se na podnik pana Cermaka?“ zeptal se Ginger.

„Přesně tak.“

„Myslíš, že v tom něco je?“

„Napadá mě jen jediný důvod proč by někdo požádal úplně cizí

dívku, aby mu dala balíček na poštu v Anglii.“

„Nechtěl, aby byl proclen.“

„To se jasně nabízí jako odpověď.“

„Proč ho nepřivezl sám?“

„To by bylo příliš riskantní. A v podstatě úplně beznadějné,

pakliže má záznam v policejním rejstříku.“

,Alice byla poněkud indiskrétní, že?“

„Je to upřímné, jednoduché a přímé děvče. Proto si ji také ten muž

vybral. Nikdo nebude podezírat z pašování kontrabandu pracující

děvče, které podnikne cestu za peníze střádané celý rok. Doufám, že

vzhledem k tomu, že balíček byl dán na poštu teprve včera večer,

nebyl ještě dodán.

„Tady, to stačí,“ zavolal po chvíli jízdy Biggles na taxikáře.

Vystoupili, Biggles zaplatil a vydali se pomalu po chodníku.

27

Podnik pana Cermaka bylo malé, skromné papírnictví a trafika v

jednom. „Licence na prodej tabáku“ visící na dveřích potvrzovala

jméno Otto Cermak.

„Pan Cermak možná ví nebo neví co dělá,“ řekl Biggles. „Povšiml

sis poličky na dopisy na vnitřní straně dveří? Mnoho takových

malých krámků poskytuje tento druh vedlejších služeb lidem, kteří

nemají stálou adresu – nebo pakliže ji mají, nechtějí dostávat dopisy

domů. Budeme to zde chvíli pozorovat, abychom poznali klientelu

pana Cermaka. Naproti je kavárna. Můžeme si tam sednout.“

Přešli ulici, vešli do celkem laciné kavárny, posadili se k oknu a

objednali si kávu.

Během následující půl hodiny navštívila krámek, který sledovali,

spousta lidí. Všichni vešli a zase hned vyšli, v rukou noviny nebo

balíček cigaret. Nikdo z nich však Bigglese nezajímal.

„Podívej, tamhle přichází pošťák,“ řekl náhle Ginger.

„To je řešení naší hádanky,“ odpověděl Biggles. Hodil na stůl pár

mincí a spěchal ven. V hustém provozu se propletli s Gingerem mezi

vozy přes ulici a vstoupili do krámku hned za pošťákem.

Ten podal muži za pultem několik dopisů a malý balíček v

hnědém papíře přetažený gumovou páskou. „To je všechno,“ řekl

vesele a odešel.

Majitel obchodu odstrčil poštu stranou a podíval se tázavě na

Bigglese.

„Balíček Players,“ řekl Biggles. Zaplatil cigarety a vyšel z

krámku.

„Dobrá práce,“ řekl tiše Ginger. „Je to jistě ten balíček, který

přivezla Alice?“

„Byla by to náhoda kdyby nebyl.“

„A co teď?“

„Budeme se tu potulovat, abychom viděli slečnu Mary Jones.

Myslím si, že nebudeme muset čekat dlouho. Jestli je v balíčku něco

důležitého, brzy si pro něj přijde.“

„Pokud ví, že už je tady.“

„Pro muže z Nice není nic snazšího než jí poslat telegram, opatrně

stylizovaný, a sdělit jí, že balíček je na cestě. Samozřejmě nikoliv na

tuto adresu. Na její pravou adresu a na její skutečné jméno.“

28

„Myslíš, že Mary Jones není pravé jméno.“

„Zní jako jméno vybrané namátkou. Podívej! Copak je tohle?“

O několik domů dál zastavil u chodníku skoro nový Austin.

Vystoupila tmavovlasá, přitažlivá žena středního věku, prostě, ale

draze oblečená. Nepodívala se ani napravo ani nalevo a vešla rychle

do obchodu. Vyšla o několik minut později a spěšně si zastrkovala

balíček do kabelky. Vrátila se k vozu, nasedla a odjela.

„CYR199,“ četl Ginger a poznamenal si číslo vozu. „Nebudeš ho

sledovat?“

„Ne. Jestliže ta dáma je to, z čeho ji podezírám, bude si jistě dávat

pozor, zda ji někdo nesleduje. Půjdeme do Yardu a promluvíme si s

inspektorem Gaskinem z oddělení C. Je to opravdu spíš jejich věc

než naše.“ Biggles zdvihl ruku a přivolal taxík.

*

Za čtvrt hodiny se nacházeli v kanceláři statného detektiva, který

kouřil dýmku. „Co vás přivádí?“ zeptal se.

„Nic zvláštního,“odpověděl Biggles. „Onehdy jste mi řekl, že

máte nějaké starosti.“

„To tedy mám. Ta pašerácká organizace mě ničí. Víte snad něco?“

zeptal se inspektor netrpělivě.

„Možná. Zatím, co budeme hovořit, můžete nechat zjistit, komu

patří vůz Austin Ten, poznávací značka CYR199.“ Inspektor předal

žádost o informaci dispečerovi a otočil se zpět k Bigglesovi, který se

zeptal: „To pašeráctví, které vám dělá starosti, na co je specificky

zaměřeno?“

„Především na drogy a diamanty.“

„Když ty ptáčky nemůžete chytit, jak víte, že to pokračuje?“

„Jednak prostřednictvím našich agentů a také díky náhodným

informacím.“

„Co míníte slovy náhodné informace?“

„Dám vám příklad. Asi před dvěma měsíci jistý velmi známý

člověk byl se svou ženou v Paříži. V jednom zlatnictví v Rue de la

Paix, kde nakupují příslušníci vyšších vrstev, jeho žena viděla

náramek s diamanty a smaragdy. Cena – asi pět tisíc. Dámě se líbil a

její muž jí chtěl náramek koupit bez ohledu na to, že kupní daň a

dovozové clo by tuto sumu skoro zdvojnásobily. Státní výbor pro cla

29

a daně odmítl poskytnout peníze a tím všechno skončilo. Dáma svůj

náramek nedostala. Když nedlouho potom na velké recepci v

Londýně ho spatřila na zápěstí jiné ženy, byla velice pobouřena.

Stejně tak byl samozřejmě pohoršen její manžel. Stěžoval si u svého

poslance. Výsledek – malér pro mne –protože ten šperk nebyl nikdy

proclen. Jak se dostal do Anglie, to nevím. A věděl bych to moc rád,

protože to není jediná přepychová věc, která se dostala podloudně do

země.“

„A co ta dáma, která náramek má?“

„Nepřipadá v úvahu, že by cokoliv pašovala. Ona i její muž jsou

nad něco takového naprosto povzneseni.“

„Mohl byste sejí zeptat jak ho získala?“

„Ne, to by znamenalo, že ji podezírám z podvodu; a v naší zemi

musíme být na takové věci opatrní. Dal bych na to krk, že ani v

nejmenším netuší, že to je pašované zboží.“

„Nemůže se jednat o duplikát?“

„Kdyby firma, která vyrobila tento šperk, dělala duplikáty svých

výrobků, přišla by brzy na mizinu. V podstatě by se případem měl

především zabývat Státní výbor pro cla a daně, ale ti očekávají, že

kriminální stránku vyřešíme my. Snad mi teď povíte, co vy k tomu

můžete dodat.“

Ještě než Biggles mohl odpovědět, do místnosti vstoupil policista

a položil na inspektorův stůl list papíru. Gaskin se na něj podíval a

řekl. „Auto, které vzbudilo vaší pozornost, patří komtese di

Malliori.“

„Kdo je to?“

„Kdybyste sledoval společenskou rubriku, věděl byste, že to je

velice známá dáma v Londýně, italského původu. Přišla do Anglie za

Mussoliniho režimu a od té doby tu žije. Má luxusní sídlo v Regent's

Parku. A také najdete její jméno na seznamu hostí všech

významných společenských událostí.“

„Jestiže tu žije tak dlouho, odkud bere peníze?“

Inspektor byl na rozpacích. „Snad nechcete naznačit…“

„Nechci nic naznačit. Kladu prostou otázku. Vím, co mě stojí

živobytí a jsem člověk skromných nároků. Uvažoval jsem, jak

obrovské příjmy musí plynout do kapes komtesy, může-li si dovolit

30

udržet tak luxusní životní standard. Ale nechme to stranou. Je to

cizinka, tak o ní jistě máte složku.“

„To mám.“

„Máte její fotografii?“

„S největší pravděpodobností.“

„Mohl bych ji vidět?“

Inspektor znovu zatelefonoval. „Doufám, že mi budete moci

zdůvodnit tuto ztrátu drahocenného času, můj milý,“ řekl Bigglesovi.

„Jestliže nikoliv, pak jsem promarnil svůj vlastní čas,“ odpověděl

Biggles suše.

Přinesli složku. Biggles se podíval na fotografii a ukázal ji

Gingerovi. „Velmi zajímavé,“ zahučel a podal ji zpět inspektorovi.

„Hezké jméno, komtesa Malliori. A zajímavé, když ho vymění za

Mary Jonesovou!“

„O čem to mluvíte?“ řekl podrážděně inspektor.

Biggles zvážil co odpovědět. „Dejte mi trochu času, inspektore,

bylo by škoda přestat v polovině příběhu. Uvidím, zda ho budu moci

dokončit. Ale než půjdu, mohl bych se podívat na vaše fotografie

hledaných zločinců? Italský odbor.“

„Snad nepočítáte, že mezi nimi najdete komtesu?“

„Ne, to ne.“ připustil Biggles. „Je to ten poslední člověk, u

kterého bych předpokládal, že bude pašovat. Nu, skoro ten poslední.“

Inspektor skrytou narážku nepřehlédl. Ostrým pohledem přelétl

Bigglesovu tvář. „Povězte mi alespoň toto,“ požádal. „Proč, podle

vašeho mínění, by byla tou skoro poslední osobou?“

Biggles zamrkal. „ Proč bych nepověděl? Poslední osobou, kterou

by celníci podezřívali, že převáží šperk za pět tisíc liber, by byla

prostá pracující anglická dívka na prázdninách s Cookovou cestovní

kanceláří, za těžce vydělané, a celý rok šetřené peníze. Nemám

pravdu?“

„Tak to probíhá?“

„Možná, že ano.“

Přinesli velké album fotografií a položili na stůl. Biggles pomalu

obracel strany a zeptal se: „Všechny tyto dámy a pánové by

nepochybně byli při vstupu do země podrobeni prohlídce, že?“

„Neměli by nejmenší šanci propašovat byť jen haléř.“

31

Biggles přestal obracet stránky. Ginger, který se mu díval přes

rameno, uviděl obtloustlého staršího muže snědé pleti, s oficírským

knírkem a slabým šilháním. Pod fotografií bylo jméno a osobní

údaje. Carlo Antonio Barrosa. Narozen na Sicílii 1895.

Biggles se podíval na inspektora. „Nevíte náhodou, v které části

Itálie se komtesa narodila?“

„Myslím, že na Sicílii.“

Biggles se usmál. „Zápletka houstne, jak se praví v románech,“

řekl tiše. Zavřel album a vzal si klobouk. „Půjdeme po stopě trochu

dál,“ zašeptal. „Bude-li správná, řeknu vám, kam poslat vaše chlapce

s želízky. Tak zatím, inspektore…! Pojď, Gingere.“

*

Cestou zpět moc nemluvili. Doma Biggles odhodil klobouk a

zapadl do křesla. Najednou se zamračil. „To bylo dopoledne, viď?

Alice Hallová opravdu něco odstartovala. Pěkně jsme to rozjeli, ale

myslím, že to teď půjde pomaleji.“

„Ale nenecháš tu věc být?“ zeptal se Ginger.

„To víš, že ne. Kvůli pašerákům celníci prohlížejí slušné lidi a

mimo to považuji za hrozné, že se tak milé děvče, jako je Alice

Hallová, mohlo dostat do potíží. My víme, že to udělala v dobré víře.

Ale celníci jsou ostří hoši. Kdyby u Alice ten balíček našli, skončila

by možná ve vězení.“

„Co podnikneme dál?“

„Proberme, co zatím víme. Pašování ve velkém je běžná věc.

Pašují se především drahé šperky, které prakticky nic neváží a je

obtížné je objevit. Alice Hallová včera přivezla něco, o čem ještě nic

nevíme: je jistě nevinná a nespáchala žádný podvod; jinak by o tom

nehovořila. Balíček jí dal jistý Carlo Antonio Barrosa, Sicilan, který

má záznamy v trestním rejstříku. Balíček tady vyzvedla žena také

původem ze Sicílie, žena, která si nechá říkat Mary Jonesová.

Propojenost národností může být samozřejmě náhodná. Barrosa a

komtesa se možná poznali na Sicílii, což není velký ostrov. Titul

nemusí být pravý. I kdyby byl, nic neznamená, v Itálii je zcela

bezvýznamný, je tam komtes až, až. Jestliže je naše podezření

správné, ta dáma má nyní drahý šperk. Můžeme předpokládat, že ho

prodá se ziskem; s pěkným ziskem, když pomyslíme, že ze šperku

32

nebylo placeno žádné clo. Komu ho prodá? Zlatníkovi? Ne. To by se

dostala do maléru. Žádný zlatník by se neodvážil koupit tak horké

zboží. Ostatně ten šperk lze sotva veřejně prodat, neboť by okamžitě

vyvolal podezření. Není to žádná laciná bižuterie. Takže. Jakým

jiným způsobem se ho může zbavit? Já se domnívám, že komtesa ho

prodá soukromou cestou, prostřednictvím svých známostí ve vysoké

společnosti – což ovšem vůbec neznamená, že by kupec tušil, že se

jedná o nelegální obchod. Prostě, já se domnívám, že to je způsob,

kterým si komtesa zajišťuje svoji vysokou životní úroveň. Buď si

jist, že dnešní ranní zásilka nebyla první.“

„Nejde mi do hlavy,“ vložil se Ginger, „že Barosa svěřil takové

zboží neznámé dívce.“

„Neřekl bych, že moc riskoval,“ prohlásil Biggles. „Obyčejní lidé

jsou v takových věcech čestní a spolehliví. Například Alice. Byla by

podnikla všechno jen aby svůj závazek splnila. A pokud jde o

celníky, risiko bylo zanedbatelné, a v tom je mazanost celého

podniku. Osoba, která veze kontraband, o tom neví. Celníci jsou

školeni pro svou práci. Mají oči jako jestřábi. Váhavá odpověď nebo

naopak odpověď mnohomluvná; mrknutí víčkem; slaboučké zdání

nervozity a už tě mají. Jelikož nemohou každého prohlédnout až na

kůži, spoléhají na takové chování. U člověka, který prováží

kontraband, ale neví o tom, se prostě nic takového neukáže. Už jsme

mnohokrát prošli celnicí a nikdy nás neprohledávali. Proč? Neměli

jsme co proclít. Jestliže bys někdy byl takový blázen a chtěl něco

provézt, už by to bylo něco zcela jiného.“

„Budu si to pamatovat,“ slíbil Ginger. „Kam půjdeme teď?“

„Nejdříve musíme zjistit, co je v balíčcích, které sem přicházejí, a

to nemusí být tak snadné, jak to vypadá.“

„Ale postačí, když na poště otevřou další balíček adresovaný

slečně Mary Jonesové, a….“

„Mohli by to odmítnout. Jakýkoliv zásah do Královské pošty je

velice nelibě nesen. Předpokládejme ale, že by spolupracovali a našli

šperk. Co potom? Barrosa, který je ve Francii, by unikl. A komtesa

by prohlásila, že o balíčku nic neví. Bylo by to pro ni o to snazší, že

není adresován na její jméno. Ti grázlové by prostě přišli o jeden

šperk, což si mohou klidně dovolit, a vymysleli by si jiný způsob jak

33

pašovat. Ne. My je musíme chytit při činu, až budou držet zboží v

rukou. Domnívám se, že chceme-li je dostat oba do vězení, musíme

začít z druhého konce. To znamená zapojit Marcela Brissaca z

francouzské Sureté. Barrosa porušuje francouzské zákony, právě tak

jako naše. Počkej minutu. Musím si to promyslet.“

Biggles se odmlčel a uvažoval. Po chvíli zdvihl hlavu. „Myslím,

že to mám,“ řekl. „Poletíme do Paříže a promluvíme si s Marcelem.

Past nastražíme v Nice. Po cestě ti řeknu, jaký mám plán.“

*

O tři dny později vystoupila na terasu Hotelu Ruhl v Nice

půvabná mladá Angličanka. Posadila se u malého kulatého stolku,

objednala si čaj a zahloubala se do četby anglického časopisu. Ne

náhodou si vybrala místo poblíž stolku, u kterého seděl Carlo

Barrosa, dívka byla ve skutečnosti policistkou ze speciálního

oddělení Yardu a podobu Sicilana si vtiskla před akcí důkladně do

paměti.

Za pár minut si Barrosa našel vhodnou příležitost a navázal

rozhovor. A brzy si přisunul židli k jejímu stolku. Hovořili spolu

dobrou hodinu. Barrosa s velkým zájmem. Pak se už podívala na

hodinky a oba vstali.

Barrosa jí právě předával malý balíček, když dva muži, kteří stáli

a hovořili opodál, k němu rychle přistoupili, každý z jedné strany.

Ital si zřejmě okamžitě uvědomil, co se děje, protože vystřelil jako

šíp, ale vběhl přímo do náruče dalšího policisty. Nadávajícího

Barrosu přivedli k Angličance a balíček byl před zraky policistů

opatrně rozbalen. Nikdo se netajil svým překvapením, když

Angličanka vyňala z balíčku přepychový diamantový náhrdelník.

Barrosa nepřestal klít, ani když ho odváděli.

V kanceláři pařížského komisaře Marcela Brissaca agentka britské

policie balíček pečlivě zabalila a policejní vůz ji pak odvezl na

nádraží.

Když lodní vlak dorazil příštího večera na Victoria Station, hodila

balíček do poštovní schránky na nádraží. Právě tak jako před týdnem

Alice Hallová.

Příštího rána panoval uvnitř i před malým obchodem s novinami

na Tottenham Court Road neobvyklý ruch. U dveří se činili dva myči

34

oken a mohutná postava v tmavém obleku s dýmkou v zubech, si

vybírala noviny. Pan Cermak, poněkud pobledlý, nervózně kouřil.

„Proč mi neřeknete, o co jde, inspektore,“ stěžoval si. „Nic nevím.

Přísahám. Pomohl bych policii…“

„Jen pokračujte v práci. Pamatujte si, co jsem vám řekl a netvařte

se, jako bych vás chtěl kousnout,“ zavrčel inspektor Gaskin.

Maškaráda netrvala dlouho. Pár zákazníků si koupilo noviny nebo

cigarety. Posléze přijel i Austin Ten a z něho vystoupila elegantní

dáma a vešla do dveří krámku.

„Máte nějakou poštu pro slečnu Mary Jonesovou?“

„Vy jste slečna Mary Jonesová?“ zeptal se majitel obchodu.

„Samozřejmě, že jsem. To přece dobře víte,“ odpověděla žena

trochu podrážděně.

Cermak jí podal balíček. „Je to pro vás?“

Žena přečetla adresu. „Ano, je to moje,“ řeka stroze. „Už byste mě

mohl znát.“ Otočila se od pultu a ztrnula, když před sebou uviděla tři

muže. Z obličeje jí zmizela veškerá barva.

„Promiňte madame,“ řekl inspektor Gaskin. „Jsem důstojník

Scotland Yardu a musím se podívat na obsah balíčku. Čtyři svědci

vás slyšeli prohlásit, že jste slečna Mary Jonesová a že ten balíček je

pro vás.“

Komtesa di Malliori neodpověděla. Omdlela.

*

Biggles se probíral svou ranní poštou, když zazvonil telefon.

Zdvihl sluchátko, naslouchal a po obličeji se mu rozlil úsměv. „To

byl Gaskin,“ řekl Gingerovi, když zavěsil. „Oba jsou za mřížemi.“

„Co bylo v balíčku?“

„Diamantový náhrdelník, který byl zcizen při nedávné krádeži v

jedné z přepychových vil v jižní Francii. Myslím, že komtesa hned

tak nebude pořádat jeden ze svých pověstných večírků. A to všechno

proto, že jsem si přetrhl podvazek! Zvláštní, jaké následky mohou

mít maličkosti.“

35

NOČNÍ LET

„Bigglesworthi, musíme něco podniknout s těmi zmizelými

letadly.“ Kapitán letectva Raymond, náčelník Speciálního leteckého

útvaru Scotland Yardu, se obrátil na svého hlavního operačního

pilota s ustaraným a zneklidněným výrazem.

„Snad ne další?“

„Ano. Právě přišla zpráva. Jedno z nových Planetů, patřilo Orient

Airways.“

„Kde se to stalo tentokrát?“

„Nad východní částí Středozemního moře. Londýn-Kypr, noční

let. Hlavně náklad a pošta pro vojáky na Středním východě.

Radiooperatér měl spojení s Nikosií v jedenáct. Všechno bylo v

pořádku. Výborné počasí. Stroj letěl na čas. A potom ticho. Pátrání

bylo naprosto bezúspěšné. Je to čtvrtý stroj, který zmizel během

měsíce. Všechny na stejném místě. Neříkej mi, že to je náhoda.“

„To si rozhodně nemyslím.“

„Jestli to tak půjde dál, Parlament se obrátí na ministra letectví – a

ten se zeptá mne. Co mu mám říct?“

Biggles se cynicky usmál. „Řekni mu, že jestli to tak půjde dál,

nezbudou žádné stroje a linka to bude muset zabalit. Lidé začínají

mít strach.“

„Myslíš, že by to mohla být sabotáž?“

„Upřímně řečeno ne. Stroj na mořském dně není k ničemu. Pro

nikoho. Ale letadlo s doklady o způsobilosti k letu stojí peníze –

spoustu peněz. Starší letadla – to je velký kšeft. Je řada malých zemí,

mezi námi a Orientem, které si nemohou dovolit nové stroje, ale

zaplatí v hotovosti za cokoliv co má křídla, co jim někdo dodá, a

nebudou se na nic ptát. Stará dopravní letadla, zbavená veškerého

vojenského vybavení, hodně vynášela, ale už jich moc nezbývá.“

„Co tím chceš přesně říct?“

„Chci říct, že nový Planet, dodaný na správné místo, by měl cenu

nejméně 50.000 liber.“

„Máš pro to tvrzení nějaký důvod?“

36

„M.I.5 dostalo zprávu, že britské a americké typy letadel byly

spatřeny ve vzdušném prostoru Rudé cesty mezi Blízkým východem

a Čínou.“

„Takže si myslíš, že někdo ty stroje pirátsky unáší?“

Biggles pokrčil rameny. „Proč ne? Není nic lehčího než ukrást

letadlo; jestliže umíš létat a máš někoho, kdo ho chce. Na lodi

potřebuješ posádku. Letadlo, které obsluhuje jeden muž, se může

vzdálit na sta mil od svého kursu, než ho začnou postrádat. Jakmile

omráčí pilota, co zmůžou cestující? Nic.“

,A co se stane s cestujícími?“

„Prostě zmizí.“

„To je smutná představa.“

„Žijeme ve smutných dobách.“ Biggles se podíval vážně na

kapitána. „Jsou mezi těmi cestujícími důležité osobnosti?“ zeptal se.

Raymond zaváhal. „Bohužel ano. Při posledním letu byl na palubě

královnin kurýr. To by ovšem mohla být náhoda.“

,A také ne. Jistě vezl důležité dokumenty.“

„Ano. Ztráta je o to politováníhodnější.“

,A cena letadla je vyšší.“

Kapitán neodpověděl.

Biggles pokračoval: „Pirát se zbaví letadla a vrátí se do západní

Evropy a všechno si zopakuje. Je to snadné.“

„Budiž. Řekněme, že s tím souhlasím,“ řekl kapitán odměřeně.

„Co s tím uděláme?“

„Zřejmě budeme muset toho moderního kapitána Kidda chytit.“

„Ale jak. Bude mít jistě falešné doklady. Nemůžeme důkladně

prověřit všechny cestující. Většina z nich jsou cizinci. Trvalo by to

příliš dlouho. Lidé cestují letadlem, protože pospíchají.“

„Musí být chycen při činu.“

„Navrhuješ ozbrojit všechny piloty a posádky letadel? Cestující

by se na to dívali s nedůvěrou.“

„Ne, to opravdu nelze. Pirát by vystřelil první. Raději bych

pilotoval jedno z těch letadel a zjistil, co se vlastně děje.“

„Jak můžeš vědět, který let bude příště na řadě?“

Biggles se slabě usmál. „Vyberu si ho sám.“

„Jak?“

37

„Dám návnadu, které žádný zločinec neodolá. Zlato. Zlato je

fascinující věc. Dáme do tisku, že v určitý den určité letadlo, které

poletí na Střední východ, bude mít na palubě 100.000 liber v prutech

a cihlách. Může to být zase Planet letící na Kypr. Za deset dní budu

ten stroj pilotovat s vlastní posádkou. To poskytne pilotovi čas

zorganizovat přepadení. Budeme to opakovat, dokud se nechytí na

návnadu. I kdyby to nevyšlo, nic neztratíme.“

„Jen vaše životy.“

„Za to jsou policisté placeni.“

„Dobře. Zkusíme to. Potřebujete něco?“

„Rád bych viděl seznamy cestujících z letadel, která zmizela.“

„Seženu vám je.“

*

Motor Planetu monotóně hučely pod hvězdnou oblohou nad

souvislou vrstvou mraků, která zakrývala pohled na zem. V kabině,

obsazené jen deseti cestujícími, bylo ticho. V zavazadlovém

prostoru, kde byla uložena jejich zavazadla, která před tím na letišti

pečlivě úředníci prohlédli, ležely zapečetěné bedny, které podle

novinových informací obsahovaly zlato určené pro Střední východ.

Na zadním sedadle v kabině, v uniformě stewarda, seděl letecký

policista Ginger Hebblethwaite a bloudil pozorně očima po hlavách

před ním. Opakovaně posuzoval jednotlivé cestující, uvažoval o tom,

zda je mezi nimi pirát. Znal je všechny jménem, znal jejich věk a

povolání – alespoň podle údajů v pasech. Jako u všech dálkových

letů to byl kosmopolitní seznam. V porovnání s předchozími

seznamy cestujících nikdo z nich neletěl znovu.

Na předních sedadlech po obou stranách uličky seděli dva mladí

američtí žurnalisté, cestující do Suezu. Vyžádali si speciálně přední

sedadla. Měli nějaký nekalý úmysl nebo prostě považovali tato

sedadla za nejpohodlnější? To věděli pouze oni sami. Nějakou chvíli

se hlasitě bavili v hovorové američtině a popíjeli whisky se sodou.

Teď už byli zticha.

Za nimi seděl Jihoafričan se ženou. Vraceli se domů z dovolené

ve Velké Británii. Muž se zdál neklidný, vrtěl se na sedadle a snažil

se podívat okénkem. Vedle nich pak politický činitel přidělený do

Súdánu a pečlivě oblečený obchodník s kořením, který letěl na Kypr

38

a pak měl namířeno do Korintu. Za nimi seděl zástupce turecké

tabákové firmy, cestující do Istanbulu a švýcarský inženýr, směřující

do Etiopie. Oba vypadali jako lidé, kteří by mohli umět pilotovat. A

pak tam byl německý režisér na cestě do Horního Egypta, kde chtěl

točit film o poušti. Doprovázela ho jeho žena. Byl to muž středních

let, tiché inteligentní tváře. Žena, světlovlasá, v mládí snad hezká, ale

teď už trochu odkvetlá a příliš silná.

U Gingerovy pravé ruky bylo speciální zařízení. Vypínač. Stačilo

se dotkout a červené světlo by se rozsvítilo na palubní desce, kde u

řídících pák seděli Biggles a Algy Lacey, i u radisty, kterým byl

letecký policista Bertie Lissie.

Gingerovy povinnosti byly jasné. Jakmile by se kterýkoli z

cestujících přiblížil ke dveřím v přední části kabiny, rozsvítí

poplachové světlo.

Podíval se na hodinky a pak promluvil hlasitě a jasně do

mikrofonu: „Dámy a pánové, opouštíme nyní pobřeží na východní

straně italského poloostrova. Počasí je příznivé a letíme na čas.

Děkuji vám.“

Někteří z cestujících se lehce protáhli. Jiní si jeho hlášení ani

nepovšimli. Jeden z Američanů zavolal: „Pod námi je hustá mlha.“

„Široká fronta pokrývá Evropu od Středozemního moře po

Skotsko,“ odpověděl Ginger pohotově.

Bylo ticho. Ginger měl nervy napnuté jako provazy vzrušením a

očekáváním. Blížila se rozhodující chvíle. Jestliže se mělo něco

přihodit, mělo by to být každou chvíli. Planet se blížil do zóny, která

podle časového plánu byla zónou nebezpečí. Mezi piloty se jí říkalo

Sebevražedný záliv.

Uběhlo pět minut. Deset. Nic se nedělo. Zdálo se, že většina

cestujících spí. Němci klesla hlava dopředu. Lehce chrápal. Jeho

žena si vzala noviny a četla. Držela stránky těsně před obličejem

jakoby byla krátkozraká. Proč nemá brýle? pomyslel si Ginger.

Zívl. Hukot motorů uspával. Na dlouhých tratích to tak bývá

vždycky. Motory vrčely ukolébavku. Víčka se klížila a Ginger

bojoval s ospalostí.

Náhle si povšiml, že Němka čte už příliš dlouho jeden a ten samý

odstavec. Čte nebo spí? Upřeně se na ni zadíval. Je sklon její hlavy

39

přirozený? A co roh novin, který nepozorovaně sklonila, aby přes něj

viděla; pohyb byl neznatelný a povšiml si ho pouze proto, že ji

soustředěně pozoroval.

Ať už byl důvod jakýkoliv, Ginger se zachvěl pocitem blížícího se

nebezpečí. Přelétl očima cestující. Nikdo se nehýbal. Vrátil se

pohledem k Němce. Naklonil se, aby jí viděl do tváře. Byla černá.

Pomalu vstal, nohy měl najednou podivně slabé, klopýtl jakoby

náhodou a strhl noviny stranou. A v tu chvíli pochopil. Měla na

obličeji plynovou masku.

Když žena poznala, že byla odhalena, snažila se ho odstrčit, ale

Ginger jí strhl masku z obličeje. Muž ho zezadu uhodil, Ginger

zakolísal, ale podařilo se mu dosáhnout na poplašný spínač a

stisknout ho. Němec, také s maskou, se na něho vrhl a jeho ruka

sáhla po zbrani ukryté v kapse kalhot. Ale Ginger byl rychlejší, jeho

pistole štěkla a muž zakolísal. Žena zaječela. Ginger namířil pistoli

na ni. Natáhla ruce před sebe a křičela: „Nein! Nein!“

Biggles se vřítil do kabiny a razil si energicky cestu mezi

vyděšenými cestujícími.

Ginger vykřikl: „Pozor. Je tu plyn!“

Žena hmatala rukou pod blůzou. Ginger, který se domníval, že

sahá po zbrani, na ni znovu namířil svou automatickou pistoli.

„Nestřílet. Chci jen uzavřít plyn,“ vykřikla a klesla na sedadlo, oči

plné hrůzy, lapajíc po dechu.

Ginger pochopil proč byla tak tlustá. Řekl Bigglesovi, co se stalo.

„Strhl jsem jí masku, aby zavřela plyn; bez masky by byla dopadla

jako my ostatní. Její partner na mne vytáhl zbraň, tak jsem musel

vystřelit.“

„Dobře,“ řekl souhlasně Biggles a obrátil se k cestujícím. „Prosím

všechny, aby se laskavě opět posadili. Byla tu malá nesnáz, ale už je

všechno v pořádku.“

O několik chvil později začaly motory slábnout. Nos letadla se

nakláněl dolů. Kabinu naplnil chladný svěží vzduch. Stroj prolétl

mraky a dole se objevily desetitisíce světel.

Jeden z Američanů vyskočil. „Poslyšte! Jsem snad blázen? Nejsou

tohle světla Londýna?“

„Jsou,“ řekl mu Ginger. „Nikdy jsme se nevzdálili z oblasti

40

hlavního města. Společnost se vám omlouvá a podá vám později

vysvětlení. Prosím, nedělejte si s tímto zpožděním starosti. Čeká na

vás jiné letadlo. Stále se ještě dostanete do rána do Egypta. Mohli

jste skončit někde úplně jinde.“

Když Planet přistál, čekala na přistávací ploše policie s ambulancí.

41

PŘÍPAD MODLY ZE SLONOVINY

.Letecký detektiv inspektor Bigglesworth se právě vrátil z

konference ve Scotland Yardu do bytu, který sdílel se svými

policejními piloty, když hospodyně ohlásila, že dole čekají dva

gentlemani, kteří by s ním chtěli mluvit. Nepostřehla jména, ale z

jejich tváří usoudila, že to jsou cizinci.

Když byli návštěvníci uvedeni do obývacího pokoje, bylo zřejmé,

že přestože mají dokonale střižené obleky evropského stylu,

pocházejí z Asie.

Biggles jim nabídl židle. „Sedněte si, pánové,“ vybídl je. „Co

máte za problém?“

„Problém?“

„Cizinci mě vyhledávají, pouze když mají nějaké problémy,“

povzdechl si Biggles.

Návštěvníci, oba ve středním věku, v tom neviděli nic humorného.

Jejich žlutohnědé tváře zůstaly nehybné, jejich tmavé oči bez výrazu.

„Jste pověstný plukovník Bigglesworth?“ zeptal se jeden z nich

opatrně.

„Jméno je správné, ale hodnost poněkud příliš lichotivá,“

odpověděl Biggles s úsměvem. „No, na tom nezáleží. S kým mám tu

čest?“

„Já jsem princ Yuan Sukang a toto je můj bratranec, ministerský

předseda, ctěný pan Kling. Jsme ze státu Kahore, který možná

neznáte – naše země je totiž malá – leží na severní hranici Barmy a

Thajska.“

„Hovoříte velmi dobře anglicky,“ udělal jim poklonu Biggles.

„Vsadil bych se, že jste nežili vždycky v Kahore.“

Princ zaváhal. „Měl jsem anglického vychovatele a nějaký čas

jsem pobýval v Londýně,“ vysvětloval.

42

„Ah tak!“ řekl Biggles. „A nyní mi povězte, jak bych vám mohl

pomoci?“

„Jistě jste slyšel, že v mé zemi, tak jako v okolních zemích – v

Barmě, Thajsku a Indočíně – vládne chaos vyvolaný revolucí a

válkou.“

„Četl jsem o tom v novinách. Proč jste tedy přijeli do Londýna?“

„V Kahore nejsme nic platní. Zákon a pořádek jsou věcí

minulosti. Vesnice jsou vypálené. Teroristi obsadili i stezky v

džungli. Hladomor a nemoci ničí zem. Lidé umírají.“

„Vaši lidé?“ řekl tiše Biggles.

„Ano.“

,A vy pro ně nemůžete nic udělat?“

„Nic.“

„Co si potom myslíte, že mohu udělat já?“

„Přišli jsme za vámi proto, že v Kahore se nalézá něco, co

bychom velice rádi měli tady.“

„Chápu,“ Bigglesův hlas zjasnil pochopením. „O jaký předmět se

jedná?“

„Nazval byste to sochou, ale je to modla – Astana, bůh našich

předků. Je ze slonoviny, velmi stará a velice krásná. Víte, mnoho

Kahoraňanů vyhnaných ze svých domovů uprchlo, mnozí z nich žijí

teď zde. Já a můj bratranec uvažujeme o tom vybudovat tady malý

chrám, kde by naši lidé nejen konali bohoslužby ve své víře, ale

mohli také hovořit o plánech na osvobození Kahore. Ale k čemu je

prázdný chrám? Je třeba, aby náš bůh Astana byl viděn a to by

semklo naše lidi. Mimo jiné by bylo tragické, kdyby vandalové

poškodili tak vzácné umělecké dílo.“

„To by bylo,“ souhlasil Biggles. „Má tato socha nějakou jinou

cenu, než je její náboženský význam?“

Princ zaváhal na kratičkou sotva postřehnutelnou chvilku. „Ne,“

odpověděl.

„Dobře,“ řekl Biggles. „Kde přesně je ta socha?“

„V chrámu v Pelanghuru, v náboženském středisku Kahore.“

„Ale řekl jste, že v zemi je chaos. Jak můžete vědět, že socha

nebyla zničena?“

„Božstvo je ukryto v tajné kryptě, kterou znám jen já, můj

43

bratranec a vysocí náboženští hodnostáři, kteří by neprozradili její

existenci ani na mučení.“

„Proč jste sochu nevzali s sebou, když jste vaši zemi opouštěli?“

„Nebyly k tomu vhodné podmínky. Zachránit si holé životy, projít

mnoho mil džunglí, i bez zátěže bylo zoufalé dobrodružství.“

„A jak ji chcete získat?“

„Odnést božstvo přes hranice by bylo nemožné. Pouze letadlo se

může dostat až k chrámu. Bylo nám řečeno, že jste schopen provést

takovou akci.“

„Jak velká je ta modla ze slonoviny a kolik váží?“

„Je to sedící postava lidské velikosti, tudíž velice těžká.“

„Váš plán je, abychom letěli k chrámu a přivezli božstvo zpět?“

„Přesně tak.“

„Uvědomujete si, že takový podnik by stál hodně peněz?“

„Samozřejmě. My peníze máme.“

„Budete jich potřebovat hodně,“ upozornil Biggles. „Pevně věřím,

že jste nepřehlédli administrativní stránku. Například bude-li socha

dopravena do naší země, musí projít celní kontrolou, aby byla

prohlédnuta a stanovena její cena.“

Princ se podíval naléhavě a významně na Bigglese. „Bylo by to

nutné?“

Biggles se zamračil. „To nejspíš ano,“ řekl přísně.

„Myslel jsem pouze,“ vysvětloval princ rychle, „že náboženská

povaha sochy by ji mohla vyjmout z povinnosti proclení.“

„O tom by musely rozhodnout úřady. Ale k věci. Je někde blízko

chrámu možné přistát?“

„Je tam zcela vyhovující letiště. Právě proto jsme vymysleli tento

plán.“

Biggles zdvihl obočí. „Letiště?“

„Angličan, jménem Hobbs, ho nechal postavit blízko svého

bungalowu. Byl správcem čajových plantáží a používal letadla ke

kontrole a také k dovážení zásob z pobřeží.“

„Co se s ním stalo?“

„Nevím. Pravděpodobně ho potkal osud mnoha plantážníků v

Malajsku. Buď uprchl nebo zahynul.“

„Dobře. Jakou navrhujete odměnu za tuto službu?“

44

„Počítali jsme dva tisíce liber. Tisíc bychom zaplatili ihned a

zbytek po ukončení akce.“

Biggles přikývl. „To zní velkoryse. Předpokládám, že se chcete

zúčastnit výpravy osobné.“

„Samozřejmě. Pomůžete nám?“

Biggles vstal. „Chtěl bych den na rozmyšlenou. Přijďte zítra ve

stejnou dobu a řeknu vám, jak jsem se rozhodl. Jestliže přijmu,

dohodneme se na postupu.“

Biggles doprovodil oba návštěvníky k domovním dveřím a vrátil

se do obývacího pokoje, kam okamžitě sezval své kolegy policejní

piloty a seznámil je s obsahem rozhovoru, který vedl s podivnými

návštěvníky ze státu Kahore.

„Proč jsi neřekl těm ptáčkům hned, že s námi nemohou počítat?“

zeptal se Algy Lacey.

„Protože tím by pro nás všechno skončilo. Naši návštěvníci by se

obrátili na někoho jiného a my bychom s nimi ztratili kontakt. To

jsem nechtěl,“ usmál se Biggles. „Připište můj zájem na vrub mé

nezřízené zvědavosti.“

„Chceš říct, starý brachu, že vážně uvažuješ o tom, vypravit se na

tenhle výlet?“ dotázal se Bertie Lassie.

„Máme čas do zítřka. Rád bych si vše promyslel. Celý ten podnik

mi připadá v mnoha směrech podivný.“

„Pánové se ti zřejmě nezdáli, že?“ vložil se Ginger.

„Zatím není nic, co by se mi na nich mohlo líbit či nelíbit – s

výjimkou toho, že jsou oba narkomani. Pravděpodobně kuřáci opia.

Prozrazují je jejich oči. Přiznám, že princ mi nějak nesedí,

nepochybně utekl ze země a nechal svůj lid na holičkách. Jak víme z

novin, vlády se zmocnili teroristé. Nepochybuji, že tam božstvo ze

slonoviny je a předpokládám, že má velkou cenu. Princ sice řekl, že

cena sochy je zanedbatelná, ale tomu nevěřím. Jestliže mimo

náboženské hodnoty jinou hodnotu nemá, tak proč by chtěl obejít

celní správu? To z něho samozřejmě nedělá hned zločince, ale

naznačuje to, že není tak rovný, jak by se mohlo zdát.“

„Dva tisíce a krytí výdajů byla slušná nabídka za tu akci,“

oponoval Bertie.

„Bylo to víc než dost,“ prohlásil Biggles. „Poučil jsem se, že když

45

lidé nabízejí za práci víc, než je její hodnota, mají možná v úmyslu

nezaplatit vůbec.“

„Proč by ti dva za tebou chodili, kdyby s nimi nebylo něco v

pořádku. Vědí přece, že jsi policejní důstojník,“ vložil se do

rozhovoru Ginger.

„Na tom něco je,“ souhlasil Biggles. „Možná že mě chtěli koupit.

To je na Východě běžná věc. Nebo si mysleli, že máme možnosti,

které obyčejní civilní piloti nemají.“ Biggles vstal.

„Kam jdeš?“ zeptal se Algy.

„Zpět do Yardu zeptat se kapitána, co si o tom myslí a získat co

nejvíce informací o Kahore a jeho vládnoucím princi.“

Vrátil se po obědě. „Uspěl jsem lépe, než jsem doufal,“ hlásil,

když si přitáhl židli ke stolu. „Zdá se, že princ Yuan Sukang je

vládcem Kahore a podle všech zpráv je to slušný chlapík. Ale na

ministerstvu zahraničí se domnívají, že byl zabit. On a jeho bratr

opravdu měli anglického vychovatele a existoval plantážník jménem

Hobbs. Od počátku nepokojů v Kahore o něm nikdo neslyšel. Tahle

část příběhu do sebe zapadá. Co překvapilo ministerstvo zahraničí

bylo, že se princ dostal do země, aniž by o tom oni věděli.“

„Jednoduše řečeno, starý brachu, mají pocit, že to mírně páchne,“

shrnul Bertie.

Biggles se pousmál. „Rozhodně si myslí, že to nevoní jako

levandulová kolínská.“

„A závěr,“ zeptal se Algy netrpělivě.

„Závěr? Šéf je zvědavý a ministerstvo zahraničí také. Máme věc

sledovat. Pro práci, která se teď stala oficiálním pátráním, můžeme

použít vládní letadlo.

„A co ty dva papíry ?“ zeptal se Bertie.

„Obávám se, že je budeme muset odevzdat,“ odpověděl Biggles.

„Po obědě se podíváme na mapu, abychom zjistili, kam to vlastně

letíme. Monsumové období už končí a počasí bude tedy dobré. Bude

rozumné vzít do kapes zbraně. Budeme je možná potřebovat.“

*

Ve výšce pěti tisíc stop starý policejní Wellington bručel nad

hustou džunglí Horní Barmy a směřoval ke svému vzdálenému cíli. Z

46

místa druhého pilota se Ginger díval bez jakéhokoliv nadšení na

neprostupné zelené panorama. Algy seděl v oddělení pro navigátora.

Jeho práce ostatně skončila, když se dole objevil přítok řeky

Mekong, na jejímž břehu se nacházela vesnice s chrámem. Bertie

seděl v kabině s princem Yuanem a jeho partnerem.

Od chvíle, kdy Biggles přijal tento úkol, uběhl týden. Letadlo nyní

letělo na Východ a přistálo jen aby doplnilo nádrže, naposled na

letišti Dum-Dum v Kalkatě. Počasí bylo dobré po celou cestu a

jediný problém, který mohl nastat, bylo nouzové přistání během

poslední části cesty. Nepříjemné následky takového přistání byly

nepředvídatelné. Ale opravdové nebezpečí hrozilo od teroristů po

přistání, než vynesou modlu z chrámu a naloží do letadla.

47

48

Na začátku cesty došlo k trapnému momentu. Až do samého startu

nebyla o penězích řeč, a tak se Biggles, dříve než nastoupil do

letadla, obrátil na prince a zeptal se ho, zda na něco nezapomněl.

Princ se tvářil překvapeně a řekl, že si nevzpomíná. Biggles mu tedy

připomněl, že podle smlouvy je tu jistá maličkost, tisíc liber, které

mu má princ předat při začátku akce. Princ byl samá omluva a s

úsměvem, který připadal Gingerovi nucený, podal Bigglesovi

objemný svazek bankovek. Motory už byly nastartovány, a tak

Biggles vložil bankovky do skřínky, ale incident, byť bezvýznamný,

rozhodně nepřispěl k důvěře v cestující.

Plán, který navrhl Biggles, byl prostý. Až letadlo bezpečně

dosedne, doroluje na konec přistávací dráhy a otočí se. Bude tak

připraveno k rychlému startu, kdyby hrozilo nějaké nebezpečí.

Půjde-li vše podle jeho záměru, pak on, Bertie, Ginger a pan Kling se

vydají k chrámu a Algy s princem zůstanou u letadla. Bylo jedno,

který z Kahoraňanů povede skupinu do tajné krypty, neboť oba

vchod znali, ale Biggles usoudil, že jeden z nich by měl být s každou

skupinou pro případ, že by se objevili domorodci. Bylo to opatření,

kterým se mělo předejít dorozumívacím potížím. Božstvo pak zabalí

do plachty a převážou popruhy. Těžkou sochu tak čtyři muži

pohodlně donesou k letadlu. Jakmile bude božstvo na palubě,

odstartují domů. Počítali, že by celá operace neměla trvat déle jak

hodinu.

Zákrut řeky se objevil tak, jak to princ popsal. Na jednom z břehů

byla vypálená vesnice. Poblíž vystupovaly nad hustým stromovím

džungle dvě věže chrámu, připomínající stavby typu pagod. Bylo

také dobře vidět přistávací dráhu a mimo několika přerostlých

rýžových polí poblíž zničené vesnice to byla jediná otevřená plocha

na míle daleko.

Biggles sestoupil co nejníže a opsal okruh, aby si místo přistání

dobře prohlédl. Teprve potom dosedl s Welingtonem na dráhu, která

byla v docela slušném stavu. Roloval směrem k chrámu a otočil

letadlo, aby mohl zase rychle odstartovat.

Když se po pěti minutách čekání nikdo neobjevil, vypnul motor.

Uběhla další čtvrthodina, posádka a cestující hleděli zneklidněni k

džungli.

49

„V pořádku,“ řekl Biggles. „Jdeme.“

Plátno a popruhy přes ramena, skupina, která měla modlu přinést,

se vydala na cestu, v čele s panem Klingem. Algy a princ zůstali u

letadla. V případě nějakých potíží by výstřel z pistole znamenal, že

mají všichni přispěchat k letadlu.

Cesta džunglí nebyla pro Gingera ničím novým. Vedro bylo

tíživé, dusné a lepkavé. Vzduch byl prosáklý pachem hnijící

vegetace. Zelený svět, kterým se pohybovali dopředu, byla obvyklá

směs krásy a hrůzy. Z břečky pod nohama vyrůstaly půvabné

stromovité kapradiny, pnoucí se liány a popínavé rostliny s

obludnými vodnatými listy. Z přepadajících větví se na vetřelce

vrhaly pijavice.

Konečně se porost džungle váhavě rozevřel a vyšli na rozlehlou

mýtinu a tam uprostřed stál chrám, zřejmě velice věkovitý, soudě

podle sešlosti vytesaných ozdob. Pan Kling následován ostatními

vykročil spěšně k chrámu. Jen Ginger zůstal tochu pozadu, aby si

prohlédl stavbu, kterou jak předpokládal, vidělo jen málo bílých

mužů.

Zaujala ho výzdoba dveří, kterými ostatní vešli do chrámu, a chtěl

se již za nimi vydat, když zaslechl tiché zvolání v angličtině:

„Haló! Počkejte minutu!“

Podíval se směrem, odkud hlas přicházel, a s údivem spatřil

nedaleko muže, bílého muže, vyzáblého, zarostlého, v roztrhaném

tropickém obleku.

„Kdo jste?“ zeptal se ostře Ginger.

„Jmenuji se Hobbs. Co tu u sta hromů, děláte?“

„Přiletěl jsem s přáteli vyzvednout něco z chrámu. Přistáli jsme na

vašem letišti…. „

„Počkejte,“ skočil mu do řeči Hobbs. „Kdo vás sem přivedl?“

„Princ Yuan …“

„Ten je mrtev. Viděl jsem, jak ho jeho bratr chladnokrevně

zastřelil. Za celý ten zmatek tady může on. Chtěl mě dostat taky, ta

špinavá krysa.“

„Má ten bratr na tváři malou jizvu?“

„Ano, proč?“

„Říká si princ. Přiletěl s námi.“

50

„Pak mějte po ruce zbraň. Je to nejhorší zlosyn, jaký kdy chodil

po světě. Byl tady prvním ministrem, ale to mu nestačilo. Chtěl být

králem, a tak bratra zákeřně zastřelil. Ale tím rozpoutal něco, co

nemohl zastavit a musel utéct. Šlohnul mi mého Motha a spolu se

svým zločinným partnerem Klingem odletěli.“

Ginger byl šokován. „Chcete říci, že umí létat ?“

„Jistěže umí. Naučil se létat v Anglii. Byl tam vychován.“

Gingerovi začalo svítat. Nyní bylo jasné jak se muž, který si říkal

princ Yuan, dostal do Anglie. „Zdá se, že má plno peněz,“

poznamenal.

„On určitě ne. Dostal se sice do státní pokladnice, ale ta byla

prázdná. Pro co se vlastně vrátil?“

„Pro modlu ze slonoviny.“

„Mohlo mě to napadnout.“

„Říkal, že nemá žádnou cenu.“

„Vždycky lhal. Oči modly jsou z rubínů velikých jak holubí

vejce.“

Gingerovi to vyrazilo dech. Počítal, že se jedná o nějaký špinavý

podnik, ale něco takového nečekal. „Kling odešel právě do chrámu s

mými přáteli, pro modlu.“

„Kdyby mě spatřil, pochopil by, že je prozrazen. Počítejte, že se to

neobejde bez násilí. Rád bych věděl, co je uvnitř sochy.“

„Uvnitř?“

„Je dutá – měla by být. Je sestavena z částí. Žádnému slonu nikdy

nenarostly tak velké kly. Je to umělecké dílo. Nežil jsem tu celý život

nadarmo a pár věcí jsem se o modle dozvěděl. Před léty ukládali do

sochy lidské oběti, ale …“

„To teď není důležité,“přerušil ho Ginger naléhavě. „Musím

varovat šéfa. Běžte k letišti a čekejte na moje znamení. Poletíte s

námi domů, vypadá to, že k rozhodujícímu boji dojde tady.“

„To mi vyhovuje,“ řekl Hobbs a zmizel v džungli.

Ginger vykročil za ostatními a spatřil, jak právě vynášejí z chrámu

modlu zabalenou v plátně.

„Co je s tebou?“ křikl na něho Biggles rozzlobeně. „Nevzal jsem

tě s sebou, aby ses díval. Přilož ruku k dílu. Váží to půl tuny.“

„Tak to položte a odpočiňte si,“ odpověděl Ginger a zadíval se

51

Bigglesovi významně do očí. „Chci s tebou mluvit.“

Biggles přešel k místu, kde stál Ginger. „Co se děje?“ zeptal se

klidně.

„Podrž se,“ řekl tiše Ginger. „Náš drahý princ je podvodník. On a

Kling zavraždili skutečného prince Yuana. Dostali se do státní

pokladny, pokusili se zabít Hobbse. Ukradli mu jeho Motha, aby

odtud unikli. Ten skunk, co čeká ve Wellingtonu, umí létat. Tak co

tomu říkáš?“

Bigglesovi ztvrdly rysy v obličeji. „Kdo ti to řekl?“

„Viděl jsem Hobbse.“

„Kde je?“

„Čeká u letiště.“

„Pojďme,“ řekl Biggles. „Promyslím si to cestou.“

Připojili se k ostatním, zdvihli náklad a vydali se stezkou k

letadlu. Nikdo neřekl ani slovo. Pot jim tekl po tvářích, protože socha

byla mnohem těžší než očekávali.

Když dorazili k letadlu, oba muži, kteří ho hlídali, vystoupili z

kabiny a vyšli jim vstříc. Společně pak opatrně postavili zabalenou

sochu na zem. Popruhy povolily a plátno, které ji přikrývalo,

sklouzlo dolů. Objevila se plochá, záhadně se usmívající tvář,

obtloustlé tělo a ruce spočívající na kolenou. Oční důlky byly

prázdné.

„Dáme ji na palubu a zmizíme,“ poručil Kling. „Tohle je

nebezpečné místo.“

Biggles o krok ustoupil a zajel rukou nenápadně do kapsy.

„Počkejte minutu,“ řekl. „Bereme zpátky jednoho pasažéra navíc.“

Muž, který si říkal princ Yuan, vyhrkl: „Pasažéra! Kdo je to?“

„Chlapík jménem Hobbs,“ odpověděl Biggles klidně. „Říkal jste

nám o něm. Vzpomínáte si?“

Ginger cítil, jak atmosféra houstne. Zdvihl ruku a krátce zamával.

Hobbs se vynořil z džungle a zvolna se blížil.

„Tak on tu zůstal,“ řekl princ tenkým, tvrdým hlasem.

„Musel zůstat, když jste mu ukradl letadlo,“ odpověděl jakoby nic

Biggles.

Hobbs došel k nim.Oči se mu nebezpečně leskly, když se díval z

jednoho padoucha na druhého. Pak sklouzly na sochu a její obličej.

52

„Jak vidím, zase jsi pracoval nožem,“ zavrčel.

„Jen klid, Hobbsi,“ mírnil ho Biggles.

„Díky těmhle dvěma jsem byl klidný už dost dlouho,“ pokračoval

rozčileně Hobbs. „Rozpoutali v zemi požár a mají tu drzost vrátit se a

odnést jedinou posvátnou věc, která zbyla v téhle zubožené zemi. Co

je uvnitř? To bych rád věděl.“ Dříve, než ho kdokoliv mohl zastavit,

uchopil pravou ruku božstva a vysoko ji zdvihl. V zádech sochy se

otevřela dvířka a bylo vidět obsah, jakési hnědé cihly. Několik jich

vypadlo ven. „Drogy,“ vykřikl Hobbs. „To jsem si mohl myslet. Dost

opia na zdrogování…“.

,Princova' ruka zajela pod kabát. Hobbs uskočil stranou. Téměř

současně vyštěkly dva výstřely. ,Princ‘ upadl na kolena a klesl tváří k

zemi. Druhý padouch se snažil utéci do džungle, ale Hobbs obrátil

kouřící hlaveň svého revolveru za ním a třikrát vystřelil. Potřetí ho

zasáhl. Kling upadl a nehýbal se.

„To jste neměl dělat, Hobbsi,“ řekl Biggles.

„A v tom se naprosto mýlíte,“ odpověděl Hobbs jakoby nic a dal

si zbraň do kapsy. „Zasloužili si to. Skutečný princ Yuan byl skvělý

člověk a můj výborný přítel. Pokud mne se týče, můžete si se mnou

dělat co chcete.

Bylo ticho. Biggles prohlížel padlé muže.

„Rád bych věděl, co měli v úmyslu,“ zamručel.

„To vám povím,“ odpověděl Hobbs. „Kdybyste se dostali až do

letadla, nikdy byste z něho nevyšli živí. Zastřelili by vás dřív, než

byste se mohli vzpamatovat. Vaši cestující by se ujali pilotování a

letěli na místo, které si vybrali. Měli s sebou dost drog a slušné

bohatství aby jim to vystačilo na zbytek života.“

„Bohatství?“ zeptal se Biggles.

„Byl jste s Klingem, když vešel do krypty?“

„Ne. Šel sám, aby zjistil, zda tam socha ještě je.“

Hobbs se cynicky usmál. „Ukážu vám, pro co šel.“ Popošel a

sklonil se nad Klingem a prohledal mu kapsy. Když se vrátil, podal

Bigglesovi dva neobvykle velké rubíny. „Řekl bych, že když člověk

klesne tak hluboko, že vydloubne oči svého božstva, sotva může

klesnout ještě hlouběji,“ poznamenal chladně.

„Co nechápu,“ řekl Biggles, „proč ten člověk, který sám uměl

53

pilotovat, přišel za mnou?“

„Potřeboval letadlo.“

„Mohl si nějaké pořídit. Měl spoustu peněz.“

„Kdo to tvrdí?“

„Při startu mi zaplatil tisíc liber.“

„V bankovkách?“

„Ano.“

„Podíval jste se na ně?“

„Ještě ne.“

„Měl byste.“

Biggles došel pro balíček a stáhl s nastříhaných papírů jedinou

desetilibrovou bankovku. „Proto čekal do poslední chvíle, až budou

motory nastartovány, a pak mě převezl. Vsadil na to, že je nebudu

přepočítávat.“

„Co uděláte s tímhle?“ kývnul Hobbs směrem k modle.

„Nechám ji zde. Rozhodně nebudu riskovat a vracet se s ní do

chrámu.“

„Kdyby vás chytili domorodci, stáhli by z vás kůži.“

„To jsem si právě myslel. Tady ji pravděpodobně najdou a vrátí

tam kam patří. Drogy vyhodíme do džungle cestou domů.“

,A co s rubíny?“

„Budou uloženy v Anglické bance dokud se nepřihlásí ti, kterým

právem náleží.“

O deset minut později byl Wellington ve vzduchu a směřoval k

domovu. Na opuštěném letišti, božstvo ze slonoviny, na tváři

nevyzpytatelný úsměv, zíralo do džungle slepýma očima.

54

BIGGLES SI KUPUJE HODINKY

Inspektor letecké policie Bigglesworth kráčel svižně po Strandu

ke své kanceláři v Scotland Yardu. Náhle ho někdo chytil zezadu za

paži. Otočil se, oči se mu překvapením rozšířily a rty se roztáhly do

úsměvu při pohledu na muže, který měl na sobě honosný oblek, spíše

druh uniformy, purpurové barvy zdobené zlatem. „No prosím,“ řekl.

„Jestlipak tohle není seržant válečného letectva Crane. Rád tě vidím

po tak dlouhé době. Jak jde život, seržante letectva?“

„Docela dobře, pane,“ zněla veselá odpověď. „Už je to hodně

dlouho, co jsme se spolu potili pod kvetoucími palmami v Severní

Africe.“

„To už je,“ odpověděl Biggles. „Vidím, že už nejsi u armády. Co

teď děláš? Máš na sobě neobyčejnou parádu.“

Bývalý letec vztyčil palec. „Jsem portýrem ve velkém obchodním

domě kousek odtud.“

Chvíli si povídali o starých časech a Biggles se už chystal

rozloučit, když bývalý seržant řekl: „Mimochodem, pane, nechtěl

byste si náhodou koupit hodinky?“

Biggles byl překvapen. „Ani ne. Proč? Máš jich víc než

potřebuješ?“

Crane se smutně usmál. „Vnutil mi je onehdy jeden mazaný

hoch.“ Zatím co bývalý příslušník letectva hovořil, rozepnul si na

zápěstí hodinky, zřejmě nové. „Je to dobrý obchod,“ prohlásil. „Jdou

přesně a vůbec jsou v pořádku, ale já si nemohu dovolit hodinky za

pět liber. Můžete je mít za to, co mě stály.“

Biggles si hodinky prohlédl. „Vypadají dobře.“

„V obchodě je za pět liber nekoupíte,“ přitakal seržant letectva.

„Jak jsi k nim přišel?“

55

„To bylo, pane, takhle,“ vysvětloval Crane. „Asi před měsícem,

jednou v neděli večer právě před tím, než jsme zavírali, přišel, no

kdo myslíte, McDew; pamatujete se na něho, tělnatý, rusý desátník

mechanik; v Karga Oasis, za války. Říkával jste o něm, že je

chmaták.“

Biggles pokýval hlavou. „Pamatuju se na toho výtečníka. Nic

dobrého v něm nebylo.“

„No, a prostě mi vyprávěl následující. Přijel do Londýna a okradl

ho kapsář. Banky už byly zavřené a on tu byl bez peněz, přátele

žádné a do pondělka neměl být z čeho živ. A jestli bych mu půjčil pět

liber. Já na to že ne. Tak on povídá, že mi dá do zástavy hodinky.

Stály ho prý deset liber, že tedy nebudu tratit. Ujišťoval mě, že bude

do pondělka zpátky, abych si nedělal starosti. Řekl jsem, že to je

poctivý a souhlasil jsem. Dal jsem mu pětilibrovou bankovku a on mi

dal hodinky. Myslíte, že se v pondělí objevil? Kdepak. Ani další den.

Asi po týdnu jsem si řekl, že jsem byl pěkný blázen a koupil od něho

hodinky. Jsou to dobré hodinky, to je pravda, ale já je nechci.“

Biggles se smál. „Pěkně tě vypekl. No, ale pomůžu ti od nich.

Vezmu si je.“ Zaplatil, řekl Cranovi, aby byl příště opatrnější a šel

dál.

Když míjel zlatnictví, dostal náhle nápad. Vešel dovnitř a položil

hodinky na pult. „Mohl byste mi říct, jakou ty hodinky mají cenu?“

zeptal se.

Zlatník si je pozorně prohlédl. „Stály by tak deset, dvanáct liber,

podle toho, v jakém obchodě by se prodávaly,“ prohlásil.

„Kolik byste mi za ně dal?“ chtěl vědět Biggles.

Muž vzal hodinky. „Dlouho vás nezdržím,“ prohlásil a šel do

zadní místnosti. Uběhlo nemálo minut, než se vrátil. „Lituji,“ řekl

odměřeně, „nechci mít s těmi hodinkami nic společného.“

Biggles na něho udiveně zíral. „Co je s nimi?“

„Vy dobře víte, co s nimi je,“ zavrčel obchodník.

Něčí ruka sevřela Bigglesovi rameno. „Pojďte,“ ozval se ostrý

hlas.

Biggles se otočil a hleděl do obviňujících očí inspektora Gaskina z

Divize C. Překvapení ze setkání bylo oboustranné. Inspektor se

rozesmál, asi kvůli výrazu na Bigglesově tváři. „To je povedené,“

56

prohlásil. ,A to vybrali mě, abych vás dopadl.“

Biggles byl lehce zmaten. „Vybrali? Kdo vás vybral?“

Inspektor pokynul hlavou směrem k zlatníkovi. „Zatímco vás

nechal čekat, zatelefonoval mi. Jel jsem autem tak rychle, že mě

málem zastavili pro nebezpečnou jízdu. Doufal jsem, že konečně

dopadnu chlápka, po kterém už pěkně dlouho pátráme.“

,A co je špatného na těch hodinkách?“ zeptal se Biggles.

„Spousta věcí,“ odpověděl inspektor. „Pojďte se mnou do Yardu,

svezu vás a tam vám povím víc.“

O deset minut později, ve své kanceláři, Gaskin vysvětloval.

„Tyhle hodinky,“ řekl detektiv, ťukaje na ně, „v zemi, kde byly

vyrobeny, nemají větší cenu než třicet šilinků. Za tolik byste je tam

mohl koupit. Ale tady připočtete-li vývozní clo, transport, dovozní

poplatek a kupní daň, velkoobchodní a maloobchodní daně ze zisku,

tady by stály nejméně deset liber. A tak chlapík, který se vyhne všem

těmto nákladům, si přijde na slušné peníze. Když na každých

hodinkách vydělá tři, čtyři libry, tisíc takových hodinek mu vynese

pěknou sumu.“

Biggles pokýval. „Chápu. Takže to jsou pašované hodinky.“

„Přesně tak. Tahle hra na rychlé zbohatnutí má ovšem zádrhel.“

„Jaký?“

„Hodinky v této zemi nemůžete prodat ve slušném obchodě.

Existuje dohoda s výrobci, podle které všechny hodinky dovezené s

oficiálním povolením musí být zvlášt označeny.“

Biggles si zapálil cigaretu. „Co by to znamenalo pro nic

netušícího člověka, kdyby ho tu s takovými hodinkami chytli?“

Inspektor pokrčil rameny. „No, nikdo by se zřejmě nedozvěděl, že

takové hodinky vlastní. Pokud by se je nepokoušel prodat, jako jste

to chtěl udělat vy. Problém by byl, kdyby jel do ciziny. Když by se

vracel, celníci by předpokládali, že si koupil hodinky v cizině a

pokoušel se je propašovat. V tom případě by pak ten dotyčný musel

zaplatit pokutu a trojnásobné clo.“

„To je dost přísné.“

„Vůbec ne. Nemůže se to stát nikomu, kdo si koupí hodinky ve

slušném obchodě. Lidé, kteří si dnes kupují věci od pouličních

obchodníků, si koledují o malér.“

57

„Dobře, dobře,“ povzdychl Biggles a otočil se ke dveřím.

„Počkejte ještě minutu,“ požádal inspektor Bigglese. „Odkud máte

ty hodinky? Nenamluvíte mi, že jste nalítl nějakému podvodníkovi.“

Biggles se zachmuřil „Ne,“ řekl tiše. „Já ho chytnu.“

V kanceláři zastihl leteckého policistu Gingera Hebblethwaita.

Ostatní měli službu v operační místnosti na letišti.

„Co je nového?“ zeptal se Ginger.

„Koupil jsem si hodinky,“ odpověděl záhadně Biggles. „Byl bych

rád, kdybys mi jich ještě pár stejných koupil,“ pokračoval a ukázal

hodinky Gingerovi. „Vezmi si nějaké peníze ze sejfu, obejdi pár

velkoobchodů, nějaké kluby a hotely, oslov portýry a zjisti, zda

někteří z nich mají hodinky na prodej. Neplať víc jak pět liber.

Vždycky se zeptej, jak vypadal člověk, od kterého hodinky koupili.“

Ginger se tvářil překvapeně, což bylo pochopitelné. „Nebylo by

lepší zajít do obchodu, jestliže si chcete koupit hodinky?“

„Takové nehledám.“

„Od kdy hoteloví portýři prodávají hodinky?“ zeptal se ironicky

Ginger.

„To bych, hochu, právě rád zjistil,“ řekl mu Biggles. „Pusť se do

toho.“

*

Ginger byl za hodinu zpátky. S přehnanou samozřejmostí položil

před Bigglese na stůl patery hodinky a u všech jmenoval podnik kde

je koupil. „Vypadá to, že hodinky prší shůry,“ poznamenal. „Zdá se,

že všichni lidé v Londýně mají na prodej hodinky. Jeden chlápek,

který bydlí v Brightonu mi řekl, že tam je to stejné. Odkud sakra

všechny ty hodinky jsou?“

„To je ten malý problém, který musíme rozluštit,“ odpověděl

Biggles s úsměvem. „Sežeň Marcela Brissaca v pařížské kanceláři

Mezinárodní policejní komise.“

Ginger vytočil číslo, dostal spojení a podal sluchátko Bigglesovi.

„Máš Marcela na drátě,“ oznámil.

„Zdravím tě, Marceli!“ zvolal Biggles. „Rád tě zase slyším. Ne –

ne. Dnes mě zajímají jenom hodinky.“

Co na to řekl francouzský detektiv nemohl Ginger samozřejmě

slyšet, ale Bigglesův úsměv se rozšířil, a když zavěšoval, tak už se

58

docela smál. „Chudák starý Marcel, je parádně naštvaný,“ řekl

Gingerovi. „Říkal, že je ve Francii tolik pašovaných hodinek, že by

byly pro všechny na obě zápěstí, oba kotníky a ještě by jich prý plno

zbylo. Říká, že jsou pašovány do Francie letecky v noci. Stroj

dosedne a vzlétne dřív, než ho mohou lokalizovat.“

„Nevidím způsob, jak tomu učinit přítrž,“ řekl Ginger rozmrzele.

„Myslím si, že stejný pilot vozí zboží také k nám.“

„Nepochybně. Kdyby se nám podařilo ho chytit, byl by konec

čachrování. Je nad slunce jasné, jak to probíhá. Stroj přeletí Kanál,

přistane a zboží je předáno agentovi. Agent nemůže prodat hodinky

do obchodu. Stejně tak si netroufne prodávat je veřejně, náhodným

lidem. Trik spočívá v tom na hodinky si vypůjčit a pak , zapomenout'

se pro ně vrátit. Vyjde to finančně nastejno, jako kdyby se prodávaly.

A já znám agenta tady u nás. Když podstrčil hodinky starému

kamarádovi, tak byl možná až moc chytrý.“

Ginger se díval udiveně. „Ty znáš agenta? Všechno co jsem se

dokázal dovědět bylo, že to je nepříliš sympatický zrzavý chlápek a

mluví se slabým skotským přízvukem.“

Biggles přikývl. „To je náš muž. Pamatuješ se na vychytralého

mechanika kaprála v Severní Africe? Jmenoval se McDew –

Roderick McDew. Já se na něho pamatuji dobře, protože je to

výjimka, nečestný Skot.

„Také si na něho vzpomínám,“ řekl Ginger.

„Dobře. Vyprav se na ministerstvo letectví a požádej je, aby ti v

záznamech R.A.F. zjistili adresu jeho bydliště. Až tam budeš, zajdi

za Doylem z Letecké výzvědné služby a zeptej se ho, jestli některá z

jejich radarových stanic nezaznamenala přelet neindetifikovaného

letadla nad pobřežím. Jestliže ano, pak kde a kdy.“

„Spolehni se,“ řekl Ginger a odešel.

Vrátil se za dvě hodiny a měl odpovědi na všechny Bigglesovy

otázky. Adresa bývalého kaprála byla Balburnie, poblíž Forres,

Skotsko, kde měl jeho otec domek. Bylo hlášeno více přeletů

neznámých letadel nad pobřežím. Místa přeletu byla značně

rozptýlena s výjimkou jednoho. To se nacházelo na jih od zátoky

Moray, kam během posledních třech měsíců, vždycky za úplňku,

přilétlo pomalé letadlo od Severního moře a zanedlouho se vrátilo na

59

kontinent.

„Skvělé,“ pokývl Biggles. „Letadlo přelétá Moray a to je kraj se

spoustou volných ploch. To bude sotva náhodné. Brzy se

přesvědčíme. Poletíme tam a rozhlédneme se. Zavolej do operační

místnosti a požádej Algyho, aby doplnil nádrže u Proctora. Pak bych

potřeboval povětrnostní zprávu ze severovýchodního Skotska.

Přistaneme na letišti Inverness v Dalcrossu, které je pěkné a vhodné.

Sežeň také mapu oblasti okolo Forres. Bude se nám hodit.“

Ginger se díval na kalendář. „Úplněk bude ve čtvrtek. Vychází v

deset hodin.“

„Nebudeme tedy muset dlouho čekat,“ potvrdil Biggles.

*

A tak ve čtvrtek ráno, Biggles za volantem a Ginger vedle něho,

vyjeli z letiště ve vypůjčeném autě po jedné z mála úzkých cest, které

se klikatily po opuštěných úbočích vlnitých kopců, pokrytých

vřesem, mezi Moray Firth a Speyside. Právě na této cestě se

nacházela usedlost známá jako Balburnie.

Letecký průzkum, který podnikli předešlého dne, nepřinesl nic

zvláštního. Na zemi pod sebou viděli především vřesoviště, rudá a

hnědá s tmavými skvrnami podzimu, divoká a beznadějně pustá. I

domků s malými ploškami obdělané půdy bylo málo a byly vzdáleny

jeden od druhého.

„Tohle musí být Balburnie,“ prohlásil Biggles, když se před nimi

objevilo malé, kamenné obydlí. Všudypřítomný vřes rostl až k jeho

zdem, ale bylo tam malé políčko ovsa na jedné straně a malé pole

brambor na druhé straně domu. Nějaký muž okopával brambory a

pár hubených kuřat přehrabávalo zkypřenou zem. Zvedl hlavu, opřel

se o motyku a zadíval se na přicházejícího Bigglese a Gingera. Ti

zblízka viděli, že muž je již postarší a má unavený výraz, jako mívají

lidé, kteří celý život bojovali s nepřízní přírody.

„Jste pan McDew, nemýlím-li se,“ pozdravil Biggles.

„Hm,“ přikývl muž.

„Máte, tuším, syna u letectva?“

„Už ne. Byl u letectva.“

„Jeden čas jsem s ním sloužil, moje jméno je Bigglesworth,“

pokračoval Biggles. „Jedu náhodou kolem, a tak mě napadlo, že bych

60

ho mohl navštívit a zeptat se, jak se mu vede.“

„Dobře se mu vede,“ zněla odpověď. „Není ale tady. Je na jihu.“

„Jistě za vámi jezdí,“ opáčil Biggles.

„To ano. Přijíždí pravidelně každý měsíc. Dnes večer se asi

objeví. Říká, že ho vřes volá zpátky.“

„Ale moc práce tu pro něho není, že?“

„To ne, ale on se rád prochází. Prochodí polovinu noci.“

„Jen aby byl na vřesovišti?“

„Jo. Jen se tu objeví, tak se vypraví do Dubh Chtais.“

„To je kus cesty, při dnešní ceně jízdenek,“ zamručel Biggles.

„Rod vlakem nejezdí,“ řekl starý muž. „Má vlastní vůz. Rod je

šikovný chlapec.“

„Byl vždycky šikovný,“ souhlasil Biggles bez nadšení. „No, my

vás už nebudeme zdržovat a půjdeme. Chtěl jsem se jen zastavit. Je

krásně.“

„To jo, opravdu krásně.“

Biggles se vrátil k vozu a nastartoval. „Víš, Gingere, tahle práce

mi nesedí,“ řekl hořce. „Ten starý muž celý život těžce pracoval.

Vsadil bych se, že je rovný jak hlaveň pušky; a tady jeho syn, který

by mu měl pomáhat, je na nejlepší cestě do kriminálu. Čím dřív se

tam dostane tím lépe. Bude to pro něho dobrá lekce. Za tu lumpárnu,

co provozuje, dostane šest měsíců. Kdyby mu to prošlo, zkusil by

něco většího a kdyby ho chytili, dostal by pět let. Co my…!“ Strhl

volant ke kraji cesty, aby se vyhnul sportovnímu autu, které

prosvištělo v protisměru. „Zapamatuj si číslo,“ vyhrkl Biggles.

„Mám ho,“ řekl Ginger. „Byl to McDew. Poznal jsem ho.“

„Byl sám?“

„Ano.“

„Přijel si pro další várku hodinek,“ řekl tiše Biggles. „Dnes je ta

pravá noc. Najdi na mapě Dubh Chtais. Myslím, že to bude řádný

kus cesty rašenilištěm.“

Ginger rozprostřel mapu. „Je to zde,“ řekl a ukazoval prstem.

„Přesně uprostřed ničeho. Žádné cesty, nic. Nějaká rovná místa,

soudě podle vrstevnic“.

„Budeme se řídit kompasem,“ rozhodl Biggles. ,A raději vyrazíme

včas.“

61

A pokračovali v jízdě.

*

V deset hodin měsíc vyšel za vzdálenými kopci a osvětlil

pochmurnou krajinu, až se srdce sevřelo nad její pustotou. Do všech

stran ležely kruhovité mokřiny, tiché, nehybné, bez jediného

světýlka. Jen na jednom místě se půda zdvihala a vřes tam ustoupil

žluté trávě. Po její jedné straně byly hromady rašeliny, které daly

místu jméno. Biggles a Ginger se za ně schovali a trpělivě čekali.

Hodinu se nic nedělo. Pak se ozval slabý zvuk a Ginger ztuhl. Ale

byl to jen srnec. Zastavil se blízko nich, díval se zpět odkud přišel a

opět zmizel.

„Ticho,“ zašeptal Biggles. „Někdo musel to zvíře vyplašit.“

Brzy na to se objevil stín postavy. Kráčela pomalu ke středu

vyvýšeného terénu a zmizela ve tmě.

Čekali dál a pak zaslechli z bezvětrného nebe zvuk, který Gingera

přesvědčil o tom, že jejich stráž nebyla marná. Byl to vzdálený hukot

motoru. Na planině se objevilo světlo. Třikrát zasvítila vzhůru

baterka. Motor okamžitě utichl a následovalo podivné svištění, zvuk,

který Gingera zmátl až mu Biggles šeptnul: „Helikoptéra.“

Světlo na planině dál dávalo znamení v pravidelných intervalech a

stroj sestupoval a blížil se. Při přistávání přeletěl těsně nad hlavami

obou pozorujících, a zvolna dosedl asi o padesát yardů dál.

„Pojď,“ řekl tiše Biggles. „Teď máme příležitost.“

Pilot a jeho komplic byli tak zabráni do své činnosti, že si jich

všimli, až když byli těsně u nich.

McDew právě odnášel kabelu, a když je spatřil, dal se na útěk.

Biggles ho volal jménem, varoval ho, že útěk mu nijak neprospěje.

McDew nicméně utíkal dál až zmizel ve tmě.

Ginger vyrazil k helikoptéře. Pilot vyskočil na své sedadlo a

nastartoval motor. Gingerova automatická pistole vyštěkla a po

třetím výstřelu z jedné dřevěné lišty rotoru začaly lítat třísky. Únik

do vzduchu už nebyl možný.

„Slezte,“ poručil Biggles ostře. „Nemůžete utéct. Nezkoušejte

nějakou hloupost. Jsme ozbrojeni.“

Motor ztichl a z helikoptéry pomalu slezl muž a hlasitě žádal,

cizím přízvukem, ať mu vysvětlí, co znamená takové jednání.“

62

„Přestaňte blafovat,“ řekl Biggles rozzlobeně. „Prohlédli jsme vaši

hru. Skončili jste.“

Ginger zaklapl mužovi na zápěstí pouta.

„A jdeme,“ poručil Biggles. „Máme před sebou ještě dlouhou

cestu.“

„Já nemám nic ve svém stroji – nic!“ křičel vězeň hystericky.

„Copak jsem něco provedl? Nic nevezu. Podívejte se a uvidíte.“

„Kde jsou hodinky?“ vyslýchal Biggles.

„Hodinky? Nemám žádný hodinky. Přesvědčte se.“

„Pak jsou v tašce, kterou nesl váš přítel,“ řekl Biggles s klidem.

„Nepochybně se s nimi bude snažit prchnout do Londýna. No, daleko

se nedostane. Známe číslo jeho auta a policie na něho čeká na všech

cestách vedoucích na jih. Vypadá to, že ho chytnou s větším

množstvím hodinek než bude v nejbližší době potřebovat – hodinek

jejichž původ bude obtížně vysvětlovat.“

A opravdu to tak dopadlo.

63

PŘÍPAD OTRÁVENÉ SKLIZNĚ

„Pojedeš do Afriky,“ řekl kapitán Raymond ze Speciálního

leteckého útvaru Scotland Yardu svému hlavnímu operačnímu

pilotovi, leteckému inspektoru-detektivovi Bigglesworthovi. „V

novinách o tom ještě nepsali, ale neklid některých kmenů na

hranicích Kikyu už přechází v povstání; a vezmeme-li v úvahu, co se

tam děje, není se co divit.“

„Má to nějakou spojitost s terorismem hnutí Mau-Mau?“

„Možné by to bylo – nepřímo. Postup je příliš dobře promyšlený a

je to operace, která má velice profesionální ráz, než aby to byl

výplod domorodé mysli. Ale ať už je za tím kdokoliv, není to náš

přítel, a zřejmě mu jde o to zhoršit problémy, které máme s Mau-

Mau, a rozšířit je do dalších oblastí.“

„Co se vlastně děje?“

„Někdo zaútočil na ubohé domorodce v jejich nejcitlivějším místě

– zajištění potravy. Nejen, že ničí jejich úrodu, ale i samotnou půdu,

na které hospodaří, a to tak, že se z ní stává úhor. Všichni ti, kteří nás

nemají v lásce, samozřejmě prohlásí, že vším je vinna vláda. Je to

podivná věc a má možná něco společného s nedávnou krádeží

Vegicidu. Vezmi si cigaretu a všechno ti vysvětlím.“

„Jak víš,“ pokračoval kapitán, „jeden z opravdových morů Afriky

jsou kobylky. Za pár hodin udělají ze zelené krajiny holou poušť.

Škůdce byl do jisté míry zvládnut vypalováním porostů na zemi a

postřikem rojů kobylek ve vzduchu. Ale nikdy nebyly kobylky

vyhubeny. Bylo zjištěno, že co je opravdu zapotřebí, je dostatečně

silný insekticid, který by kobylky vyhubil, i kdyby byl rozprašován z

dosti značné výšky. To by umožnilo, aby se jedno letadlo rychle

vypořádalo s velkým rojem kobylek, rojem, který by ohrožoval až

64

sto čtverečných mil. Jedna z velkých chemických firem se úkolu

ujala a brzy vyrobila přesně to, co bylo zapotřebí. Ale byl tu zádrhel.

Výrobek nazvaný Vegicide opravdu hubil kobylky, ale také všechno

ostatní, čímž míním vegetaci. Skutečnost byla taková, že chemikálie

otrávila půdu tak, že na ní po nějaký čas nic nerostlo. Ale i tato obtíž

je překonatelná. Hejno může být postříkáno ze vzduchu, když přelétá

půdu už zničenou, a takových míst je v severních oblastech střední

Afriky spousta. Zachránilo by to úrodu dál na jihu. Proto bylo

vyrobeno na zkoušku dvanáct desetigalonových sudů Vegicidu. Byly

odeslány do Nairobi přes Mombasu. A teď přicházím k věci. Protože

bylo nebezpečné s nákladadem manipulovat vzhledem k jeho

jedovatosti, nemluvě o tom, že Vegicid je vysoce hořlavý, byly sudy

z bezpečnostních důvodů natřeny červeně a na všechny byly

připevněny varovné štítky: .Výbušnina, nepřibližovat se.' Možná že

to nakonec našemu záměru neprospělo, protože čtyři sudy byly

zcizeny v docích v Mombase. Zloději se asi domnívali, že v nich je

alkohol nebo denaturovaný líh či něco podobného. Ať už to bylo

jakkoliv, přišli brzy na to, co sudy opravdu obsahují a nyní je

chemikálie užívána takovým způsobem, že nadělá víc škody než

kobylky. Ničí úrodu domorodců zřejmě s cílem vyhladovět je a tak

přivést ke vzpouře. Obsah čtyř ukradených sudů by zničil obrovskou

plochu. A co je ještě horší, analýzou vzorku se může zjistit jak

chemikálii vyrábět.“

„To nevypadá pěkně,“ zamručel Biggles. ,A máte nějaké

podezření, kdo hraje tu špinavou hru?“

„Žádné. Ale máme něco, co by nás mohlo přivést na stopu toho,

kdo za tím vším je.

Brzy potom, co jsme zjistili, že několik sudů Vegicidu chybí,

dostali jsme podivnou zprávu, odvysílanou rádiem z neznámého

letadla. Zachytilo ji několik stanic. Ozval se slabý hlas, který vyzýval

všechny Brity, aby šli na letiště Klookerstein. Hlas slábl, až se ztratil.

Klookerstein je staré letiště v severní části střední Afriky, na míle

daleko od všech míst. Byl tam vyslán letoun, ale nezjistil nic

mimořádného.“

„Víte kdo zprávu vysílal?“

„Ne.“

65

„K čemu to letiště slouží?“

„Podivnou náhodou je užíváno jako experimentální. Provádí se

zde výzkum, který se zabývá likvidací kobylek. Řídí ho nějaký

inženýr, jmenuje se de Goot. Má tam také chemika a doktora jménem

Frankl, který je odborníkem na migraci hmyzu. Místo se ostatně

nachází na okraji pásma kobylek. De Goot pravděpodobně pracuje na

stříkačce poháněné elektřinou na které by, jak asi počítá, vydělal

hodně peněz. Možná, že to je opravdu odborník, ale na druhé straně

celý ten inženýrský podnik může být jen zástěrkou pro jiné aktivity.

Na to nezapomínám. Má dva staré Mothy, které asi levně pořídil.

„Sám je pilotuje?“

„Myslím, že ano, ale většinou létal nějaký Jihoafričan Harley.“

„Není to náhodou Felix Harley?“

„Ano, to je on. Znáš ho?“

„Poznal jsem ho za války. Správný chlapík. A poctivý. Co tomu

říká on?“

„Nic. Nemůže nic říct, protože prostě a jednoduše tam není.

Zmizel.“

„Za jakých okolností?“

„Podle de Goota sebral svou výplatu a utekl v jednom z letadel,

abych byl přesný.“

Biggles potřásl hlavou. „To nevypadá na člověka, kterého jsem

znal.“

„Bez důkazů nemůže policie nazvat de Goota lhářem.“

„To věřím. Bylo zahájeno pátrání po Harleym? Možná, že musel

nouzově přistát.“

Kapitán pokrčil rameny. „To nevím.“

„Mohl to být on, kdo vyslal ten tajemný signál – říkáš, že se vám

nepodařilo zjistit, kdo to byl.“

„To mě také napadlo. Proto bych byl rád, kdyby ses tam vypravil

a obhlédl to tam.“

„Jak daleko je letiště od oblasti, kde byla úroda zničena?“

„Asi sto mil.“

„Máte tu nějaké jiné informace o lidech z letiště Klookerstein?“

„Prakticky žádné. De Goot je podle všeho málomluvný chlapík.“

„Poletím tam a podívám se na něho,“ slíbil Biggles. „Jestli nás

66

nemá rád, brzy nám to dá najevo. Člověk, který ničí úrodu, nás musí

nenávidět; nevidím žádný jiný důvod, proč by nám dělal v Africe

ještě víc problémů, než už máme. Jedu tam.“

*

Dvě letadla, Proctor a Auster, letěla průměrnou rychlostí nad

jednotvárným úhorem na severovýchodě Keni. V Proctoru seděli

Biggles a Ginger; v Austeru Algy a Bertie. Oba stroje, upravené pro

policejní akce, byly vybaveny nádržemi pro dálkové lety a

vysokofrekvenčním rádiem. Byly to ve skutečnosti dva ze strojů,

kterých bylo použito při pátrání po fanatickém černochovi, který si

říkal „Černý slon“. ( Viz Biggles a Černý lupič)

67

68

Biggles měl v plánu letět v Proctoru na letiště Klookerstein a tam

začít pátrání. Jestliže tam budou lidé ochotni spolupracovat, tím lépe.

Když ne, vystaví se sami podeření. Algy a Bertie v pomalu letícím

Austeru měli pátrat po zmizelém pilotovi Harleym. Biggles soudil, že

mají opravdu šanci ho najít. Harley mohl být třeba vážně zraněn a za

předpokladu, že to byl on, kdo vyslal onu podivnou zprávu, nemohl

doletět daleko od své základny. Jak se později ukázalo, tento úsudek

byl správný.

„Dobře, pokračujte,“ řekl Biggles Algymu rádiem, když byli

padesát mil od cíle. „Soustřeďte se na východní stranu. Harley by

zamířil k nejbližším osadám.“

Auster se stočil, aby zahájil pátrání. Proctor pokračoval a za čtvrt

hodiny dosedl na sluncem vypálené trávě letiště Klookerstein. Jeho

přílet pozorovalo několik mužů, černochů i bělochů. Stáli ve vchodu

do plátěného hangáru, na kterém bylo stále vidět hnědé a zelené

válečné maskování. Uvnitř si Ginger povšiml obrysů letadla.

Nedaleko byly dva menší stany a domorodý tábor. Pruhovaný větrný

pytel visel splihle na kůlu.

Ani jeden z přihlížejících se nepohnul, když Proctor přiroloval a

jeho posádka vylezla ven. Všichni Bigglese a Gingera pozorovali a z

jejich postoje bylo cítit skrývané nepřátelství.

Biggles šel blíž a nedával nijak najevo, že by si uvědomoval něco

neobvyklého. Jeho chování nezměnilo ani nepřívětivé oslovení:

„Jestli chcete natankovat, tak nemáme ani kapku nazbyt.“

„Náhodou mám v nádržích dost,“ odpověděl Biggles klidně.

„Hledám přítele jménem Harley.“

„Je pryč,“ zněla briskní odpověď.

„Víte kde je?“

„Ne, a rád bych to věděl. Vzal si výplatu a jedno z mých letadel.“

Biggles se podíval na muže, který s ním mluvil. „Nejste náhodou

pan de Goot?“

„Generál de Goot.“

„Promiňte. Můžeme si na chvíli protáhnout nohy?“

De Goot zaváhal. „ Ale ať vám to netrvá dlouho. Právě jsme se

dozvěděli, že na jih míří velké hejno kobylek a chceme je zastavit.

69

Proto tu jsme.“

Ginger, oči všude, popošel o kousek; zdánlivě aby se vyhnul

slunci. Ale ve skutečnosti mu Biggles přikázal, aby se rozhlédl, zda

neuvidí něco zajímavého. Nemohlo mu ujít, že ho sleduje několik

domorodců vyzbrojených oštěpy.

Byly tam i další podezřelé věci, kterých si všiml. Tak podezřelé,

že je Biggles jistě nemohl přehlédnout. Byla to místy zčernalá tráva

jakoby po ohni. Ale popel ze dřeva tam nebyl žádný. Stejně podivné

byly i čtyři barely černě natřené. Normálně by je považoval za sudy s

olejem. Půda pod nimi byla černá. Prošel pomalu okolo nich a všiml

si míst, kde byly poškrábané nebo promáčklé. Pod černou barvou

byla červená.

Cestou zpátky jeho pátravý pohled zaznamenal něco jiného.

Poblíž stál tamaryšek. Na kmeni měl bílou jizvu. Něco do něho

horizontálně uhodilo a vyrvalo kousek kůry. Jediná věc, která mohla

podle něho zanechat takovou stopu, byla kulka. Zřejmě se na

Klookersteinu střílelo. Usoudil, že se Harley pokoušel o útěk právě

tady.

Vydal se zpět k Bigglesovi a zpozoroval, že vztahy se zatím

zhoršily. Uslyšel de Goota: „Nechceme tu žádné Brity, aby se nám

pletli do našich záležitostí.“

Biggles odpověděl opět klidně: „Vážil jsem dlouhou cestu, abych

Harleyho našel. Proč jste po něm nepátral sám – nebo to neohlásil na

policii?“

Žádná odpověď. Bylo jasné, že de Goot a jeho parta už netrpělivě

čekají na to, aby Biggles a Ginger zmizeli. Z výrazu na tvářích všech

bylo naopak jasné, že pokud budou odjezd odkládat, pochybné

příměří bude porušeno.

Biggles si to uvědomil, rozhodl se vyhnout otevřenému konfliktu

a řekl jakoby nic: „No, my půjdeme,“ a obrátil se k Proctoru. Ginger

ho následoval a necítil se právě nejlíp; pořád čekal, zda nepocítí v

zádech bodec oštěpu nebo kulku. Nic takového se naštěstí nestalo a

Proctor odstartoval stále sledován nepřátelskými zraky. Jakmile byli

ve vzduchu, Ginger informoval Bigglese o tom co viděl.

„Dobrá práce,“ ocenil Biggles. „Ani chvilku jsem nepochyboval,

že to jsou ti lidé, které hledáme. V životě jsem neviděl hůř vyhlížející

70

bandu. Rozbor obsahu jednoho z těch barelů by stačil jako

usvědčující důkaz. Ale koledovali bychom si o malér, kdybychom ho

chtěli získat. Byli v přesile. Zkus se spojit s Algym.“

Proctor navázal spojení s druhým letadlem. Ginger se domluvil s

Algym na signálu a v zápětí do vzduchu vylétla červená světlice.

Biggles zamířil směrem, odkud byla vypálena, a spatřili stroj na

otevřené mýtině poblíž několika stromů a keřů. Algy jim sdělil, že

mohou bezpečně přistát a Biggles slétl dolů. Ještě než přistáli si

Ginger uvědomil, proč Auster mohl tak rychle najít zřícený Gipsy

Moth; ke křovinám vedla asi čtvrt míle dlouhá cesta vypálené trávy.

„Našli jsme ho,“ řekl stručně Algy. „Zemřel v letadle. Vypnul ho,

aby nechytilo. V potahu kostry jsou díry po kulkách a na podlaze

kokpitu je uschlá krev. Byl prostě zastřelen.“

„Z výšky to vypadá, že trosky shořely!“

„Měl na palubě sud Vegicidu. Když narazil na zem, víko asi

odskočilo a všechno do třiceti yardů okolo je mrtvé.“

„Raději se podívám. Gingere, zůstaň tady.“ Když se vrátil od

zříceného letadla byl bledý a měl pochmurný výraz. „Jasný případ

vraždy,“ řekl aniž by zvýšil hlas. „Zasáhly ho dvě – možná více –

kulek. Budou ještě v jeho těle. Balističtí experti identifikují zbraň, ze

které se střílelo, a já se domnívám, že vím kde ji najdeme.“

„Klookerstein?“

„Kde jinde? Chudák Harley prokoukl zřejmě jejich hru.

Nepochybně jim to řekl do očí a pak se snažil odletět a ohlásit to.

Museli ho postřelit, když šel k letadlu, ale podařilo se mu vzlétnout.

Věděl, že se nikdy nedokáže dostat do Nairobi, a tak vyslal zprávu,

vypnul motory a když se pokoušel přistát, zřítil se. Vrátíme se do

Nairobi.“ Šel k Proctoru a už nastupoval, když se z velké dálky ozval

hukot letadla; letělo rychle a nízko. Objevil se Puss Moth.

Všichni stáli nehnutě a dívali se, jak Puss začal klesat směrem k

nim.

„Jde dolů,“ zamumlal Ginger.

Pak zpod stroje vytryskl proud olejovité černé hmoty.

„Dejte pozor!“ vykřikl Bigles. „Utíkejte.“ Nastal zmatek. Biggles

skočil do kokpitu. Ginger vyrazil za ním, ale než se mu podařilo

dostat na sedadlo, Proctor byl v pohybu a poskakoval po zemi ocas

71

nahoru, dveře stále otevřené. „Co se stalo s ostatními?“ vyhrkl

chraptivě Biggles. „Jestli je ta hmota Vegicide, je to jed.“

Ginger, který se snažil posadit, málem vypadl. Kouřová stopa

ukazovala směr letu Motha. Proletěl blízko Austera. Algy a Bertie

byli pod stromy, jen vykukovali. „Jsou v pořádku,“ řekl Biggles a

zpomalil Proctora.

„Kde je Puss?“

Ginger se rozhlédl a uviděl, že za strojem, který přidával opět na

rychlosti, se objevil oblak černého zlověstného kouře. Nejprve si

pomyslel, že to je záměrné, ale žlutý jazyk ohně, který vzápětí mrak

prošlehl, mu vzal dech. „Hoří,“ vykřikl.

„To není možné.“

„Ale opravdu hoří, vždyť ti to říkám.“ Gingerův hlas se zachvěl.

„Padá k zemi. Hrozné!“

Biggles obrátil Proctora, odroloval kus zpět, zastavil se a vyskočil.

„Jak se to jen mohlo stát?“ volal překvapen a zíral na trosky v

plamenech asi míli daleko.

„Mne se neptej,“ odpověděl Ginger bezmocně.

Algy a Bertie vylezli do Austera, přerolovali rychle zničený pás

půdy a připojili se k nim. Algy byl otřesen.

„Jak se mohl sám zapálit?“ podivoval se Biggles.

„Nezapálil se,“ odpověděl krátce Algy. „Já jsem to udělal.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Biggles. „Jak jsi to dokázal?“

„S tímhle,“ odpověděl Algy prostě; v ruce držel raketovou pistoli

Very. „Když jsem viděl, že Puss nás chce polít tím svinstvem,

vystřelil jsem raketu a mířil před jeho kokpit, aby musel uhnout. Ale

při rychlosti, kterou letěl, se ocitla za ním. Jsem si jist, že jsem ho

nezasáhl. A to je čemu nerozumím.“

„Raketa asi zapálila vypouštěnou kapalinu, ta se vzňala a letadlo s

ní,“ řekl Biggles zamyšleně. „Kapitán říkal, že Vegicide je velice

silná hořlavina.“

„K troskám jít nemůžeme,“ dodal Biggles. „Všude okolo hoří

tráva a požár se bude pravděpodobně šířit. Vrátíme se a ohlásíme to.

Zbyl jim jen jeden stroj a ten je teď v troskách, a tak nemají naději,

že by mohli utéct.“

Netrvalo dlouho a obě letadla vzlétla a nabrala kurs do Nairobi.

72

BIGGLES ZATAHUJE SÍŤ

Jakmile Biggles vstoupil do kanceláře svého šéfa kapitána

Raymonda ze Speciálního letecké útvaru, poznal, že diskuse je o

něčem vážném. Seděl zde major Charles z tajné služby, kterého

dobře znal, a tři další muži. Jeden byl plukovníkem armády, druhý

měl uniformu amerického majora a třetí, starší muž v civilu, vypadal

jako vyšší státní úředník.

„Pojď dál, Bigglesworthi,“ pozdravil kapitán vážně. „S majorem

Charlesem se znáš. Toto je major Booth z tajné mezinárodní služby v

zónách Západního Německa.“ Otočil se k civilistovi a pokračoval:

„Dále je zde profesor Frail, šéf atomové pobočky v Heatherstone

Moor.“ Pak ukázal na posledního člena skupiny a řekl: „Plukovník

Barclay, jeden ze skupiny odpovídající za bezpečnost atomového

reaktoru v Harwelu a jeho satelitních stanic. Jak už jsi jistě pochopil,

máme problém. Mohl bys nám pomoci. Sedni si a já zopakuji hlavní

body. Problémy začaly v oddělení majora Boothe.“

„Myslím, že jsem vám přinesl tvrdý oříšek na rozlousknutí,“ řekl

Američan ponuře, když se všichni posadili. „Pracoval jsem skoro

dvacet let u newyorské státní policie a přiznám, že jsem se se

zločinci nemazlil, ale byla to dětská hra proti tomu, co se děje za

Železnou oponou.“

Biggles si zapálil cigaretu a pohodlně se usadil.

Kapitán spustil: „Podle toho, co mi major Booth sdělil, začala celá

věc náhodně. Naštěstí pro nás. Sektor Německa, který má pod

kontrolou, je hustě zalesněn a někteří z místních lidí rádi pytlačí.

Blízko demarkační čáry je to dosti nebezpečný koníček, ale zdá se,

že jim to nevadí. Nedávno v noci nízko letící letadlo považovalo

zřejmě baterky pytláků za světelné signály na druhé straně hranice,

neboť shodilo malý balíček, který sebrali dva mladí Němci. Ti cítili

chvályhodnou občanskou povinnost, a snad také doufali, že dostanou

odměnu, prostě balíček odnesli do štábu majora Boothe.“

„Jistě, a tu odměnu opravdu dostali,“ řekl mrzutě Američan.

Kapitán pokračoval: „V balíčku byl mikrofilm, na kterém bylo

73

cosi, co vypadalo jako plány s vědeckými výpočty a inkoustem

psanými kódovanými poznámkami. Major Booth si uvědomil

význam nálezu, informoval Němce a zavolal na Vrchní velení své

zóny pro instrukce.“

Američan mluvčího znovu přerušil. „Musíte vědět, že instrukce

přišly na tu vzdálenost se značným zpožděním. Možná, že i mně

chvíli trvalo, než jsem si uvědomil, že to zdržení nebylo samo

sebou.“

Raymond hovořil dál: „Major Booth dostal příkaz, aby předal

zprávu o filmu svému vlastnímu dešifrovacímu oddělení a čekal na

příjezd zvláštního vyšetřovatele z Bonnu. Ten se objevil tak rychle,

že to v majoru Boothovi vyvolalo podezření. Když zvláštní

vyšetřovatel žádal mikrofilm, major Booth řekl, že ho přinese z

dešifrovacího oddělení. Odešel a nechal ve své kanceláři

vyšetřovatele se dvěma německými úředníky.

Ve skutečnosti major volal znovu do svého štábu. Tam mu řekli,

že jejich muž nemohl ještě dorazit. Pochopil, že telefon byl

odposloucháván a že se do věci vložil nepřátelský agent.

Američan znovu skočil kapitánovi do řeči. „Měli jsme právě

epidemii chřipky a normální stav zaměstnanců byl tak snížen na

polovinu.“

„Když se major Booth vrátil do své kanceláře v doprovodu

ozbrojené stráže,“ pokračoval pomalu kapitán, „falešný vyšetřovatel

už tam nebyl. Oba Němci byli mrtví, zastřeleni pravděpodobně

pistolí opatřenou tlumičem.“

„A film?“ vložil se Biggles.

„Ten máme. Kdyby se byl major Booth vrátil do kanceláře sám s

filmem, byl by nepochybně zastřelen také a nepřátelský agent by

získal pro co si přišel. Ale nevyšlo mu to. Zjistili jsme, že se jedná o

plány atomové přidružené stanice v Heatherstone Moor ve Skotsku.

Psaná zpráva pouze sděluje, že další informace budou následovat.

Nyní požádám profesora Fraila a plukovníka Barclayho, aby

přednesli svá stanoviska.“

„V Heatherstone Moor nechybí žádné plány ani dokumenty,“ řekl

profesor Frail odměřeně.

„I když je obtížné tomu věřit, nevyhnutelně se nám nabízí závěr,

74

že plány byly ofotografovány někým, kdo k nim měl přístup,“ řekl

plukovník Barclay.

Biggles položil otázku: „Rozumím tomu tak, že nikdo nemůže

proniknout dovnitř?“

Profesor pokrčil rameny. „Je těžké si představit, že by se to

někomu podařilo. Pokud ovšem není tato možnost zcela vyvrácena,

stín podezření leží na mém oddělení.“

„Myslím si,“ řekl plukovník Barclay, „že mimo lidí, kteří tam

pracují, sotva desítka jiných ví o jeho existenci. Uspokojili jsme

místní zvědavost tím, že jsme nazvali místo Výzkumnou stanicí

pěstování lososů – blízko budov totiž protéká bystřina.“ Podal

Bigglesovi fotografii, kterou vyndal z aktovky.

Biggles se díval na fotografii a zeptal se: „Co se ve skutečnosti

dělá v Heather Moor?“

„Čistě teoretické výpočty související se syntetickou výrobou

jistých radioaktivních prvků. Čísla, o kterých nemůžeme hovořit ani

v této místnosti,“ prohlásil profesor Frail.

„Vidím, že máte poslední typ drátěného ohrazení, které je pro

člověka nepřekonatelné,“ poznamenal Biggles a nespouštěl oči z

fotografie.

„Přirozeně. A máme také samozřejmě běžné bezpečnostní

zařízení, a detektory, kterými projdou všichni, kteří budovu

opouštějí. Je to nepříjemné, ale jinak to nejde. Nikdo proti tomu nic

nenamítá.“

„Jak daleko je bystřina od budov?“ zeptal se Biggles.

Profesor Frail hnul netrpělivě rukou. „Opravdu si myslím, že

takhle se nikam nedostaneme. Čeká mě naléhavá práce. Navrhuji,

abychom se vydali okamžitě do Heatherstone, kde můj asistent

doktor Mills může zodpovědět tyto rutinní otázky.“

„Máte v Heatherstone přistávací plochu?“ zeptal se Éíggles.

„Ano. Byl to jeden z důvodů, proč jsme to místo vybrali. Dostat

se tam jakoukoliv jinou cestou by bylo zdlouhavé. Místo se nachází v

zapadlé končině Skotské vrchoviny.“

„Vezmu vás tam letadlem, chcete-li.“

„To bude výborné.“

„Ještě jednu otázku,“ byl neodbytný Biggles. „Žijí tam mimo vás

75

ještě jiní lidé? Například hajní nebo lesní dělníci?“

„Jen člověk, který má právo rybolovu na řece, v dolejší části

mokřiny,“ vložil se s informací plukovník Barcley. A pokračoval:

„My jsme ho skutečně důkladně prověřovali, neboť je cizího původu

a vlastní letadlo, ale nikdy se nepřibližuje k našemu ústavu.“

„Co podniká se svým letadlem?“

„V sezóně dodává letadlem lososy a zvěřinu do velkých

londýnských hotelů. Vydělá si slušné peníze dodávkou z kouta, který

je od běžné letecké dopravy příliš vzdálený. Dříve se jmenoval

Felcman. Po tom, co byl naturalizován, změnil své jméno na Felce.

Za války se vyznamenal v Československé letecké peruti.“

Biggles přikývl a obrátil se ke kapitánovi. „Myslím, že bude

vhodné, dopravím-li tyto gentlemany zpět do Heatherstone Moor,

souhlasíte pane?“

„Jistě.“

Američan vstal. „Přeji vám hodně štěstí. V poledne mi letí letadlo

do Berlína. Doufám, inspektore Bigglesworthi, že svou rybu

ulovíte.“

„Vezmu si síť,“ odpověděl Biggles s úsměvem, když si potřásli

rukama.

*

Dříve, než dosedl letadlem uvnitř vysoké drátěné ohrady v

Heathers tone, Biggles si vryl do paměti několik dodatečných

postřehů k fotografii, kterou mu ukázal profesor Frail. Všiml si malé

lávky přes řeku pod vraty do prostoru ústavu. Za ní se rozkládaly

široko daleko mokřiny, pusté a prázdné, až na skupinu několika

opuštěných budov, o kterých předpokládal, že patří obchodujícímu

lovci Felcemu nebo Felcmanovi. Velká bouda sloužila zřejmě jako

hangár.

Přistával v kruzích a zpozoroval, že betonová vrátnice, jediný

vchod do areálu, zakrývá všem v hlavní budově pohled na můstek

pro chodce.

Malá skupina vyšla přivítat letadlo a mezi nimi sporý menší muž,

kterého profesor Frail představil jako doktora Millse, náměstka

ředitele.

76

Doktor Mills se usmíval a bylo jasné, že chce být přátelský. Na

rozdíl od svého nemluvného nadřízeného se choval přívětivě.

Atmosféra se skutečně uvolnila, když profesor vysvětlil účel

Bigglesovy návštěvy a odešel za naléhavou prací. Po krátkém

rozhovoru řekl Biggles Millsovi, že by se rád docela sám porozhlédl

po okolí ústavu. Vyšel podél proudu až k můstku, kde hodnou chvíli

pobyl. Pak se vrátil k hlavní budově, kde se připojil k doktoru

Millsovi, který ho pozval k návštěvě ústavu.

Tato prohlídka, která trvala dosti dlouho, nepřinesla nic mimo

poněkud nepříjemného ovzduší podezíravosti, což bylo zcela

pochopitelné. Vědci a matematici, se kterými Biggles hovořil, se

dívali jeden na druhého se studeným odstupem. Samozřejmě si

uvědomil, proč tomu tak je. Zodpovědnost za ochranu tajemství

Ústavu ležela na ramenou všech, kteří tam pracovali, a jeden z nich

pravděpodobně tento závazek porušil.

Jak to řekl doktor Mills, když se opět připojili k profesoru Frailovi

v jeho soukromé kanceláři: „Všichni jsou si stále vzájemně na očích,

zdá se nemožné kohokoliv podezřívat. Musíme tudíž podezírat

všechny nebo nikoho.“ Ukázal na miniaturní kameru postavenou na

stojanu a dodal: „Kopie mohly být zhotoveny v této místnosti. Mimo

šéfa má od ní klíče šest lidí.“

Plukovník Barclay, který byl přítomen, vysvětloval: „Víte,

Bigglesworthi, v ústavu, jako je tento, spoléháme především na to, že

celý ústav hermeticky uzavřeme před okolním světem. Na pozemku

patrolují dnem i nocí stráže. Nikdo nemůže projít bránou, ať přichází

nebo ochází, aniž by prošel detektory. Včetně mne i doktora Millse.“

„Máte již nějakou teorii, inspektore Bigglesworthi?“ zeptal se

příkře profesor Frail.

„Ano, mám – ale je to jen teorie,“ odpověděl Biggles.

„Nuže? Co podniknete?“

Biggles řekl omluvně. „Rád bych si pohovořil se všemi vašimi

zaměstanci, kteří měli přístup do této pracovny, kde byly plány

zkopírovány. Chtěl bych je vidět všechny zároveň. Můžete je zavolat

hned teď?“

Profesor Frail otevřel ústa jakoby se chystal protestovat, ale

rozmyslel si to. Namísto toho zdvihl domácí telefon a dal příslušné

77

rozkazy.

Biggles se opřel o parapet okna a díval se ven. Z chodby byly

slyšet blížící se přitlumené hlasy a záhy se místnost naplnila lidmi.

Postavy v tmavých oblecích jakoby nevěstily nic dobrého.

Profesor poklepával tužkou na stůl a do rozpačitého ticha oznámil:

„Pánové, toto je inspektor Bigglesworth ze Scotland Yardu. Nechci

ztrácet čas tím, že bych vám vysvětloval účel jeho návštěvy. Všichni

ho známe až příliš dobře. Inspektor Bigglesworth k vám promluví.“

Na rozdíl od většiny přítomných vyzařoval z Bigglesowy tváře

klid, ale když promluvil, jeho hlas zněl ostře. „Pánové, jak už

poznamenal profesor Frail, je to velice svízelná situace. Těžko tomu

může být jinak, neboť pomineme-li osobní aspekty, naše země čelí

vážnému nebezpečí. Prostě a jasně řečeno, stalo se to, že někdo v této

místnosti zkopíroval jisté plány, aby je předal možnému nepříteli.“

Mezi vědci proběhl šepot nevole. Biggles je ztišil pokynutím

ruky. „Dokud nenajdeme pachatele, a my ho dopadneme, jste všichni

podezřelí. Pro ty z vás, kteří jste nevinní, je to jistě hrozný pocit. Ale

jinak tomu nemůže být. Nyní, dříve než cokoliv podniknu, žádám

viníky, aby ukončili tuto politováníhodnou episodu a přihlásili se. Do

té doby nikdo neopustí ústav. Je šest hodin večer. Ten, kdo je vinen,

má čtyři hodiny na to, aby si to rozmyslel. V deset hodin večer se tu

opět sejdeme – pokud ovšem nebude moje výzva vyslyšena dříve.

Můžete nyní pokračovat v práci jako obvykle. To je všechno. Děkuji,

pánové.“ Biggles vyšel z místnosti kde se všichni vzrušeně

rozhovořili.

Šel pustou chodbou k východu a uvažoval zda past, kterou

nastražil, bude fungovat.Byl to jeden z nejstarších kriminalistických

způsobů jak nachytat pachatele. Prostě blafoval v naději, že viník ho

buď napadne, nebo podnikne něco, co by jemu poskytlo stopu. Ani

chvíli nepředpokládal, že by se zrádce sám přihlásil.

Došel téměř ke strážnici, když se vedle něho objevil plukovník

Barclay. „Počkejte, Bigglesworthi,“ řekl. „ Může nebo nemusí to pro

vás mít význam, ale právě jsem se dozvěděl, že Felcman pracoval

celý den na svém Mothu. Napadlo mě, že možná naplňuje nádrže pro

dálkový let – nebo něco podobného. Mohl by se také chystat nadobro

zmizet.“

78

„Právě jdu za ním. Chci si s ním promluvit,“ odpověděl Biggles.

„A myslel jsem si, že byste možná rád viděl tohle,“ plukovník

Barclay mu podával fotografii. „Je z doby těsně po válce. Když jsem

ho prověřoval, dostal jsem kopii fotografie, kterou přiložil ke své

žádosti o pilotní licenci.“

Biggles se zadíval upřeně na fotografii a pak ji vrátil

plukovníkovi. „Děkuji,“ řekl. U brány ukázal svůj pas a vyšel.

Šel po břehu bystřiny k lávce. Pomalu se šeřilo. Když dorazil ke

svému cíli, sedl si a zamyšleně kouřil. Konečně se dočkal tmy. Vstal

a sklonil se nad nízkým břehem. Nahmatal v trávě ukrytou šňůru,

zatáhl a vynořila se jemná nylonová síť, kterou tam upevnil při své

odpolední prohlídce okolí.

79

80

Když ji vytahoval, nemyslel rozhodně na lososa. Ale již na

Scotland Yardu, když mu profesor Frail ukázal fotografii pobočky

Heatherstone Moor, ho napadlo, že bystřina by mohla sloužit jako

ideální spojení mezi ústavem a vnějším světem.

Prohlížel si smetí, které se v síti chytilo, ale celou tu dobu, co se

tím zabýval, myslel vlastně na něco jiného. Na fotografii Felcmana.

Uvědomil si, že toho člověka už někdy viděl, ale chvíli mu trvalo,

než si vzpomněl kdy a kde. A pak se mu rozjasnilo… Spitfire zcela

sám proti přesile Messerschmitů. Letěl mu na pomoc. On a neznámý

pilot si probojovali cestu z té zoufalé situace a později přistáli na

jeho letišti. Tam mu cizinec poděkoval; jeho cizí přízvuk byl ještě

výraznější dojetím a rozčílením. „Pane, zachránil jste mi život. Bylo

na mě těch Němčourů moc.“ Biggles se nikdy nedozvěděl jméno

toho muže. Zapomněl ostatně na tu příhodu a vybavila se mu, až

když viděl fotografii.

Ukončil náhle svou samomluvu, když jeho hledající prsty sevřely

malý lehoučký předmět. Odstranil z něho vodní rostliny a vysušil ho

kapesníkem. Ve světle sirky spatřil válcovité pouzdro velikosti

holicího mýdla, jaké kdysi používal Bigglesův tatínek. Odšrouboval

víčko a vytáhl kousek papíru. Obával se, že zpráva bude kódovaná.

Ale byla v angličtině. Ponuře se usmál, když četl: „Buďte opatrný. Je

tu člověk ze Scotland Yardu. Možná, že vás navštíví. Budou-li

problémy, zlikvidujte ho a postupujte podle příkazů pro výjimečnou

situaci. Dovezte poslední zásilku. Potvrďte, že jste zprávu obdržel

tak jako obvykle, rozsviťte.“

Biggles si lístek znovu přečetl, zasunul papírek zpět do pouzdra,

zašrouboval vičko, hodil ho zpět do vody a díval se, jak se houpe

lehce na vodě jako kus korku. Pak si zapálil další cigaretu a usadil se

a čekal, až se zpráva dostane na místo určení.

Ve Felcmanově hangáru se rozsvítila světla. Biggles se upřeně

díval na žlutý čtverec. Čas se nekonečně vlekl, ale Biggles zůstával

ve střehu. Pak se konečně objevil signál, že zpráva byla přijata.

Světla hangáru opakovaně zablikala.

Vydal se mokřinou k hangáru. Situace se mu zdála poněkud

zvláštní. Proč se Felcman postavil proti zemi, pro kterou během

války nasazoval život? Něco na tom není v pořádku, uvažoval. Brzy

81

se dozví pravdu.

Když docházel k hangáru, zaslechl zvuk kovu o kov. Po něm

drnčivé staccato elektrického nýtovače. Felcman zřejmě ještě

pracoval.

Biggles využil chvíle, kdy hlomoz na okamžik ustal, a odsunul

jedno křídlo velkých vrat. Odpovědělo mu další staccato elektrického

nýtovače. Chvíli čekal, pak dveře ještě více odsunul a vstoupil.

Hangár byl jasně osvětlen. Zvuk nýtovače přicházel zpod otevřené

kapoty motoru Motha. Všiml si příliš pozdě, že u stroje není žádný

mechanik. Ucítil v týle tvrdý předmět. „Stůjte,“ ozvalo se za jeho

zády. Klapl vypínač a drnčení nýtovače přestalo.

„Slyšel jsem, jak otvíráte vrata, a tak jsem si vás nadešel z druhé

strany,“ pravil hlas.

„Myslel jsem si, že by nám to oběma ušetřilo nepříjemnosti,

kdybych vešel,“ vysvětlil Biggles. „Nevadilo by vám kdybych se

otočil?“ Aniž čekal na odpověď Biggles se obrátil čelem k muži.

Felcman ztratil řeč. „Vzpomínáte si na mne?“ zeptal se klidně

Biggles.

„Jak bych na vás mohl zapomenout?“ zamumlal Felcman

rozrušeně. „Tehdy jste mi zachránil život. Přišel jste si pro radium?“

Teď bylo na Bigglesovi aby se tvářil překvapeně. „Pro co?“

„Radium. Syntetické radium. Chcete předstírat, že nevíte co se

tam děje?“ Ukázal směrem na výzkumný ústav. „Dobře, možná, že

nějaké radium mám,“ řekl Felcman odhodlaně. „Ne, není pro mne. Je

pro mé přátele, kteří jsou vězněni v mé vlasti. Pomáhám jim k útěku.

Radium, to jsou peníze, peníze, za které si koupí svobodu.“

„Počkejte chvilku, prosím vás,“ protestoval Biggles. „Nevím o

čem mluvíte. Co to máte s tím radiem?“

„Radium, které tam vyrábějí.“

„Kdo vám to řekl?“

„Někdo.“

„Dobře, ať už vám to řekl kdokoliv, byl to lhář. Jediná věc, kterou

tam dělají, jsou čísla na papíře. Tak mi připadá, Felcmane, že vás

nějaký práskaný chlap napálil.“ Biggles si zapálil cigaretu. „Lidé, o

kterých si myslíte, že pomáhají vašim uvězněným kamarádům, jsou

ve skutečnosti vaši i moji nepřátelé. Viděl jste někdy byť jen kousek

82

toho radia?“

Felcman se díval upřeně Bigglesovi do tváře. „Ne,“ připustil.

„Měl jste nějaké dodat. Kde je?“

Felcman sáhl do kapsy a vytáhl pouzdro stejné jako to, které

chytil v bystřině do sítě Biggles. Pomalu, jakoby nechtěl, aby se jeho

pochybnosti potvrdily, odšrouboval víčko. „Řekli mi, že je

nebezpečné vystavovat se záření…“

„Tohle vám neuškodí,“ řekl mu Biggles suše.

Felcman zatřepal kapslí a překvapeně zíral na svinutou roličku

filmu, která mu vypadla do dlaně.

„Teď vidíte, co jste dělal – nahrával jste právě těm lidem, kteří

vězní vaše přátele.“

„Co mám dělat,“ řekl bezmocně Felcman.

„Nejdřív mi raději dejte ten revolver, než se dostanete do maléru,“

řekl mu Biggles.

Felcman mu ho beze slova podal.

,A teď,“ pokračoval Biggles, „kdo je ten člověk, který vám posílá

z Výzkumného ústavu ty kapsle?“

„Nikdy jsem ho neviděl a nevím, jak se jmenuje.“

„Opravdu?“

„Přísahám. Dostávám jen příkazy, kdy mám dodat ulovené lososy

do jednoho londýnského hotelu. Jeden losos má kapsli v hrdle. Ale

jestli chcete dopadnout toho člověka z Výzkumného ústavu, vím

jak.“

„Mluvte.“

„Budeme postupovat jako při výjimečné situaci. Takové byly

ostatně poslední příkazy, které jsem dostal. Je to jednoduché. Dám

světly domluvené znamení, pak vzlétnu a sednu na přistávací dráze

ústavu. Člověk, kterého hledáte, tam na mne bude čekat, aby mohl

uprchnout. Můžeme letět oba, co myslíte, a chytit ho.“

„Myslím, že to je výborný nápad,“ souhlasil Biggles. „Pomohu

vám vystrkat stroj. S gentlemanem, který kupuje lososy v Londýně si

to vyřídím až se vrátím.“

O deset minut později, když vzlétli a zamířili k přistávací dráze

Výzkumného ústavu v Heathers tone, byly vidět jen osvětlené

čtverce oken. A pak, jako v odpověď na nějaký signál, se rozsvítila

83

světla lemující přistávací plochu.

„Jsou řízena bezpečnostní policií z hlídkové věže,“ řekl Biggles

svému spolucestujícímu. „Jen vysoce postavený člověk si může

dovolit jim zavolat, aby je rozsvítili.“

Když Felcman doroloval a vypnul motor, silueta muže, který k

nim běžel, se na chvíli promítla proti přízemním osvětleným oknům

Výzkumného ústavu.

Biggles vyskočil z letadla s baterkou v ruce.

Ze tmy se vynořil běžící muž. „Ty blázne proč vypínáš motor?“

zařval.

Biggles ho naplno osvítil. V kuželu světla mrkal doktor Mills.

„Dobře. To nám stačí,“ řekl ostře Biggles.

„To jste vy!“ Mills vteřinu zaváhal. Pak zaklel, vydal hrdelní zvuk

a vyrazil. Biggles spatřil záblesk ocele a uskočil. Zároveň zdvihl

nohu. Mills o ni zakopl a upadl. Felcman se na něho vrhl a pevně ho

přitiskl k zemi.

Scénu v tu chvíli už osvětlovaly lampy bezpečnostní policie. Dva

policisté se skláněli nad Millsem a vzrušeně hovořili. Mills byl stále

ještě považován za zástupce ředitele.

Plukovník Barclay doběhl celý udýchaný, služební revolver v

ruce. „Bigglesworthi co se tu proboha děje?“ ptal se.

„Tady je váš člověk, plukovníku,“ odpověděl krátce Biggles.

„Mills?“ Plukovníkův hlas byl nedůvěřivý. „Komu patří tenhle

stroj?“

Felcman postoupil o krok vpřed. „Dávám se k dispozici,“ řekl

naivně.

„Uklidněte se Felcmane,“ nařídil mu Biggles. „Ještě jste

neskončil. Poletíte se mnou do Londýna s dodávkou lososů.“ Pak se

obrátil k plukovníkovi a co nejstručněji mu vysvětlil situaci.

„Ponechám Millse ve vašich rukou,“ uzavřel. „Yard si vyřídí

záležitost v londýnském hotelu a vyšetřovatel spravedlivě posoudí

vinu Felcmana, který dělal těm výtečníkům hejla. Uvidíme se později

a všechno probereme do podrobností. Pojďte, Felcmane. Poletíme.

Dobrou noc, plukovníku.

„Můžete těm lidem tady říci, že se mohou zase usmívat. Jsou

očištěni.“

84

„Dobrou noc, Bigglesworthi. Díky za návštěvu,“ opáčil radostně

plukovník.

„To nestojí za řeč,“ odpověděl Biggles a šel k letadlu.

85

PŘÍPAD ZMIZELÉHO ŠÍLENCE

Biggles vešel do operační místnosti Speciálního leteckého útvaru

Scotland Yardu, položil svoje desky na stůl a podíval se

potemnělýma očima na své tři asistenty, letecké policisty, kteří

svačili. „Přivítal bych šálek vašeho moku,“ řekl unaveně. „Musím se

něčeho napít.“

„Co se děje?“ zeptal se Ginger.

„Tomu budete těžko věřit,“ odpověděl ponuře Biggles. Vzal si od

Algyho čaj, upil, položil šálek na stůl a otevřel cigaretové pouzdro.

„Byl jsem v Yardu a na ministerstvu letectví,“ pokračoval. „Všichni

jsou tam úplně mimo sebe a ztrácejí hlavu.“

„Řekni proč?“ žádal Bertie. „Jsem napjatý jak struna.“

„Ze všech neuvěřitelných věcí, které jsme kdy řešili, je tohle

naprostý vrchol. Poslouchejte, povím vám o co jde.“ Usadil se

pohodlně na své židli.

„V R.A.F. jsou dva letečtí důstojníci, jmenují se Glibb Charles a

John. Jsou to dvojčata a nepochybně proto si jsou velice blízcí. Oba

jsou noční bombardovací piloti a na vlastní žádost slouží u stejné

eskadry. Vstoupili do letectva za války a přežili dva operační

turnusy. Víc než jednou byli šeredně postřeleni a je pochopitelné, že

jejich nervy byly otřeseny.“ Biggles se opět napil čaje.

„Nyní Charles je, nebo spíše byl, správcem důstojnické jídelny,“

pokračoval Biggles. „Před několika dny náhodná kontrola provedená

účetním z ministerstva letectví zjistila, že chybí obnos peněz, který

měl být uložen v sejfu. Charles Glibb přiznal, že peníze vzal, ale

nijak to nevysvětlil; byl tudíž vzat do vazby. Čeká ho vojenský soud

a pravděpodobně vězení.

A teď se objevuje na scéně John. To, jak reagoval na situaci,

86

naznačuje, že ho to zcela vyvedlo z míry. Před třemi dny odlétl v

Halifaxu s plnými nádržemi a bombami na palubě, údajně za účelem

nacvičování bombardování ve veliké výšce nad Heligolandem. Vzlétl

dříve, než se jeho posádka mohla dostat na palubu. Bylo mu

nařízeno, aby se vrátil. Na výzvu nereagoval. O několik hodin

později vyslal zprávu, z které bylo zřejmé, že jeho podivné chování

nebylo náhodné, ale záměrné. Vyslal rádiem ultimátum, že nebude-li

jeho bratr propuštěn okamžitě z vazby, se zárukou, že soudní řízení

bude zastaveno, shodí v sobotu večer bomby na leteckou základnu ve

Franborough.“ Biggles přejel očima po všech přítomných. Měl

ponurý výraz.

„Šílenství!“ zamručel Algy. „Naprosté šílenství.“

Biggles pokrčil rameny. „Šílenství je to správné slovo. Bohužel

duševní stav člověka, který ovládá svržení bomb, nemá žádný vliv na

výbušné vlastnosti jeho nákladu. Dnes je čtvrtek. Za dva dny, pokud

ten šílenec neblafuje, způsobí s největší pravděpodobností veliké

škody a co horšího, zabije spoustu lidí.“

„Myslíš, že blafuje?“ zeptal se Algy.

„To nevím. Všechno co vím je, že ministerstvo letectví nechce nic

riskovat.“

,A co jeho bratr?“

„Ten o tom nic neví. A co by mohl dělat?“

„Mohl by bratrovi říci, aby se nechoval jako blázen,“ řekl Bertie.

„Jak? Nikdo nemá ani nejmenší ponětí, kde teď s Halifaxem je.

Až bude v sobotu přelétat leteckou základnu, zelený světelný signál

bude znamenat, že ultimatum bylo přijato. Teď to vypadá tak, že

ministerstvo letectví bude muset spolknout svou zlost a vzdát se.

Mám v kapse složku Johna Glibbse. Už jsem do ní nahlédl. Jeho

lékařské zprávy nejsou nejlepší. Dvakrát se nervově zhroutil a musel

si vzít zdravotní dovolenou. Měl být propuštěn ze zdravotních

důvodů, ale podal žádost, aby mohl ve službě zůstat. Ministerstvo

letectví teď lituje, že jeho žádosti vyhovělo – ale litovat nikomu

nepomůže. Skutečnost je ta, že pod tlakem maléru, do kterého se

dostal jeho bratr, mu povolily nervy a složil se, chudák chlap.“

„Co my máme podniknout?“ zeptal se Algy. „Samozřejmě ho

najít. Což znamená, že policie a ministerstvo nemají sebemenší

87

stopu.“

„Přesně tak. Letiště v celé zemi dala k dispozici všechny svoje

stroje, ale po V jako Vixen – tak se jeho stroj jmenuje – ani stopy. Na

tom není nic překvapivého, protože má plné nádrže a tedy dolet asi

čtyři tisíce mil. Může se nacházet kdekoliv od Timbuktu po Severní

pól.“

„Až odstartuje, tak ho radary zachytí,“ předpověděl Ginger s

důvěrou.

,A co pak?“ zeptal se sarkasticky Biggles. „Co chceš dělat potom?

Sestřelit ho? Nemůžeš to udělat aniž bys měl důkaz, že je rozhodnut

svoji hrozbu provést. Mimo to, ministerstvo letectví by si moc

rozvažovalo, než by sestřelilo stroj plný výbušnin. Což kdyby spadl

doprostřed nějakého města? Parádní problém, vid?“

,A nikdo nemá ponětí, kde by mohl být?“ vyhrkl Ginger.

„Zatím ne. To je hádanka, kterou mi dali rozluštit. Prostuduji si

teď jeho záznamy, kdybych se tam mohl něčeho chytit. Zatím, jak to

vidím, je tu jedno vodítko. Nemohl přistát na běžně užívaném letišti,

tam by ho hned zpozorovali, ale jen někde, kde to velmi dobře zná.

Naše jediná naděje je hledat zpět v jeho kariéře, tak jak je to

zaznamenáno v jeho osobním spisu. Možná, že najdeme místo, které

již někdy navštívil a kde mohou přistát velké stroje. Musí to být

někde, kde lišky dávají dobrou noc, protože všechna vhodná místa a

prostory byla už zastavěna letišti nebo jsou z nich velké zemědělské

celky. Teď můžete všichni začít přemýšlet. Já si zatím projdu jeho

složku.“

„Myslím, že by bylo zbytečné hledat ho letadlem,“ podotkl

Ginger.

„Jistě. Už pročesali zemi od Land's End až k John O'Groats.

Jestliže se letadlo nachází ještě v prostoru Spojeného království, a to

nemáme potvrzené, je buď v úkrytu nebo pečlivě zamaskováno.

Tahle složka je naše jediná naděje.“

Biggles vytáhl ze své brašny plátěné desky, rozevřel je a dal se do

čtení.

Na oběd zapomněl. Promluvil až při odpoledním čaji, když obrátil

poslední list papíru ve složce.

„Tak co?“ zeptal se Algy.

88

Biggles potřásl hlavou. „Nic, ani písmeno. Ani v jeho osobním

životě, ani v jeho služební kariéře není nic, co by poskytovalo

sebemenší vodítko. Projdu si to všechno ještě jednou až se trochu

najím, abych si byl jist, že jsem nic nepřehlédl.

*

Následující ráno zastihlo Bigglese stále ještě skloněného nad

záznamy .

„Jestli nenajdeme odpověď tady, tak jsme namydlení,“ prohlásil k

ostatním.

„Zítra je sobota,“ připomněl Ginger.

„To mi nemusíš říkat,“ odtušil ponuře Biggles a sklonil se opět

nad množstvím dokladů.

Teprve pozdě večer zdvihl hlavu a řekl Algymu: „Domnívám se,

že je tu jistá naděje a to je pořád lepší, než tu sedět a točit palci.“

Podal mu list papíru. „Vezmi si auto a jeď na tuhle adresu v

Knightsbridge. Žije tam paní Glibbová – jejich matka. Diskrétně tam

zjisti, kam chodil John na kachny.“

Algy zíral. „Co s tím má co společného lov kachen?“

„Možná že nic. Ale je tu šance, že by nás to přivedlo k něčemu –

či spíše někam. Tady pod hlavičkou ,způsob trávení volného času'

čtu ,lov kachen'. To znamená odlehlá místa. Jdi a zjisti, kam chodil

John Glibb na kachny.“

Algy odešel.

Vrátil se asi za dvě hodiny.

„Tak co?“ zeptal se netrpělivě Biggles.

„Aucherlocherbie.“

„Aucherlocherbie,“ opakoval pomalu Biggles. „To jméno mi něco

říká.“

„Je to na severu Skotska. Paní Glibbová říkala, že její syn tam

někdy za války létal. Brával s sebou loveckou pušku a posílal jí

kachny i jinou zvěř.“

„To místo v záznamech není. Ale už jsem o něm slyšel. Počkej –

nech mě minutku přemýšlet.“

„Myslím si, že Glibb nesloužil v Aucherlocherbie,“ řekl Algy.

„Byl tam možná na krátkém cvičném kurzu nebo něčem podobném.“

89

Biggles luskl prsy. „Už to mám! Gingere, spoj se s oddělením

Prací a staveb na ministestvu letectví.“

Ginger vytočil číslo, dostal spojení a Biggles si vzal sluchátko; na

něco se zeptal. Pak poslouchal, ostatním se zdálo, že dosti dlouhou

dobu. Když zavěsil, měl v očích jiskřičky naděje. „Mám to,“

oznámil. „To místo je v Sutherlanshire. Za války tam bylo narychlo

zřízeno skladiště bomb. Když byl Glibb na velitelství bombardérů,

mohl tam docela dobře z různých důvodu létat. Postavili tam dva

hangáry pro stroje, které tam služebně přistávaly.“

„Co je tam dneska?“ zeptal se Algy.

„Nic. Byla to jedna z prvních stanic zrušených po skončení

války.“

„Podíváme se tam?“

„Už abychom byli ve vzduchu,“ odpověděl Biggles, „Vytáhni

Proctora. Poletíme všichni.“

„Nepočkáme do zítřka?“

„To nebudu riskovat. Zítra je sobota. Nalož pár padáků.“

„Chceš tam seskočit?“

„Chci. Jestliže tam Glibb je a uslyší přistávat stroj, pochopí, co se

chystá, a mohl by zmizet.

Také nevím, v jakém stavuje přistávací dráha po všech těch

letech, a proto bych se ve tmě spíš svěřil padáku než podvozku.

Ginger seskočí se mnou. Stroj může zatím kroužit nebo později

přistát. Čeká nás dost dlouhá cesta, tak se musíme pohnout.“

Šeřilo se když Proctor s nádržemi doplněnými v Konloss přelétl

svůj cíl. Najít místo bylo poněkud obtížné, nesvítil měsíc a od moře

přivál vítr cáry mlhy. Biggles sledoval úsek podél hluboko členěného

pobřeží; pak přenechal Algymu řízení a vykročil do prázdna.

Ginger ho následoval a po obvyklé chvilce obav, které

nevyhnutelně provázejí každý noční seskok, se ocitl na zemi. Okolo

něho byla suchá tráva a mladý vřes. Slyšel Bigglese, jak tiše píská do

šera. Odpověděl mu, sroloval svůj padák a vydal se za ním. Nikde

neproblesklo ani nejmenší světýlko. Nic se nepohnulo. Jediným

zvukem bylo vzdalující se vrčení letadla a skřeky vyrušených

mořských racků.

„Hangáry jsou na východní straně. Měly by být někde tady,“ řekl

90

Biggles tiše a ukázal rukou.

Postupovali dopředu, snažili se ve tmě orientovat a náhle narazili

na vybetonovanou odstavnou plochu pro letadla a okraj startovací

dráhy. Zakrátko stáli u trosek budov, které sloužily za války.

Čas a povětří udělali své. Dveře v rozbitých barácích tábora visely

nakřivo ve veřejích a vytlučené okenní rámy zíraly prázdně jak slepé

oči. Střechy z lepenky a vlnitého, teď už zrezavělého, plechu byly

strženy větrem a ležely tam kam spadly, takže místo vypadalo jako

po náletu.

Biggles neříkal nic. Viděl takovou spoušť už dříve a nebylo co k

tomu dodat. Teprve když se před nimi objevila obrovská hmota obou

hangárů, Biggles položil Gingerovi ruku lehce na rameno, aby byl

opatrný.

Pohybovali se nyní ještě pomaleji. Našlapovali nehlučně na mech,

který už pokryl skoro celou přistávací dráhu. Velká vrata do hangáru

byla zavřená. Biggles zvolna otevřel malé boční dveře. Světlo jeho

elektrické svítilny proťalo tmu a sjelo od stropu dolů po zdech.

Všude kolem ležely prázdné sudy od oleje, trouchnivějící

pneumatiky a všelijaké haraburdí. Nikde žádné letadlo. Biggles zhasl

svítilnu. Vyšli ven a v šeru ranního svítání šli k druhému hangáru.

Než k němu dorazili, měli všechny důvody k tomu si myslet, že je

jejich pátrání u konce. Vrata byla dokořán a zevnitř slyšeli nářek

plný zoufalství a beznaděje, až Gingerovi přeběhl mráz po zádech.

Biggles se podíval na Gingera, povytáhl obočí a popošel dopředu

tiše jako stín mraku. Nikoho neviděli, ale postupující rozbřesk se

slabě odrážel na zasklené kabině velkého letadla. Biggles se zastavil.

Jeho svítilna bleskla a světlo se zastavilo na štíhlé postavě v

uniformě R.A.F., sedící zhrouceně na kole podvozku.

Bylo zřejmé, že muže překvapili. Vyskočil a vytřeštěně zíral do

proudu světla.

„Nic se neděje Glibbe, jen klid,“ řekl přátelsky Biggles.

„Kdo jste? Co chcete?“ přišla odpověď hlasem napjatým jak

struna bendža.

„Přišli jsme si jen poklábosit a podívat se, co tu děláte, to je

všechno,“ odpověděl uvolněně Biggles. „Dal byste si cigaretu?“

Otevřel pouzdro a nabídl.

91

Nešťastný pilot zaváhal. Pak si vzal třesoucí se rukou cigaretu.

„Předpokládám, že jste mne přišli zatknout,“ řekl hluše, když mu

Biggles zapálil.

„Ani bych neřekl,“ odpověděl nedbale Biggles. „Chováte se

samozřejmě jako hloupý osel a náčelník vaší základny je z toho

pěkně vyděšený. Není se ostatně co divit. Může přijít o frčku,

protože ztratil stroj. Ale vy mu jistě všechno vysvětlíte až se vrátíte.“

„Co udělali s mým bratrem?“

„Nic, pokud vím. Měli víc starostí s vámi.“

,Asi ano,“ souhlasil důstojník letectva a zatáhl silně z cigarety.

Podíval se vzhůru na Bigglese. „Kdo vlastně jste?“

„Jsem ten, kterého volají, aby dal takovéhle situace do pořádku.“

„Nechtěl jsem nikoho bombardovat, opravdu ne.“

„Nikdo také nevěřil, že byste chtěl,“ prohodil Biggles. „No, dá

vám to ale asi trochu práce to dokázat.“

„Nemám na palubě žádné bomby,“ prohlásil letecký důstojník.

Teď bylo na Bigglesovi, aby se divil. „Co jste s nimi udělal?“

Glibb se zasmál smíchem vyčerpaného člověka na pokraji

hysterie. „Shodil jsem je do moře.“

Biggles se zhluboka nadýchl. „Vědět to, nemusel jsem přijít o pár

hodin spánku. Řeknete mi, jak vás mohlo něco tak šíleného

napadnout?“

„Myslím si, že jsem byl úplně vedle,“ řekl Glibb sklíčeně. „Jistě

víte o tom, že můj bratr ty peníze vzal. Byly ale pro mne. Půjčil jsem

je příteli, který upadl do dluhů. Slíbil, že mi je vrátí, ale nedodržel

slovo. A to je všechno. Kdyby ten chlápek z ministerstva letectví

nebyl přišel udělat neohlášenou kontrolu, všechno by dopadlo dobře.

Vrátil bych peníze z příští výplaty. Pomyšlení, že můj bratr bude

pykat za mne, jsem nemohl snést a – prostě nevím, co se stalo

potom.“

Biggles odhodil zbytek cigarety a zamáčkl ho botou.

„Chápu,“ řekl s pochopením. „Tady není právě dobré místo na

piknik. Poletíme domů.“ Obrátil se ke Gingerovi. „Dej Algymu

domluvené znamení, že je všechno v pořádku a může se vrátit na

základnu. Nemusí tu přistávat. My se odsuneme v Halifaxu.“ Otočil

se zpět ke Glibbovi. „Nemáte nic proti tomu?“

92

Pilot přikývl. „Pěkných pár roků jsem měl co dělat s protileteckou

obranou nad Rýnem, dokážu se vyrovnat i s tímhle,“ řekl klidně.

„Tak se mi to líbí,“ odpověděl spokojeně Biggles a přistoupil ke

kokpitu.

*

Už nezbývá mnoho co dodat. Bratři dvojčata, jejichž soudržnost je

přivedla do maléru, byli postaveni před vojenský soud, což bylo

nevyhnutelné. Ale vzhledem k okolnostem a skutečnosti, že peníze

byly vráceny a s ohledem na jejich válečné zásluhy byla porota

shovívavá a dostali pouze přísnou důtku.

Byl to, jak Biggles řekl kapitánovi, když se vrátili do Yardu, jeden

z těch případů, které se stávají, ale končí spravedlivě.

93

PŘÍPAD LÉTAJÍCÍHO KLAUNA

Kapitán letectva Raymond ze Speciálního leteckého útvaru

Scotland Yardu se díval ponuře, když se Biggles a jeho piloti-

policisté vhrnuli do kapitánovy pracovny a zaujali svá místa.

„Netvařte se tak ztrápeně, pane,“ řekl Biggles s účastí. „Nakonec

to všechno dobře dopadne.“

„Jednou to dobře nedopadne, a mých třicet let zodpovědné práce

bude zapomenuto v krvežíznivém řevu poplatníků, kteří budou žádat

něčí hlavu.“ Kapitán letectva postrčil dopředu krabici cigaret. „Tato

sekce má od počátku za úkol učinit přítrž podnikání několika

padouchů, kteří pochopili výhody letecké dopravy. Ale od té doby,

co naše oddělení bylo založeno, jsme se s postupem času stali

poskoky všech ostatních sekcí, které si nevědí rady se zamotaným

případem,“ pokračoval hořce.

„ Obvyklá odměna dobrému tahounu,“ poznamenal Biggles. „Co

se stalo?“

„Podívejte se na tohle,“ požádal kapitán a podal Bigglesovi

fotografii.

Ten si ji prohlédl, pokýval smutně hlavou a dal ji Gingerovi. Byl

na ní letící dvouplošník. V rozpěrách mezi křídly byla udělána klec.

V té byl tygr. Váhu vyrovnával klaun, který visel na konci křídla.

Přes obrázek byl vytištěn nápis: Vzrušení v oblacích. Nový

mezinárodní letecký cirkus zahajuje příští týden v Paříži.

„I když poletí s tou bednou pomalu a bude mít stabilizátory, takto

pro pilota nebude nic snadného,“ poznamenal Ginger a předal

fotografii Bertiemu Lissie.

Biggles se podíval na kapitána: „Co máme my společného s

touhle bláznivou maškarádou?“

94

„To bychom také rádi věděli,“ zněla odpověď. „Řekl bych že nic,

kdyby tu nebylo pár skutečností, které nelze přehlédnout. Show se

představuje jako mezinárodní, její zaměstnanci jsou prý skoro všech

národností, co jich ve světě je. Ale začnu od začátku. Asi před rokem

prošetřoval Federální vyšetřovací úřad Spojených Států aktivity

bývalého zbrojařského krále a záhadného člověka, Jacoba

Ironmastra. Koledoval si o to svými proválečnými machinacemi. Na

minulé válce vydělal celé jmění a s chutí by rozpoutal další.

Každopádně to je podivný a výstřední muž, misantrop, který, jak se

zdá, nenávidí všechny lidi. Vystupuje jen vzácně na veřejnosti, snad

proto, že jako mladý měl úraz, který ho nadosmrti znetvořil. Ale ať

už je skutečnost jaká chce, rozhodně je to nebezpečný štváč. FBI mu

nemůže nic dokázat, ale zjistil, že je to on, kdo financuje

Mezinárodní letecký cirkus, který byl založen v Německu.“

„Hm,“ reagoval Biggles. „Ptáte se, proč do něho vložil peníze.“

„Zjistili jsme, že jeho rodiče pracovali v showbyznysu v Irsku, ale

to sotva postačuje jako zdůvodnění této nové investice. To ovšem

není zdaleka všechno. Naše bezpečnostní oddělení rozhodlo, že by

chtělo vědět víc o tom podivném show, a tak když tato hledala

špičkového leteckého akrobata, dodalo ho samo – aby se na všechno

mohli podívat zblízka. Člověk, který tam byl vyslán, byl náčelník

perutě Strickland, který se vyznamenal odvážnými kousky na

leteckém dnu R.A.F.“

„Myslíte Jimmyho Stricklanda?“

„Přesně toho.“

„Jak pořídil?“

„Vůbec nepořídil. Je mrtev a máme všechny důvody domnívat se,

že byl zavražděn.“

Biggles se zamračil. „To je špatné. A pořád nevíte, co Ironmaster

sleduje v té podivné hře?“

„Ne. Ale dělá nám starosti skutečnost, že show má začít v Paříží

ve stejnou dobu, kdy tam bude zahájen Světový mírový kongres. A

nejenom to, zlákáni jakousi obratnou reklamou účastníci kongresu

přijali pozvání na zahajovací program.“

„No!“ vydechl Biggles. „Už mi to dochází. Ironmaster a Mírový

kongres nejdou dohromady.“

95

„Správně. Teď pochopíte naše obavy. Zdá se, že je za tím víc, než

pobavit tygra výletem v letadle. Světový kongres by se stal světovou

katastrofou, kdyby se na něj zřítilo letadlo – nebo na něj shodilo

tygra.“

„Jak zemřel Jimmy Strickland?“

„Jeho letadlo havarovalo. Protože víme, že něco takového se může

stát, věřili jsme tomu, dokud za námi nepřišel britský mechanik,

který v show pracuje, a nepověděl nám svou verzi neštěstí. Máme

teď všechny důvody věřit, že Strickland získal informaci, kterou

potřeboval. Bohužel někdo ho zřejmě podezíral, že je policejní agent

a zabil ho dříve, než mohl informaci předat. Mechanik, který ho

vytáhl z trosek, sedí v předpokoji. Jistě budete chtít vyslechnout

přímo od něho, co se stalo. Jmenuje se Jones.“

„To bych určitě rád.“

„Nechám ho přivést.“ Kapitán stiskl knoflík interního telefonu.

Za minutu vstoupil hezký mladý muž, pokročil do místnosti a

postavil se do pozoru.

„Chci abyste zopakoval to, co jste mi vyprávěl dnes ráno,“

požádal ho kapitán.

„Rád, pane. Bylo to následovně, pane. Byl jsem na letišti. Akrobat

Strickland, jak jsme mu říkali, právě odstartoval na zkušební let,

když se mu náhle ulomilo křídlo a on šel k zemi jako kámen. Běžel

jsem k němu a vytáhl ho ven. On mi řekl: „Řekněte jim, ať zastaví

Nema v Paříži.“ Chtěl říci více, ale nemohl mluvit. Pak mi zemřel v

náručí.“

„Možná že letěl domů,“ řekl Biggles kapitánovi.

„Ano, to je možné.“

Biggles se podíval opět na mechanika: „Kdo je ten Nemo?“

„Létající klaun, pane. To on chodí po křídle. Jeho partner Nix

pilotuje. Nemo a Nix. Jistě jste viděl jejich fotografie v novinách.

Ale jejich číslo není zdaleka tak nebezpečné jak vypadá. Používají

všelijaké bezpečnostní triky – přisávací boty, rychle se otvírající

padáky, a tak dále.“

„Když jste prohlížel letadlo, našel jste něco, co by nasvědčovalo,

že šlo o sabotáž?“

„Neměl jsem vůbec možnost letadlo prohlédnout, pane. Začalo

96

hořet. To bylo také zvláštní. Ještě jsem držel Stricklanda v náručí,

když se přiřítil Nemo. Mne si vůbec nevšiml a běžel k letadlu. Hned

na to bylo letadlo v plamenech. Řeknu vám, pane, rovnou, nelíbilo se

mi to.“

„Řekl bych, že nemáte Nemá rád.“

„Je to křivák. Nikdy si nesmyje líčidlo. Vsadil bych se, že tak i

spí.“

„Díky, Jonesi. To stačí,“ řekl Biggles. Mechanik odešel.

Biggles se obrátil ke kapitánovi: „Co chcete, abych v té věci

podnikl?“

„Stricklandovo místo se uprázdnilo. Show dala inzerát, že hledá

leteckého akrobata. Napadlo mě, že byste se mohl přihlásit a dostat

se tak do samého středu dění.“

Biggles se cynicky usmál. „To vám pěkně děkuju. Nikdy jsem

neměl akrobacii rád.“

„Tohle je neobyčejná příležitost, abyste si ji zamiloval. Konečně

Strickland byl váš přítel. Přece nenecháte jeho vraha, aby z toho

vyklouzl. A můžu uvolnit i vaše spolupracovníky. Pomůže vám to

získat tu práci, když řeknete, že máte vlastní mechaniky. Mohli by

hlídat váš stroj, aby nedošlo k sabotáži.“

Biggles přikývl. „Dobře, pane, vyhrál jste. Pustím se do toho.“

*

Noc byla horká; v Paříži uprostřed léta bývají vedra. Vzduch v

obytném přívěsu, který Biggles sdílel se svými přáteli již třetí den, od

chvíle, co dostal místo leteckého akrobata, byl těžký a dusný. Z

nedalekých klecí bylo slyšet tu a tam zařvání a cítili i ten specifický

pach, který vydávají dravé šelmy v zajetí.

„Mluvte tiše,“ varoval Biggles ostatní. „Náš přívěs láká přiložit

ucho a poslouchat. Jak jsem řekl, většina mužů tu vypadá jako dobří

chlapi; ať už jsou jakékoliv národnosti. Jsou to profesionálové a

nemyslí na nic jiného než na úspěch show. Na politiku jim moc času

nezbývá. Jistě však jsou mezi nimi i výjimky.“

„Jako Nemo a Nix?“ řekl tiše Ginger.

„Ano.“

„Myslel jsem si, že klauni mají lidi rozesmávat, ale tyhle dvě

97

příšery s bílými tvářemi mi nahánějí husí kůži,“ zamumlal Algy.

„Mrzí mě, že Nix má na starosti leteckou sekci. Měl tu drzost

zkontrolovat dnes odpoledne mou práci po tom, co jsem tvůj stroj

důkladně prohlédl.“

Biggles zatáhl z cigarety. „Zdá se, že to byl poslední člověk, který

pracoval na Stricklandově stroji, než se pak zřítil. Je mi pořád

nejasné, jak by mohli on a Nemo sabotovat Mírovou konferenci.

Jediné, co můžeme dělat, je mít oči na stopkách. Mám pocit, že jestli

chystají nějakou lumpárnu, bylo by to na velkém finále, kdy Nemo a

Nix provádějí akrobacii v nízké výšce nad průvodem se zvířaty.

Nemo stojí na křídle a hází na diváky papírové míčky.“

„To už by bylo pozdě, starý brachu, kdyby místo míčků začal

házet granáty,“ poznamenal Bertie. „Nezapomeň, že může s tou svou

starou mašinou snadno uletět a zmizet.“

Biggles se zadíval na dveře. Zdvihl varovně ruku. „Ticho,“

zašeptal. „Venku někdo je.“ Udělal krok a prudce otevřel dveře. Na

schůdkách karavanu stál opřen předními tlapami lev. Žluté světlo

zevnitř se mu odráželo v očích. Biggles se ani nehnul. „Co tu chceš

ty starý darebáku?“ zeptal se přísně.

Ve tmě se ozval hlas s irským přízvukem: „Majore, pojď zpátky

nebo, přisámbůh, tě stáhnu z kůže.“ Po rozkazu následoval zvuk,

jakoby někdo klepal lžící do plechu.

Lev se otočil a loudal se pomalu pryč. Po chvíli bylo slyšet, jak

zapadly dveře od klece. Zazněly kroky a objevil se podsaditý muž v

červených rajtkách a khaki košili. „No byl to jen starý Major,

pánové,“ řekl bodře svým irským přízvukem. „Zvykl si odsunout

tlapou závoru, když se zpozdím s večeří.“

„Měl byste být opatrnější,“ řekl mu Biggles.

„Snad ano, ale to víte, já Paddy O'Shea jsem nejstarší krotitel lvů

v tomhle byznysu.“

„Jednou může Major někoho kousnout.“

„Kdyby to udělal, tak doufám, že si vybere toho natřeného klauna

Nemá.“

„Pojďte dál,“ pozval Biggles krotitele. „Tak se mi zdá, že nemáte

Nema v lásce.“

„To není brachu žádné tajemství. Už bych byl dávno dostal

98

padáka, kdybych nebyl opravdu oblíbený u ostatních. Ani můj starý

kamarád Major ho nemá rád. Lvi dovedou odhadnout povahu lidí. Po

čtyřiceti letech v branži …“

„Co se vám na Nemovi nelíbí?“ skočil mu do řeči Biggles.

„Nic se mi na něm nelíbí,“ odpověděl krotitel lvů a vzal si od

Biggles nabízenou cigaretu. „Ten chlap má podivnou páchnoucí

minulost. Je to jasné, jako že mi nos sedí mezi očima – a řeknu vám

proč. Byl jsem ještě mladík, když jsem poprvé spatřil Nema. Bylo to

v kočovném cirkuse tady v Paříži. Pracoval jsem tam jen jako

pomocník. Nemo byl vysoký hezký chlap a jeho číslo na visuté

hrazdě bylo opravdu neobyčejné. Skvělý výkon – do té doby, než se

mu přetrhlo lano. Tak to bývá, štěstí najednou vypoví. Proletěl

záchrannou sítí a rozbil se na zemi. Lidé se smáli. Opravdu se smáli,

mysleli si, že to patří k číslu. Odvezli jsme Nema do nemocnice

přesvědčeni, že to nepřežije.“ Ir pokrčil rameny. „Kdo to viděl,

nezapomene na jeho výraz, když slyšel lidi se smát.“

„Zřejmě nezemřel.“

„Jo, tak se věci mají, chlapče. Bylo by pro něho možná lepší

kdyby byl zemřel. Žije dál, hrbatý a nenávidí všechny lidi. S jeho

povahou bych se nedivil, kdyby se jednou všem divákům pomstil.“

„Při takovém pomyšení až zamrazí,“ zahučel Biggles a zamračil

se. „Jestli se něco takového chystá, bylo by zajímavé vědět, co si on

a Nix budou říkat rádiem zítra při generálce.“

„To by bylo. Mike Casey, operátor v kontrolní místnosti, je můj

synovec,“

„Pustil by nás dovnitř?“

„Jistě, když ho o to požádám.“

„Tak se ho zeptejte jestli …“ Biggles nedořekl, dveře se prudce

rozlétly a v nich se objevila děsivá tvář klauna Nemá. Mimo Ira ho

nikdo z přítomných ještě nikdy neviděl tak zblízka a všichni na něho

zírali se směsí lítosti a hrůzy. Klaunovo tělo bylo sražené a ruce

připadaly nepřirozeně dlouhé, jako ruce opice. Pohyboval se jakoby

byl z gumy, ale nejvíce vyvedl všechny z míry drsný hlas, který

vycházel z jeho úst nalíčených do groteskního úsměvu.

„Zapomněli jste, že je zítra generálka?“ řekl klaun chraptivě.

„Máte před sebou den plný práce a vy se tady povalujete a klábosíte.

99

Okamžitě zhasněte.“ Práskl za sebou dveřmi.

Biggles se rozhlédl po ostatních. Na jeho tváři, která poněkud

pobledla, byl výraz pochopení. „Není divu, že si líčidlo nesmývá,“

vydechl. „Víte kdo je Nemo? Sám Ironmaster. Začíná mi svítat. Ale

raději zhasneme. Jak řekl, máme před sebou rušný den.“

*

Následující den probíhala zkouška jako perfektně naplánovaná

vojenská operace. Biggles předvedl svoje vlastní číslo; simulovaný

letecký souboj. Nakonec přišlo velké finále. Celá plocha byla

vyklizena a zůstal na ní jen na černo natřený dvojplošník Nema a

Nixe.

Biggles v bílém overalu jako většina pomocníků v cirkuse se

vydal ke kontrolní věži, cestou minul klece se zvířaty, kozácké

jezdce, showponíků a slonů, všichni se řadili pro závěrečný průvod.

Když otevřel dveře do radiokomunikační místnosti, přivítal ho Bertie

se sluchátky na uších. „Je to v pořádku,“ řekl. „Casey odešel. Nemo

mu řekl, že nebude pro generálku rádio potřebovat. Naladil jsem na

vnitřní frekvenci a zapojil odposlech.“

„Dobrá práce.“ Biggles se podíval z okna a viděl černé letadlo

startovat. Stoupalo a kroužilo nad prostranstvím. Nemo, který seděl

obkročmo na trupu letadla, se vydal k jednomu z křídel. „Ne tak

vysoko, ty blázne,“ bylo slyšet jeho hlas v ampliónu odposlechu. „Ti

skunkové, kteří se smáli, když jsem propadl sítí, se zítra smát

nebudou. Čekal jsem na tu chvíli hodně dlouho.“

Biggles vypnul odposlech. „Tohle jsme potřebovali vědět,“ řekl

klidně. „Chce něco shodit na tribunu, kde budou sedět delegáti

Mírové konference. Ať už je to cokoliv, jistě to není nic příjemného.“

Bertie byl znepokojen: „Myslí to vážně?“

„Je šílený, ztratil rozum a ovládá ho nenávist. Pojďme odtud dřív,

než nás tu někdo uvidí.“

V přívěsu pak prodiskutovali celou věc.

„Navrhuji zavolat Marcela Brissaca ze Sureté a nechat Nema

zatknout dřív, než provede nějakou ničemnost,“ řekl ponuře Algy.

,A jaké bude obvinění? Nemáme proti němu nic. Nemůžete

někoho zatknout jenom proto, že si myslíme, že má v úmyslu provést

100

něco špatného.“

„Ale my víme, že to má v úmyslu.“

„My víme. Ale jak to dokážeme?“

„Chceš říct, že ho necháme provést zločin a teprve pak něco

podnikneme?“

„Necháme ho dojít jen tak daleko, aby nám poskytl důkaz, který

potřebujeme.“

„Jak to chceš provést?“

„Myslím, že to zvládnu. Až bude předvádět při finále svoje číslo,

budu pilotovat stroj já. Marcelovi dám samozřejmě vědět, co se asi

přihodí. Pojďte ven a podíváme se na dispozici šaten.

*

O dvacetčtyři hodin později Bertie v bílém overalu stál poblíž

skupiny policistů, kteří hlídali tribunu ozdobenou praporky, ze které

míroví delegáti a další vysocí funkcionáři sledovali program

Vzdušného cirkusu. Dav čítající více jak deset tisíc lidí se shromáždil

na letištní ploše do tvaru podkovy. Vše se chystalo k velkému finále.

Nema přivítal nadšený potlesk. Na rameni měl zavěšen bílý vak a

šoural se k letadlu. Vydrápal se na trup, pak rukou v bílé rukavici

vytáhl jezdecký bičík, švihl do letadla a chopil se pomyslných otěží.

Dav se znovu rozezvučel smíchem, když postava jeho pilota, s bíle

nalíčeným obličejem, vyšla k letadlu a poklonila se se strojenou

důstojností divákům.

Ginger, který všechno sledoval z kontrolní věže spolu s Marcelem

Brissacem a několika policisty, cítil, jak mu pot vyráží na těle a

nebylo to jen horkem. Věděl, že pravý Nix je zamčen v šatně a Algy

je u něho na stráži, ale stále ještě nevěděl, co je v Nemově vaku.

Jediná věc, kterou si byl jistý, bylo, že v něm nejsou papírové

balónky. Přijde Nemo na to, že na něho byla nastražena past ? Kdyby

ano, den by pořád ještě mohl skončit tragicky.

Biggles se vyšplhal do kokpitu, připoutal se, upravil si

101

sluchátka, zamával na mechaniky, aby odstranili bloky před koly,

nastartoval motor, rozjel se po startovací dráze a lehce se vznesl.

Nemo se již vydal ke křídlu, na kterém měl předvést své číslo. V

kontrolní věži ho slyšeli zachrčet: „Proč jsi před tím, než jsi

102

nastoupil, neprovedl své obvyklé přemety?“

Biggles předstíral, že je zaměstnán kontrolkami na palubní desce a

neodpověděl.

Nemo se nyní dostal k první podpěře mezi křídly a byl obrácen

zády ke kokpitu. To byla chvíle, na kterou Biggles čekal. Prudce se

natáhl, uchopil vak, přeřízl popruh a položil kořist na podlahu vedle

sebe.

Nemo okamžitě pochopil o co jde, neboť se bleskově otočil,

nalíčenou tvář zrůzněnou vztekem.

„Nerozčiluj se, Ironmastře, hra skončila,“ řekl Biggles ostře.

Nemo místo odpovědi vytáhl z kapsy automatickou pistoli.

V tu chvíli byl Biggles tak blízek smrti jako nikdy před tím.

Myslel jen na jednu věc, kterou mohl udělat. Otevřel naplno škrtící

klapku. Letadlo se zatřáslo a Nemo skoro spadl. Získal však opět

ztracenou rovnováhu a pevně se držel jednou rukou vzpěry.

Ze svého sedadla Biggles viděl znetvořenou bílou tvář svého

pasažéra. Věděl, že Nemo neumí pilotovat a hra byla nyní v jeho

rukou, protože klaun ho nemohl zabít, aniž by zabil sám sebe v

havárii, která by následovala. Měl sice padák, ale letadlo letělo ve

výšce sotva padesáti stop a nebyl by mu k ničemu. Biggles neměl

samozřejmě v úmyslu stoupat se strojem výš. Zůstal nízko a pak

začal kroužit, aby přistál.

Nemo zřejmě tušil, co má Biggles v úmyslu. Velmi pomalu, neboť

vír za vrtulí znemožňoval jakýkoliv rychlý pohyb, zdvihl znovu ruku,

ve které třímal pistoli. Jestli chtěl zabít oba nebo jestli se chtěl

pokusit použít padáku, se už nikdo nedozví. Biggles totiž viděl, co se

chystá, a rozhodl se k jediné možné akci, která mu mohla zachránit

život. Začal strojem lehce kymácet. Nemova ruka držící vzpěru se

rozevřela. Klaunovo tělo ztratilo rovnováhu… Padák se mu otevřel

příliš pozdě. Lidé vstali, když klaun padal k zemi.

Biggles opsal kruh, přistál a doroloval se zdviženým ocasem k

východu pro zaměstnance. „Nemohl jsem jinak,“ řekl tiše Bertiemu,

který k němu přiběhl.

*

Veřejnost se o nehodě nikdy nedozvěděla pravdu. Byly

samozřejmě různé zvěsti a následující den byla zpráva o neštěstí na

103

první stránce novin. Ale nehody při letecké akrobacii nejsou

neobvyklé a na příhodu se brzy zapomnělo. Všichni samozřejmě

soucítili s mrtvým klaunem; a jak řekl později Biggles, byl skutečně

politováníhodný, neboť patřil mezi ty lidi, kteří se nemohou vyrovnat

se svým vlastním utrpením jinak, než že způsobí utrpení druhým.

Ale co by si asi dav pomyslel, kdyby se dozvěděl, že v batohu

byla gallonová nádoba vitriolu.

104

PŘÍPAD VRAŽDY V TELEFONNÍ BUDCE

Biggles kráčel domů ze Speciálního leteckého útvaru Scotland

Yardu a byl rád, že se nadýchá trochu čerstvého vzduchu po úmorné

administrativní práci, kterou nenáviděl, ale nemohl se jí vyhnout.

Ginger Hebblethwaite, letecký policista, mu navrhl, že půjde s ním.

Šli po Davies Street, když jejich pozornost upoutala sanitka stojící

u kraje chodníku a malá skupina lidí. Ginger poznamenal: „Vypadá

to, že se tu něco přihodilo.“

„Nepůjde o obyčejnou nehodu,“ řekl Biggles, když přicházeli blíž.

„Hleďme, inspektor Gaskin z Divise „C“ – a rozhání dav.“

Došli k místu právě ve chvíli, kdy sanitka odjížděla a na žádost

dvou policstů se přihlížející začínali rozcházet.

„Zase nějaké starosti?“ poznamenal Biggles.

Inspektor se ohlédl. „Zdravím, to jste vy! Samozřejmě nový

problém. Já nemám na práci nic jiného než problémy. Jediná dobrá

věc na tomhle případu je, že ten starý chlápek, kterého jsme tu našli,

nám už problémy dělat nebude.“ Ukázal prstem na červenou

telefonní budku.

„Mrtvý?“

„Ano a byl byste taky, kdyby vám někdo vrazil do srdce nůž až po

rukojeť.“

„Komu to srdce patřilo?“

„Hansi Můllerovi, nejšikovnějšímu kasaři v tomhle celém

byznysu. Ten, kdo do něho vrazil čepel, věděl co dělá,“ pokračoval

inspektor a balil do kousku mušelínu smrtící zbraň. „Zvláštní místo k

provedení vraždy; prosklenná telefonní budka na frekventovaném

chodníku. Byl asi uvnitř a někam telefonoval, když ho vrah bodl.

Jeden z nich musel upustit tohle.“ Inspektor ukázal malý kousek

105

kartonu. „Neměl jsem ještě čas si to důkladně prohlédnout. Pozor,

opatrně,“ řekl inspektor, když Biggles natahoval ruku po útržku.

„Vypadá, jakoby byl částí jídelního lístku,“ řekl Biggles a držel

při tom kousek kartónu opatrně za roh. „Jsem si tím dokonce jist. Die

Blau… Asi se tak jmenuje ten podnik – restaurace nebo kavárna. V

Německu nebo v Rakousku, soudě podle jazyka. Obrátil útržek.

„Tady je značka výrobce kartonu – Vídeň. A tady úplně nahoře

včerejší datum. Vypadá to, že by se mi tahle práce mohla dostat do

rukou.“

„Jak?“

„Protože tenhle kartón byl včera ještě ve Vídni – včera večer, v

podstatě v době večeře.“

„Müller sem mohl přiletět.“

„Mohl mít Müller s jeho kriminálním rejstříkem pas?“

„Ne. A neprošel by žádnou letištní kontrolou, aniž by si ho všimli

naši lidé. Muselo to patřit tomu druhému chlápkovi. Co je to za

písmena na líci?“

Biggles se podíval na zbytek jídelního lístku. Protože byl utržený,

mohl přečíst jen první tři a poslední tři písmena prvního chodu. UKR

a na konci BOR. „Většinou je prvním chodem polévka,“ uvažoval.

„Už to mám. Ukrajinský boršč.“

„Co je to?“

„Velice pikantní červená polévka – specialita podniku v některých

restauracích. Mimochodem, dovolal se Müller?“

„Jak to mohu vědět?“

„Jestliže vložil do automatu minci a čekal na spojení, když byl

bodnut, pak by tam mince měla ještě být. To snadno zjistíme.“

Biggles vstoupil do budky a zmáčkl tlačítko B. S kovovým zvukem

vypadl malý kousek bílého kovu. Držel ho za růžek a ukázal

inspektorovi.

„Co to k čertu je?“

„Nevím. Není na něm nic vyryto. Do téhle budky chodí hodně

lidí, a tak se můžeme vsadit, že poslední, kdo tu chtěl volat, byl

Můller. Chci říci, že tohle tu nemohlo být dlouho, protože někomu

jinému, kdo by chtěl telefonovat, by to vypadlo ven. Můller musel

moc pospíchat, aby se toho zbavil.“

106

„Vypadá to, že byl sledován a že to věděl. Jaký je to druh kovu?

Stříbro to není. Není to ani cín, ani zinek. Hm. Podivná věc.“

Biggles se zamyslel a na jeho tváři se objevil výraz podezření.

„Napadá mě, jestli to není crystallium.“

„To mi něco říká.“

„To by mělo. Je to nová slitina, která nedávno zmizela ze sejfu

Výzkumného ústavu Spojených národů v Rakouska. Říkají, že to je

jednosměrný kovový vodič, který nahradí rádiové baterie. Někteří

lidé by za takový vzorek dali jmění. Začíná se to vybarvovat, pokud

se ovšem nejedná o shodu okolností. Říkáte, že Müller byl odborník

na sejfy. Byl právě v Rakousku. Vy jste ho našel tady a ejhle, vedle

něho najdeme nejvzácnější předmět, který v tom sejfu byl. Máte na

čem pracovat – a já mám o čem přemýšlet.“

„Proč vy?“

„Chtěl bych vědět, jak se Můller dostal do Rakouska a zpět, aniž

by použil normální cestu. To mi začíná připadat jako úkol pro mne.“

„Já se postarám o tohle,“ řekl inspektor a zabalil kus kovu do

svého kapesníku a dal si ho do kapsy. „Dám vám brzy vědět, jestli ho

měl Müller v rukou. Řekl bych, že ho stál život. Možná, že chtěl

někoho podrazit a byl za to zabit nožem. Už musím jít. Ozvu se vám,

jakmile bude něco nového, co by vám pomohlo ve vašem pátrání.“

„Výborně,“ souhlasil Biggles a vydal se znovu k domovu.

„Rád bych věděl, do čeho jsme se to dostali tentokrát?“ zamručel

Ginger.

*

Na otázku dostali odpověď hned následující den, když byli

všichni svoláni ke svému šéfovi, kapitánu letectva Raymondovi.

„Posaďte se. Byl u mne Gaskin,“ začal kapitán bez úvodu. „Řekl

mi, co se včera večer přihodilo. Bude vás zajímat, že ten kov je

skutečně crystallium a že na něm jsou Müllerovy otisky. Ty byly

také na útržku kartónu. Otisky na rukojeti nože se nepodařilo

identifikovat. Müller musel být v posledních dnech v Rakousku, ale

necestoval tam žádným pravidelným dopravním prostředkem – ani

vzdušnou cestou ani po moři. Nelíbí se mi pomyšlení, že lump jako

Müller si může přijet a odjet, jak se mu zlíbí, protože když může on,

107

mohou i jiní. To znamená, že někdo zajišťuje tajnou leteckou

kyvadlovou dopravu na Kontinent. Může docela dobře existovat i

koncern, který pracuje výhradně pro lumpy. Dejte se do práce.

Možná zjistíte odkud je ten utržený kousek jídelního lístku.“

„Ve Vídni je jistě spousta hotelů a kaváren, které mají ve jménu

přívlastek modrý,“ usmál se Biggles. „Řekl bych, že všichni chtějí

vydělat na Modrém Dunaji.“

„Mně je jedno, jestli chcete navštívit všechny restaurace v

Rakousku. Ale najděte mi muže, který dodává kartony pro jídelní

lístky, nebo tiskaře, který na ně menu tiskne. Ten vám řekne, které

modré restaurace zásobuje. A bude dobře, když si pospíšíte. Kdyby

se toho chytly noviny a začaly se šťourat v Müllerově případu, za

chvíli by měly na titulních stranách story o letecké dopravě výhradně

užívané padouchy a my bychom vypadali jako hlupáci.“

„Dobře, dobře,“ řekl Biggles.

„Tak se vydáme za ukrajinským borščem,“ řekl Algy, když vyšli.

„Jsou horší místa než Vídeň,“ řekl mu Biggles. „Poletíme

Proctorem. Gingere, zatelegrafuj do West Bahn hotelu, aby nám

zajistili čtyři jednolůžkové pokoje a jeden salónek.“

„Je to jeden z největších hotelů.“

„Čím větší je hotel, tím menší je pravděpodobnost, že by si všimli

nových hostů,“ vysvětlil Biggles.

*

Následujícího rána byli ve Vídni. Rozbalili svá malá zavazadla a

sešli se v salónku.

„Nejprve na to půjdeme tou snadnější cestou,“ řekl jim Biggles.

„Tady je seznam všech restaurací a kaváren od největších po

nejskromnější, jejichž název začíná slovem modrý. Vypsal jsem je z

telefonního seznamu. Rozdělte se, vezměte si taxíky a prověřte je.

Nejlépe uděláte, když si v každém podniku dáte kávu. Později to

může být oběd. V každém případě požádejte o jídelní lístek. Ověřte

si značku výrobce, který dodává kartony, způsob tisku slova modrý a

typy písma UKR a BOR. Myslím si, že nemohou znamenat nic

jiného než ukrajinský boršč. Je samozřejmě možné, že ho třeba

nemají na jídelníčku každý den. Každopádně víte, po čem pátráme.

Jestliže kdokoliv z vás narazí na nějakou stopu, vrátí se a bude mě

108

informovat.“

První se pozdě odpoledne objevil Bertie. „Nic na mém seznamu,

starý brachu,“ hlásil smutně. „Už v životě nechci vidět kafe. Ztrávil

jsem hodinu u Modrého dragouna a pozoroval podezřelý typ, který,

jak se mi zdálo, o mne jevil zájem, ale jak jsem nakonec zjistil, chtěli

mě obehrát v kartách.“

Algy a Ginger se vrátili brzy na to, ale ani oni nic nezjistili.

„Nevadí,“ řekl Biggles. „ Zítra to zkusíme znovu.“

Až třetí den, když byl seznam zcela vyčerpán, přineslo pátrání

výsledek a byl to Ginger, který narazil na stopu.

„Myslím, že to mám,“ oznámil nadšeně, když vtrhl mezi ostatní.

„Byla to náhoda, v takové malé uličce. Podnik jsem neměl na

soupisu. Je moc malý nebo nechtějí být v telefonním seznamu.“

„Uklidni se. Nezáleží na okolnostech. Řekni nám fakta,“ žádal

Biggles.

„Je to špinavá díra za nádražím, jmenuje se Die Blau Gans –

Modrá husa. Dal jsem si drink, posadil se k malému stolku a požádal

majitele – tak šeredného chlapa jste v životě neviděli – aby mi

přinesl jídelní lístek. Řekl, že ho ještě nemají připravený. Možná, že

jsem byl trochu neopatrný, prostě jsem se ho zeptal, jestli někdy

podávají ukrajinský boršč. Divně se po mně podíval. Po chvilce šel

dozadu a přišel umaštěný vrchní. Majitel s ním zřejmě mluvil –

protože zavedl řeč na jídlo a zeptal se mě, jestli mám rád boršč. Řekl

mi, že vaří moc dobrý ukrajinský boršč. Já hned na to, že ho nikdy

nemám dost. On zase, že ho podávají jako specialitu dvakrát týdně –

ve středu a v sobotu.“

„Dobrá práce,“ pochválil Biggles. „Ještě něco?“

„Spousta. Ať už to je nebo není putyka, kterou hledáme, je to

určitě místo, kde se ukrývají všelijaké živly. Po rozhovoru o boršči se

číšník ke mně naklonil a opravdu mě vyvedl z míry, když se mě

zeptal, jestli mě někdo nesledoval. Řekl jsem mu, že pochybuji, ale

že člověk nikdy neví. Na to mi nabídl, že mi za sto šilinků ukáže jiný

východ.“

„Přijal jsi?“

„Samozřejmě. Vyhovovalo mi, aby si myslel, že jsem na útěku.

Vyvedl mě dlouhou chodbou, která ústila na Mariahilferstrasse. Tam

109

bych mohl zmizet v davu a kdokoliv by mě sledoval, by ztratil mou

stopu. To je všechno.“

„Výborně,“ řekl Biggles. „Vypadá to, že jsme kápli na to, co

hledáme. Povšimněte si, že podávají ukrajinský boršč ve středu a v

sobotu. Müller tu musel být minulou středu. To souhlasí s datem na

útržku z jídelního lístku. Středa a sobota budou dny, kdy létají – za

předpokladu, že jsme nenarazili na falešnou stopu. Zítra je sobota. To

znamená, pánové, že půjdu na boršč; jinak řečeno – zamluvit si cestu

do Anglie. Jistě to nebude levné. Ale s tím jsem počítal a vzal jsem s

sebou slušnou sumu, v dolarech.“

Ginger byl překvapený. „Ale nemůžeš jen tak vejít k Modré huse

a říct: Tady zařizujete útěky?“

„Proč ne?“

„Nejspíš by tě hned na místě oddělali jako policejního špicla.“

„To si nemyslím. Mrtví muži nemluví. Spíše by chtěli vědět, co

vím o jejich kšeftu.“

„A co bys jim řekl?“

„Řekl bych, že mě za nimi poslal můj přítel Hans Müller.“

„A jak jim chceš zabránit, aby tě nevzali po hlavě a klidně obrali o

dolary.“

„Slibem, že dostanou další peníze, ještě víc, než mám u sebe. Ale

ty odpovědi nechte na mně. Začneme takhle. Zítra zapadnu k Modré

huse a zeptám se, jestli nevědí o nějakém snadném způsobu, jak se

dostat do Anglie. Ginger se bude potloukat u zadního vchodu a

hlídat, až vyjdu. Algy bude poblíž s rychlým autem. Oba pak budete

sledovat, kam mě vezou. Až mě uvidíte nasedat do letadla, jeďte

rovnou na vídeňskou policii a všechno jim řekněte. Měli by zadržet

letadlo při návratu, vyčistit Modrou husu a zlikvidovat ve Vídni tu

pašeráckou cestu. Je to jasné?“

„Jasné to je, ale hrozně riskuješ,“ odpověděl Algy ponuře.

„Jsme za riziko placeni a kdybychom se mu vyhýbali, pak by

nemělo smysl naši práci dělat,“ odpověděl Biggles přísně.

Algy přikývl. „Uděláme to, jak si přeješ.“

Následující den bylo právě po sedmé večer, když Biggles vstoupil

do hospody Modrá Husa a posadil se u malého stolku, na kterém byl

zašpiněný papírový ubrus. Byli tam už dva jiní muži, kteří se

110

skloněnými hlavami tiše hovořili nad sklenkami pití. Jeden byl silný

muž tvrdých rysů ve špinavém obleku. Druhý byl tmavé pleti, s

dozadu sčesanými černými vlasy, uhlazený a čistý, až skoro

nepřirozeně. Hovořili anglicky, ale s přízvukem a Biggles je pokládal

za Američany. Jestliže uvážil, kde se nacházejí a že mají civilní

oblečení, bylo pravděpodobné, že to jsou dezertéri z amerického

okupačního vojska. Brzy po Bigglesově příchodu vstali a šli ven.

Jeden normálním vchodem a druhý, onen velký muž, zadním

východem.

Vešel číšník, kterého Ginger popsal přesně jako zamaštěného.

Choval se stejně odpudivě jako byl odpudivý jeho oblek. Přistoupil k

Bigglesovu stolu s jídelním lístkem v ruce.

„Pokud vím, dnes večer podáváte ukrajinský boršč, že?“ řekl

Biggles jakoby nic, když si bral jídelní lístek.

Výraz v číšníkově tváři se změnil. „Máte ho rád, viďte?“

„Dal bych si porci hned teď,“ odpověděl mu Biggles.

Číšník se nepohnul. „No tak,“ řekl klidně.

„Co no tak ?“

„Lístek.“

„Lístek?“ Biggles, který rychle přemýšlel, odtrhl pomalu hořejší

část jídelního lístku, přestože vůbec nevěděl, jestli dělá tu správnou

věc. Žádný jiný lístek ho nenapadl. „Je to ten, který myslíte?“ zeptal

se a podával útržek.

Číšník se na něho křivě usmál. „O. K. Počkejte tady,“ řekl a

odešel dveřmi pro zaměstnance.

Během následující půl hodiny podali Bigglesovi chutné jídlo,

první chod byl ukrajinský boršč. Měl pocit, že ho někdo pozoruje, ale

nedal to na sobě znát. Jeden nebo dva zákazníci, všechno podivná

individua, přišli a odešli. Pak se opět objevil číšník a kývl na něho.

Biggles šel za ním do zadní místnosti, jakési kanceláře, kde za stolem

seděl mohutný Američan, kterého před tím viděl v jídelně.

„Sedněte si,“ řekl muž a upřeně se díval Bigglesovi do tváře.

Biggles se posadil.

„Kdo vám řekl o našem boršči?“ zněla první otázka.

„Známý.“

„Jméno?“

111

„Nemám rád jména.“

„Já ano.“

„O. K. Müller. Hans Müller.“

„Jste jeho přítel?“

„Záleží na tom?“

„Velice na tom záleží.“

„ Znám ho a vím, čím se živí.“

„Chcete říci čím se živil.“

„Nerozumím.“

„Je mrtev.“

„Co se mu stalo?“

„Myslel si, že je dost chytrý a mazaný a že se mu podaří zmizet s

jistou věcí – a měl úraz.“

Biggles si zapálil cigaretu. „Dostal to, pro co si sem přišel?“

„Vy víte co to bylo?“

„Domnívám se, že ano.“

„Co myslíte, že to bylo?“

„Kousek něčeho, čemu se říká crystallium.“

„Přesně.“

„Dostal ho?“

„Dostal.“

„Co je na tom špatného?“

„Já jsem zorganizoval ten kšeft. Přivezl jsem ho sem a dobře jsem

mu za jeho práci zaplatil. Pak jsem ho dopravil domů. Řekl mi, že mi

dává to, pro co přijel. A ten podfukář mi dal kus obyčejného,

bezcenného niklu, sotva za dva centy.“

„Snad mně nebudete vyčítat, že vás podrazil?“

Muž si zřejmě uvědomil, že toho řekl více než chtěl a vyštěkl: „A

vy chcete co?“

„Já mám úplně jiné starosti. Chci si zaplatit cestu letadlem do

Anglie.“

„V jaké měně?“

„V dolarech.“

„Budete jich potřebovat hodně.“

„Kolik?“

„Tři tisíce.“

112

Biggles povytáhl obočí. „To je hodně. Tolik u sebe nemám.“

„Kolik můžete nabídnout?“

„Patnáct set.“ Víc u sebe Biggles skutečně neměl.

„Tak to se nedohodneme. Mám velké náklady na personál a

letadla nelítají na vodu.“

„Mohu vám dát zbytek na druhé straně, jestli vám to bude

vyhovovat.“

„Mně ne. Já se těch cest nezúčastňuji. Peníze od vás převezmou

moji agenti v Anglii.“

„To beru. Kdy poletím?“

„Dnes večer, jestli chcete.“

„Čím dřív, tím líp.“

„Zařídím to. A teď mi ukažte, jaký máte balík.“

Biggles odpočítal patnáct set dolarů. Zbylo mu opravdu málo.

Američan peníze shrábl a uložil do zásuvky. „Počkejte v baru, než

všechno zařídím,“ poručil.

Biggles se vrátil do restaurace a dobrou hodinu upíjel ze šálku

kávu. Konečně se objevil tmavý, hubený muž, kterého před tím viděl

s ostatními. „Máte to vyřízeno,“ řekl stručně. „Pojďte za mnou.“

Biggles následoval muže, o kterém nyní usoudil, že bude jeho

pilotem. Vyšli únikovou chodbou, o které mluvil Ginger. Vedla do

rušné ulice. Když Biggles nasedal do auta, zahlédl Gingera na

chodníku.

Šeřilo se. Cesta autem netrvala ani tak dlouho jak čekal, jen asi

dvacet minut. Zastavili u jakési farmy a pak šlo všechno hladce,

zřejmě podle zaběhané rutiny. Ve velké stodole Biggles zahlédl

dopravní prostředek, starého Puss Motha. Za pět minut byli ve

vzduchu. Letěli na západ.

„Říkám si, jak jste mohl tak snadno najít ve tmě cestu,“ ozval se

Biggles.

„Už jsem tu trasu letěl tolikrát, že bych trefil se zavřenýma

očima,“ chlubil se pilot.

Následoval dlouhý, únavný noční let. Žádné mezipřistání. Biggles

usoudil, že stroj byl pro tyto lety upraven a má přídavné nádrže na

palivo; o tom se pilotovi nezmínil, aby neprozradil, že se v letadlech

vyzná.

113

Když se blížili k břehům Anglie, měsíc už byl vysoko na nebi.

Přelétli východní Anglii a Biggles pozorně sledoval, kde budou

sedat; pilot nemohl přistát na žádném oficiálním letišti.

Byla to opět farma, na okraji New Market Heath, v

Cambridgeshire. Na zemi bylo řídce rozmístěno několik přistávacích

světel a Biggles nemohl než obdivovat jistotu, s jakou pilot navedl

letadlo na přistání. Jen doroloval k nejbližší budově, objevili se dva

muži a začali doplňovat palivové nádrže. Jakmile dokončili svou

práci, pilot se vrátil do kokpitu a znovu nastartoval.

Za chvíli zmizel na noční obloze. Bigglese pak odvedli k farmě,

kde čekalo auto.

„Máte zaplatit patnáct set lupenů,“ řekl jeden z mužů.

„Správně.“

„Kde je máte?“

„V mém bytě v Londýně. Ukážu vám cestu. A už bych rád jel.

Měl jsem rušný den.“

V časných ranních hodinách vůz zastavil v Mount Street, před

domem, kde Biggles bydlel.

Biggles otevřel dveře bytu patentním klíčem a se svými

společníky v patách šel do obývacího pokoje. Zabouchl hlučně dveře

a hlasitě se zeptal: „Je někdo doma?“

Otevřely se dveře do ložnice a vešel inspektor Gaskin se dvěma

muži v civilu.

„Dejte se do práce, inspektore,“ řekl Biggles. „Jsou vaši.“

Oba muži se hrnuli ke dveřím, ale v cestě jim stál Biggles, v ruce

zbraň. „Nevzrušujte se,“ řekl klidně. „Teď už není třeba spěchat.“

*

Co ještě dodat? Otisky prstů jednoho z mužů byly shodné s otisky

prstů na klice dveří telefonní budky a na rukojeti nože, který zabil

Müllera. Usvědčen z vraždy neušel nejvyššímu trestu. Jeho komplic

byl odsouzen k dlouholetému vězení.

Na druhém konci únikové cesty podvodníků a padouchů policejní

razie vyčistla hospodu Modrá husa v tu samou chvíli, kdy Biggles

přistával v Anglii. Policie tam našla pět hledaných mužů, dezertérů z

okupačních sil v Rakousku.

Příslušníci tajné policie pod velením Algyho a Gingera čekali na

114

farmě u Vídně na Puss Motha, když přistál na zpáteční cestě.

A tak, jako řekl Bertie, případ vraždy v telefonní budce byl beze

zbytku uzavřen a gang pěkných ptáčků se dostal za mříže.

115

NEZNÁMÉ DIAMANTY

Kapitán letectva Raymond, náčelník Speciálního leteckého

útvaru Scotland Yardu, vzhlédl od svého stolu, když Biggles vešel.

„Dobré jitro, Bigglesworthi,“ pozdravil krátce. „Hodně práce?“

„Nijak zvlášť.“

„Myslel jsem si, že by ses rád na tohle podíval.“ Kapitán shrnul

rukou pět malých předmětů, které ležely na jeho psacím stole.

Biggles po jednom sáhl a podržel ho proti světlu. Tiše hvízdl.

„Pěkný příspěvek do milionářské sbírky.“

Kapitán přikývl. „Diamant, který držíš, je tak dokonalý, že je nám

naprosto jasné, z které části světa pochází. Kameny takové kvality

najdeš jen na jednom jediném místě. I tak, jak je nebroušený, je

nádherný.“

„Jak se k vám dostaly? Někdo je chtěl dovézt bez celního

prohlášení?“

„Vzhledem k tomu, že je celníci nemají v záznamu, odpověď je

nevyhnutelně – ano.“

„Víte, jak byly propašovány?“

„Ne. A rádi bychom to věděli. Máme podezření, že to není první

várka. Pašování jako vytříbené umění nezná hranic. Moderní pašerák

je vždycky o délku koňské hlavy před námi – i když ho nakonec

většinou chytneme. Nejen, že diamanty patří mezi drahými kameny

ke špičce, ale jsou tak malé, že je snadné je ukrýt a provézt. Ale dříve

nebo později přijdou do prodeje a pak je někdo uvidí a to je ta chvíle,

kdy se odkryjí karty. Obchodníci s diamanty znají historii všech

krásných, hodnotných diamantů, takže diamant bez historie věští, že

pochází z rukou podloudníků. A my se o tom dříve či později

dozvíme.“

116

„Jak se k vám dostal tenhle malý jiskřivý balíček?“ zeptal se

znovu Biggles.

„Podivnou složitou cestou. Před několika dny udělala policie razii

v malé, bezvýznamné zastávárně. Majitele už delší dobu podezírali,

že obchoduje s kradeným zbožím. To u něho opravdu našli. Ale z

těch diamantů, které byly v sejfu, měli šok. Něco takového vůbec

nečekali.“

„Jak jim to ten chlápek vysvětlil?“

„Říkal, že je koupil. Na tom trval a může to být pravda. Přísahal,

že muže, který mu je prodal, nezná – což je možná taky pravda.

Rozhodně by si netroufl cokoliv prásknout ze strachu, co by mu

udělalo podsvětí, až by vyšel z vězení. Dostal pět let. Při procesu se o

diamantech vůbec nemluvilo. Nemají historii, a tak nemůžeme

prokázat, že jsou kradené. V této zemi žádný zákon nezakazuje

vlastnit diamanty. I bez nich jsme měli všechny důkazy, které jsme

potřebovali k usvědčení obžalovaného. Důležité je, že osoba, která

diamanty přivezla do země, možná neví, že teď jsou v rukou policie.“

„Může to zkusit znovu.“

„Přesně tak. Budou po nich pátrat speciálně cvičení muži.“

„Jaká je vaše teorie o tom případu?“

„Myslíme si, že diamanty sem byly propašovány, a potom

ukradeny profesionálním zlodějem, který je levně prodal muži, u

kterého je policie našla. Jen kasař mohl vědět, že právě v tomhle

vetešnictví berou kradené zlatnické zboží.

Člověk, kterému byly ukradeny, by si netroufl ohlásit jejich ztrátu,

ví moc dobře, že bychom chtěli vědět, jak k nim přišel.“

„Ani asi neví, že je má policie.“

„Neměl by vědět. Jediné co ví je, že je ukradl neznámý zloděj. Asi

si láme hlavu, co se s nimi stalo, ale nemá šanci je najít. To je naše

výhoda. Už jednou celníky přelstil a je tedy skoro jisté, že zkusí

znovu stejný trik. Pátrání ukázalo, že ve Spojených Státech, ve

Francii a v Holandsku jsou znepokojeni náhlým výskytem

nebroušených, vysoce kvalitních kamenů. To znamená, že ty kšefty

jsou provozovány na mezinárodní úrovni.“

„Vsadím se, že všechny snahy zjistit, odkud ty kameny jsou,

neuspěly.“

117

„Na oficiálním trhu o nich nic nevědí. Proto je necháváme tady.

Po právní stránce patří zástavarníkovi, ale tam, kde je, by mu byly k

ničemu.“

„Co podniknete dál?“

Kapitán se pohodlně opřel o židli. „Podívej se, Bigglesworthi.

Tady jde o víc než jen o pašování. Diamanty stejně jako zlato

pomáhají stabilizovat ekonomiku všech civilizovaných zemí.

Jakékoliv množství nekontrolovaných kamenů by snížilo cenu

poctivých diamantů na světových trzích. To by následně

znehodnotilo ty, které mají banky a velké podniky jako záruku na

půjčky. Následky krize by byly vážné. Už k tomu došlo vícekrát a je

tu nebezpečí, že se to stane teď.“

„Ale jestli, jak říkáte, víte odkud ty kameny pocházejí, nemělo by

být těžké jejich únik zastavit.“

„Mohlo by to být obtížnější, než si myslíš. Tyto diamanty jsou z

jihozápadní Afriky. Experti, kteří je viděli, se na tom shodují.

Nejbohatší naleziště diamantů na světě je v Alexandrově zátoce, u

ústí Oranžové řeky. Kameny tam nevznikly, jak jistě víš. Byly

splavovány dolů záplavovými vodami po celé věky. Nikdo neví

odkud. Buď si jist, že spousta lidí se to snažila zjistit. Mnozí při tom

přišli o život. Horní toky řek vedou nejhoršími přírodními

podmínkami na světě. Jsou to vesměs pusté, suché, divoké končiny,

změť kamení a písku.“ Kapitán postrčil dopředu krabici s cigaretami

a pokračoval:

„Jižní Afrika by ztratila víc než kterákoliv jiná země v případě

poklesu ceny diamantů a její vláda přijala velice složitá opatření, aby

něčemu takovému zabránila. Místa, kde jsou známá ložiska

diamantonosného štěrku, jsou uzavřena a každý, kdo by byl zadržen

na těchto územích, by byl uvězněn a odsouzen jako zloděj. Mít ve

svém vlastnictví neopracovaný diamant je kvalifikováno jako zločin.

Naleziště diamantů, kde se pracuje, jsou střežena hlídkami, obehnána

ploty, zábranami, v noci osvětlená reflektory, ale navzdory tomu

všemu pár kamenů proklouzne. Není možné uhlídat tisíce

čtverečných mil země. Úřady to vědí, ale nepovažují takový únik za

vážný. Nicméně není možno ho zastavit. Hotentoti a Křováci, kteří

přežívají v těchto krajích, znají cenu diamantů. Někteří také vědí, kde

118

diamanty hledat – a bedlivě toto tajemství opatrují. Pokušení koupit

ty kameny je veliké a jsou běloši, kteří to riziko podstupují. Ale tento

únik opravdu nic neznamená. Je to jen malý pramínek. Zákon

zakazující obchod s neopracovanými diamanty samozřejmě neplatí

mimo Jižní Afriku, a tak problém pokoutního kupce je, jak je dostat

ze zakázaného území. Pak už nic neriskuje, pokud je ovšem nechce

propašovat do zemí, kde by musel platit clo. Zřejmě se děje i to –jak

o tom svědčí tyto kameny na mém stole.“

Biggles si zapálil cigaretu. „A jak do toho zapadám já? Je tu

nějaký důvod, kvůli kterému by se v tom všem uplatnilo letadlo?“

„Ano, ale je to jen dohad založený na skutečnosti, že kontrola na

zemi i na moři je tak přísná, že je těžké si představit, jak by mohl

někdo diamanty vyvézt.“

„Co byste chtěl, abych v tom podnikl?“

„Poslouchej. Protože je nemožné vystopovat pašeráka u nás,

myslel jsem, že bys mohl, máš-li čas, zaletět do Jižní Afriky a,

docela nenápadně, se podívat, zda by se našla nějaká stopa tam.

Jestliže v té oblasti operují letadla, jistě bys objevil jejich stopy.“

„Takového letadla by si už jistě někdo všiml.“

„Kdo? Hotentoti? Křováci? Bělochů je tam málo a kdo si dneska

všimne letadla? Jistě, létají tam pravidelné mezikontinentální linky,

ale ty nepočítej.“

„A co soukromé firmy?“

„V oblasti je jen jedna, jejíž provozovatel by mohl být považován

za soukromého majitele. Je registrovaná jako obchodní společnost.

Ta ti ale nemusí dělat starost. Její majitel tam byl už dlouho před tím,

než se objevil tenhle problém. Policie ho nepochybně důkladně

proklepla, když si zažádal o licenci. Nic nenašla, je v pořádku – ne že

by to s ním nemohlo být i opačně, vezmeme-li v úvahu, kde žije.“

„Kde?“

„V divočině na sever od Oranžové řeky. Proto potřebuje letadlo.“

„Kdo je to? Mohl bych se s ním setkat.“

„Němec, lékař, jmenuje se Schultz.“

„V jaké branži obchoduje?“

„Chytá opice. Tam, kde žije, jich sedí na každé větvi několik.“

Biggles se zamyslel. „K čemu u všech čertů potřebuje opice?“

119

„Vyváží je.“

„Ale kdo kupuje tolik opic?“

„To by ses divil. Zpočátku Schultz zásoboval zoologické zahrady

po celém světě – opice chytal nebo kupoval od domorodců. Teď je

po nich poptávka pro lékařský výzkum. Amerika je kupuje po

stovkách pro testy radioaktivity. Opice prý trpí mořskou nemocí.

Schultz je proto přepravuje letadlem, buď sám nebo někdo jiný, do

jednoho místa v Alžíru.

„Za nic na světě bych nechtěl letět s takovým nákladem.“

„Jsou zavřené v malých klecích a pilot je chráněn pletivem pro

případ, že by se dostaly ven.“

„Obchodovat s opicemi, to je neuvěřitelné.“ Biggles vstal.

„Dobře. Proberu to s mými chlapci a uvidím, co by se s tím dalo

dělat. Když to nevyjde, mohl bych si vzít alespoň pár diamantů,

odejít z činné služby a žít si…“

Kapitán se usmál. „To není špatný nápad – pokud by tě nechytili.

Provézt domů náklad opic by možná bylo méně nebezpečné.“

Biggles se usmál. „Když tak o tom přemýšlím, napadá mě, že

bych mohl přivézt oboje. Jestliže letadla mohou dopravovat opice,

pak nevím, proč by opice nemohly vozit diamanty. Nashledanou,

brachu.“

*

Celý týden starý policejní Halifax – který už měl nalétáno víc než

kterékoliv jiné letadlo tohoto typu – brázdil oblohu nad drsnou,

nehostinnou krajinou jihozápadní Afriky, která z rozmaru přírody

vydává ty nejskvělejší drahokamy na zemi. Jak jednou poznamenal

Ginger, když se díval dolů na divočinu, rozkládající se mezi řekou

Kumene a Cape Cross, vypadalo to, jakoby příroda chtěla vlákat lidi

do záhuby. Jestliže sluncem vypálený pruh písku a kamení známý

jako Kaokovelt skrýval diamanty, skrýval také kosti mnoha těch,

kteří riskovali životy, aby je našli.

Doposud jediný incident, který narušil monotónnost únavného

pátrání, se přihodil, když se na Halifaxe pověsila patrola jihoafrické

vzdušné policie. Sledovala je od letiště v Kleetmanshoop, kde se

Biggles prokázal službu majícímu důstojníkovi doklady o tom, že je

na oficiálním průzkumném letu a mapuje projekt nové silnice do

120

Kapského města. Tento klamný uskok bylo dílo kapitána Raymonda

s cílem zatajit pravý účel výpravy. Vyšel skvěle a usnadnil tankování

a údržbu na několika letištích, kde Halifax přistál. Biggles nezůstal

na žádném místě vice jak dva dny a užíval střídavě letiště od

Windhocku na severu až po Uperton na jihu. Na východ a na západ

od této cesty ležela většina území, které zkoumali. Poušť Namib

sahala na západě až k moři a na východě se rozprostírala pověstná

poušť Kalahari.

Biggles se soustředil především na letecké hledisko případu a to

vzhledem k tomu, že pašované diamanty neprocházely celní

kontrolou nejen v Británii, ale také v jiných zemích. Doufal, že se mu

podaří objevit spojení, které vedlo z jihozápadní Afriky do Evropy.

Že takové spojení existuje, dokazovaly drahokamy, které se dostaly

do rukou Scotland Yardu úplně náhodou.

Nepočítal, že by měl tak velké štěstí, aby vypátral viníka přímo v

letícím stroji, nebylo ostatně vůbec jisté, zda jsou diamanty pašovány

letecky. I když to bylo velice pravděpodobné. Teď pátral po letadlu

na zemi nebo po stopách, které by svědčily o tom, že tam nějaké

letadlo přistálo.

121

Podvozek po sobě zanechává stopu, která může přetrvat delší čas,

ale na zemi samotné není vidět. A mimo stop by tam mohly být

prázdné sudy, kanystry a podobně.

Úkol nebyl tak beznadějný, jak se mohlo zdát. Přestože museli

122

pátrat v obrovské rozloze, v zásadě postačilo soustředit se na

vyvýšeniny, na kterých mohlo přistát letadlo. Hory, skalnatou krajinu

a rozlehlé bažiny Etoska Pian mohli z pátrání vypustit. Nicméně na

konci prvého týdne ještě stále nic neobjevili. A že to byla dřina!

Letadlo se kymácelo v žhavém, řídkém vzduchu a nepřipadalo v

úvahu pustit řízení byť jen na chvíli z rukou. Udržet stroj ve

vyvážené poloze vyžadovalo značnou dávku síly. Cítili přirozeně i

jisté napětí při pomyšení, že při poruše motoru nebo poškození

letadla by museli nouzově přistát a naděje na záchranu by byla v

takové situaci mizivá. Biggles vzal s sebou do Afriky Gingera,

Algyho a Bertieho a aby jim práci usnadnil, dával jim střídavě volno.

Schultze, muže s opicemi zatím nenavštívili. Žil na pokraji pouště

Kalahari, kterou ještě neprozkoumali.

Osmý den spatřili první Křováky, malé, primitivní domorodce,

kteří se stáhli před přívalem civilizace a naučili se žít v podmínkách,

které by snad nikdo jiný nevydržel. Stalo se následující. Biggles, s

celou posádkou na palubě, pátral nad oblastí severovýchodně od

pohoří Grosse Karas, asi dvacet mil od Schultzova zoologického

střediska. Ten den měl mít Ginger volno, ale rozhodl se letět, aby

viděl opice, kdyby Biggles navštívil doktora, přestože to nebylo v

plánu. Vlhké horko bylo nesnesitelné a Biggles letěl nízko nad

zvlněnou krajinou, když na širokém plochém pruhu země spatřili

něco, co z výšky nemohli rozpoznat. Čtyři předměty blízko sebe,

všechny stejně velké s naprosto přesnými čtvercovými stíny.

Biggles nad nimi dvakrát nízko přeletěl a všichni v letadle

souhlasili, že to jsou jakési nádrže. Aby vyvrátili všechny

pochybnosti, Biggles risknul přistání a doroloval k nim. Vystoupili a

odpověď byla jasná. Předměty byly kanystry na benzín, jaké

německá armáda užívala za války. Biggles jeden zdvihl a udiveně

zvolal: „Je plný!“

Stáli a dohadovali se, jak se tam kanystry mohly tak záhadně

dostat; nikde okolo nebyly stopy kol, když tu z díry v zemi přikryté

křovím – Biggles se jí při při přistávání opatrně vyhnul, myslel, že to

jsou uschlé křoviny – vylezlo šest malých, scvrklých, hnědých

mužíků, jejichž jediným oblečením byla malá kožená zástěrka. Nesli

miniaturní luky, šípy a oštěpy a tvářili se nepřátelsky.

123

„Křováci,“ zašeptal Biggles. „Nehýbejte se. Hroty šípů natírají

jedem.“ Vrátil kanystr na místo a zdvihl ruce, aby přibližující se

domorodci pochopili, že není ozbrojen.

Nemohli se samozřejmě domluvit, nikdo z nich neznal řeč

Křováků, a tak se snažili vysvětlit posunky, že kanystry nechtějí.

Bylo to opravdu nutné, neboť malí mužíci dávali jasně najevo, že

kanystry jsou jejich.

„Měli bychom raději odletět,“ radil Bertie. „Na otrávené šípy

nestačím, to tedy přisámbohu ne!“

„Vydrž chvíli,“ odpověděl Biggles. „Musíme se dostat k jádru

věci.“

Zadíval se na Křováky, kteří ustoupili o pár yardů stranou, a

ukázal si na ústa jakoby měl žízeň.

Na to se domorodci shlukli a živě brebentili. Pak zřejmě dosáhli

shody a jeden z nich vytáhl malou vydlabanou tykev a otevřel

kanystr se zručností, která svědčila o tom, že to nedělá poprvé. Nalil

asi polévkovou lžíci tekutiny.

Biggles si tykev vzal, opatrně usrkl a pak vypil. „Voda,“ řekl

ostatním a s úsměvem tykev vrátil. „Sladká voda, opravdu voda, i

když trochu zteplalá. To pořád nevysvětluje, jak se sem ty kanystry

dostaly.“

„Těch chlapců se zeptat nemůžeme, nezbude nám než hádat,“ řekl

Algy.

Biggles vyndal cigaretové pouzdro a všem domorodcům nabídl.

Vzali si, ale bez valného nadšení. Křováci zřejmě věděli, co to je,

jeden z nich vytáhl dýmku a nacpal do ní cigaretu i s papírem. Druhý

vyndal ze své kožené brašny, zavěšené na provázku, plechovou

krabici; ke Gingerovu údivu krabice byla téměř plná tabáku.

Neměli ani nemohli si nic říci, a tak se Biggles usmál a vydal se

zpět k letadlu. Nedošel hned ke kokpitu, počkal až ho ostatní dojdou.

„Nevím jak vy, ale mně to všechno připadá podivné,“ řekl jim. „Ti

chlapíci mají kanystry, které jsou sice běžné v Severní Africe, ale v

této oblasti jich moc není. Voda v nich je dobrá voda, ne taková,

jakou byste čekali u lidí, kteří stráví polovinu dne vyssáváním

vlhkosti z písku pomocí dutých rákosů. A té vody mají dost. Mají

tabák – dobrý tabák; ne ten vysušený, co bývá na trhu. Nejméně

124

jeden z nich má novou dýmku. Dva se mohou pochlubit novými

kapesními zavíracími noži. Jistě jste si všimli, že jeden má ve vlasech

několik kroužků na záclony. Od koho dostali ty věci? V téhle

divočině o ně sotva zakopnete.“

„Zřejmě jsou ve styku s nějakým bělochem,“ odpověděl Algy.

„Zřejmě je to správné slovo,“ souhlasil Biggles. „Kdo to je?“

„Protože Schultz žije nedaleko, je tím Ježíškem asi on.“

„To je možné, ale proč zahrnuje Křováky tímhle zbožím? Na

Kalahari jich žije několik tisíc, a kdyby se to rozkřiklo, hemžilo by se

to tu návštěvníky. Nebo si položíme otázku jinak. Jakou službu

mohou Křováci prokázat Schultzovi, aby si vysloužili věci, které jsou

pro ně hotové poklady –věci, které by jinak nikdy nezískali?“

„Třeba mu pomáhají chytat opice,“ navrhl Ginger.

„Myslíš? Ale kde jsou ty opice? Viděli jste tu někde jednu jedinou

opici vykračovat si po žhavém písku? Ne. Najdete je v horských

stržích a roklích, kde mají potravu, vodu a stín. Možná že se pletu,

ale něco s těmi Křováky a opicemi mi nehraje.“

„Vím co myslíš,“ řekl rozvážně Algy. „Viděli jsme křováky. A

teď bychom se měli podívat po opicích, to není špatný nápad.“

„Jistě,“ odpověděl stručně Biggles. „A po doktoru Schultzovi.

Dáme se do pohybu.“

*

Najít sídlo doktora Schultze nebylo nijak složité. V oblasti, kde

byl opravdový dům naprostou výjimkou, těch několik málo bylo

vidět jako mouchy na bílém stropě. Nehledě na to, že dům

obchodníka s opicemi nebyl žádná barabizna. Byl to důkladně

postavený bungalow s řadou přístavků, a co víc i se zahradou a

zeleným, obdělaným kouskem půdy.

Poloha místa však ten zdánlivý zázrak vysvětlovala. Doktor

Schultz žil v koutě údolí, kam zřejmě stékala voda ze zvrásněných

kopců po obou stranách, voda, bez které by podnik nemohl existovat.

Stopy kol v písku mimo travnatý povrch mluvily také samy za

sebe. Vedly k budově ze dřeva a vlnitého plechu, dosti velké, aby se

do ní vešlo letadlo. Asi pět Hotentotů, kteří se tam pohybovali,

přestalo pracovat a hledělo vzhůru. Biggles přistál podle stop, roloval

jak mohl nejblíže k bungalowu a vypnul motor.

125

Sotva všichni vystoupili z letadla, spatřili přicházet dva bělochy.

Jeden byl starší, pohledný muž, asi padesátiletý, zřejmě doktor

Schultz. Jeho společník byl světlovlasý asi dvacetiletý mladík.

„Doktor Schultz?“ optal se Biggles, když se setkali.

Starší muž se lehce uklonil. „K vašim službám,“ řekl. Mluvil s

lehkým cizím přízvukem.

Biggles představil sebe a svou posádku aniž by samozřejmě

zmiňoval jejich policejní hodnosti. „Jsme v této oblasti pracovně, ve

službách vlády, a když jsme spatřili tuto oázu v pustině, nemohli

jsme odolat ji navštívit,“ vysvětlil. „Samozřejmě jsme věděli, že tu

někde žijete.“

„Věděli jste to?“ zeptal se klidně Schultz.

„Když má člověk letět přes takové končiny, zjistí si přirozeně,

jaké jsou tu možnosti přistání, kdyby měl potíže,“ odpověděl Biggles

pohotově. „Tuším, že máte letadlo.“

„Ano, užívám ho pro svůj podnik,“ potvrdil doktor. „Toto je můj

pilot, Herr Leffers. Jistě pochopíte, že míváme zřídka kdy návštěvu a

o to jsou ti, co k nám zavítají, vítanější. Pojďte dál a dovolte mi,

abych vás pohostil co nejlépe, tak jak to můj dům dovoluje.“

Letci následovali hostitele do bungalowu – Ginger, je dlužno

přiznat, cítil určité napětí. Přestože si ještě neudělal o doktoru

Schultzovi přesnou představu, nepochyboval o tom, že pouze ,ostrý'

muž by se rozhodl zahrabat na tak opuštěném a nepřívětivém místě,

jako je poušť Kalahari. Doktor byl nade vší pochybnost kultivovaný

člověk a měl osobní kouzlo, které tak často doprovází vzdělání.

Značný hluk, který přicházel z hangáru, rozpoznal Ginger jako

skřek opic.

Doktor se o nich právě zmiňoval. „Předpokládám, že víte, čím se

zabývám,“ zeptal se s úsměvem.

Biggles se rovněž usmál: „Kdybychom nevěděli, domysleli

bychom se.“

Doktor je uvedl do pohodlně zařízeného obývacího pokoje

vyzdobeného trofejemi z lovů na divoké šelmy. Na zdech byla

spousta antilopích paroží a podlahu pokrývaly kůže lvů a leopardů.

Během oběda se konverzace zcela přirozeně stočila na doktorovo

neobvyklé zaměstnání. Hovořil o své práci bez zábran. Až do války

126

pracoval na výzkumu opicích žláz aplikovaném na lidský

organizmus. Tomu samozřejmě učinila válka konec, opice byly v

Německu nedosažitelné. Po válce chtěl ve své práci pokračovat a

založil zde, v místě, kde bylo možno snadno a levně získat opice,

laboratoř a operační sál. Záhy zjistil, že po opicích je velká poptávka

jak ze strany zoologických zahrad, tak lékařských ústavů, které

dělaly podobný výzkum jako on, a tak je začal dodávat na trh

obvyklými cestami. Pak se objevila atomová bomba. Poptávka po

opicích pro výzkum následků radioaktivního ozáření prudce stoupla.

On sám nemohl zajistit velké dodávky, a tak, aby ušetřil čas a ztráty

při přepravě po moři, začal s leteckým transportem. Prostě obchod s

opicemi začal vynášet. Doktor Schultz vyprávěl vše naprosto

otevřeně, takže Ginger opravdu neměl o čem pochybovat.

Doktor jim dále řekl, že nechytá opice sám. Nosí mu je Hotentoti,

kteří je umí výborně chytat. Přinášejí několik druhů. Bere je všechny

a platí domorodcům penězi nebo zbožím, podle jejich přání. Ale

nyní, kdy se situace po válce v Německu uklidnila, uvažuje o tom

vrátit se v brzké době domů.

Na otázku jaké má letadlo odpověděl, že jeho stroj je upravený

válečný Dornier, vybavený klecemi, do kterých se vejde pro jeden

náklad až šedesát opic. Letadlo je doveze do jeho skladu v Alžíru,

odkud jsou rozváženy pravidelnými leteckými linkami. Právě teď má

připraven jeden náklad. Leffers s ním poletí následující den na sever.

„Máte nějaké problémy s kalaharskými Křováky?“ zeptal se

Biggles. „Říká se, že jsou někdy obtížní.“

Doktor zavrtěl hlavou. „Ne. Vůbec sem nechodí. Nemají k tomu

žádný důvod. Chcete se podívat na moje opice? Budeme je muset

začít brzy nakládat, aby Leffers mohl s rozbřeskem odstartovat.“

Biggles i ostatní projevili zájem, a tak se vydali k velkému

hangáru, který, jak zjistili, nesloužil jen jako hangár, ale také jako

zvěřinec. U vnitřních stěn byly postaveny klece plné opic. Jeden

nebo dva větší druhy byly připoutány slabými řetízky k lavicím.

Biggles se zastavil před zvířetem s šedou maskou a dlouhým ocasem.

Na ramenou měla opice obvaz a bylo komické, jak pateticky samu

sebe lituje. Jako ostatní měla na krku štítek.

„Co se jí stalo?“ zeptal se Biggles.

127

„Ten hlupák se zranil o plot, když chtěl utéct, ale už je v

pořádku,“ vysvětlil jim doktor. „Jak vidíte, ošetřil jsem ho. Opice s

šedou maskou jsou odolnější a dostávám za ně nejvíc.“ Šel dál.

Biggles prostrčil ruku mřížovím klece a opici pohladil. Ta se po

něm ohnala, vycenila na něho zuby a málem ho kousla.

Doktor se prudce otočil. „To od vás bylo pošetilé,“ pokáral vážně

Bigglese. „Jsou to divoká zvířata, žádní mazlíčci. Mohla vás

kousnout. Opice dovede ošklivě zranit.“

„Promiňte,“ řekl zaraženě Biggles. „Byla to ode mne hloupost.

Mohl bych si toho chudáka koupit? Zalíbil se mi.“

„Bohužel ne. Už je prodaný,“ omlouval se doktor.

Prohlídka skončila. Doktor Schultz naznačil, že budou muset

spolu s Leffersem začít nakládat do letadla, a tak se letci rozloučili.

Schultz je doprovodil k letadlu. Biggles mu poděkoval za

pohostinnost a za chvíli již startoval. Letěli do Windhocku a tam

Biggles nechal okamžitě doplnit nádrže.

Ostatní byli udiveni. „Nač ten spěch?“ zeptal se Ginger.

„Letíme okamžitě dál.“

„Kam, dál?“

„Domů, ale na cestě se zastavíme v Alžíru. Chci se tam dostat dřív

než Leffers. Tady jsme skončili. Jen ještě musíme poslat telegram

Marcelu Brissacovi z francouzské Sureté a požádat ho, aby se s námi

v Alžíru sešel.“

Ginger se ozval první. „Snad nechceš říct – ty si myslíš –že

Schultz má něco společného s pašováním diamantů?“

„Jsem si tím naprosto jistý. Doufám, že se mi podaří to dokázat.“

„Jestli jsem v životě viděl někoho se chovat přirozeně a bez

známky přetvářky, tak to byl Schultz,“ prohlásil Algy.

„Je na čase, abyste si uvědomili, že tomu tak právě často bývá,“

zavrčel Biggles.

„Kdo veze kameny – Leffers?“

„Neřekl bych. To by nešlo. Někdy prohledávají i piloty.“

„Tak kdo?“

„Opice s šedou maskou. Kdo by prohledával opici?“ Biggles se

zasmál. „Už se těším, jak se bude tvářit kapitán Raymond, až mu to

povím.“

128

„Počkat! Pomalu, pomalu, starý brachu! Proč si to myslíš?“ vložil

se Bertie. „Chci říct jestli hádáš – nebo střílíš naslepo?“

Biggles si zapálil cigaretu a zvážněl. „Tak zaprvé: Schultz řekl, že

k němu Křováci vůbec nechodí. To byla lež. Ti, které jsme viděli v

poušti, u něho byli. V domě jsem viděl krabici dýmek, nožů a cetek

stejných, jako měli Křováci. Protože nevěděl, že jsme ty chlapíky

viděli, Schultz před námi to zboží nemusel schovávat. Proč lhal?

Řekl bych asi proto, že mu Křováci nosí diamanty a nechce být s

nimi spojován. Nepochybuji o tom, že s opicemi opravdu obchoduje,

ale to mu nevynese tolik jako diamanty. Jestliže chce tedy Schultz jít

do důchodu, což mu věřím, diamanty by mu mohly usnadnit cestu k

blahobytu v jeho otčině.

,Ale jakou roli v tom hraje opice s šedou maskou?“ zeptal se

Ginger.

„Slyšeli jste, že jsem ji chtěl koupit. On by ji neprodal. Proč ne?

Moje peníze jsou stejně dobré jako peníze kohokoliv jiného. Věděl

jsem, že neprodá – byl bych vypadal hloupě, kdyby prodal.“

„Už chápu. Kameny jsou v obvazu.“

„Uvažoval jsem také tak, ale mýlil jsem se. Proč si myslíte že

jsem riskoval kousnutí a zvíře pohladil? Vsadím se, že až to zvíře

dorazí do Anglie a dostane se k muži jehož jméno je na cedulce,

kterou má pověšenu na krku, nebude už mít na sobě obvazy. Nebude

jich zapotřebí.“

„Proč?“

„Protože rána na jeho rameni je již prakticky zahojená.“

„Rána, kterou si ta opice udělala, když se pokusila o útěk?“

„Ne. Žádný útěk. Rána, kterou udělal doktor Schultz, když ji

operoval a vložil jí pod kůži diamanty. Jestliže to, co jsem nahmatal,

nebyly diamanty, pak té opici začíná na rameni vyrůstat šeredná

řádka nežitu. Tak a nabereme rychlost. Máme před sebou ještě

dlouhou cestu.“

*

O dva dny později, v devět hodin ráno, přistál Halifax na velkém

mezinárodním letišti v Alžíru. Marcel Brissac, Bigglesův protějšek

ve stejné funkci ve Francii, ho očekával. Byl v civilu.

129

„Co se děje, stará vojno?“ zeptal se.

„Někde si sedneme, dáme si kávu a budeme při tom pozorovat

přistávající letadla,“ odpověděl Biggles. „Všechno ti povím.“

Seznámil Marcela se vším, co se udalo, a pokračoval: „Nejen že

jsem považoval za nutné, abys o všem věděl; potřeboval bych také

tvou pomoc v případě, že by diamanty byly vyloženy v Paříži. Ten

pilot, Leffers, nás zná, a kdyby nás tu viděl, mohl by se dovtípit, že je

sledován a změnit svůj plán. Měl by tu být každou chvíli. Až

přistane, nespusť oči z opic a sleduj, co s nimi bude. Pohlídej hlavně

toho opičího fešáka s šedou maskou a dlouhým ocasem. Podle

cedulky na krku má letět do Londýna, ale chci si být jist, že nic

nebylo změněno. Na tom, co bude s ostatními, mi nijak nezáleží. O

tom rozhodni sám, ale sleduj opice s šedými maskami, kdyby byly

odeslány na nějakou adresu ve Francii. Už přistává Dornier. Dej se

do práce.“

„Zut! Quelle affaire!“ zamumlal Marcel, když odcházel. „Počkej

tu na mne.“

Ostatní se za ním dívali, jak jde k letadlu, které teď rolovalo po

ploše letiště. Uviděli kryté nákladní auto, které přijelo k letadlu,

dívali se, jak do něho překládají opice a sledovali, jak opět odjíždí.

Potom letištní dodávka odvezla jednu klec do zavazadlové haly, ale

netroufli si jít blíž.

Chvíli trvalo, než se Marcel vrátil. Během čekání Biggles

sestavoval text telegramu kapitánovi.

Když Marcel vtrhl dovnitř, usmíval se. „Všechno jde jako po

drátku,“ hlásil. „Všechna ta zvířátka byla odvezena do skladu. Vaše

opice s šedou maskou pokračuje příštím letem Air France do

Londýna. Odlétá za hodinu. Podle štítku na krku je určena muži

jménem Schultz a má být převzata na letišti v Londýně.“

„Výborně,“ řekl Biggles a vstal. „Kde má letadlo do Londýna

mezipřistání?“

„V Marseilli a v Paříži.“

„Je rychlejší než my, musíme hned vyrazit, abychom tam byli

první. Myslím si Marceli, že bys měl letět tím letadlem až do Paříže a

dohlédnout, aby nám neprovedli nějaký podraz – aby nevyložili opici

s šedou maskou během cesty. Kdyby se to stalo, další je na tobě.

130

Jinak nech zvíře dorazit do Londýna.“

„Musím se vrátit do Paříže, a tak bych stejně letěl tímhle

letadlem,“ souhlasil Marcel.

„Pošli za mne, prosím, hned tenhle telegram,“ požádal Biggles.

„Je pro Raymonda z Yardu.“

„ Certainement.“

„To je všechno. Tak hodně štěstí. Díky, Marceli.“

,Au revoir. Bon voyage.“

Cestou k letadlu se Ginger zeptal: „A co karanténa? Chci říci,

jestli ten chlapík Schultz může jen tak přijít a vyzvednout si opici s

šedou maskou? Vím o předpisech týkajících se psů, ale co ostatní

zvířata?“

„Nemyslím, že by měl Schultz nějaké problémy při okamžité

přejímce opice,“ odpověděl Biggles. „Každopádně by bylo o zvíře na

letišti postaráno. Teď, když vzduchem cestuje tolik zvířat, mají

vyhrazeny i vlastní čekárny. Některá místa určená především pro

zvířata v tranzitu jsou spravována Ligou na ochranu zvířat. A mimo

to, zoologické zahrady a výzkumné ústavy jsou samy o sobě

považovány za karanténní stanice!!“

Spěšně nastoupili do Halifaxu a za pár minut byli ve vzduchu,

směr Londýn.

Na letišti je čekala skupina lidí. Byli v ní kapitán Raymond,

inspektor Gaskin, několik policistů v civilu a policejní lékař, všichni

z Yardu. Přítomen byl také vysoký důstojník Státního výboru pro cla

a daně a zástupce Ligy na ochranu zvířat.

„Dostal jsem tvůj telegram,“ hlásil kapitán. „Co to proboha

všechno znamená?“

„Je to docela jednoduché,“ odpověděl Biggles. „Čekám balíček

diamantů. Měl by dorazit letadlem z Paříže asi za dvacet minut.“

„Ale proč jsi u čerta chtěl lékaře?“

„Protože bez něho bychom se k diamantům těžko dostali.“

„Viděl jsi ty diamanty?“

„Ne. Ale myslím, že vím kde jsou.“

„Kde?“

„Pod kůží jedné opice. Protože nejsem lékař, myslel jsem si, že

bychom tu raději měli nějakého mít.“

131

Kapitán zíral. „Proč jsi tu opici nezabavil?“

Biggles se pousmál. „Domnívám se, že bude lepší chytit muže,

který si pro ni přijde. Konec konců ta opice nemá nejmenší tušení, že

něco pašuje. A je tu malý problém. Kdybychom toho muže nechali,

aby si opici vyzvedl, už bychom ji a ani diamanty asi nikdy neviděli.

Předpokládám, že by neztrácel čas a to ubohé zvíře by zabil, aby se

dostal ke kamenům. Naopak, jestliže provedeme lékařský zákrok na

opici tady, budou diamanty naše.“

„Rozumím,“ řekl kapitán pomalu. „Dám si pozor, abych neztratil

to zvíře z očí. Budou-li náš lékař a inspektor Ligy na ochranu zvířat

souhlasit, opici prohlédneme tady, v čekárně pro zvířata. Komu je

adresována?“

„Muži jménem Schultz, pravděpodobně je to příbuzný muže

stejného jména, který žije v Jižní Africe a s opicemi obchoduje.

Odtamtud sem zvíře přicestuje.“

„Aha!“ vydechl kapitán. „Už mi svítá.“

Muži v civilu, kteří před tím odešli, se vrátili a sdělili, že si pro

opici přijel nějaký muž autem.

„Necháme ho ji převzít a pak uvidíme co nám řekne,“ prohlásil

kapitán. „Letadlo z Paříže přistává. Nechtě to teď na mně.“

Velký stroj dosedl. Pasažéři vystoupili a zaplnili příjezdovou halu

i celní prostor. Zavazadla byla vyložena. Jedna velká dřevěná klec

byla postavena stranou. Objevil se muž a postavil se vedle ní.

Kapitán a jeho skupina k němu přistoupili.

Kapitán řekl zdvořile: „Promiňte, je tato opice určena vám?“

„Ano.“

„Chcete si ji hned odvézt?“

„Ano.“

„Lituji, ale to nemůžete. Musí být nejprve vyšetřena, nemá-li

nějakou infekční nemoc. Mám zde doktora.“

„Nikdy jsem ale takové potíže neměl,“ protestoval muž.

„Hm. Takže jste už někdy opice přejímal?“

„Občas.“

„Odkud?“

„Z Jižní Afriky. Posílá mi je můj bratr.“

,Ah tak. Nebude to dlouho trvat,“ řekl přátelsky kapitán a pokynul

132

několika nosičům, aby klec odnesli do čekárny pro zvířata. „Chcete-

li, pojďte s námi,“ pozval muže.

Za pár minut byli všichni uvnitř. Doktor opatrně přejel po opici

rukou. „Ale! Pozor!“ podivil se. „Copak to je za bulky?“

„Bulky?“ opakoval Schultz jako ozvěna.

„Obávám se, že se na to budeme muset podívat,“ řekl policejní

lékař. „Mám s sebou anestetikum.“

Schultz, který začal ustupovat ke dveřím, zjistil, že se mu do cesty

postavil urostlý inspektor Gaskin.

Kapitán změnil tón. „Musím vám sdělit, že jsem policejní

důstojník a mám důvod se domnívat, že toto zvíře bylo užito k

pašování drahých kamenů. Máte k tomu co říci?“

Schultz se zhluboka nadýchl. Pokrčil rameny. „Bude lepší, když

řeknu pravdu. Opice má pod kůží diamanty.“

„Vnikl k vám do bytu nedávno zloděj?“ pokračoval kapitán ve

výslechu.

„Ano.“

„Tak jemu můžete poděkovat za to, že se vám rozpadl dobře

fungující leč neodpustitelný způsob pašování.“

„Mám vyjmout diamanty?“ zeptal se lékař.

„Jistě, bude to tak lepší,“ odpověděl mu kapitán.

*

Je snadné si představit, jak tento důmyslný pokus jak se vyhnout

celním poplatkům skončil. Schultz – ten v Anglii – dal rozumně

přednost přiznání, což byla polehčující okolnost, ale nemohla ho

zcela zprostit viny. Vypověděl, že jeho bratr v Africe byl skutečně

výzkumník a teprve nedávno podlehl pokušení koupit za pakatel

diamanty, které Křováci někdy nalézají na poušti Kalahari. Dále řekl,

že vydělané peníze si nenechává pro sebe, ale věnuje je charitativní

organizaci v Německu pečující o invalidní německé vojáky. To bylo

potvrzeno. Stanul před soudem den po svém zatčení a musel zaplatit

vysokou pokutu. To a skutečnost, že o diamanty přišel, považovala

porota za dostatečný trest.

Jeho bratr v Jižní Africe měl štěstí, že se nedostal do rukou

jihoafrické policie. Bylo by se mu dařilo zle. Jestli on a pilot Leffers

pojali podezření a dostali strach nebo zda ho bratr stihl varovat včas,

133

se nikdo nedozvěděl. Když dorazila policie k Schultzovu bungalowu,

byli oba pryč a už je nikdo nikdy nespatřil. Lze předpokládat, že

uprchli v Dornieru do Německa, za což mohly být opice v okolí, i

když to nevěděly, vděčny Bigglesovi.

Dnes, jdete-li do zoologické zahrady, všimněte si opice s šedou

maskou a dlouhým ocasem. Cítí se důležitá a je to proto, že je jediná

z cestující smečky, která vezla celé jmění v diamantech a dožila se

toho, že o tom může vyprávět.

134

William Earl Johns

BIGGLES A POKLAD MADAGASKARU

Z anglického originálu Biggles and the Pirate Treasure

přeložila Jana Šimková

Obálku navrhl a zpracoval Josef Pinkava

s využitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustroval Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Riopress Praha,

jako svoji 137. publikaci

První vydání

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Vytiskla Příbramská tiskárna s. r. o.

ISBN 80-86221-04-0

135