W. E. JOHNS

BIGGLES A TERORISTÉ

TOUŽIMSKÝ & MORAVEC

PRAHA

1997

© W. E. Johns, 1954

Jacket illustrations Zdeněk Burian, Petr Barč

© Zdeněk Burian – dědicové, 1997

© Petr Barč, 1997

Illustrations © Petr Barč, 1997

Translation © Milan Hausner, 1997

Remake © Mikuláš Moravec, 1997

ISBN 80 – 85773 – 67 – 8

KAPITOLA PRVNÍ

PAST NA KRYSU

„Nevypadáte dnes moc dobře, Bigglesworthe,“ řekl

generál Raymond a vzhlédl ke svému oblíbenci s

nenuceným úsměvem. „Hádal bych, že vám v autobusu

někdo stoupl na kuří oko. Je to tak? Co vlastně ode mne

chcete? Spusťte!“

4

„Nejel jsem autobusem,“ odsekl Biggles. „Přišel

jsem za vámi z vlastní vůle a to dělám vždycky nerad.

Šel jsem pěšky. Jen proto, abych to oddálil.“

„Takže černá kočka přes cestu?“ ušklíbl se Raymond

a přisunul přeci návštěvníka krabici s cigaretami.

Jenomže Bigglesworth, velitel samostatné jednotky

leteckého vyšetřování Scotland Yardu, neměl skutečně na

společenské žerty náladu a dal to svému nadřízenému

najevo.

„Žádám o půlroční dovolenou,“ řekl a sáhl po

cigaretě. „Ode dneška!“

Raymond zachmuřil obočí, tři vteřiny Bigglese

pozoroval a potom vstal.

„Tohle mi nedělejte,“ zavrčel. „Moc dobře se

pamatuji, kolikrát jsem vás posílal na dovolenou a vy jste

neměl zájem. Myslel jsem si o vás, že nedáte pokoj,

dokud v zájmu lidstva a spravedlnosti neodhalíte všechny

hříchy tohoto bídného světa. To jsem se tolik pletl?“

„Dejme tomu, ale spíš mne přeceňujete!“

„To vím také. Mluvte dál. Jistě však chápete, že

když vás uvolním na šest měsíců, přinutí mne to, najít si

náhradu. Až se pak vrátíte, zaměstnám vás nanejvýš jako

poradce nebo odborného znalce. Bude to konec

vyšetřování, Bigglesworthe!“

„Vy mi nerozumíte, pane. Nehodlám odejít do

výslužby.“

„Je to vzájemné. Já zas nerozumím vám,“ prohlásil

Raymond a sedl si. „Co vlastně chcete? Povalovat se po

pláži? Lyžovat v Alpách? Rybařit v Kanadě, nebo se

projíždět na velbloudu kolem pyramid?“

Biggles se nečekaně zasmál.

5

„S tím velbloudem jste málem trefil do černého,“

řekl. „Dostal jsem totiž chuť vstoupit na čas do Cizinecké

legie!“

„K Francouzům?“ Raymond se znovu chystal vstát.

„Co vás k tomu vede? Vždyť vy vážně nutně potřebujete

pár dnů vysadit. Jak vás tohle napadlo?“

„Dohodli jsme se na tom.“

„S kým, propánakrále? Měl na sobě svěrací

kazajku?“

„Ne. Byl to Marcel Brissac z francouzské Suréte.“

Velitel užasle zamrkal.

„Chcete polykat písek spolu?“

„On už má první chod za sebou, pane.“

Raymond se protáhl a narovnal se. Sepjal ruce a

položil je na desku stolu mezi dvě haldy nevyřízených

spisů. Mlčel a hlavou se mu asi proháněly úvahy, na

jakou podivnou záhadu Biggles se svým francouzským

kolegou narazil. Nenapadlo ho nic.

„Tak se konečně posaďte a mluvte!“ řekl pak.

„Chováte se tajemně už moc dlouho!“

Biggles sklesl do křesla, zapálil si a začal.

„Před dvěma týdny jsem byl v Paříži a s Brissacem

jsem se sešel v malé hospůdce na náměstí Bastilly. Nad

sklenicí vína se mi svěřil, že se chystá k odjezdu.

Zajímalo mne to, hlavně když mi řekl, že bude muset

zapomenout své jméno a pařížskou adresu. Zíral jsem na

něj jako na blázna a vypadal jsem tehdy podobně jako

teď vy, pane. Jenže pak se dal do vyprávění. Když

skončil, musel jsem jeho důvody uznat. Přišel na hnízdo

sršňů.“

„Ten bodavý hmyz poletuje nad Afrikou?“

6

„Je to složitější, pane. Marcel mi poskytl pár tak

významných informací, až jsem si musel přiznat, že jsme

břídilové. Dokonce jsem na vás dostal v té chvíli zlost!“

„Tím chcete říci, že se naše úlohy vyměnily?“

zavrčel Raymond. „Ti za kanálem jsou lepší? Přišli na

něco, co my nevíme, a vy teď hodláte uložit ten případ

mně?“

„Ne, pane. Řekl jsem snad jasně, oč mi jde. Chci jen

Brissacovi pomoci a jít za věcí na vlastní pěst. Trvá už

moc dlouho, co nás podceňujete! Chcete, abychom našli

břídila, co vykradl trafiku jen proto, že měl na klopě

letecký odznak! Chytneme ho a vy nás pošlete za

hochem, který uloupil pár snubních prstenů. Vysvětlíte

mi to tím, že jeho strýc létal za války na beaufighteru.

Zlobím se na vás, pane generále, protože to přece není

práce pro nás.“

„Snad nechcete, Bigglesi, abych kvůli vám vyvolal

třetí válku? Co vlastně objevil ten váš Brissac?“

„Marcel se dostal na stopu nesmírně nebezpečných

lidí. Z jeho údajů je jasné, že jde o výtečně

organizovanou skupinu zločinců. Říkám vám to nerad,

pane, ale zdá se mi, že by jim mohlo závidět celé naše

ministerstvo! Ta banda je schopná všeho, pane!“

„Volíte silná slova, Bigglesworthe.“

„Snad. Může to být také tím, že od vás o nich

nepřišla jediná zpráva! Jak je to možné, když z Doveru

do Calais je to jen pár desítek mil? Jste vůbec s Francouzi

ve styku?“

„Jistě,“ řekl Raymond. „Tak už ale vysypte, co vám

ten Marcel napovídal!“

„Asi víte, že se s Brissacem známe už dlouho a

přiznávám, že jsem tehdy nejel do Paříže náhodou.

7

Pozval mne. Patrně proto, že nevěděl na koho jiného se

obrátit.“

„Zeptal jste se ho, proč se nám neozval?“

„Ne.“

„Tak vám to povím za něj,“ řekl Raymond. „Nebyl

si svojí věcí jist! Poslyšte, Bigglesworthe, měl jste mi

zpracovat tu příručku pro letecký výcvik! Jak jste s ní

daleko?“

„Zatím jsem napsal osnovu, pane. Ale křivdíte mi.

Dovolte malou otázku. Četl jste zahraniční rubriku

včerejších novin? Chcete ode mne slyšet, co mi vyprávěl

Brissac a sám stále odbočujete! Četl jste ty noviny nebo

ne?“

„Ano,“ řekl Raymond. „Co máte konkrétně na

mysli?“

„Mám na mysli tu řadu bombových útoků na

usedlosti Palestinců v Jordánsku.“

„Jistě. Vím o tom.“

„Chápete, že tím pádem vzala za své dohoda mezi

Židy a Araby, která byla ještě den předtím na spadnutí?“

„Ovšem. Bohužel.“

„Doufám, že také chápete, na jakém omylu je

novinář, který ty útoky označil za tragickou shodu

okolností?“

„To nevím,“ zaváhal Raymond. „Ale může to tak

být.“

„Může!“ řekl Biggles. „Nejsem odborník na

politiku, ale je přece každému jasné, že ačkoli OSN vzala

Izrael na vědomí, všem ostatním arabským státům kromě

Egypta se to nelíbí! Všichni přece obvinili z těch

násilností Izrael!“

8

„V tisku to bylo,“ připustil Raymond. „Nechtěl byste

se raději vrátit ke svému Francouzovi?“

„To právě dělám, pane. On je totiž přesvědčen, že to

nebyla předem připravená provokace Arabů!“

„Cože? Jak můžete vědět, co si teď myslí Brissac?

Řekl jste mi, že jste s ním mluvil před dvěma týdny!“

„Předpověděl to,“ řekl Biggles. „V arabských

státech i v Izraeli je spousta horkých hlav a podle řady

politiků je podpis dohody to poslední, oč obě strany stojí.

Těch rozumnějších je však přece jen víc. Je proto nutné,

aby vybuchly bomby. Postará se o to někdo třetí. Nikdo

se tomu nebude moc divit a napětí je zachováno!“

„Moc jste to nezkrátil, člověče. Držte se faktů!

Všichni přece čekají na podpis mírové dohody. Proč si

myslíte, že do toho strká nos někdo cizí? Kde máte

důkazy?“

„Nemám je. Ale slovo terorismus jste slyšel!“ vyhrkl

Biggles. „Jsem totiž přesvědčen, že ty útoky nespáchal

Izrael ani Egypt, ale ani žádná z arabských zemí! Ty

výbuchy má na svědomí někdo docela jiný!“

„Kdo?“

„Skupina lidí, kterým nesmírně vyhovuje, když se

Střední východ koupe v krvi. A neplatí to pouze pro

oblast Palestiny. K podobným útokům přece dochází

všude, kde nejsou přesně vymezeny hranice a tam, kde se

střetávají různé zájmy. V Jižní Americe, na mnoha

místech v Asii, na severu Afriky! Všude tam, kde si lidé

nerozumí z národnostních, náboženských nebo jiných

důvodů.“

„Zadržte, Bigglesworthe,“ řekl Raymond. „Mluvíte

tu o známých věcech, ale nechápu smysl vašeho

9

plamenného projevu. Kam těmi úvahami míříte? Nějaký

nadnárodní terorismus?“

„Marcel Brissac věří, že ty incidenty nejsou náhodné

a většina z nich nevznikla ani následkem politické

propagandy. Jeho názor sdílím, pane! Jde tu prostě o

zdařilé pokusy torpédovat mírové snažení Organizace

spojených národů. Jinými slovy se někdo snaží udržet

války v běhu!“

„Ale to je fantastický nesmysl! Proč by to dělal?“

„Pro peníze, pane! Je tuze málo jiných důvodů, proč

se lidé dávají do práce! Bez těch incidentů by

civilizovaný svět mohl omezit výrobu zbraní! Obranné

programy, jak rádi říkáme a píšeme v novinách. Mohlo

by být mnohem méně samopalů, bomb, granátů, ale i

letadel, tanků a ponorek! Co jen by vyráběly ubohé

továrny, kdyby nebylo zbrojního průmyslu? To však

zdaleka není všechno. Jeden výbuch na správném místě a

ceny nafty, gumy, ocele a mnoha dalších strategických

materiálů letí nahoru! Pár lidí přijde o život, ale rozhýbe

to miliony liber! Nebo se pletu?“

„Ne, Biglesworthe. Máte pravdu.“

„Tak čemu se divíte? Ta fakta se vám nelíbí?“

Raymond se usmál.

„Asi byste se měl dát na politiku,“ řekl. „Jaká fakta?

Ještě jste mi žádná neřekl!“

„Snad nechcete popřít, že státy utrácejí miliardy na

zbrojařské programy jen proto, aby se mohly bránit jeden

proti druhému?“

„Ovšemže to nepopírám.“

„A věříte, že jsou na světě lidé, kterým se ježí

chlupy na těle, když slyší o světovém míru? Kteří

považují konec válčení za velkou hrozbu?“

10

„Budiž,“ zaváhal Raymond. „Ale začněte s těmi

fakty!“

„Začnu,“ řekl Biggles. „Udělal jsem si sám malý

průzkum a došel jsem ke jménu Julius Rothenburg. Jistě

jste o něm také slyšel. Byl to boháč, světoběžník a určitě

veliký lotr a podvodník. Dozvěděli jsme se to ale, až

když zemřel. Dřív jsme o něm věděli jen to, že je jedním

z nejbohatších a nejmocnějších mužů světa! Teď víme,

že dosazoval do křesel prezidenty a když se mu znelíbili,

pouštěl je zas k vodě. Ještě pozoruhodnější bylo, že nikdo

netušil, kdy se narodil a zda je Rothenburg jeho skutečné

jméno. Jeho život byl zahalen tajemstvím a dalo se jen

hádat, zda žije v Londýně, Paříži, Bostonu, či snad někde

ve Švýcarsku nebo v Monte Carlu. Na všech těch místech

měl přece svá sídla!“

„Zrychlete to, Bigglesi.“

„Dobře. Za prvé světové války prodával zbraně

oběma

stranám!

Vydělal

obrovské

peníze!

V

meziválečném období sám organizoval revoluce v Jižní a

Střední Americe! Prodal své zbraně jednomu státu a

sousední zemi varoval, že ji ta první chce přepadnout.

Pochopitelně od něj také chtěli zbraně a on jim je prodal!

Další peníze tehdy proudem! Nikdy se nikde neukázal

sám, ale posílal k jednání své lidi. Nejčastěji jistého

Johanna Klutze – odborníka na zbraně i na vyjednávání.

Nesmírně by mne zajímalo, co dělá Klutz v době po

Rothenburgově smrti.“

„Nejspíš dělá dál to, co umí.“

„Přesně, pane. Obchod se zbraněmi! A jsme u faktů!

Tenhle Klutz je člověk, pro kterého se stalo

shromažďování peněz drogou! Copak asi dělá zrovna

teď, pane?“

11

„Jak to mám vědět? Zrovna o tom jste se bavil s

Brissacem?“

„Ano.“

„Já ale nemám na tak dlouhé historky čas!“

„Už jsem u jádra věci, pane. Marcel vyšetřoval

několik pumových atentátů a narazil na jeden, který mu

připadal více než podivný. Došlo k němu dost daleko

odtud u hranic Francouzského Somálska byl sestřelen

letoun, o němž se prokázalo, že těsně před tím, neznámo

proč, bombardoval větší vesnici za hranicemi v Etiopii!

Shodil tam prý jen několik pum, ale stačilo to, aby

vzápětí došlo na hranicích k řadě nepokojů. Válka byla

na spadnutí!“

„Nesl letoun výsostné znaky nějaké země?“

„Ano a to je první záhada. Šlo o francouzský stroj

typu Breguet a byl pomalován stejně jako ostatní

francouzská válečná letadla! Nastal rozruch. Etiopie

obvinila Francii z terorismu a Francouzi se bránili tím, že

žádné rozkazy k útoku nevydali. Dost pikantní situace

nastala, když se zjistilo, že stroj jim skutečně patřil. Pár

týdnů před incidentem zmizel z vojenského letiště a

armáda ho prohlásila za pohřešovaný!“

„Vzpomínám si,“ zachmuřil se Raymond. „Ovšem!

Právě ta okolnost Francouzům velice ztížila celé jednání.

Vysvětlovali to obtížně a dlouho!“

„Velmi správně! Šlo o lehký bombardér, který

původně patřil 77. eskadře se základnou v Severní

Africe. Nějací podnikavci ho tam za noci vytlačili z

hangáru a letoun zmizel. Ukradli ho! Věc tak ostudnou

bylo obtížné přiznat. Lajdáctví stráží a jejich žalostná

neschopnost sice přinutily francouzské velení k tvrdým

trestům a výměně důstojníků na základně, nicméně

12

oficiální vysvětlení znělo jinak. Francouzská strana

prohlásila, že stroj zmizel při delším průzkumném letu

někde nad pouští! Skutečný průběh znám od Marcela a

on mi také prozradil, že to není jediný případ, kdy

francouzské vojenské stroje zmizely za podobných

okolností. Na přímou otázku dokonce připustil, že jeho

lidé

nemohou

takovou

krádež

vyloučit

ani

v

budoucnosti.“

„Příšerné,“ řekl Raymond. „Pokračujte!“

„Skutečně netrvalo dlouho a na etiopské pohraničí

zaútočil jiný bombardér. Tentokrát byla francouzská

obrana připravená a vyslala teroristovi vstříc pár

stíhaček. Pilot bombardéru odmítl příkaz k přistání.

Přinutili ho přistát a dopadli ho. Ten chlap se jmenoval

Voss a nedalo moc práce prokázat, že zběhl z Cizinecké

legie!“

„Chyba,“ zavrčel Raymond. „Legie nemá letectvo!

V tom si jsem zcela jist. Oklamali vás.“

„Vůbec ne. Netvrdím přece, že Voss v Legii létal.

Patřil tam k jakési běžné pěší jednotce, ale býval pilotem

Luftwaffe a naučil se tam spoustě věcí. Jako mnozí, kdo

sloužili Hitlerovi! Když ho vyslýchali, odmítl vypovídat.

Chtěli od něj vědět, jak získal letadlo, podle čeho si

vybral vesnici, kterou napadl, a proč to vlastně všechno

udělal, ale neřekl ani slovo. Jediné co vypověděl bylo, že

mlčí proto, aby mu někdo nepodřízl krk! Ačkoli byl

velmi přísně střežen, uprchl z vězení!“

„Ti Francouzi jsou ale nezodpovědní!“

„Zbytečně jim ubližujete, pane. Jde o důvtipné

spiknutí a je víc než těžké mu zabránit. Voss měl zřejmě

velmi mnoho vlivných přátel. To totiž zdaleka není

konec. Netrvalo déle než tři měsíce a tentýž muž byl

13

zadržen při pokusu přistát s americkým letadlem ve

vysoce výbušném prostoru v Indočíně, na hranicích u

Vietnamu!

Bombardoval

prý

nějakou

pokojnou

vietnamskou vesnici! Tehdy Francouzi zvolili tvrdší

metodu výslechu. Když vytrvale mlčel a omílal starou

píseň o tom, že by výpověd zaplatil životem, dozvěděl se,

že aby se to nezdržovalo, popraví ho oni sami. Zašli dost

daleko a postavili ho před popravčí četu. Voss konečně

změnil názor.“

Biggles se odmlčel.

„Co jim řekl? Nenapínejte mě.“

„Přiznal hlavně to, co stejně věděli. Že je žoldák.

Pracuje pro toho, kdo lépe platí. Je mu prý líto mrtvých,

ale práce je práce. Řekl i zajímavější věci. Kontakt na

poslední řemeslo prý získal v Cizinecké legii! Někdo ho

tam prý oslovil. Dotyčný muž věděl, že Voss je zkušený

pilot a slíbil mu víc než pěkné peníze, když z Legie

zběhne a vrátí se k létání. To se Vossovi líbilo. Snad ho

navíc i trochu vyděsily řeči o mlčenlivosti a hrozba smrtí.

Tomu moc nevěřím, byl to voják a nacista. Brzy nato

zběhl a stal se jedním z hrstky chlápků, startujících z

malých soukromých letišť v Asii a Africe, která nejsou

zakreslená na mapách. Na cíl těch letů se ho snad už ani

nemuseli ptát.“

„Kdo ho přiměl ke zběhnutí?“

„To strašně zajímalo Marcela a potom i mne. Jenže

tady se Voss zapřísahal, že jméno nezná a nic už

nepomohly ani další hrozby. Nikdy potom prý už toho

člověka neviděl. Ten muž je přitom klíčem k celému

špinavému obchodu a skoro stejně jisté je, že Voss ho

znát musel! Lhal jim!“

„Proč myslíte?“

14

„Odkud by ten tajemný legionář věděl co dělal Voss

za války. Musel mít přístup k jeho dokladům a

nepochybně si pilota předem pořádně proklepal. Ti dva

se ve službě v Legii viděli stokrát!“

„Asi máte pravdu. Ale co když Voss mezi legionáři

sám vyprávěl o svém hrdinství? Mohl se chlubit.“

„Marcela to také napadlo. Jenže pak by Voss toho

chlapa musel taky znát. Patřil by do party kamarádů, kde

se tyhle řeči vedou. Brissac dal proto vypracovat přehled

všech dezertérů z Legie za poslední dva roky. Užasl,

když zjistil, že téměř polovina z nich byli piloti nebo

letečtí mechanici! Tady už žádné náhody nemohou platit,

pane.“

„Co ještě řekl Voss?“

„Moc už toho není. Ti, kdo ho vyslýchali, si totiž

mysleli, že víc neví. Asi je přesvědčil, že nedokáže nic

jiného než pilotovat letoun, zabíjet nevinné lidi a

poslouchat rozkazy. Nejspíš to na ně přesvědčivě sehrál.

Vypověděl ještě pár slov o svém nadřízeném, kterým byl

další dezertér z Legie. Měl to být jakýsi Klein, ale tak se

v Německu jmenují tisíce lidí. Žádné podrobnosti, ale

těm z rozvědky to stačilo. Myslím si, že výslech hodně

odbyli!“

„Kde Voss skončil?“

„To je další trapná záležitost. Uprchl podruhé!

Zmizel!“

„To by nevymyslel žádný fantasta,“ zaúpěl

Raymond. „Kdy vlastně zasáhl té do věci Brissac?“

„Přesně nevím, ale je to už pár měsíců. Pochopil

jsem to tak, že na jeho stůl zanesl vítr pár papírů o

Vossovi a vtipný Marcel zavětřil. Muselo na tom být

zrnko pravdy a buldoci nežijí jenom v Anglii. Marcel se

15

zakousl. Vycítil, že v celé věci jde o hromady peněz a

přestal hledat jednotlivce. Zaměřil se na hledání velké

organizace. Obyčejný letec na miliony ani nemyslí.

Brissac si to uvědomil a začal si všímat společností, které

mají největší zájem právě o změny peněžních kurzů, o

výkyvy na burzách. Vyprávěl mi, s jakým úžasem

sledoval některé prodeje a nákupy, které přinesly

zázračný zisk. O obchody, které proběhly těsně před tím,

než se odehrál incident, který přivodil zvrat v

očekávaném vývoji!“

„Ty

incidenty

někdo

připravoval,“

zavrčel

Raymond. „Chápu. Není to zase tak nic nového.“

„Jistě,“ řekl Biggles. „Nějaký něžný drahoušek se

vždy postará o to, aby někde vybuchla puma! Přesně tom,

kde na tom může někdo jiný zbohatnout! Věřím dokonce

tomu, že ti co bombardují, netuší o jak velké peníze jde!

A kdo v té hře hraje? Měli bychom po něm sáhnout dřív,

než on sáhne po nás! I když je to neuvěřitelné, jsem

přesvědčen, že jde i o existenci Organizace spojených

národů!“

„Tak daleko snad přece jen nejsme,“ řekl Raymond,

ale ve tváři se mu objevilo znepokojení. „Je ovšem

pravda, že na ministerstvu zahraničí jsou občas silně

znepokojeni podivným vývojem některých oblastí.

Jakoby incidenty v různých místech připravovaly sehrané

skupiny a časovaly je vždy na jeden termín. Všichni tam

hledají původce v dalekém zahraničí a neuvědomují si,

že…“

Odmlčel se.

„Pokračujte, pane!“

„Je možné, že se nemýlíte, Bigglesworthe!

Francouzská cizinecká legie skutečně může být báječným

16

zdrojem lotrů! Po válce se v ní sešlo dost a dost vyvrhelů

z různých koutů Evropy, kterým teď na ničem nezáleží.

Šikovný verbíř si může vybírat a ani nepotřebuje moc

nabízet! Čím víc o tom přemýšlím, tím je to jasnější. Kde

jinde hledat sebranku, které nezáleží ani na cti, ani na

vlasti, ale jen a jen na penězích!“

„Mírněte se, pane. Je tam i čestný Marcel Brissac.“

„Doufá, že si ho ten záhadný verbíř najme?“

„To sotva. Spíše se snaží objevit stopu té krysy. Ani

ho příliš nezajímá osud zběhů. Jsou to malé ryby. Hledá

žábu na prameni!“

„A co udělá, až ji najde? Bude za ní stát celá armáda

advokátů, kteří jsou schopni všeho. Banda ovlivňující

světové burzy, snadno zaplatí ty nejlepší! Vydělávat na

burze není trestné.“

„To bych nechal na odbornících,“ usmál se Biggles.

„Dokud nemám lososa na udici, neuvažuji o dobrém

kuchaři.“

Raymond se zahleděl Bigglesovi do očí.

„Do práce v takové organizaci by se snadno mohl

zapojit i váš starý protihráč. Nenapadlo vás zjistit si, co

zrovna dělá Erich von Stalhein? Zaslechl jsem, že prý

prošel železnou oponou, aby svým novým pánům zařídil

na naší straně hrst drobností.“

„Zatím ne, ale je to zajímavý nápad,“ řekl Biggles.

„Vyloučit se to nedá. Zajímalo by mne, co s ním je.“

Raymond vstal, zhoupl se v kolenou a zadíval se na

podlahu, jakoby tam bylo něco napsáno. „Ovšem,“

zavrčel potom. „Takové spolky nepochybně existují.

Vystrašil jste mne natolik, že jsem ochoten vám uvěřit.

Nebýt vás, málem bych si přisadil na světový mír,

Bigglesworthe. Odkud a jak začnete?“

17

„Nemělo by smysl kroužit nazdařbůh světem a

koukat dolů, až se tam šťastnou náhodou ukáže tajné

letiště. Nejrozumnější bude jít se mrknout na jediné

ohnisko nákazy, o kterém vím. Tam, odkud si berou

piloty a mechaniky. Daleko nebude ani místo, kam si

chodí obstarávat letadla!“

„Stále se vracíte k Cizinecké legii.“

„Jistě, pane. Rád bych dostal s sebou doporučení,

podle něhož jsem dobrý pilot a velký zlotřilec. Chlap,

který se jen třese na příležitost naskočit do nejbližšího

letadla plného gangsterů. Měl bych být něco jako kousek

sýra, který přiláká krysu! Aby mě cítila na dálku, nebo

aby se o mně alespoň brzy doslechla. Požádal jsem

Gingera a on půjde se mnou. Pochopitelně vám budeme

moc vděčni, když nám vyberete nějaká pěkná nová

jména. Naše skutečná už jsou moc obnošená. Algy a

Bertie zatím zůstanou v Londýně a oba budou připraveni

ke školnímu výletu, kdyby si to vyžádaly okolnosti.“

„Jste domluven s Marcelem Brissacem? Jak se

chcete dostat mezi legionáře?“

„Raději bych se obešel bez jeho pomoci. Pokud

budou mít v Legii potvrzeno, že po naší kůži pase

policie, přijmou nás. Jsme pro ně nejlepší vojáci! Víte, že

je běžné, když se tam ukrývají psanci a vyvrhelové.“

Raymond se vrátil ke stolu. „Nemohu říci, že bych z

vás měl moc velkou radost.“

Biggles se zatvářil soustrastně. „Chápu, pane. Taky

bych si uměl vymyslet větší legraci. Ale kromě toho, že

vtípky té bandy jsou drsné, krvavé a ohrožují téměř

všechny státy světa, myslím i na Marcela. Je teď v bahně

sám a může šlápnout vedle. Kdo mu pomůže? Moje bída

je jen v tom, že se věc může ohavně protáhnout.“

18

„To mi nemusíte vykládat,“ zavrčel Raymond.

„Postupujte pomalu a obezřetně. Většina finančních

magnátů počítá s potížemi a dává se hlídat stovkami

placených informátorů. Malých lotříků, ale i velkých

lotrů a vrahů. Najdete je mezi vrátnými v hotelu stejně

jako mezi úředníky na ministerstvu. Je to ohavný svět,

ale znám muže z ústředí, který se v něm docela slušně

vyzná. Obrátím se na něj a pomůže nám, naštěstí je mým

přítelem. Škoda, že ostatní nejsou jako on. Právě on

mluvil o finančnících, kteří jsou ve světě velkých peněz

krutí a nelítostní stejně, jako byl Hitler ve válce. Člověk,

kterého hledáte, je jedním z nich a bude nesmírně obtížné

ho najít!“

„Ale já ho nehledám,“ usmál se Biggles. „Počkám

si, až on sám najde mne.“

„To jsem pochopil. Mohu vám ještě nějak pomoci?“

„Ocenil bych seznam těch velkých mamonářů, kteří

se zabývají obchodem se zbraněmi, municí, s trhavinami

a obecně s vojenským materiálem. Jde mi pochopitelně

jen o velké ryby. Jejich jména, šíře jejich zájmů a oblast

působení. Kdyby se někde našlo i pár fotografií, skákal

bych radostí.“

„Vážně,“ zamrkal skepticky Raymond. „Velký

seznam ale nečekejte. Tihle lidé jsou plaší jako laňky!“

„Možná se při pátrání v Africe setkáme.“ zazubil se

Biggles.

„Tomu se koukejte vyhnout!“

„Jistě, pane,“ řekl Biggles již ve dveřích.

„Vynasnažím se však posílat vám pravidelně zprávy.

Třeba vás některá zaujme.“

19

KAPITOLA DRUHÁ

PÍSEK A PRACH

Ginger stál na hranici stínu řady vojenských baráků,

v nichž se nedávno ubytoval, a upřeně hleděl na

nevábnou plochou krajinu. Po řadu horkých afrických dní

ji nesvlažila ani kapka deště a nikde se nic nehýbalo, což

byl další význačný rys krás zdejší přírody. Ačkoli se

slunce ještě nedostalo daleko na své denní pouti modrou

a bezmračnou oblohou, jeho paprsky už pálily a vyháněly

člověku z hlavy nápady na nějaké dovádění.

Zrzek neviděl nic než neplodnou půdu bez stopy

vlhkosti.

Podivná věc – docela vítal, že je konečně na místě.

Bylo jasné, že jejich putování skončilo. Během

posledních pěti týdnů byl on a Biggles neustále na

cestách a nezdrželi se na místě déle než dva dny. Šlo o

únavnou pouť. Nejprve Alžír, pak zpět do Londýna.

Další cesta z Londýna do Paříže ušla, ale odtud do

Marseilles je potrápila stávka železničářů. Cesta do Sidi

bel Abbes byla úmorná a odtud, z hlavního sídla

Cizinecké legie, museli ještě dál, až do výcvikového

střediska poblíž města Zebrit. Tady Ginger uznal, že

život v Legii je tvrdý, ale určitě ne tak drsný, jak se

obecně soudilo.

Přijetí do Cizinecké legie bylo hladké a odvod

„staršího pána“, Bigglese, proběhl bez překážek. Nebylo

ani třeba, aby se do věci vměšoval Marcel Brissac, i když

o věci dobře věděl. Důvod byl jednoduchý. Na místo

20

dorazila jen hrstka mužů různých národností a všichni

tvrdili, že hodlají trávit dobrodružný život naplněný

akcemi. To samo by asi nestačilo, ale Legie potřebovala

doplnit stavy a zájemců bylo málo. Z celé Anglie přišli

jenom dva! Koho měli přijmout do Legie, než ty, kteří

měli zájem? A tak dostal Ginger i Biggles uniformu.

Dlouho před tím zařídil důvtipný Raymond oběma

tajnou schůzku s Brissacem. Sešli se v Alžíru. Budoucí

legionáři tam dorazili v turistických oděvech. V šeru

malé kavárny jim Marcel vyložil, jak si představuje

spolupráci. Podle něj však zatím šlo o nudný úkol. Nic se

nehýbalo z místa a zdálo se, že vyšetřování zamrzlo dřív,

než se rozjelo. Nevěděl co dál. Navíc měl spoustu běžné

vojenské práce a na vlastní pátrání mu nezbýval čas.

Proto jen čekal, kdy se už konečně něco semele.

„Vůbec nic?“ zeptal se Biggles.

„Nic. Případ odumřel, zcepeněl, jakoby skončil!“

„Jaké máš spojení?“

„Jedině s kapitánem Joudrierem ze Surété. Ví o tom

totéž co vy dva a Raymond. Také se neozývá. Vážně to

usnulo!“

21

22

„Dobrá,“ řekl Biggles. „Stejně to musíme zkusit. Po

příjezdu do Legie se nebudeme s tebou znát a nebudeme

se stýkat.“

„Pochopitelně,“ kývl Brissac.

„Je možné, že ti druzí zrovna nikoho nového

nepotřebuji.“

„Člověk, který přesvědčil Vosse k dezerci tam někde

je!“ zavrčel Marcel. „Neznám tam však nikoho se

zkušenostmi s létáním.“ Biggles zvedl ruce.

„Tak vida,“ řekl. „Možná tam skutečně letci nejsou.

Až dorazíme, nahoď udičku. Měl bys rozšířit, že jsme

mimořádně skvělí piloti!“

„A zase čekat?“

„Budeš alespoň jednou v životě šířit pravdu,“ usmál

se Biggles. „Brzy se dočkáš alespoň nás dvou!“

Po návratu do Anglie měli spoustu práce, i když

Raymond mezitím ledacos zařídil. Chtěli mít promyšlen

každý detail a připravit se nejen na záhadnou krysu, ale i

na africkou přírodu. Když konečně vyrazili do Paříže,

měli u sebe doklady pánů Biggse a Heppla. Oba ti

chlapíci sloužili u Královského letectva a byli propuštěni

ze služby předčasně a bez udání důvodů. Neukázněným

lajdákům se to stávalo.

Z Paříže následovala nekonečná pouť do Sidi bel

Abbes. Doufali, že zde zahlédnou Brissaca, jenže byli

zklamáni. Nejenže tu nebyl, ale neměli zde zůstat ani

Biggs a Hepple. Byli okamžitě převeleni do Zebritu!

„Zdá se mi,“ zasyčel Biggs, když byl se zrzkem sám,

„že se už něco hnulo.“

„Marcel narazil na stopu?“

„Mlč!“ šeptl Biggles. „Brzy uvidíme.“

23

Příčinu převelení poznali v Zebritu a nemuseli ji

nijak hledat. Bigglese už nepřekvapilo, když jedním z

prvních důstojníků, které tam uviděl, byl Marcel. Užasle

však zamrkal, když zjistil, že Marcel Brissac se změnil v

muže s ostrým hlasem a že ten povýšený důstojník je

velitelem celé jednotky! Hned po příjezdu je podrobil

krátkému výslechu, jinak se to nedalo nazvat, a doporučil

jim, aby mu zmizeli z očí.

„Šla z něj hrůza,“ postěžoval si pak zrzek. „Ani na

mne nemrkl!“

„Udělal to dobře, bylo tam moc lidí,“ řekl Biggles,

ale Ginger si všiml, že i on trochu posmutněl.

Až později se zrzek dozvěděl, že ho trápí poznání,

jak obtížné teď bude pohovořit s Marcelem. Řády v Legii

nepřipouštěly besedy důstojníků s prostými legionáři a u

jednotky v Zebritu to chápali doslova. Promluvit si s

velitelem o samotě se zdálo být vyloučeno a Biggles si

lámal hlavu otázkou, jak se dopídit skutečného stavu

vyšetřování. Řekl Gingerovi, že tu nejsou náhodou a byl

si jistý, že Marcel měl dobrý důvod stát se velitelem a

dostat se právě sem. Bylo lhostejné, zda si to zařídil

úplatkem nebo jinak. Důležité bylo, proč o to stál a proč

právě do Zebritu!

Jako velitel Marcel samozřejmě získal větší volnost

pohybu. Mohl by také oběma lépe pomoci, kdyby se

dostali do nesnází. Na druhé straně však jeho nová pozice

podstatně ztížila možnost vzájemného styku. S tím

nepočítali.

Začal výcvik. Samozřejmě svého velitele občas

viděli, ale blíže se k němu nedostali a nebylo ani

pomyšlení, aby si dovolili ho oslovit. Sám Marcel

24

kontakt ani nenaznačil a Biggles už ztrácel trpělivost.

Trvalo to už nějak dlouho.

„Nepochybuji, že ví co dělá,“ zavrčel jednou. „Pro

své chování má jistě důvody, ale už mi to jde na nervy.“

„Zajdeme za ním?“ navrhl Ginger.

Biggles se kousl do rtu.

„Udělal bych to, ale on přece musel vědět, jaké

následky přinese to, že převzal velení. Možná to tak

dokonce zařídil kvůli nám a našemu většímu bezpečí.

Vážně nevím. Je ale jisté, že my nemáme jediný vážný

důvod, proč s ním teď mluvit. Snad čeká na chvíli, kdy

nám začnou starosti.“

„Váháš.“

„Už ne,“ zavrčel Biggles. „Při první příležitosti dám

Marcelovi znamení ke schůzce. Nejraději někde ve

městě, v soukromí. Tam pak všechno probereme. My

nemáme nic, ale on možná ano. To co se nám zdá jako

selhání, může znamenat, že Marcel dostal do ruky

důležitý trumf.“

Jenže skončil druhý týden strávený v Zebritu a

Biggles touženou příležitost nedostal. Velitel Brissac je

při nástupech přehlížel jako všechiny ostatní, ale nikdy se

k nim nevrátil pohledem. Byli přesvědčeni, že to dělá

záměrně a Biggles cítil, jak je bezmocný. Každý jeho

nebo Gingerův pokus o důvěrnější kontakt s velitelem, by

navodil u ostatních mužů podezření. Z podlézavosti, ze

snahy získat výhody, nebo z toho nejhoršího – z jejich

vzájemné souhry! Marcel měl nepochybně důvody

kontakt oddalovat. Zdálo se, že již objevil zašmodrchané

klubko, ale dosud nenašel pravou nit, kterou by ho

rozmotal. Biggles se svého záměru raději vzdal.

25

Zrzka to všechno otravovalo. Nemluvil o tom, ale

poznalo se to. Na nezaměstnanost si při tom nemohl

stěžovat a údajná brutalita, panující v Cizinecké legii, za

to také nemohla. Nesetkali se s ní. Většina z přátel ve

zbrani se chovala kamarádsky a hrstičce opravdu

„tvrdých hochů“ nebylo těžké se vyhnout. Vypadalo to

zde jako v každé jiné vojenské jednotce. Otupující, stále

stejné cviky, únavné a někdy vyčerpávající. Ve službě

vyžadovali nadřízení víc než přísnou disciplínu, mimo

službu však muže nikdo neomezoval.

Nudící se Ginger si vyslechl vyprávění některých

vojáků a žasl nad tím. Typický byl Johny Graves. Za

války sloužil v anglické armádě a závěrem tažení v

Indočíně byl vážně zraněn. Vrátil se domů a po vyléčení

ho propustili z armády. Graves se přihlásil do cizích

služeb, do Cizinecké legie. Odsloužil zde povinných pět

let a přihlásil se zas. Vojna mu učarovala, sloužil by do

roztrhání těla. Ginger nad tím vrtěl hlavou. Nepochopil,

jak si někdo může oblíbit písek skřípající mezi zuby,

drsné povely a propocenou uniformu. Graves však

takový byl.

Muži podobného názoru v jednotce převažovali.

Sešlo se jich v Zebritu mnoho. Byli nejméně z poloviny

zemí Evropy a nechyběli tu ani Afričané. Doplňovali je

zločinci a lidé bez domova. Ti, které by v jejich zemi

zavřeli do vězení. Bylo mezi nimi hodně bývalých

německých vojáků. Zrzek nepoznal, kdo z nich se v Legii

skrýval ze strachu před trestem za válečné zločiny, a kdo

z nich prostě uvykl tvrdé vojně, stejně jako ostřílený

Tommy1, Johny Graves.

1 Tommy – anglický voják. Přezdívka užívaná v obou dvou

velkých válkách dvacátého století.

26

Hned vedle Gingera spal na kavalci chlapík, jemuž

nikdo neřekl jinak než Pirát. Důvod byl jasný. Měl na

čele vytetovaný odznak pirátů – lebku a zkřížené hnáty.

Odseděl si ve své domovině, ve Francii, deset let za

výtržnosti a za zabití. Pirát byl zvláštní chlapík. Dopustil

se velikých chyb, v životě nezakotvil, ale zde se jevil

jako laskavý a spravedlivý muž. Choval se podobně jako

mnohý jiný trestanec. Byl to dobrý voják!

Jenomže Pirát zrzka netrápil. Víc mu vadilo, že si

nebyl jist, zda je na správném místě ve správný čas. V

Legii si nebyl nikdo nikdy jist, co přijde zítra. Mohl

zaznít rozkaz a útvar by se za svítání sbalil a vydal se

někam do hloubky Afriky, do Indočíny, nebo třeba do

Francie! Vojáci mohli být nasazeni všude tam, kde bylo

třeba. Nezáleželo na jejich vůli. Museli se naučit válčit v

písečné poušti, v močálech nebo v džungli, ale po

žádném z těch míst Ginger netoužil. Zrádný náhončí

teroristických pilotů, pokud vůbec existoval, měl být tady

a zde by ho také měli polapit!

„Chytl bych ho u krku,“ zamumlal Ginger.

Právě čistil pušku a čekal na Bigglesův návrat ze

služby, když se nad ním objevil muž. Byl to seržant

velící jeho oddílu. Jeho jméno bylo Voudron, a jeho

francouzština měla ještě podivnější přízvuk, než

Gingerova. Určitě se nenarodil ve Francii. Ten velký

světlovlasý chlapík měl se svým vzhledem určitě úspěch

u děvčat, ale zrzka si nezískal. Naopak. Patřil k nevelké

skupině mužů, kterým se Ginger raději vyhýbal. Z

Voudrona totiž přímo čišela ješitnost a povýšenost a

často bez důvodu ponižoval vojáky, kteří mu byli

podřízeni.

27

Ginger by mu raději uhnul z cesty, ale vsedě to

nešlo. Zadíval se jinam a očekával, že se dozví něco

poučného o vztahu vojáka k nadřízenému. K jeho úžasu

se však nad ním seržant zastavil, mile se usmál a nabídl

mu cigaretu ze svého pouzdra.

„Banjour, man camerade,“ řekl.

„Bonjour, mon sergeant,“ odpověděl Ginger, tak

trošku napjatý, co se vyvine z toho slibného začátku.

Vzhlédl.

„Povězte, příteli, jak se tu cítíte po těch prvních

dnech. Líbí se vám u nás?“

„Ale ano, jde to,“ neupřímně se zašklebil Ginger.

„To myslíte vážně?“

„Je to tady prima.“

„To rád slyším,“ řekl Voudron a zdálo se, že nyní je

překvapen on. „Mnohým z nováčků stačí dva nebo tři

delší pochody pouští a jsou na dně. Škemrají o

propuštění.“

„To je mi jich líto,“ usmál se Ginger. „V životě jsem

se necítil tak dobře jako teď.“

„Mám z vás radost, člověče.“

„Proč se vůbec ptáte, seržante?“ řekl Ginger a vstal.

„Vám se snad zdá, že jsem nemocen? Vypadám špatně?“

„ Ale to ne,“ zaváhal seržant a vzhlédl k modré

obloze. „Vůbec ne! Jen tak mě napadlo, zda byste

nevyměnil šlapání po písku za nějaký delší výlet. Dejme

tomu… letadlem. Co vy na to?“

Ginger měl pocit, že vedle udeřil blesk. Ne vteřinu

ztuhl, ale hned se zase ovládl. Zakryl si rukou tvář a

protože cítil, že by se mu hlas zachvěl napětím, jen lehce

vzdychl.

28

„Takže ano?“ řekl Voudron, dřív než se zrzek zmohl

na slovo. „Vy se dobře znáte s tím Biggsem, co?“

„Ano.“

„Sloužili jste spolu v anglické RAF?“

„Sloužili, pane.“

Seržant přimhouřil oči. „Nějak se mi nechce věřit, že

zrovna vy hodláte sloužit v těchhle těžkých botách až do

smrti. Letec patří do letadla. Co kdyby tady byl někdo,

kdo to s vámi myslí dobře?“

Ginger se pokusil o úsměv, ale dopadlo to žalostně.

„Neříkejte mi o věcech, na které chci zapomenout,“

vzdychl. „Co je pryč, je pryč. Dívám se dopředu, ne

zpátky.“

„Takže vy jste se přišel plazit po žhavém písku,

jenom abyste zapomněl?“ zašklebil se Voudron. „Myslíte

si, že vám ty vzpomínky vypálí slunce z lebky? Já zase

zjistil, že líp zapomínám v pohodlí a při práci, kterou

jsem si oblíbil.“

„Snad. Víte… létání… to byl můj život…“ zaskučel

zrzek a protahoval slova, aby se neprozradil vlastní

dychtivostí. „Já se do letadel zbláznil už jako malý kluk,

á… teď mě to mrzí.“

„Všechno se dá napravit,“ vléval Voudron skleslému

zrzkovi krev do žil. „Muž, který se naučil ovládat různé

druhy letadel, najde vždycky práci. Prosadíte se!“

„Napřed bych musel prosadit vymazání pár řádek

v záznamech o mé službě u letectva, mon sergent. Gumu

na mazání bych sehnal, ale ty záznamy si nechali.

Nepůjde to.“

„Kdo ví? Svět je plný překvapení. A něco vám

řeknu, holoubku! Pokud se chcete vrátit k letadlu, je

pitomost potit se tu za pár franků, abyste si mohl koncem

29

týdne koupit láhev vína! Počkejte, až vyrazíme hlouběji

do pouště! Slunce vás zničí! Nebudete už ani plakat,

protože slunce vám vysuší oči. A možná vám to bude

jedno, protože vám vysuší i mozek! Le Cafard2! Slyšel

jste to někdy?“

„Ne, pane,“ vyhrkl Ginger. „Mohl bych se ale

dovědět víc o tom, co jste říkal o létání? Vy byste mi v

tom mohl pomoci?“

„Možná,“ usmál se Voudron. „Až bude víc času,

vrátíme se k tomu. A držte hlavu vzhůru. Nemáte

zapotřebí ani cafard, ani pijavice, které by vás mohly

někde v džungli sežrat za živa.“ Obrátil se k odchodu, ale

ještě se otočil: „Co váš přítel Biggs?“ zeptal se. „Jak je

na tom on? Líbí se mu tady stejně jako vám?“

„Bude lepší, když se ho zeptáte sám,“ řekl opatrně

Ginger.

Voudron kývl na pozdrav, odhodil nedopalek

cigarety do písku a odcházel. První kolo námluv končilo.

Ginger stiskl pušku, loudal se za ním k barákům a o to

rychleji uvažoval. Měl vážný důvod k přemýšlení.

Zázračná proměna seržantovy tváře mu vzala dech.

Směrování Voudronových otázek se sice zdálo být zcela

jasné, ale Ginger nebyl v těchto hrách začátečník, aby si

nepřipustil hrstku pochybnosti.

Voudron mohl myslet nabídku smrtelně vážně, ale

stejně tak mohlo jít jen o nováčkovskou zkoušku. Nebylo

by to divné. Seržant mohl jen předstírat přátelský zájem a

tajit zákeřnou zradu. Potom by zrzka čekal dlouhý úsek

2 Cafard – Duševní porucha vyvolaná horkem a

vysílením.

30

bídného živoření ve spárech chlapa, který si neláme s

výchovnými melodami hlavu. Takže si na odpověd

nějaký čas počká. Voudron rozhodně nemohl zvednout

hledí a vyslovit se zcela jednoznačně. Snadno se však

mohl vrátit k rozhovoru, který před chvílí ukončil.

Naprosto jasné však bylo, že si seržant pečlivě

pročetl jejich podvržené papíry. Jinak by nevěděl nic o

jejich službě v RAF, o jejich leteckém umění, a

služebních prohřešcích. Ginger i Biggles si dávali

bedlivý pozor, aby o tom s nikým z posádky nemluvili, a

nehovořili na to téma ani mezi sebou. Seržant měl sice

přístup do kanceláře, kde ležely doklady, ale proč si

dával práci s hledáním a čtením! Rozhodně ne proto, aby

zrzka politoval.

Závěr byl jednoduchý. Voudron ho záměrně děsil

hrůzami výcviku a nasadil dokonce i pijavice, jen aby

podpořil jeho touhu zmizet, dezertovat! Proč jinak by

maloval život v Legii těmi šerednými barvami? Měl by

mluvit jinak. Bylo přece jeho povinností vojáky klidnil,

morálně je posilovat a poskytovat jim pomoc. Neudělal

nic z toho a Ginger si byl jist, že právě prošel první

zkouškou u verbíře, který si připravuje půdu!

U baráku se vynořil Biggles, míříci do jídelny a

zrzek se k němu chvatně připojil.

„Máme kontakt,“ zašeptal rozechvěle zrzek.

„Konečně.“

„Skvělé. Co se stalo?“

„Seržant Voudron ví, že jsme piloti. Musel si

vyhrabat naše papíry.“

„Rozhovořil se?“

„Byl sladký jak medový koláček, ale také otevřený

jako hrob před pohřbem. Vyprávěl mi, jaký očistec

31

protrpíme v Legii. Chtěl mi nejspíš vysvětlit, že když to

chce podstoupit tak skvělý pilot jako já, jde o naprostého

troubu. To se týká i tebe.“

„Dostal jsi přímou nabídku?“

„Ne, ale zběhnutí mi naznačil. Pokud prý tak toužím

po létání, nemá smysl, abych zůstával v Legii.“

„Veliká myšlenka! Určitě nad tím dlouho přemýšlel.

Má prostě o tebe starost.“

„Tak to mne nenapadlo,“ ušklíbl se zrzek. „Je si

však jistý, že ti o tom budu vyprávět. Sice mi to

neporadil, ale určitě očekává, že to udělám.“

„Jaký je tvůj celkový dojem z té přátelské besídky?“

„Mačkal do záhonku semínka a kropil je. Dával mi

příležitost, abych povyrostl. Až výhonek vyroste, bude

zalévat znovu a víc. Má záměr, zlákat nás ke zběhnutí.

Jsem si tím jistý!“

„Také si nemyslím, že by šlo o nějaký rafinovaný

test velitele. Kdyby to požehnali nahoře, Marcel by nás

varoval. Teď se s ním ale vážně musíme poradit.“

„Jak?“

„Prostě se ho zeptám.“

„Ale jak. K tomu ses přece už rozhodl dávno.“

„Zatím nevím, ale nějak to musíme zvládnout.

Doufal jsem, že to zařídí sám, ale mlčí. Musíme setkání

připravit. Naaranžovat něco. Teď když s ním

potřebujeme mluvit, vtrhnu za ním třeba do jeho

kanceláře, nebo do něj vrazím, až půjde do důstojnické

jídelny.“

„Nešel jsi náhodou do jídelny sám?“ zeptal se

Ginger.

Šli oba.

32

Den uplýval a příležitost promluvit si s Brissacem

nepřicházela. Zdálo se to dokonce nesnadnější než dřív.

Ve dnech, kdy k němu hledali přístup, ještě silněji

pocítili, jak se jejich postavení liší od pozice velitele.

Biggles si rozpačitě mnul čelo, protože začínal chápat, že

jeho divoké nápady nelze uskutečnit. Bez velmi vážného

důvodu nemohl vniknout do Marcelovy kanceláře a navíc

tam mohl najít právě Voudrona. Důstojnická jídelna byla

ke schůzce ještě nevýhodnější. Unáhlenou akcí by navíc

mohl postavit Brissaca do podivného světla a to by bylo

poslední, oč Biggles stál.

Přišel večer a byli přesně tam, kde odpoledne.

Biggles Marcela ani nezahlédl a netušil, kde se zdržuje.

Zrzek byl jen o málo úspěšnější. Měl dojem, že viděl

Brissaca, jak prochází dveřmi své velitelské kanceláře,

ale jistý si tím moc nebyl. Jeho, stejně jako Bigglese, se

zmocňovala únava z dlouhého vyčkávání.

„Zjistím zda je v té kanceláři,“ rozhodl se Ginger.

„Jak?“

„Obejdu budovu. Z jeho místnosti vede okno na

odvrácenou stranu. Z trávníku bych měl vidět až na jeho

stůl.“

„Dobře, zkus to. Buď ale opatrný. Voudron nás

možná hlídá. Je divné, že ani jeho není dlouho vidět.

Počkám tady, kdyby Marcel náhodou vyšel.“

Ginger vyrazil. Obcházel barák pomalu a snažil se

vypadat jako člověk, který nemůže usnout a potlouká se

odnikud nikam. Ani ho nenapadlo jít rovnou. Tu kráčel

ve stínu domu, tu vyrazil ke zdi, obhlížel ji a pak zase

civěl k nebesům. Nechtěl vypadat podezřele, ale občas se

přece jen rozhlédl. Díval se po Voudronovi, který nesměl

uhodnout jeho záměr. Dlouhý den pomalu končil.

33

Konečně se Ginger přiblížil k zadnímu traktu a

uviděl dvě okna. První vedlo do úřadovny velitelových

podřízených, druhé patřilo sousední Marcelově kanceláři.

Pomalu se doloudal dál od domu, aby si ho náhodný

pozorovatel nevšiml. S hlavou natočenou tak, aby viděl

dovnitř, přešel před oběma okny. Nezastavil se, nepohnul

hlavou, pomalu šel a upřeným zrakem sledoval, co se tam

děje. Měl na pozorování velmi krátkou chvíli. To co

uviděl v prvním okně ho zmátlo, ale když nahlédl do

druhého, měl vše vysvětleno. Vykulil oči, trhlo to s ním.

Zrychleným

krokem

spěchal

k

čekajícímu

Bigglesovi.

„Copak?“ sykl Biggles, když poznal jak spěchá, a

když si všiml jeho pobledlé tváře. „Hoří?“

„Skoro. Drž si klobouk!“ zadrmohl Ginger. „Marcel

tam je. Sedí u telefonu. Voudron je ve vedlejší kanceláři,

číhá u pootevřených dveří a naslouchá!“

„To se mi nelíbí.“

„Mně to vyrazilo dech.“

„Máme potvrzeno, co si o seržantovi myslíme.

Nejhorší na tom je, že Marcel má štěnici v domě a vůbec

o ní neví. Nejdůležitější je teď zjistit, s kým si

telefonoval a o čem hovořili. Pokud se to nedozvíme,

nedostaneme se dopředu.“ Pomalu přecházeli nádvořím.

„Podívej!“ vybafl Ginger. „Zeptáme se hned. Tam

jde!“

Marcel Brissac dotelefonoval. Vyšel ze dveří a

zamířil přímo k jídelně. Kráčel rázně a jeho cesta vedla

blízko nich.

Biggles se bleskově rozhlédl. Nádvoří určené k

nástupu mužstva zelo prázdnotou. „Voudron ho bude

34

sledovat,“ sykl k zrzkovi. „Ty se chovej úplně

přirozeně.“

Marcel se rychle blížil. Vyšli mu vstříc a těsně před

setkáním se

Biggles zastavil, cvakl podpatky a zasalutoval.

„Musím s tebou mluvit,“ řekl tiše. „Předstírej, že mi něco

vyčítáš. Vynadej mi!“

Brissac pochopil. Ostrým tónem vyzval Bigglese,

aby si upravil blůzu. „Ať se to neopakuje!“ přikázal. Řekl

to ostře a doprovodil slova ještě ostřejším gestem.

„S kým jsi před minutou telefonoval?“ zasyčel

Biggles, stojící ve vypjatém pozoru.

„S Joudrierem.“

„Vyslechl to Voudron. On je muž, kterého

hledáme!“ Marcelova tvář změnila barvu. „Co?“ drsně

vykřikl.

„Kde si můžeme promluvit?“ zašeptal Biggles.

„Za hodinu ve městě. Palmový háj za barem Pigale.“

„Oui, mon commandant,“ řekl schlíple Biggles, a

ruka mu znovu vylétla k pozdravu. Všiml si Voudrona,

který se právě objevil ve dveřích, jimiž předtím vyšel

Brissac.

„Jděte mi z očí!“ vykřikl velitel a zamířil k jídelně.

Biggles pokorně sklonil hlavu a následován

Gingerem šoural se k ubikacím.

Ve vteřině, kdy Brissac zmizel ze dvora, stál u

dvojice Voudron. „Co chtěl pan velitel?“ vybafl.

„Sjel mě,“ zavrčel Biggles. „Nejsem prý řádně

oblečen. Jakoby zrovna teď na tom nějak záleželo, mon

sergent! Omlouvám se vám, ale na tomhle pekelném

místě mě to už začíná unavovat! To si mám žehlit puky i

do postele?“

35

„Nedivte

se,“

ušklíbl

se

přátelsky

seržant.

„Předpokládá, stejně jako my všichni, že vy Angličané

dbáte na pořádek. Uklidněte se a zapomeňte na to.“

„Díky, mon sergent,“ usmál se Biggles.

Usměvavý Voudron kývl, pokračoval v chůzi k

jídelně a když se ztratil, Biggles s Gingerem se uchýlili

do kouta, kde dnes došlo k jeho rozhovoru se zrzkem.

„Můžeš doplnit ještě něco ze svého pozorování?“

začal Biggles.

„Marcel mluvil s Joudrierem nahlas. Voudron to

slyšel.“

„Ten darebák se dověděl všechno, co ho zajímalo,“

řekl Biggles. „Proto už ví, že je Marcel ve spojení se

Surété. Značí to jedinou věc. Brzy udeří, nic jiného se

nedá čekat. Marcel byl strašlivě neopatrný. Žasnu nad

tím, jak dlouho telefonoval.“

„Jestli Marcel odejde na schůzku s námi, Voudron

ho bude určitě sledovat!“

„Udělá to, ačkoli o schůzce neví. Musíme zasáhnout,

a otočit to setkání v náš prospěch.“ Jak?“

„Voudron bude sledovat Marcela a my Voudrona!“

„Nějak ho popleteme?“

„Všiml sis Marcelova výrazu, když jsme mu řekli,

že ten blondák vyslechl telefonát?“ za vrčel Biggles.

„Podle mého je zcela jasné, že Brissac hovořil s Paříží o

velmi důležitých věcech. Zprávy, které seržant slyšel,

musí co nejdříve předat svému nadřízenému. Může mu

sám telefonovat, poslat telegram, nebo, pokud je ten muž

po ruce, sdělí mu věc osobně.“

„Jestli Marcel v hovoru vyslovil naše jména, neměli

bychom už mít sbaleno?“ navrhl Ginger.

36

„Mluvíš nesmysly,“ zavrčel Biggles. „Kdyby se to

stalo, pak by se s námi Voudron na dvoře nebavil. Chápu

tě. Rád by ses sbalil a vypadl z legie, jenže zatím ti to

nehrozí. Zůstaneš tu hezky se mnou! Pokud lidé, kteří

poroučí Voudronovi, nějak vyčenichají, oč se tu

zajímáme, dozvíme se o tom rychle a povede se nám

hromsky mizerně! Jinak ale děkuji osudu, že jsme se

spojili s Marcelem. Už jsem z toho ztrácel nervy.“

37

KAPITOLA TŘETÍ

BAR PIGALE

Podnik na jehož vývěsním štítě bylo napsáno Bar

Pigale patřil statnému, žoviálnímu Francouzi, jemuž

všichni říkali Louis z toho prostičkého důvodu, že se tak

skutečně jmenoval. Jeho bar patřil ke stovkám

podobných podniků rozesetých po celém Alžírsku. Podle

venkovního vzhledu by si ho málokdo vybral už proto, že

k němu musel zajít do nevábné domorodé čtvrti kasbab.

Jenže právě proto zde bylo nízké nájemné, což

umožňovalo šikovné Madame Umis vařit a nabízet

mimořádně dobrá a laciná jídla. A ona se tím zabývala s

neobvyklou láskou a péčí. Dobré jméno mělo i zdejší

přírodní víno trochu drsné chuti. Nikdo z hostí si

nekoupil jen jednu skleničku a legionáři, kteří sem

chodili v houfech, se často vraceli domů s prázdnými

kapsami a zamotanou hlavou.

Za další důvod, proč byl bar oblíben, nemohl Louis

ani jeho žena. Šlo o nevelký háj dost ubohých datlovníků,

začínající hned za budovou. V širokém okolí se nenašlo

jiné místo, kde by se mohl schovat člověk, hledající klid

a soukromí. Zelenou oasu často využívali vojáci, když na

pár hodin zmizeli z tábora a nemohli se ukázat na

veřejnosti. Pověst háje nebyla nejlepší, šuškalo se, že tam

postihlo neštěstí mnohé vojáky, turisty i Araby. Smůla

řádila víc mezi Evropany, patrně proto, že se častěji opili

a měli u sebe víc peněz než domorodci. K dovršení zlého

bylo v háji roztroušeno několik hlubokých, vyschlých

studní. Městský úřad před návštěvou čtvrtě varoval, ale

38

občas se našli zvědaví turisté, kteří nebrali výstrahy

vážně. Netušili, že v kasbabu najdou jeden malý neúřední

hřbitov navíc!

Většina ostřílených legionářů však strach neměla.

Byli to muži, kteří se o sebe dokázali postarat i mezi

datlovníky. Přesto bylo pro zrzka chvíli záhadou, proč si

Marcel vybral ke schůzce právě hájek. „Nejspíš to udělal

ve spěchu,“ řekl Biggles. „Neměl na dvoře čas

vysvětlovat, kde se sejdeme. Proto zvolil místo, které

tady znají všichni.“

„Přímo v Pigale by to nešlo?“ zavtipkoval Ginger.

„Opravdu ne, bývá tam moc lidí, a do háje to máš blíž.

Bude se ti tam líbit.“

„Dobře. Ve tmě se nám bude líp povídat,“

pochechtával se zrzek. „Doma jsem vždycky rád držel

černou hodinku.“

„Až ta tma přijde, budu docela rád,“ zavrčel Biggles.

„Jen aby nedošlo k něčemu zlému. To by tě láska ke tmě

přešla!“

Zrzek se znovu zasmál, ale neřekl už nic.

Vyrazili o celou hodinu dřív. Měli sice spoustu času,

avšak Biggles se rozhodl, že udělají líp, když pořádně

obhlédnou místo setkání, než aby se bezcílně potulovali

kolem ubikací. Opustili barák těsně před sedmou a za

chvíli byli na místě. Obešli čelní část háje a našli si kout,

kde se usadili. Schovali se v temném stínu ostnaté hradby

keřů, odkud mohli pohodlně sledovat cestu, aniž by je z

ní někdo viděl. Kdyby se tu objevil Voudron, viděli by

ho a poznali kam má namířeno. On by si jich všimnout

nemohl.

Večer byl horký. Odpolední vítr se usadil a na báni

nebes zářily hvězdy, podobné těm, které svítily v den

39

Kristova narození. Horší bylo, že se dalo špatně dýchat.

Vzduch byl nedýchatelný, těžký a dusný. Bílý měsíční

svit se pracně prodíral větvemi palem a v nízkém porostu

cvrkaly cikády. Dlouhé stíny stromů se pohybovaly po

zemi sem a tam, ve větvích se občas ozval skřek opice, a

v bahně blízkého močálu zakvákala žába.

Arabští dělníci, vracející se z vysilující práce na

vinici, se trousili k baru a dělalo to dojem, že lidé zde

ožívají až po západu slunce. Jiní muži poháněli osly,

nesoucí palivové dříví nebo pytle se zrním či moukou.

Ozývaly se povely a veselý smích lidí, mířících do města.

K baru Pigale putovali i první vojáci z Legie, kteří se

rozhodli strávit večer na jediném místě v okolí, kde se

pobaví a rozptýlí.

Biggles se zrzkem viděli spoustu lidí a trvalo téměř

hodinu, než se dočkali seržantova příchodu. Objevil se

znenadání, když už v jeho příchod přestávali věřit. Kráčel

štěrkem cesty těžce a namáhavě. „Voudron,“ sykl

Biggles.

„Jde pozdě,“ zavrčel zrzek. „Dělá nám to schválně.“

„Hloupost. Neví o nás!“

40

41

Než přešel, seděli bez hnutí, a nechali ho kus odejít,

aniž by ho spustili z očí.

„Je nervózní,“ řekl Ginger. „Všiml sis, jak je

zpocený? Určitě ho něco štve! Pojďme! Kdybychom se

přimotali k té tlupě, co se sem zrovna blíží, nemůže si nás

všimnout!“

„Dobře,“ sykl Biggles.

Opustili úkryt a nepozorovaně se vmísili do velké

skupiny vojáků směřujících k městu. Šli s nimi a

nespouštěli z očí Voudrona, jenž kráčel vpředu. Ačkoli se

občas ohlédl, dvou svých pronásledovatelů si nevšiml.

Pak byli ve městě a situace se rázem změnila.

Vojenský doprovod, jehož byla dosud plná ulice, se

úžasně rychle rozptýlil. Naštěstí se to zde hemžilo lidmi.

Bylo jich tolik, že Biggles raději vyrazil vpřed, aby

seržanta neztratili z dohledu. Nevědomky je zaváděl do

nejvýstavnější čtvrti města a čím déle ho sledovali, tím

méně chodců šlo s nimi. Chodníky se prázdnily a

sledování bylo stále víc na pováženou.

Kolem ležela vilová zahradní čtvrť. Na obou

stranách ulice se tyčily honosné kované ploty překrývané

cypřiši a palmami, bílá stavení stála dál a dál od plotů a

chodníků a ze vstupních branek se vytrácela jména

majitelů. Ten, kdo sem přišel na návštěvu, musel vědět

ke komu jde a kam.

Muž, jehož sledovali, zahnul za roh a když tam

došli, neviděli ho. Někde v ulici zmizel.

„Přejdi na druhý chodník,“ sykl Biggles. „Vypařil se

do některé z těch zahrad. Poslouchej!“

Pomalu a po špičkách procházeli tmavou ulicí. Řídili

se jedině sluchem, neboť jen jím mohli zjistit, na které

42

pěšince

skřípe

písek

pod

podrážkami

nočního

návštěvníka.

Štěstí měl Biggles. Přikrčil se před vysokou tepanou

mříží jedné z rezidencí a slyšel jak uvnitř někdo přichází

na cestě k domu. Sykl směrem k zrzkovi a ten k němu

rychle přiběhl.

„Tvůj seržant má nejenom dvě tváře, ale i

zámožného kamaráda,“ zašeptal. „Podívej na ten bílý

zámeček!“ Lehce se opřel o branku a… bylo otevřeno.

„Čí to asi je?“ hlesl Ginger a vyklonil se ke sloupku.

Byl tam bronzový štítek s vyrytým nápisem. „ VILA

MIMOSA,“ četl tiše. „Jules Raban, Advocat. Napadlo by

tě v táboře, že se Voudron vydal na právní poradu?“

„Pročpak ne?“ odpověděl Biggles a pohlédl na

hodinky. „Čím větší lump, tím má víc advokátů. Jistě se

uvnitř zdrží, takže máme dost času. Pojďme se podívat!

Tiše!“

Rozhlédl se po pusté ulici a vstoupil dovnitř. Zrzek

vklouzl za ním a bezhlučně přivřel mřížové dveře. Nešli

po písku, oba pomalu směřovali k vile po okraji

měkkého, sestřiženého trávníku, v němž tu a tam

vyrůstaly ozdobné keře. Několik yardů od domu se

Biggles zastavil a pozorně se rozhlédl.

Písčitá pěšina bíle svítila v měsíčním světle, na

některých místech jakoby polila inkoustově černými

pruhy stínů. Žaluzie všech oken v přízemí byly stažené,

ale dvěma z nich prosvítalo žluté světlo. Uvnitř se svítilo.

Kolem se rozléhal jediný zvuk, drnčivé cvrkání cikád z

trávy pod palmami.

Věčně čilý Ginger se přikradl k jednomu oknu, aby

se pokusil nahlédnout dovnitř. Co tam uviděl, ho

nepřekvapilo, ale také jim to nemohlo nijak pomoci.

43

Viděl prostřený stolek s pozdní večeří, od které byl

hladový advokát vyrušen. Ginger viděl i jeho. Malého,

obtloustlého

snědého

chlapíka,

oděného

do

neposkvrněných bílých šatů. Není jistě snadné rozeznat

na první pohled právníka, ale zrzek si byl jist, že má před

sebou Julese Rabana v plné kráse. Vzadu u dveří stál

seržant Voudron. Měl omluvný výraz ve tváři a paže

vztažené k obraně před dotěrnými otázkami malého, ale

patrně velice výřečného advokáta. Zrzek zaťal zuby,

protože z hovoru neslyšel ani slovo! Jasné bylo jedině to,

že Voudron přišel s nějakou poplašnou zprávou, Raban

ho nyní z čehosi obviňuje, a seržant se hájí.

Potom se Ginger pokusil o vrcholnou drzost, přiložil

k oknu ucho, ale vzápětí rychle uškubl a stáhl hlavu dolů.

Až na poslední chvíli si stačil všimnout, že advokát

vyrazil k oknu a dorazil žaluzie dolů. Současně se v

domě rozezněl poplašný zvonek.

„Škoda,“ sykl Biggles. „Viděli jsme ale víc, než

jsem doufal a podezření se potvrzuje. Pryč!“

Přebíhali zpět směrem k brance. Nejprve do stínu

prvního keře, potom pod velkou palmu. V té chvíli

cvakly domovní dveře a ven se vyřítil statný chlapík.

Pádil k brance. Biggles strhl zrzka za kmen stromu. Muž

běžel sotva pět yardů od nich, nevítaných hostů si však

nevšiml. Zastavil se u brány a měsíční svit na chvíli

ozářil hlavu a mohutná ramena urostlého černocha. Klíč

zarachotil v zámku a muž s cinkajícími klíči v ruce

pospíchal do vily.

„Zamkl nás,“ špitl Ginger, když za černochem

bouchly dveře.

44

„Pan Raban nesnáší nečekané noční návštěvy,“

zavrčel Biggles. „Rád bych věděl, co to bylo za zvonění.

Musíme přelézt plot.“

Ke zdolání překážky si vybrali zastíněné místo a jen

o minulu později opět stáli na ulici a oprašovali si ruce a

kalhoty.

„Ta dřina se docela vyplatila,“ ušklíbl se Biggles.

„Máme jasno, kam chodí seržant pro rozumy.“

„Co dál?“

„Máme ještě čas,“ řekl Biggles a mrkl na hodinky.

„Čtyřicet minut! Počkáme někde za rohem, abychom

zjistili, jak dlouho se Voudron zdrží. Snad se dozvíme,

kam zamíří.“

Oba se přimáčkli ke rohovému sloupku příčné ulice

a čekali asi dvacet minut. Právě ve chvíli, když vrzly

domovní dveře a černoch cinkající klíči vedl Voudrona

ke bráně, aby ho pustil ven, kráčel temnou ulicí chodec.

Hleděl do země, nevšiml si ani dvou ztuhlých postav ani

Voudrona, ale užaslý Ginger ho poznal. Byl to Marcel!

Mířil k živým ulicím, zdálo se, že se odněkud vrací, ale

pokud hledal seržanta, počínal si strašně špatně.

Chodce si všiml i Voudron a počkal v zahradě.

Nepochybně poznal Marcela a dal mu náskok asi čtyřicet

yardů, než vyklouzl na ulici jako stín. Vydal se za ním.

„Ten ho nespustí z očí!“ špitl Ginger.

„Ano,“ řekl Biggles a ťukl se do čela „To ten hovor

s Paříží! Jdeme za nimi.“

„Snad si nemyslíš, že chce Marcelovi uříznout

hlavu?“ Biggles pokrčil rameny. Vyrazili.

Zrzkovi to připadalo docela přirozené. Oni sledovali

Voudrona, ten hlídal Brissaca. Seržant už přece věděl, co

má policista za lubem.

45

Přesto se domníval, že dnes dá Voudron přednost

několika sklenkám vína před vraždou svého nadřízeného.

Jenomže podcenili Marcelovu hbitost a když přišli

do živých ulic plných lidí, ztratil se jim on i Voudron.

Kolem hospůdek a vináren se valily davy arabských i

bílých Alžířanů, mužů v bílém i ve vojenských

stejnokrojích. Dorazili sem právě v době, kdy se noční

město bavilo naplno.

„Nevidím je,“ vyhrkl Ginger.

„Vracíme se k Pigale,“ řekl Biggles. „Vypadá to,

jakoby Marcel chtěl seržanta poplést a nepovedlo se mu

to. Voudron ho náhodou objevil a Marcel spletl nás!“

Ničím se nezdržovali a spěšně pokračovali k

domorodé čtvrti a Kasbab je uvítal snad ještě divočejším

ruchem. Mezi spoustami čilých Arabů se pohybovaly

desítky rozjařených legionářů a najít v davu Marcela

podle uniformy nebylo možné. Zastavili se před barem

Pigale.

„Není tu ani jeden z těch dvou,“ zoufal si zrzek.

„Nenapadá tě, kam mohl Voudron zmizet?“

„Do baru? To se mi nezdá. Spíš bych řekl, že zmizel

v některém domku v Kasbabu.“

„To se zas nezdá mně. Co by tam teď v noci dělal? I

kdybys měl pravdu, stejně ho v těch králičích dírách

nenajdeme. A kam zmizel Marcel? Na schůzku je ještě

čas. Je za deset minut devět!“

„Mohl by být uvnitř. Prošel se a bude mít žízeň.“

„Podíváme se.“

Vstoupili dovnitř a již ve dveřích je ohlušily

překřičující se hlasy hostů. Závojem tabákového zahlédli

Marcela, jak rozmlouvá s hostinským Luisem. Také on si

46

jich všiml, hned jak vešli, ale nedal jim znamení, aby

přišli.

„Chce s námi hovořit až v hájku,“ zamumlal Biggles

Gingerovi a rychle se rozhlížel. „Ať do mne ale uhodí

hrom, pokud někde vidím Voudrona. Nezáleží na tom.

Jdeme ven! Počkáme venku a Marcela uvidíme, až bude

odtud odcházet.“

Následován zrzkem vyšel z baru a zastavil se na

protějším rohu, na místě, kde bylo na dveře vidět, a

odkud jim Marcelův odchod z baru nemohl ujít. Stáli tam

sotva tři minuty, když Ginger chytil Bigglese za rameno.

„Voudron je na světě,“ sykl. „Podívej! Jde sem od

Kasbabu a má s sebou dva Araby!“

„Kdepak si vypůjčil ten párek hrdlořezů?“ zadumal

se Biggles. „Pěknější nenajdeš!“

Seržant se na vteřinu zastavil a pak, následován

oběma chlapíky zaujal místo ve stínu na druhé straně,

nedaleko barových dveří.

„Oč jim jde?“ zašeptal zrzek. „Bude to něco, co by

mě jen těžko napadlo!“

Na odpověď nečekal dlouho. Ve dveřích se zjevil

Marcel a zamířil k hájku. Z jeho pohybů bylo zřejmé, že

nijak netouží po tom, aby ho někdo sledoval. Ginger

svraštil čelo. Museli zachránit Marcelův život, aniž by se

o nich dozvěděl Voudron. Byla to však Gingerova

předčasná starost, neboť Voudron se domníval, že

Marcela pozoruje jen se svým doprovodem. Mávl paží a

problém byl náhle vyřešen.

Oba Arabové se vydali kočkovitými kroky za

Marcelem a zrádný seržant se otočil. Vracel se do baru.

Když tam zmizel, Biggles kývl na zrzka a oba vyrazili za

Araby a jejich obětí. Náhle bylo všechno jasné!

47

Ani vteřinu nepochyboval Ginger o tom, že ti dva

přišli Marcela zabít. Otázka, jak si popovídají s

Marcelem, ustoupila do pozadí, a vyvstal problém, jak

zachránit příteli život. Pokud to dokáží, pochopitelně si s

Marcelem i promluví! Dosud to ale nepřicházelo v

úvahu, situace se stávala kritickou.

Háj, kde se měl odehrát boj o Marcelův život, neznal

ani zrzek ani Biggles. Oba věděli, že nejde o les, ale o

velké předměstské smetiště porostlé zelení, o útulek koz

a oslů, patřících lidem z Kasbabu.

O šeredné pověsti místa se dověděli z vyprávění

vojáků v barácích a ostře je před ním varoval kdejaký

důstojník z legie. Věděl proč. Někteří legionáři sem

občas zavedli děvče, ale mnohem horší bylo, že si muži

zvykli vyřizovat tady své účty. Docházelo tu ke rvačkám,

dokonce i přestřelkám.

A k tomu loupežní Arabové.

Samo slovo háj bylo nadnesené. Rostly zde sice

stromy, ale kdo by hledal měkký travnatý pažit, byl by

zklamán. Kmeny datlovníků vyrůstaly z vyprahlé prašné

země a milovník zeleně by zaplakal – našel byl tu jen pár

drnů ostré tvrdé trávy a trnitá křoviska. Když kolem

procházel Ginger poprvé, nepochopil, jak může někoho

napadnout, dát si tu schůzku s děvčetem.

Když vstoupili mezi kmeny stromů, obklopilo je

šero. Jen místy sem pronikl svit měsíčního světla a ještě

horší byl zdejší dusný a těžko dýchatelný vzduch.

Zrzkovi se zdálo, že páchne plísní a zatuchlinou.

„Nezdravé místo,“ zašeptal.

Biggles si přiložil prst k ústům.

Zprvu neviděli nikoho, ačkoli tu Marcel i Arabové

museli být. Za jiných okolností by Biggles tiše hvízdl,

48

jenže okolní ticho nevěstilo nic dobrého. Po několika

krocích se oba zastavili a když se jejich oči přizpůsobily

šeru, rozeznali obrys Marcelovy postavy. Opíral se

nedaleko nich o kmen a potom, snad aby jim dal

znamení, zapálil si cigaretu. Čekal.

Biggles se však nepohnul. Ukryt ve stínu dvou

kmenů, přikrčeně stál a pozorně se rozhlížel kolem.

Ginger chápal oč jde a dělal totéž co on. Také pátral

zrakem po snědých záškodnících. Kam jen ti Arabové

zmizeli? Nebylo obtížné uhodnout, co zamýšlejí, sotva se

sem přišli Marcela zeptat, kolik je právě hodin. Bylo

ovšem možné, že je Voudron najal jen jako špehy. Pak

by seržant dostal zprávu o jejich schůzce s Marcelem

možná dřív, než by skončila! To nesměli riskovat, museli

čekat.

Strnule stojící Ginger zahlédl pohyb jako první. Asi

dvacet yardů od něj se mezi dlouhými stíny stromů

odrazilo měsíční světlo od něčeho, co se hýbalo. Vládlo

takové ticho, až si pomyslel, že se asi zmýlil. Ani vánek

by nezavál tišeji. Upřel zrak k tomu místu podruhé a

pochyby zmizely. Jako duch se tam mihl druhý stín.

Hbitě, ale pokradmu a nehlučně.

Ginger se dotkl Bigglesova ramene a lehce pokynul

tím směrem. Něco tam určitě bylo, ale věděl, že se tu

může zdržovat i divoká zvěř. V klamavém světle a podle

nejasného tvaru nerozeznal, zda zahlédl stíny lidí. Pokud

to však byli muži, nepochyboval, že jde o ty dva

hrdlořezy.

Vzápětí se poslední zrzkovy pochyby vytratily. Oba

dva Arabové již nedbali na světlo a stín a rychlými

plíživými kroky přebíhali ke stromu, o který se opíral

49

Marcel. Ginger je viděl a vyrazilo mu to dech. Později se

o tom poznání vyjádřil, že na něj dopadlo jako tuna cihel.

Svit měsíce se zaleskl na předmětu, který jeden z

mužů třímal v ruce. Ginger rozeznal záblesk ocelové

čepele a pocítil hrůzu. Byla tak silná, že než se vrhl

vpřed, bez uvažování divoce vyjekl:

„Prenez garde, commandant! Dejte pozor, veliteli!“

Potom vyrazil.

50

KAPITOLA ČTVRTÁ

NĚCO NA TOM BUDE

Oba Arabové doběhli ke stromu první a vzduchem

zasvištěla ocel. Marcel varovaný výkřikem pohotově

uskočil stranou. Svištící čepel ho minula a on sám vyrazil

proti Arabovi svou důstojnickou holí jako kordem.

Zasáhl muže do hrudi a odrazil ho zpět, až muž klesl na

kolena.

Na dosud klidném a tichém místě zavířil pohyb.

Biggles s Gingerem se hnali chránit Marcela, aniž by

měli zbraň. Brissac se chystal k další obraně, jakoby si

neuvědomoval, že drží v ruce jen tenkou hůl! Druhý

Arab tasil v běhu dlouhou zakřivenou dýku, aby dokončil

dílo, které nesvedl jeho partner, ale ani ten se nemínil

vzdát. Nečekaný úder holí ho spíše vydráždil. Vyskočil

na nohy, aby opakoval útok, Gingera však neviděl.

Zrzek už byl u něj a napadl ho zezadu. Rozmáchl se

a udeřil ho pěstí veškerou silou do oblasti ledvin. Být na

místě rozhodčí, odpískal by to jako surovost. Arab

vyhekl, zoufale zalapal po dechu a v té chvíli ho Marcel

švihl holí přes tvář. Byla to další surovost. Pozadu

nechtěl zůstat ani Biggles. Přiskočil k druhému Arabovi,

a dřív než si ho muž všiml, vyrazil mu ostrým úderem

dýku z ruky. Bezbranný zabiják jakoby splaskl. Odskočil

od nečekaného soupeře co nejdále a k Bigglesovu

překvapení vzal nohy na ramena.

Jeho potlučený přítel si toho všiml, vyrazil za ním, a

dvojice neúspěšných zabijáků zmizela mezi kmeny

51

palem a v jejich stínech jak párek prchajících králíků.

Konec útoku dvojice krvelačných vrahounů byl žalostný.

Nikdo je nepronásledoval. Útok selhal, k vraždě

jaksi nedošlo. Hledat ty dva v děrách Kasbabu, by bylo

něco jako hloupý pokus o sebevraždu, a přestože střet

proběhl v kratičké chvíli, necítil žádný ze tří účastníků

touhu po běhu na dlouhé trati. Všichni tři lapali po dechu,

o který je připravil šok a námaha uplynulých vteřin.

„Prašiví psi!“ zasupěl Marcel. „Kde se tu vzali?“

„Ti dva diblíci tě chtěli sprovodit ze světa a ani jim

nešlo o obyčejnou loupež,“ vydechl Biggles. „Poslal je

na tebe Voudron. Přivedl je s sebou z Kasbabu. Víme to.

Oni sledovali tebe a my je. Seržant na tebe ukázal a oni ti

šli v patách.“

Odmlčel se, rychle se rozhlédl a pokračoval. „Proč

jsi vlastně volal Joudriera?“

„Neudělal bych to. To volal on. Z Paříže.“

„Co ti chtěl? Voudron slyšel každé slovo.“

„Vlastně nic! Chtěl vědět, jak jsem dojel a co

potřebuji.“

„Řekl v hovoru naše jména?“

„Ne.“

„Alespoň to,“ vydechl s úlevou Biggles.

„Co vy víte o Voudronovi?“ zeptal se Marcel.

„Povídal si s Gingerem o létání. Určitě si pročetl

naše záznamy. Nemluvil sice přímo o dezerci, ale už si k

tomu dláždil cestu. Opička vystrčila hlavu z houští.

Potvrdil to odposloucháváním tvého hovoru s Paříží a

hlavně tím, že si objednal vraždu pana Marcela Brissaca.

Ví, proč jsi tu a proto také poslechl rozkaz, aby se tě ještě

této noci zbavil.“

„Kdo mu to rozkázal?“

52

„Jeden advokát. Místní ochránce práva a zákonů.

Jmenuje se Jules Raban a žije ve vile Mimosa. Sotva před

hodinou jsme viděli, jak před ním Voudron ohýbá hřbet.

Když jsi procházel ulicí ty, seržant byl na odchodu.

Sledoval tě a pak odbočil do Kasbabu. Naverboval tam ty

dva odchovance polepšovny. Není pochyb o tom, že

Raban je významným členem bandy. Buď dvojnásob

opatrný, nechoď beze zbraně a vyhýbej se temným

koutům! Joudrierovi pošli vzkaz, aby ověřil Rabanovu

minulost. Měl by být v policejním rejstříku.“

„Co s Voudronem? Já ho dám ihned…“

53

54

„Ani nápad!“ přerušil Marcela Biggles. „Jenom on

nás dovede…“

„Ticho!“ zasyčel Ginger. „Vidím ho! Jde sem!“

„Teď už neutečeme, změna kurzu, pánové,“ vydechl

Biggles a srazil podpatky.

„Jste tedy v pořádku, mon commandant?“ vyhrkl

zvučným hlasem.

Nic jiného nemohl udělat, neboť Voudron spěchal a

byl už sotva dvacet yardů od nich.

„Co se tu děje? Kdo je tady?“ zazněl ostře jeho hlas.

Biggles si vzal slovo. „Monsieur le commandant byl

napaden. Asi to byli arabští zloději. Právě jsme

procházeli okrajem háje, když jsme zaslechli křik o

pomoc. Utíkali jsme sem a viděli, velitele, jak zápasí s

dvěma Araby. Když nás zahlédli, dali se na útěk. To je

vše.“

„Je někdo zraněn?“

„Ne,“ řekl Marcel.

„Mot de Cambrone!“ vykřikl Voudron. „To se ještě

nestalo, aby si ti špinavci z Kasbabn dovolili na

vysokého důstojníka. Když jsem odcházel z Pigale,

zaslechl jsem tu nějaký povyk, ale v té tmě nebylo nic

vidět. Díky Bohu, že vy dva jste nepřišli pozdě!“

Zrzek neutajil úsměv nad tím, jak hbitě se Voudron

přizpůsobil situaci a vymyslel tak nehoráznou lež.

Původně sem zamířil určitě jen proto, aby našel

Marcelovo mrtvé tělo a ověřil si úspěšnost přepadu.

„Myslím si, pane,“ podotkl Biggles, „že ti dva ve

tmě nepoznali koho přepadli. Asi ani nevěděli, že chtějí

okrást důstojníka. Nejspíš čekali obyčejného opilého

vojáka a chtěli mu provětrat kapsy.“

55

„Bude to tak, mon commandant, “ řekl seržant, jemuž

se Bigglesova úvaha zalíbila. „V téhle smrduté díře se to

za tmy stává. Háj je jako stvořený pro zloděje a

hrdlořezy.“ Obrátil se k Bigglesovi a Gingerovi. „Vy dva

byste se měli vrátit do posádky a zůstat tam. Ti lotři si

mohli zapamatovat vaše tváře. Jestliže ano, máte dva

nepřátele, kteří teď touží jen po vaší krvi!“

„Ano, pane!“ vyrazil se sebe Biggles.

„A vás doprovodím sám, mon commandant,“ obrátil

se Voudron k Marcelovi. „Bude to bezpečnější pro

případ, kdyby se těm dvěma dáblům něco rozleželo v

hlavě.“

„Nepotřebuji doprovod,“ řekl odměřeně Brissac.

„Bon soir.“

Otočil se, aby se vrátil k baru, zatímco ostatní muži

vyrazili směrem k silnici.

„Jdete domů s námi?“ zeptal se Biggles, jakoby se

na procházku se seržantem nesmírně těšil.

„Ne, ještě se rozhlédnu,“ ušklíbl se Voudron a se

spikleneckým mrknutím světáka dodal: „Schůzka s

děvčetem, chápete.“

„Chápeme,“ souhlasil Biggles. „Nebudeme překážet.

Bon soir, mon sergent.“ Voudron jim mávl na pozdrav a

dva zachránci vyrazili bok po boku k táborovým

barákům. Chvíli šli tiše.

„Báječná konverzace,“ ozval se Ginger. „Něco jako

v tanečních, nezdálo se ti? Voudron netušil, že mělo dojít

k vraždě a snad by za chvíli začal mluvit o počasí. Věděl

jsem, že je veliký lotr, ale on je darebák na druhou!“

„Kontury na mém obraze jsou jasnější a jasnější,“

kývl Biggles. „Když Voudron vyslechl Marcelův

rozhovor s pařížskou Suréte, hned pochopil, proč vyslala

56

svého člověka do posádky. Uvědomil si, že Marcel jde

právě po něm. Co nejrychleji vyhledal Rabana, který je v

gangu jeho nadřízeným. Chtěl od něj další rozkaz.

Advokát mu přikázal sprovodit Marcela ze světa.

Doporučil mu také jak na to, aby si moc neušpinil ruce.“

„Aby najmul ty dva kriminálníky!“

„Ovšem. Vyřídil to v Kasbabu až neuvěřitelně

rychle a z toho se dá usoudit, že dobře věděl, kam jít. Měl

u nich objednávku delší čas. Patrně se v Kasbabu skvěle

vyzná i za tmy a místní Arabové znají jeho. Málokterý

běloch by vyšel po setmění ven z uliček se zdravou kůží.

Viděli jsme na vlastní oči, jak ty dva přivedl za kořistí do

hájku. Těm lotrům se hájek jako pracoviště určitě moc

hodil. Nemuseli Marcela podřezávat na živé cestě do

tábora.“

„A seržant tam zašel jen pro kontrolu,“ zavrčel

Ginger. „Kdyby Marcel útok náhodou přežil, dodělal by

ho sám!“

„Marcel měl štěstí,“ kývl Biggles, „a Voudrona jsme

znechutili. Ale nezdá se mi, že by nás podezíral. Myslí si,

že jsme velitele zachránili nešťastnou shodou okolností.

Na tom, že jsme byli poblíž hájku není nic mimořádného,

a když jsme si povšimli útoku na důstojníka, museli jsme

přece pomoci. Je to docela přirozené. Nemyslím si, že by

nás Voudron podezíral ze spojení s Brissacem. K největší

chybě došlo, když se prozradilo jeho spojení s Paříží.

Voudron ví, že patří k policii a Marcela to vyřazuje ze

hry. Je tady už na nic a mohl by sbalit kufry a odjet.

Vlastně se pro nás stal přítěží. Voudron ho bude střežit, v

Kasbabu se nesmí ukázat ani na vteřinu a docela určitě

už sám nic nezjistí.“

„Co asi řekne Voudron Rabanovi?“ zeptal se zrzek.

57

„Vražda se nevydařila, řekne. Přimotali se tam dva

praštění legionáři a pokazili to. Raban se zamračí a vyzve

ho, aby akci zopakoval a aby podruhé proběhlo vše beze

svědků. Právě proto je nutné vyzvat Marcela k odchodu.

Musí odjet zpátky do Paříže. Je práce pro Joudriera.“

„Když se ale gang dozvěděl, co tu Marcel dělal, že

se o jejich plánech ví v Paříži, a když se Marcel navíc

stáhne, napadne je i to, že je bude sledovat někdo jiný.“

„Obávám se, že máš pravdu,“ řekl Biggles. „Zbystří

oči a uši, a my musíme být ještě opatrnější. Jsou protřelí,

vychytralí a dost bystří, aby si nás prověřili. Ani nevíme,

kdo všechno k nim patří, a proto nesmíme v posádce věřit

ani poslednímu vojáčkovi.“

„Voudronovi jsme stále na očích.“

„Jistě. Nemůžeme si být jisti vůbec ničím. Snad se to

už brzy vyjasní. Třeba to poznáme už zítra podle

Voudronova chování.“ Šli dál v jasném světle afrického

měsíce. Tábor už byl blízko.

58

KAPITOLA PÁTÁ

SERŽANT VOUDRON MÁ MĚKKÉ SRDCE

Následující dva dny proběhly bez nejmenší události.

Tupá dřina a obvyklý každodenní dril, namáhavá

pochodová cvičení. Ginger měl pocit, že žije několika

životy. Jednak jako hloupý voják, potom jako policejní

agent a tento druhý život, přes úmorné neustálé vedro,

jaksi zamrzl. Život číslo tři, ten londýnský, se mu už

docela vytrácel z hlavy. Když si náhodou vzpomněl na

Bertieho a Algyho, připadali mu jako postavy z bájí a

pohádek, které slýchal v dětství.

Několikrát viděli Marcela, ale nevšímal si jich.

Nepromluvil a ani nic nenaznačil. Nepochybně hledal

východisko z přitroublé a nebezpečné situace, do které se

dostal vinou telefonického hovoru s Paříží. Voudron

nadále plnil duchaplné vojenské úkoly, ale ve slibně

načatých námluvách s Gingerem nepokračoval. Choval

se jako velitel. Ostrý a přísný, ale nikoli nepřátelský. O

příhodě k níž došlo mezi datlovníky se nezmiňoval,

jakoby se nestala. Ginger i Biggles si dávali pozor, zda

neopustí tábor, ale nikdy ho při pokusu o výlet

nepřistihli. Pokud to skutečně udělal, byl nesmírně

opatrný.

Dalo by se říci, že po krátkém náporu vichřice se

povětří zcela uklidnilo, zrzek však mírnému vánku

nevěřil. Cítil faleš té tiché idylky a hádal, že nepotrvá

dlouho. Neuměl si představit odkud a jak opět zahřmí, ale

byl si jist, že se schyluje k bouři a že se její blesky zaměří

na Marcela!

59

Když třetího dne ráno rozdávali poštu, vyvolal písař

Biggsovo jméno. Adresa na obálce dopisu byla napsána

na psacím stroji a uvnitř byl přeložený list průklepového

papíru. Na něm pár vět a místo podpisu jen osamělé

písmeno M, adresa odesílatele chyběla. O to výmluvnější

byl text. Biggles si ho přečetl a beze slova podal list

Gingerovi.

„Muž, o kterého se zajímáte, používá krycí jméno.

Dříve sídlil v Paříži. Zabýval se trestním právem jako

obhájce obžalovaných v řadě podezřelých připadů. Po

válce Paříž opustil pro podezření z kolaborace s

okupanty. Usadil se v Marseille, kde již vystupoval pod

současným jménem. Opět jako obhájce. Zapletl se do

řady velmi pochybných procesů, mezi nimiž byla i

obhajoba muže jménem Voss! Dnes má kanceláře v

Tangeru a Casablance, místa pobytu však často střídá.

Na současné adrese tráví horké měsíce.

M“

Biggles si vzal list zpátky od Gingera, několikrát ho

přeložil a strčil do kapsy.

„Podívejme na pana Rabana,“ zamumlal. „Tak on

obhajoval Vosse, aby ten chlap mohl zběhnout a jako

terorista

vraždit

nevinné

lidi.

Vlastně

mě

to

nepřekvapuje. Jeho advokátní kanceláře přitom jenom

zakrývají ještě špinavější, ale i výnosnější obchody. Ti

darebáci potřebují právníky a on je jedním z nich. Na

žebříku gangu stojí mnohem výš než Voudron. Rabanovu

vilu bychom měli hlídat, jak jen bude chvíle volného

času. Bída je, že čas nemáme. Někdo by tam měl být

neustále na stráži. Sledovat návštěvníky a dokonce si

udělat malou prohlídku. Mohlo by nás to dovést k

60

někomu z vedení gangu! Dosud stále stojíme jen na

prvních příčkách žebříku!“

„Proč nezavoláš Algyho?“ zeptal se zrzek. „Mohou

přece s Bertiem přijet jako obyčejní turisté.“

„Dobrý nápad,“ pochválil ho Biggles. „Myslí ti ti

rychle.“

Byli ovšem teprve na začátku dne.

Před polednem se Biggles i Ginger zachmuřili.

Donesla se k nim nová zpráva, která prolétla celým

táborem. Netýkala se minulosti, ale věcí budoucích. Šlo o

podivnou, varovnou zvěst, že se posádka má brzy

přesunout k jihu, do Fort Labougant. Nikdo nevěděl, od

koho to přišlo, ale Ginger, který to zaslechl první,

zavětřil zradu.

Bylo jasné, že pokud přesun proběhne, dojde k

pohromě! Muži, kteří tu sloužili déle, chápali proč, a

vysvětlili to ostatním.

Fort Labougant byl totiž ten nejvražednější kout, do

kterého se legionáři mohli dostat. Větší peklo nemohli

velitelé vybrat! Místo leželo hluboko v srdci Sahary.

Ostré slunce, vedro a děsivá osamělost bez nejmenšího

styku s civilizací strašila každého, kdo se v tom trochu

vyznal. Ti, kdož táborem prošli, se obávali cafardu,

šílenství z horka. Podlehli mu tam mnozí.

Přirozeně se ihned objevily úvahy, kdo zůstane a

koho velitelé odsoudí k cestě. Někteří, kdož Labougant

znali, prohlašovali, že se raději zastřelí, než by tam šli, a

jiní z nich, mluvili o dezerci. Biggles s Gingerem

naslouchali hrůzným zvěstem poměrně klidně. Připadalo

jim nesmyslné, že by je vybral někdo, kdo je potřebuje

mít tady. Mysleli si, že jejich jména jsou vepsána do

zcela jiné listiny.

61

Ale brzy nato následoval rozruch, po kterém se

Bigglesova tvář zachmuřila. Zaslechl totiž, že výpravu do

Labougantu povede sám velitel Marcel Brissac! To by

bylo na pováženou.

„Nelíbí se mi to,“ pohlédl Biggles na zrzka.

„Žasnu!“

„Nad čím? Myslíš si, že někdo tahá za drátky, aby se

tak zbavil Marcela?“

„Vypadá to, jakoby ho chtěli umlčet. Na Sahaře si

nedovolí ani on moc vyskakovat.“

„O jeho odchodu přece rozhodují na štábu.“

„To je právě ta hrůza. Co když mají ti lotři vliv i

tam?“

Ginger vykulil oči.

„Myslím to tak,“ řekl Biggles, „že nevíme jak

dlouhé prsty ti darebáci mají. Nedivil bych se, kdyby

dosáhli až do Francie!“

„Marcel přece může odmítnout i rozkaz z Paříže,“

klidnil ho zrzek. „V nejhorším případě odmítne splnit

úkol a Sureté ho hned odvolá. Vzdá to a oni ho stáhnou.“

„To může udělat, ale jen by tím ty darebáky utvrdil,

že mohou v klidu pokračovat v práci. Marcel je policista

a jen tak se nevzdá! Jak ho znám, možná ho dokonce

potěší, vydat se do Fort Labougant. Nebojí se ani čerta!

Bohužel je tu další souvislost. Kdyby Marcel případ

vzdal, ohrozí tím vlastní postavení u policie. Tím

nemluvím o kariéře, protože Marcel je skutečně poctivý

policista. Mluvím jen o jeho poctivosti! Urazil by se,

kdyby ho někdo mohl obvinit, že se vyhýbá Sahaře.“

„Děkuji nebesům, že nikdo nepodezírá nás,“ ušklíbl

se Ginger. „Chci se dostat na tisíc různých míst, jen mezi

62

nimi nehledej Fort Labougant! To místo bych si

nezamiloval.“

Biggles s úsměvem namítl, že by mu letním pobyt

na Sahaře mohl jen prospět a pak uviděli Voudrona, jak

kráčí přes seřadiště. Všiml si jich a zamířil k nim.

„Až zase uvidíte ve tmě párek Arabů, snažte se být

zase rychlí jako blesk!“ poradil jim s úsměvem.

„Budeme,“ ušklíbl se Biggles. „Jakpak to myslíte?“

„Jedete do Fort Labougant!“

„To myslíte vážně? My dva?“

„Ano.“

„Jak si můžete být tak jíst?“ zeptal se Biggles. „Už

se o tom rozhodlo?“

„Mám do toho trochu co mluvit,“ řekl s křivým

úsměvem Voudron. „Brzy uvidíte, pánové. Hned jak

vyvěsí rozkaz.“

„Čím jsme si tu čest zasloužili?“ zeptal se Biggles.

„Zachrání vám to život, o který byste tu přišli.

Přeháníte to s odvahou. Chápu, že vás doma nikdo

neučil, jak jednat s Araby, ale právě proto se to musíte

učit! Není to lehké!“ Ztišil hlas. „Když budete mít rozum,

nedostanete se do potíží.“

„Nerozumím vám,“ zavrčel Biggles.

„Pojďme stranou!“ sykl Voudron a trhl hlavou k

osamělé palmě, stojící opodál. Bylo to místo, kde je

nikdo nemohl rušit. „Dobré místo,“ ušklíbl se seržant,

když se zastavili.

Ginger začínal chápat co přijde a pomyslel na

Marcela. Mlčel však a nechal Voudrona, ať začne sám.

Tiše pozoroval, jak seržant sahá po balíčku cigaret, a

nabízí jim je.

Biggles nebyl tak nesmělý a ujal se řeči:

63

„Abrs, mon sergeant“ řekl. „Přestaneme hovořit v

hádankách. Vyjádřil jste se, že musíme do Fort

Labougant. Také nás varujete, abychom tu nezůstávali.

Chápeme, děkujeme, ale nerozumíme. Proč to všechno?

Nepřeháníte?“

Loudron vzdychl a podíval se na něj, jako na

nechápavé děcko. „Radím vám udělat to, co by ve vaší

situaci udělal každý rozumný člověk,“ řekl.

„Pokračujte!“ řekl Biggles. „Co tedy máme dělat?“

„Zmizet a nevracet se!“

„Radíte nám, abychom zběhli z Legie?“

„To přede mnou neříkejte,“ zamračil se Voudron.

„Chtěl jsem vám jen poradit, že na každý malý výlet

nemusíte mít povolení!“

„Promiňte, pane,“ omlouval se Biggles. „Uznávám,

že to byla ode mne hloupá otázka, ale najděte mi tu

někoho, kdo by chtěl do Fort Labougant. Jsme z toho

nervózní a ani jednomu z nás se nechce do pouště!“

„Nezlobím se,“ řekl seržant. „Naopak. Mám už

takovou povahu, že rád pomůžu lidem, kteří mají

starosti.“

Biggles by byl hlupák, kdyby nepochopil jeho hru, a

rozhodl se proto, že věc zkrátí.

„Už vám rozumím,“ kývl. „Do Fort Labougant

rozhodně nechceme. Poradte nám tedy, jak se tomu

můžeme vyhnout. Kam máme jít? Co pro to musíme

udělat?“

„Všechno má svůj čas,“ ušklíbl se Voudron.

„Připouštím, že mám přátele, kteří by si přáli vám

pomoci. Líbilo by se vám dostat se k letadlům?“

„Ovšem!“

„Přijali byste to jako své zaměstnání?“

64

„Bez řečí a ihned!“

„Skutečně bez řečí? Bez hloupých otázek?“

„Když mi dáte pěkně namazaný krajíc, nezajímá

mne kde jste to máslo sháněl,“ řekl Biggles. „Ale

odpusťte a neberte to ve zlém. Nechce se mi věřit, že

byste takové kouzlo dokázal zařídit.“

„Tomu se ani nedivím,“ zasmál se Voudron.

„Ujišťuji vás však, že jsem větší kouzelník než tušíte.“

Úsměv z jeho tváře se sice nevytratil, ale v očích se mu

zjevil tvrdý výraz. „O našem hovoru nikde nemluvte!“

pokračoval. „Přineslo by vám to neštěstí. Věřte, že moji

přátelé jsou velice vlivní lidé.“

„Proč bychom to měli někomu říkat?“ bránil se

Biggles.

„Člověk nikdy neví. Buďte prostě opatrní!“

„Jistě. Jaká to bude práce? Kde ji najdeme?“

„Dozvíte se to včas. Zatím vám řeknu jen tolik, že to

je daleko odtud a nikdo tam po vás nebude slídit.“

„Jak se tam dostaneme?“

„Letecky. To zařídíme. Ale už se moc ptáte a

stojíme tu příliš dlouho. Jste tedy rozhodnuti?“

„Jsme. Definitivně!“

„Dobře. Ještě si o tom popovídáme, ale ne tady.

Sejdeme se dnes v sedm večer u u té sešlé mešity u cesty

do města.“

„ Bien entendu.“

Voudron se otočil a vracel se k barákům. Sledovali

ho očima.

„Je to krysa a jedovatá,“ řekl zrzek. „Jedovatější než

zmije!“

„Nenadávej mu. Jsme přesně tam, kde jsme chtěli

být!“

65

„Myslel jsem si o sobě ledacos, ale nikdy mě

nenapadlo, že skončím jako dezertér,“ zasténal Ginger.

„Divím se ti. Proto jsme sem přece přišli. Musíme

najít Marcela a vyprávět mu o tvém trápení s dezercí.

Také musím napsat několik dopisů.“

„Nemáš z toho co přijde strach?“

„Ne. Dostali jsme se do hry a mohl sis všimnout, jak

je v ní Voudron doma. Neznal nás a nejtěžší pro něj bylo

prolomit ledy. Dál to poběží jako na drátku. Tuhle stopu

objevil Marcel skvěle. Podívej se! Voudron jde do

kantýny, takže máme příležitost zajít za Marcelem.“

„Chceš jít do jeho kanceláře?“

„Jasně. Já…“

„Nikam nechoď!“ přeaišil ho Ginger. „Tamhle stojí

a povídá si se svým pobočníkem. Víme kde je Voudron.

Pojďme kolem Marcela. Kývneme na něj a když pak

zahneme za barák, pochopí, že mu máme co říci.“

„Dobrý nápad,“ kývl Biggles. „Teď, když si ho

Voudron zařadil, nemůžeme Marcelovi nijak ublížit.

Pojďme!“

Svižně přešli cvičiště a aniž by zmírnili krok,

předpisově pozdravili. Biggles si vybral stranu za

pobočníkovými zády a když dvojici míjel, významně na

Marcela zamrkal. Šli dál přímo k budově velitelství a za

rohem se zastavili. Po chvilce čekání se objevil Marcel.

„Poslouchej,“ řekl Biggles bez úvodu. „Věci se daly

do pohybu. Voudron nás postrašil přesunem do Fort

Labougant a pak nám nabídl únik. Souhlasili jsme!“

„Fort Labougant?“ užasl Marcel. „O čem to

mluvíte?“

„Část posádky se tam má přesunout. Nebo snad ne?“

„Nesmysl!“

66

„Ty máš té jednotce velet.“

„Naprostá pitomost!“

„Ale,“ žasl Biggles, „Voudron o tom mluvil jako o

hotové věci.“

„Je to lhář!“

„Tvrdil, že brzy vyvěsíte seznam převelených

mužů.“

„Encore, opakuji že je lhář. Žádný přesun nebude!“

Biggles to konečně uznal a v očích se mu zablesklo.

„Tak takhle to je,“ vydechl. „Chápu. Ten lstivý darebák

sám rozšířil pověst o přesunu do saharského pekla a nám

nabídl, že nás od něj osvobodí. Nenapadlo nás, že si to

ten špinavý pletichář vymyslel.“

„Vyzval vás přímo ke zběhnutí?“

„Ano.“

„Mon Dieu!“ Marcel zbledl a zaťal zuby. Já toho

darebáka…“

„Neuděláš nic!“ přerušil ho Biggles. „Vyvíjí se to

dobře! Dnes večer se s tím hošíkem sejdeme a probereme

podrobnosti. Dozvíš se o všem, ale připrav se na naše

náhlé zmizení. Voudron nám slíbil báječné zaměstnání.

Dostaneme se k letadlům a bude to velmi brzy! Ty sám

buď opatrný. Bude tu stále tepleji a seržant a jeho banda

ti uříznou hlavu stejně klidně jako řezník kuřeti. Musíme

zmizet, Voudron nás nesmí vidět spolu.“

„Takže jste jeho nabídku opravdu přijali?“

„Samozřejmě. Sám jsi mne do toho nahnal!“

„Nelíbí se mi to,“ zavrčel Marcel a svěsil hlavu.

„Budu o tom všem ještě uvažovat.“

Odešel s utrápenou tváří a Biggles s Gingerem

zamířili přesně na opačnou stranu tábora.

67

„Je to vychytralý a úskočný křivák!“ vrčel cestou

zrzek, jehož se silně dotkl Voudronovův výmysl s Fort

Labougant.

„Ano,“ usmál se trpce Biggles. „Dokonce se mi zdá,

že náš jazyk má málo slov pro takového lotra. Hloupý

však není. Tah s přesunem byla vynikající rošťárna.

Kdybychom neznali Marcela, nebo kdyby nebyl

velitelem, nikdy bychom podvod neprokoukli. Je v tom

ale i poučení pro nás. Víš jaké?“

„Že je schopen všeho!“

„To jistě, ale to jsme již věděli. Tenhle trik si však

vymyslel proto, že spěchá! Nebo spíše oni na něj

spěchají! Potřebují totiž nové piloty rychle, co nejdřív!

Proto pozor na jazyk. Nesmí se od nás dozvědět, že víme,

jak to s tou Saharou je.“

68

KAPITOLA ŠESTÁ

DEZERCE JAKO PO MÁSLE

Když Biggles oznámil Marcelovi, aby počítal s

jejich brzkým zběhnutím z Legie, uvažoval o týdnu,

nanejvýš o dvou. Rozhodně ho nenapadlo, že půjde o

pouhé hodiny. Neuměl si představit, jak by to Voudron a

jeho šéfové tak rychle připravili. Později zrzkovi přiznal,

že právě v té chvíli podcenil sílu a výkonnost celého

gangu, proti kterému vytáhli do boje.

Napsal zprávu Algymu a stručný dopis Raymondovi.

Oba listy dal do jediné obálky a londýnskou adresu

napsal písmem školáčka, jenž se s písmeny dosud

nespřátelil. Posádkové poště dopis nesvěřil, nemohl

vyloučit, zda dopisy legionářů někdo necenzuruje.

Vyrazil proto s Gingerem do města, aby tam svěřil

obálku úřadu hlavní pošty. Čas výletu propočítal tak, aby

při zpáteční cestě stihli schůzku s Voudronem.

Seržant, který již přešlapoval pod mešitou, je uvítal

srdečně: „Rád vás vidím,“ řekl. „Napadlo mne, zda jste si

to nerozmysleli.“

„Jen blázen by nevyužil takovou příležitost,“

odpověděl Biggles.

„Máte pravdu,“ usmál se Voudron. „Kdybyste

nepřišli, čekala by vás písečná pec na Sahaře. Je to peklo,

mně můžete věřit.“

„Vaši přátelé mají asi hodně dlouhé prsty.“

„I tomu můžete věřit.“

69

„Teď jen nechápu, jak nás z Legie dostanete? Když

to klapne, jsme vám nesmírně zavázáni. Jsme vašimi

dlužníky!“

„Na to zapomeňte. Rád pomohu přátelům jakými

jste vy. Peníze mi nechybí a pokud budete rozumní, také

na tom nebudete zle.“

„Co tím chcete říci?“

„Nic než to, že ještě dnes dostanete svou první

mzdu,“ rozesmál se seržant.

„Vy nám ještě dáte peníze?“

„Já? Ani nápad. Dostanete je od přítele, za nímž

právě jdeme.“

„My? Peníze? Ještě tuhle noc?“

„Je to tak,“ ušklíbl se Voudron. „Podívejte! Jede pro

vás.“

Na cestě se jako duch zjevil veliký, černý a

nablýskaný americký vůz. Zastavil před mešitou. Motor

tiše předl. Řidič otevřel dveře a Ginger v něm poznal

mohutného černocha, který je zdržel, když se chtěli

vytratit ze zahrady vily Mimosa. Zmizely poslední

pochyby, že by ve městě objevili další sídlo bandy.

„Nastupte!“ vyzval je seržant.

„Nejedete s námi?“ žasl Biggles.

„Ne. Škoda času. Můj přítel se o vás postará.“

Nasedli do auta a Voudron za nimi zabouchl dveře.

Řidič sáhl na jakési tlačítko, ozvalo se jemné zabzučení,

boční i zadní okna ztemněla a uvnitř vozu se rozsvítily

lampičky. Vůz vyrazil a dva cestující neviděli kam a

kudy jedou.

S tímhle autem by měli být ve vile Mimosa během

pěti minut a spíše ještě dřív, jenomže jeli a jeli, a vila

nikde. Po strašně dlouhých deseti minutách jízdy si

70

Ginger pročísl vlasy a tázavě pohlédl na Bigglese. Ten

lehce mrkl, kývl hlavou, a uklidňujícím pohybem ruky

naznačil zrzkovi, aby byl trpělivý. Jeho přítel se opřel o

opěradlo a smutně vzdychl. Jeli přes dvacet minut.

Vůz konečně zastavil a řidič otevřel dveře.

Vystoupili.

V měsíčním světlě poznal dosud zmatený Ginger

vstupní branku do zahrady u vily Mimosa a konečně

porozuměl chování řidiče. Vozil je po městě jen proto,

aby v nich vzbudil dojem, že cíl cesty leží mnohem dál,

než skutečně byl. Raban nehodlal dávat nováčkům

možnost, aby odhalili jeho sídlo. Měli si myslet, že ujeli

nejméně dvacet mil.

Čelní dveře byly otevřeny. Stál v nich Arab

oblečený v bílém rouše a uctivě zval vzácné hosty

dovnitř. Vůz zajel do garáže.

Vstoupili do haly a pak do knihovny, kde na ně

čekal usměvavý Raban. Ginger si uvědomil, že jsou v

pasti. Viděl jediný východ, ve kterém stál Arab. Kdyby

chtěli utéci, snadno by je Rabanovi lidé zadrželi. Vzápětí

si uvědomil, že blázní. Kam by utíkali? Co by asi řekli

policisté dvěma dezertérům z Cizinecké legie?

Raban byl samý úsměv. Vyzval hosty, aby se

posadili a přistoupil k jednání tak ohleduplně, až Ginger

žasl.

„Vaše návštěva je pro mne ctí,“ řekl a otevřel před

nimi krabici s cigaretami. „Dozvěděl jsem se o vás,

pánové, že vás prý potkala nesmírná smůla. Jmenuje se

Fort Labougant a věřte, že to je místo, které nepřeji

nikomu! Poslužte si.“

„Díky,“ řekl Biggles a zapálil si.

„Jste Angličané, že?“

71

„Oui, monsieur.“

„Sloužili jste u letectva?“

„Oui, monsieur.“

„O dobrých vojácích říkám stále totéž,“ kývl Raban.

„Téměř nikdo nedokáže ocenit statečné muže. Většina z

těch chlapců strádá při bezduchém výcviku, a oheň, který

mají ti muži v duši, pohasíná. Velitelé se proviňují

smrtelným hříchem, když hochy posílají do pustin, na

které zapomněl i Bůh! Cítím s ubohými vojáky. Seržant

Voudron mi vyprávěl i o vašem trápení a řekl mi, že

právě vy si takový konec nezasloužíte. Věřím, že se

nezmýlil. Chci vám pomoci z potíží. Předpokládám však,

že si uvědomujete, jaké riziko tím beru sám na sebe, a že

vy víte, jak armáda naloží se zběhem z Legie, když ho

dopadne!“

„To všechno chápeme, pane,“ řekl Biggles.

„Jmenujete se Biggs a Hepple?“

„Ano,“ odpověděl Biggles i za zrzka. „To jsme my.“

„Jste zkušenými piloty? Dokážete ovládat i letouny,

se kterými jste dosud nelétali?“

„Myslím, že každý z nás zvládne řízení libovolného

letadla.“

„Troufáte si,“ řekl Raban. „Mohu tomu rozumět tak,

že byste si dovolili letět třeba v nejnovější francouzské

stíhačce?“

„Proč ne, pane,“ ušklíbl se Biggles. „Jde jenom o to,

kde máme takové letadlo sebrat!“

„To nebude váš problém,“ řekl Raban. „Byl to jen

příklad! Pro mne je větší otázkou, jak se zachováte, až

opustíte Afriku. Vy budete pracovat jinde, tam kde je

potřeba. Přiznávám, že na vás už začínám spoléhat.

Pochopte prosím, že hledám dobré piloty pro jistou

72

leteckou společnost, do které jsem vložil značné peníze.

Mám na tom silný osobní zájem. A když jsem řekl, že

hledám dobré piloty, dodávám, že hledám i oddané a

loajální

spolupracovníky.

Ukázněné,

pracovité

a

mlčenlivé! Takové, kteří plní rozkazy bez hloupých

otázek, a kteří dokáží mlčet o okolnostech, které se při

plnění úkolů mohou vyskytnout. Takovým mužům jsem

schopen velmi dobře zaplatit. Je to jasné?“

„Ano. Pověděl jste to jasně, monsieur. Nebudete nás

platit jen za létání, ale i za mlčenlivost.“

„Správně.“

„Kolik si vyděláme, pane?“

„Sto tisíc franků měsíčně ve měně, kterou si sami

zvolíte. Navíc dostanete úhradu nezbytných výdajů.

Zajímáte se o ta dvě místa?“

„Nebesa,“ užasl Biggles. „Proti žoldu v Legii je to

zázrak.“

„Každý dostanete svých prvních sto tisíc dnes večer.

Hned před odjezdem!“

„Sto tisíckrát děkujeme, pane,“ vyhrkl Ginger.

„Myslím si, že dnešního setkání nebudete litovat,“

usmál se advokát. „Staráme se dobře o lidi, kteří pro nás

pracují. Máme vlivné přátele na významných místech.

Zajišťují nám slušný zisk a jistotu, kdyby se náhodou

něco pokazilo.“

„Smím přece jen položit otázku, monsieur?“

„Ptejte se, Biggsi. Nechci, aby naši lidé tápali v

temnotě.“

„Jde o naše budoucí operace. Budou za hranicí

zákona?“

„Ale ovšemže ne,“ trhl sebou Raban. „Co vás to

napadlo? Nejsme přece zločinci! Mluvím s vámi zcela

73

otevřeně. Společnost, kterou zastupuji, vlastní na mnoha

místech světa velké pozemky. Jde o civilizování

odlehlých míst. Tamní vzpurné primitivní kmeny nám

občas kladou odpor. Brání se všemu, někdy dokonce i

dodávkám

potravin

pro

hladové

krky

jejich

soukmenovců! Divili byste se, ale svět je plný

tvrdohlavých a hloupých lidí! Někdy pak prostě nezbývá,

než je vést k dobrému silou. Jste z Anglie, která má

dosud kolonie! Měli byste to znát. Nezbyde než užít

občas síly a zajišťování pořádku letadly je rychlé, levné a

velmi účinné.“

„Rozumím,“ vzdychl Biggles. „Už jen poslední

otázku. Kdy tedy startujeme?“

„Ted, hned! Do posádky se nevrátíte.“

Biggles, který nebyl vůbec připraven na tak rychlé

rozhodnutí, vytřeštil oči. Ginger se zděšeně rozhlédl

kolem. Advokát si všiml jejich překvapení a rozesmál se.

„Dýchejte zhluboka, pánové,“ řekl. „Všechno dobře

dopadne.“

„Co naše osobní věci?“ zeptal se Biggles, který si s

nechutí uvědomil, že se mu rozhodování vymklo z ruky.

„Jaké osobní věci má prostý legionář?“ zazubil se

Raban a máchl paží. „Nemáte v baráku nic, co by stálo za

řeč. Všechno potřebné dostanete a bude to lepší než

krámy, které jste tam nechali. Jen mi neříkejte, že se vám

bude stýskat po mizerném armádním mýdle a po

žiletkách, které jsou k dostání v kantýně.“

Měl pravdu, nic cenného v táboře neměli. Biggles by

hrozně rád prohodil pár slov s Marcelem, ale bylo mu

jasné, co by na takovou žádost řekl Raban. Nakonec to

byl Ginger, který pochopil první, že nemají cestu zpátky

a že je Raban nepustí z dohledu. Trochu ho uklidňovala

74

představa letadla. Až nastoupí a stroj vzlétne, budou si

dělat jenom to, co je napadne! Netušil, jak změní jeho

naděje vývoj věcí příštích.

„Co naše oblečení?“ vzepřel se ještě jednou Biggles.

„Poletíme v těchhle uniformách?“

„Pročpak ne?“ zasmál se Raban. „Nemáte se čeho

bát. V letadle si vás nikdo nebude prohlížet.

Nepotřebujete ani smoking!“

„Jenže kdybychom museli přistát, každý hned pozná

odkud jsme utekli.“

„Proč byste, hrome, měli přistávat?“ zeptal se

advokát, jehož vlídnost vyprchávala. „Přestávám vám,

pánové, rozumět a snad tedy porozumíte vy mně!“

prohlásil velitelsky. „Nebudou potíže a o nějaké pitomé

šaty se nestarejte! Vše je zařízeno! Vystoupíte na

určeném místě v klidu! Jasné?“

„Dobře,“ zavrčel Biggles. „Kde to bude?“

„Dozvíte se to včas.“

„Kdy odlétáme?“

„Nebude to už dlouho trvat. Netrapte se tím.“

Otevřel zásuvku stolu, vylovil z ní dva svazky bankovek

a každému jeden podal. „To je váš plat na první měsíc a k

němu docela slušný přídavek na budoucí výlohy. Uvažte,

za kolik měsíců byste dostali takové peníze v Legii! Či

snad za kolik let? Snad to trochu rozptýlí vaše

pochybnosti!“

„Kde dostaneme údaje o místu našeho určení?“

zeptal se Biggles, který předpokládal, že budou pilotovat

sami. „Letové kurzy a mapu?“

„Nic takového nebudete potřebovat.“

„Jak to?“

„Všechno potřebné přece zná váš pilot.“

75

„Náš pilot?“ zamrkal Biggles.

„Ovšem. Mysleli jste snad, že poletíte sami?“

„Já ano.“

„To by bylo příliš nebezpečné,“ zavrtěl hlavou

Raban. „Mohli byste cestou zabloudit, někde se ztratit.

Něco o vás sice vím, ale uznejte, že nemohu znát vaší

způsobilost do detailu. Nesmím riskovat.“

„Chápu.“

„S vašim pilotem se seznámíte hned. Je to velmi

zkušený letec a budete si jistě rozumět. Před dlouhou

cestou jsem vám všem dal připravit malou večeři.“ Stiskl

tlačítko zvonku a vzápětí se ve dveřích zjevil arabský

sluha.

„Požádejte pana Vosse, aby sem přišel!“ přikázal

Raban.

Ginger pootevřel úžasem ústa a aby si toho advokát

nevšiml, odvrátil se. Voss! Zběh a terorista, který

bombardoval vesnice pohraničních černochů a střílel po

nevinných lidech. Dosud tedy pracuje pro bandu! Podíval

se na Bigglese, avšak nenašel v jeho tváři ani náznak

překvapení. Zdálo se, že jeho přítel slyší jméno Voss

poprvé v životě.

Sotva zavřel ústa, vstoupil bývalý pilot německé

Luftwaffe a na první pohled odchovanec pruské vojenské

školy. Kolem pětadvaceti let, štíhlý, hezký, s tvrdým

výrazem v očích a krátce ostříhanými vlasy. Ať ovšem

navštěvoval jakoukoli školu, choval se srdečně a nešetřil

úsměvy.

„Dáme se teď do boje na stejné straně,“ smál se již

ve dveřích. „Co vy na to, synové britských ostrovů?

Napadlo by vás to někdy?“ Aniž by čekal na odpověď,

obrátil se k Rabanovi: „Jsou pánové připraveni?“

76

„Ano, předávám je do vašich rukou,“ blahosklonně

pronesl Raban. „Ještě se u mne najíte a osvěžíte si hrdla.“

„Velmi rád, monsieur,“ řekl Voss a kývl ke dvojici.

„Následujte mne, přátelé!“

Biggles s Gingerem šli za ním do malého salónku,

kde je čekaly velké sklenice s jakýmsi oranžovým

nápojem. První sáhl po nádobě Ginger. Uvnitř zacinkal

led, a zrzek obrátil oči k nebesům. Už se strašně

potřeboval napít a ochladit. Bylo to dobré. Jedné věci by

však přece dal před napitím přednost – moc rád by si

vyměnil názor na kvapný odlet s Bigglesem.

Vzápětí se vynořil arabský sluha a pozval je do

jídelny. Prošli tam kolem kuchyně a našli stůl prohýbající

se pod mísami a talíři plnými pozoruhodných lahůdek.

Některé z nich zrzek ani neznal. Pustili se do jídla. Nikdo

je nemusel pobízet, hostitel sem za nimi nepřišel, ale

Gingerovi to nevzalo chuť. Jediné čeho si mimo jídla

všiml, byla místnost. Poznal ji. Právě sem nahlížel oknem

ze zahrady, když sledovali Voudrona.

„I

tady

je

vidět,

jaké

jste

našli

skvělé

zaměstnavatele,“ řekl s plnými ústy Voss. „Když jim

odvedete dobrou práci, nebudete mít potíže ani s penězi.“

Při jídle se nemá mnoho mluvit, ale Voss se

neomezoval ani v jednom ani v druhém, Biggles si však

všiml, že to, co by od něj chtěli slyšet, neříká. Sám mu

položil několik otázek, jenže Voss nejevil nejmenší chuť,

zasvětit je do podrobností jejich budoucí práce. Když si

nevěděl s dotěrným Bigglesem rady, čelil otázce vlastní

otázkou, jakoby si chtěl ověřit odbornost nováčků. Zdálo

se dokonce, že s nočním odletem nijak nespěchá.

77

Bylo po půlnoci, když Voss vstal a mrkl na hodinky.

S nenuceným výrazem vyzval oba nováčky, aby se

připravili.

„Je čas, kamarádi!“

Došli ke dveřím. Auto bylo připraveno a u volantu

seděl černý řidič. Nastoupili. Dveře zaklaply, okna

ztemněla a auto vyrazilo vpřed. Nešlo o nic

dramatického. Zdálo by se, že odjíždějí do nočního kina,

kdyby ovšem ve městě nějaké bylo. Takhle si Ginger

zběhnutí z Cizinecké legie nepředstavoval! Vše probíhalo

plynule a hladce, nemohlo to zanechat sebemenší stopu

nepokoje v jeho duši. Napadlo ho, co by tomu řekl

Marcel či dokonce Raymond. Což tušili, jak to chodí?

Takhle se Biggles i Ginger mohli ztratit jako dva

kamínky v oceánu! Organizátoři neponechali nic na

náhodě. Od chvíle, kdy se setkali u mešity s Voudronem,

nedostali žádnou příležitost promluvit si s někým jiným

než s nimi, poslat někomu jinému vzkaz.

Asi za dvacet minut rychlé jízdy vůz zastavil.

„Vystupovat!“ sykl Voss. „Přijde krátká procházka.“

Poslechli. Motor tiše zahučel, a černé auto zmizelo

ve tmě.

Ginger vytřeštil oči. V měsíčním světle viděl před

sebou plochu letiště. Stáli při jeho okraji a sotva půl míle

od nich se tyčily hangáry. Voss na ně ukázal a vydal se k

nim.

Byl to snad sen? Mešita, Mimosa a teď letiště?

Tiše ušli dvě stě yardů a zastavili se u tabule. Stála

kousek vpravo od nich, byla ozářena měsíčním světlem, a

rýsovala se jasně proti temnější obloze. Když zrzek četl

nápis, zrychlil se mu tep. Uvědomil si, že dorazili

nejenom k letišti francouzské Armée de l‘Air, ale přímo k

78

základně Escadrille 77, odkud bylo uloupeno nejméně

jedno vojenské letadlo! Voss měl nyní spadeno na další

stroj. Ginger nechápal, jak to udělá. Podle Marcelových

informací věděl, že letištní stráže jsou zesíleny, a mají

příkaz okamžitě střílet. Věděl to i Voss? Opatření však už

trvalo dlouho a mohlo být dokonce zrušeno. Co o tom ví

Němec? Jasné bylo jenom to, že oni dva ho na to nesmí

upozornit, nemohou ho varovat!

Gingera zarážela Vossova jistota. Ten chlap se ničím

netrápil! Jakoby věděl, kam jít, který letoun čeká na

rozjezdové dráze jen na jeho příchod. Musel tu mít

spojence, aspoň jednoho zrádce!

Biggles se dotkl Vossova ramene. „Okamžik, příteli.

Omluvte nás, ale rádi bychom věděli, co uděláte teď. Je

vašim záměrem ukrást francouzské vojenské letadlo?“

„Správně,“ ušklíbl se Voss. „Nebude to těžké. Jeden

stroj na nás čeká.“

„Dozvěděl jsem se, že poletíme velmi daleko. Jak

velkou máme zásobu benzínu?“

„Bez obav,“ zavrčel Voss. „Nádrže jsou plné. Neřekl

jsem, že všechno bude v pořádku? Nechte hloupých

otázek a počkejte tady. Za pár minut jsem zpátky.“

„Dobrá.“

Vydal se k hangárům a Ginger konečně dostal

příležitost povědět Bigglesovi, co ho tak dlouho trápilo.

„Jsme blázni!“ zasyčel. „Vzpomínáš si, co nám

vykládal Marcel o zesílených strážích na letišti?“

„Jistě,“ řekl Biggles. „A co chceš dělat? Třeba

někdo strážné podplatil. Rozhodně nejsem ochoten se teď

vracet. Jsem tom, kde jsem chtěl být!“

„To je sice pravda, ale když budeme ve hře

pokračovat, jak se zachováme dál? Budeme bombardovat

79

nevinné lidi? K tomu mne nikdo nedonutí! Když ale

odmítnu poslechnout, oddělají mě oni.“

„Chceme s jistotou poznat, zda opravdu mají tajnou

letku, kde se nachází, a k čemu ji používají!“ zavrčel

Biggles. „Až budeme tak daleko, zjistíme spojení mezi ní

a těmi, komu letadla slouží! Chápeš to?“

„Samozřejmě. Ti lidé však mají spojení i s

Rabanem. Nebylo by lepší hlídat jeho, než strkat krk do

oprátky?“

„Možná. Bylo však vždycky rychlejší a lepší zničit

letadla nepřítele, když stála na letišti, než se s nimi rvát

nad celou frontou! Tohle je podobný případ. Letka se

někam vypaří a můžeme začínat znovu. Mlč už! Voss se

vrací!“

Němec k nim došel.

„Stroj je připraven a vzduch je čistý,“ řekl. „Nádrže

plné. Můžeme startovat. Budeme ve vzduchu dřív, než se

zdejší lenoši probudí.“

„Doufejme,“ sykl zrzek.

„Tiše!“ napomenul ho Voss šeptem. „Povedu vás.“

Ginger se vzápětí přesvědčil, že Voss mluvil pravdu.

Na betonu letištní plochy před rozevřenými vraty

hangáru stál lehký bombardér typu Breguet označený

výsostnými znaky francouzského vojenského letectva.

Jak se k němu blížili, vynořil se ze stínu menší muž a šel

jim tiše vstříc. Měl hodnost desátníka. Zastavil se těsně u

Vosse a něco mu pošeptal.

Tady máme zrádce, napadlo Gingera. Doufám, že

mě jednou potká to štěstí, abych se na něj mohl podívat

zblízka. Nechuť, kterou k desátníkovi pocítil, byla tok

silná, že se rozechvěl a raději se odvrátil. Kde jsou

zesílené stráže, které slíbil Marcel? Copak všichni spí?

80

Neviděl v dohledu živou duši a náhle pocítil, že ticho,

které tu vládne je nepřirozené, podivné a hrozivé. Pokusil

se ten pocit setřást, ale nešlo to. V té chvíli si tolik přál

být kdekoli, jenom ne tady, až se neovládl.

„Dobré nebe,“ zamumlal. „Když musíme letět,

dejme do toho!“

Voss ho zaslechl, vrhl na něj opovržlivý pohled, ale

přece jen přešel k letadlu. To zde stálo tiché a temné,

navigační světla pochopitelně nesvítila.

Nastoupili. Voss pokynul Bigglesovi, aby se posadil

vedle něj. Ginger zapadl na místo navigátora a naklonil

se k bočnímu oknu, aby mohl sledovat desátníkovy

pokyny. Muž mávl. Oba motory lehce zabzučely a

naskočily. Startovali.

A v té vteřině celé letiště ožilo, jakoby čekalo jedině

na řev motorů! Zazněl ostrý hvizd píšťaly, někdo

vykřikoval povely a z několika míst se vyrojily temné

postavy. Uháněly k letadlu, které se s hřmícími motory

právě dávalo do pohybu. Desátník prchal pryč. Štěkl

výstřel z pistole. Muž upadl a svíjel se na betonu. Třeskly

další výstřely. Mířily na stroj nabírající rychlost. Ginger

zaslechl, jak kulky probíjejí trup letadla a mimoděk se

přikrčil. Bylo to víc než divné, ale ve chvíli nebezpečí se

usmál. Stráže přece jen nespaly, prolétlo mu hlavou.

Oknem proniklo do kabiny jasné světlo. Rozsvítili

reflektor a na letištní ploše neměla obsluha potíž zachytit

stroj a sledovat ho. Rozštěkal se kulomet. Ginger slyšel

zvuky, jakoby někdo bil do letounu cepem a koutkem

oka zahlédl odletující střepinu. Jeho úsměv vyprchal,

stočil se do klubka a uvažoval, zda se střelcům podaří

zasáhnout podvozek. Znamenalo by to konec. Proč jenom

81

ten bláznivý Voss nevypne motory? Stačí jediná přesně

mířená kulka a letoun je v plamenech!

A potom slabé nárazy ustaly, breguet se odpoutal od

země. Zrzek se úlevně nadechl a vzápětí sebou trhl. Byli

ve vzduchu, rychle stoupali, ale on měl nos plný

benzínových výparů! Nejasně, jakoby v omámení slyšel,

jak Biggles vpředu cosi křičí.

Ačkoli kdesi vzadu stále rachotil kulomet, zrzek se

postavil, a vrávoral za Bigglesem. Něco s ním je! Letoun

stoupal, ale začal se podivně zmítat…

82

KAPITOLA SEDMÁ

SMRT VE VZDUCHU

V následujících chvílích měl Ginger dojem, že

prožívá těžký, hrůzostrašný sen. Slyšel, jak na něj

Biggles zpředu volá, ale naprostá tma a neznalost

vnitřního uspořádání v letadle mu bránily dostat se k

němu včas. Ještě horší bylo, že breguet se sice vznesl do

vzduchu, ale byl v tak malé výšce, že sebemenší pilotní

chyba mohla znamenat katastrofu. Letadlo se otřásalo

jako v křečích a odstředivá síla strhávala zrzka na stranu.

Bylo zcela jasné, že pilot nad ním ztratil kontrolu! K

dovršení zlého udeřil Gingera do nosu silný pach

benzínových výparů. Odněkud unikalo palivo a letoun se

mohl každou vteřinou změnit v hořící pochodeň.

Konečně se dostal k přepážce a objevil dveře.

Napadlo ho, zda není Biggles zraněn, ale stačil jediný

pohled do pilotní kabiny, aby pochopil, že letoun není

pod kontrolou z jiného důvodu.

Zraněn byl Voss. Bezvládně ležel na palubní desce a

nedalo se rozeznat, zda je mrtev, nebo jen v bezvědomí.

Biggles byl sice plný života, ale i zoufalství. Na místě

druhého pilota se usilovně snažil vyprostit z pásů, které

ho spoutávaly, a současně odstrčit zhrouceného Vosse od

řízení. Nedařilo se mu jedno ani druhé a Ginger mu

přiskočil na pomoc.

„Zvedni ho ze sedačky!“ zaječel Biggles. „Odtáhni

ho do kabiny, prostě pryč s ním! Pokud se ihned

nedostanu k řízení, je s námi konec!“

83

Bigglesův křik ovšem neovlivnil chování letadla.

Stáčelo se do strany, ztrácelo rychlost a každou vteřinou

sílila hrozba, že se neovládaný letoun propadne. S velkou

námahou vytáhli bezvládné Vossovo tělo ze sedačky, což

Bigglesovi umožnilo zaujmout místo, po kterém tolik

toužil. Ginger mokrý potem do vlekl tělo do kabiny, kde

potom sám pár vteřin zápasil se mdlobou. Vůbec

nevěděl, co by měl udělat. Ve tmě kabiny nemohl

zraněnému Němci pomoci. Benzínové výpary zde čpěly

stále silněji. Nechal Vosse ležet a vrátil se k Bigglesovi.

„Co budeme dělat?“ vyhrkl zoufale.

„Musím se zorientovat,“ zavrčel Biggles, kterému se

podařilo vyrovnat letadlo.

„Nebesa to ne!“ vyhrkl zrzek. „Musíš přistát!“

„Mám celou řadu důvodů nevracet se na letiště a ani

nevím, jak bych ho tak rychle našel!“

„Najdi ho co nejrychleji,“ drmolil zrzek. „Voss je na

tom zle a do kabiny odněkud teče benzín!“

„Střelba prorazila vyrovnávací nádrž. Tlak v

ostatních neklesl, jsou zatím v pořádku. Uklidni se!

Musím se trochu zamyslet!“

„O čem chceš přemýšlet, u všech hromů? Musíš

přistát!“

„Blízko letiště nepřistanu! Po tom co jsme vyvedli,

by s námi udělali krátký proces. S pátráním by byl

konec!“

„Kdybys přistál kus od něj, dokážeme přece včas

zmizet. Nikdo by nepoznal, že jsme letadlo ukradli my!“

„Ten podplacený desátník může mluvit. Prozradí

nás!“

84

„Nic neřekne! Byl zastřelen, viděl jsem ho jak se

kácí na zem. Co ale uděláme s Vossem? Neměli bychom

mu dát příležitost.“

„Žije vůbec?“

„Vlastně nevím.“

„Zjisti to! Myslím, že má prostřelené hrdlo.“

Ginger se vrátil do kabiny, a hned toho litoval. Přišel

tam právě ve chvíli, kdy se z pilotova hrdla vydral

smrtelný chrapot. Zrzek zaťal zuby a vrátil se k

Bigglesovi.

„Má to za sebou,“ řekl.

Biggles ani nevzhlédl. Chvíli mlčel.

„Bída,“ řekl pak. „Dostal ale přesně to, oč si říkal.

Divím se, že mu to vycházelo tak dlouho. Už pro něj

nemůžeme nic udělat.“

„Koukám, jak se teď naše letadlo drží,“ zachraptěl

zrzek.

„Jdi prohlédnout Vossovy kapsy! Potřebuji mapu

nebo údaje o letovém kurzu. Přines všechno co najdeš,

nutně to potřebujeme. Snad z toho ve světle přístrojů

něco vyčteme.“

Ginger vzdychl. Vyprázdnil kapsy mrtvého muže, s

jejich obsahem se vrátil do kokpitu a sedl si na místo

druhého pilota.

„Máš?“

„Nic zajímavého,“ zavrčel Ginger. „Věděl kam letí a

proto si nepotřeboval nic psát. Nemá mapu, ani údaje o

kurzu.“

„Takže jsme tam, kde jsme byli. Bez Vosse

základnu nenajdeme. Na letiště se vracet nebudu, ale

přistanu, jak jen najdu vhodné místo.“

85

„Udělej to, a hlavně si nezapaluj cigaretu! Kdyby se

tu mihla jediná jiskřička, máme po starostech…“

„Jenom klid!“ vybafl Biggles. „Dobře vím, co mám

dělat. Tvojí píseň o výparech znám. Zpíváš ji už moc

dlouho!“

„Podívej! Vidíš ty světlomety?“ naklonil se Ginger

dopředu. „Nemusím dvakrát hádat, abych věděl koho

hledají. Po tom co se stalo, pátrají po našem letadle

všechny policejní a vojenské hlídky v severní Africe.

Jestli nás zachytí radarem…“

Nedomluvil a přikrčil se. Rachot leteckých motorů

přehlušilo staccato vícehlavňového kulometu a breguet

zasáhly první střely.

„To je stíhačka!“ vyjekl Ginger, ale dál se zase

nedostal. Než si rozmyslel, jak bědovat dál, motory

zavyly, letoun jakoby poskočil vpřed a dolů. Ostře klesal

a odstředivá síla vtiskla zrzka do sedačky. Biggles

zareagoval obdivuhodně rychle. Stroj se řítil dolů jako

meteor a pilot ho vyrovnal až nevysoko nad zemí.

„Vyber mi místo, kde by se dalo přistát. Hledej

slušně zametený koberec!“ ozval se nevzrušený

Bigglesův hlas. „Nemůžeme na něj střílet!“

Než se Ginger zahleděl dolů, uviděl stíhačku, která

se mihla kuželem světla reflektoru. Letěla poměrně

daleko od breguetu. Stočil zrak a uviděl pod letadlem

nejasné stíny země, zahalené mléčným oparem. Daleko

na jihu se odráželo měsíční světlo od písku, zrzek však

nedokázal odhadnout, zda je tam povrch pouště rovný,

nebo zda ho tvoří duny.

„Trochu doprava a jdi níž,“ řekl a ucítil, jak vyprahlé

má hrdlo.

86

Biggles kývl a motory se ztišily. Letoun se s tichým

bzučením snášel dolů ve světle hvězd. Neustále ztrácel

výšku.

Biggles vzal osud do svých rukou. Neřekl nic, takže

Ginger netušil, zda se pokusí o přistání, dokud se těsně

pod letadlem nemihlo několik vrcholků palem.

Následovalo zlověstné zaskřípání, když se podvozek

dotkl země. Stroj nadskočil, ale protože motory ztichly,

Ginger si uvědomil, co přijde. Zakryl si hlavu rukama,

zvedl kolena až k bradě a očekával náraz.

Nemusel čekat dlouho. Stroj poskakoval po

zvlněném písku jako poraněný pták, až se ozvala rána,

jakoby nastával konec světa. Potom se písek odletující do

všech světových stran usadil a rozhostilo se ticho, rušené

jen odkapáváním benzínu z proražených nádrží.

Ginger nečekal ani vteřinu na to, že ho bude někdo

zvát ven. Letadlo, v němž šplouchal odpařující se benzín,

by jen málokdo považoval za sídlo trvalého pobytu.

Stačila by jediná jiskra a breguet by vybuchl jako

náklaďák naložený třaskavinami. Nedíval se po

Bigglesovi, protože si byl jist, že vnímá nebezpečí stejně

jako on sám.

Vyřítil se do pouště jako šílenec, aby byl co

nejrychleji co nejdál od stroje. Po dvaceti skocích se

přece jen ohlédl, a když viděl, že za ním pádí druhý stín,

pokračoval v běhu. Bořil se do měkkého sypkého písku,

zakopával, a ubělil asi padesát yardů, než se zastavil.

Otřásl se.

Vzápětí u něj stál udýchaný Biggles.

„Máme to za sebou,“ řekl.

87

88

„Ano,“ vydechl Ginger. „Co ale uděláme s Vossem? Byl

to sice lotr, ale přece jen bychom se o něj měli postarat.“

„Do letadla nejdu,“ prohlásil Biggles. „Snad až

vyschne benzín, nechci skončit stejně špatně jako on. Do

té doby se spokojím vědomím, že jeho gang ztratil

výtečného pilota!“

„Cítím v kostech, že teď bude všechno proti nám.

Získat jiné letadlo bude asi nad naše síly. Francouzi

nejsou hlupáci a navíc bychom je vlastně měli

varovat…“

„S tím počkej! Zapomeň na to co bylo a věnuj se

tomu, co je teď a co nás čeká za chvíli.“

„Dobře,“ otřásl se Ginger, jakoby se právě probudil.

„Co tedy uděláme?“

„Vrátíme se do tábora. Co jiného?“

„Jak je to asi daleko?“

„Patnáct až dvacet mil, dál to nebude. Snad ti

neušlo, že jsme neletěli nejpřímějším směrem.“

„Všiml jsem si,“ zamumlal zrzek. „Nemáš

představu, kde vlastně jsme?“

„Moje přestavivost je velká, ale moc na ni

nespoléhej. Neměl jsem moc času civět za letu po

krajině. Odhadl bych, že jsme jihozápadně od tábora.

Budeme v řídce osídlené oblasti, těsně sousedící s pouští.

Před přistáním jsem zahlédl první písečné duny.“

„Té malé jsem si všiml,“ zavrčel zrzek.

„Jaké malé?“

„Té, do které ses naboural,“ ušklíbl se Ginger.

Biggles pokrčil rameny a rozhlédl do všech stran,

jakoby si hrál na střelku kompasu. Na východ, jih i na

západ od nich měla krajina naprosto stejný ráz. Divoká,

mírně zvlněná písečná pláň, na které porůznu rostly

89

datlové palmy a trnité keře. Pouze na severu se dalo

rozeznat něco jako známky lidské činnosti. Jenomže

měsíc visel nízko nad obzorem a v jeho ošidném světle se

nedalo nic rozeznat přesně. Pouze ztroskotaný letoun se

rýsoval proti obloze ostře a zřetelně.

„Budou breguet hledat,“ řekl duchaplně Ginger.

„Průzkumné letadlo si s tím za světla snadno poradí.

Pro nás je to další důvod nechat Vosse tam, kde je.

Rázem bude všem jasné, kdo letoun ukradl. Díry po

střelách jsou výmluvným svědectvím. Doufám, že je

nenapadne, že Voss neletěl sám. Pokud byl zabit ten

prodejný desátník, není nikdo, kdo by jim to řekl. Ví to

už jen Voudron a Raban, ale ti mají tisíc důvodů mlčet.

My musíme uhánět do tábora tak rychle, jak to jen

dokážeme. V nejhorším případě bychom měli být co

nejdál od vraku, aby nikoho nenapadlo spojovat nás s

ním.“

„Co řekne Voudron, až nás uvidí?“

„To mě málo zajímá. Sám mu nenápadně pošeptám,

k čemu došlo na letišti. Měl by se o nás postarat!“

„Měli bychom se nějak dostat k telefonu a požádat

Rabana, aby pro nás poslal auto a našel nám jiné spojení.

Až v posádce zjistí, že jsme zmizeli, obviní nás ze

zběhnutí a skončíme ve vězení. To přece Raban

pochopí.“

„Měj rozum,“ zarazil ho Biggles. „S Rabanem se

nemůžeme spojit. Nesmíme tušit kde bydlí a dokonce ani

vědět, že takový člověk vůbec existuje! Zapře nás při

sebemenším podezření, že se věc vyzradí! Možná by na

nás poštval policii, i kdyby jen zahlédl, jak kroužíme

kolem jeho vily. Ti by nás vrátili šupem do tábora. Na

90

jeho pomoc vůbec nemysli, své potíže si musíme vyřešit

bez něj. Víc mě rozčilují naše uniformy. Jsou nápadné.“

„Tady je zná každý,“ vzdychl Ginger.

Biggles se zahleděl na vrak.

„Počkej minutu,“ řekl. „Vrátím Vossovy věci do

jeho kapes!“

„Ale ten benzín…“

Biggles už ale klusal k letadlu.

O několik minut později vyrazili k severu. Jediné co

je za první hodinu pochodu upoutalo, bylo tábořiště

kočovných Arabů. Obešli ho velkým obloukem a před

nimi se táhla rozježděná cesta. Pokračovali po ní další

hodinu, aniž by narazili na překážky. Okolí se měnilo a

narazili na první polnosti porostlé lupinou, kterou tu

pěstovali jako krmivo. Potom se objevil malý vinohrad a

dlouhý vonící lán muškátů, pěstovaných některým z

místních výrobců voňavek. Samá varovná znamení, že se

dostali do oblasti obývané kolonisty z Evropy. Po třech

hodinách putování se nad východním obzorem objevily

známky úsvitu.

Šli dál až uviděli první domek. Stál mezi stromy

blízko u cesty a před jeho zápražím čekala na svého

majitele opuštěná camlonetta, vozík naložený zeleninou.

Právě procházeli kolem, když se otevřely dveře a vyšel

sám zelinář. Setkání se nedalo zabránit. Na to, aby se mu

rychle klidili z dohledu, byli oba muži příliš unaveni, a

ani neměli kam se schovat.

Nebyl však pro to důvod. Muž se zřejmě dobře

vyspal a vlídně je pozdravil. Byl to upovídaný chlapík

mluvící dobře francouzsky a hned ho zajímalo, kde se tu

91

vzali, a kam mají namířeno. Biggles odpověděl, že se

vracejí do tábora v Zebritu.

„Mimořádné divoká noc,“ řekl s omluvným

úsměvem. „Dokonce jsme trošinku zabloudili.“

„Nepotkali jste cestou nějakou tu láhev s vínem?“

pochechtával se zelinář. „To máte před sebou ještě

patnáct mil!“

„Kdyby jenom láhev,“ zesmutněl Biggles. „Objevili

jsme nejspíš celou studni. Kde to vlastně jsme?“

„Nejbližší osada je Chella. Leží pět mil odsud.“

Gingerovi spadlo srdce do kalhot.

„Najdeme tam telefon?“ zeptal se Biggles.

„Jakpak by ne,“ řekl farmář. „Ostatně vás tam mohu

dovézt. Jedu tím směrem na tržiště do Oránu. Chcete se

svézt?“

„Nic lepšího nás nemohlo potkat,“ upřímně děkoval

Biggles. „Moc by nám pomohlo, kdybychom se do

tábora dovolali dřív, než vyšlou hlídku, aby hledala dva

dezertéry. Je to hrozná představa!“

Na tak prosté a upřímné vystižení jejich situace se

nedalo nic říci. Otázky skončily a vůz vyrazil.

Gingerovi se nesmírně ulevilo a dokonce se po

několika hodinách zase usmál. Úsměv mu ovšem

nevydržel dlouho, protože hanebný stav cesty mu ho

vytřásl z tváře. Kodrcali po výmolech a teprve nyní si

oba letci uvědomili, po čem v noci kráčeli. Slunce

vystoupilo nad obzor a vzdálenost k Chelle se krátila.

Vzduch se rozehříval, takže jim přišla k chuti granátová

jablka, která utrhli ze stromu při cestě. Oba dva si

uvědomili, že mohli dopadnout hůře. Mnohem hůř!

V Chelle je však čekaly svízele. Biggles by raději

vystoupil z vozu před vesnicí, budili by tak méně

92

podezření, ale nenašel způsob, jak to rozumně vysvětlit

zachránci. Ten jim podrobně vysvětlil, jak se dostanou do

Zebritu a pak zastavil před malou budovou poštovního

úřadu. Biggles neváhal ani vteřinu a vnikl dovnitř,

rozhodnut oznámit v táboře, proč nestihli ranní nástup

včas.

Nevyšlo to.

Od telefonu právě odcházel místní četník a před

poštou došlo k setkání, při němž žasly obě strany. Muž

zákona již věděl, že se z posádky vypařili dva legionáři a

když je uviděl před sebou, nenapadlo ho nic lepšího, než

jak je nacpat do prázdné cely.

Jenže ti dva se nedali.

Překvapený Biggles velmi rozumně zavrhl pokus o

útěk a zahájil vzrušenou výměnu názorů. Seběhlo se to

tak rychle, že do ní mohl zasáhnout i zelinář, který ani

nestačil odjet. Vyzval četníka, aby nebyl blázen. Tomu se

to nelíbilo a trval na svém. Sbíhali se vesničané.

„Nejsou to dezertéři!“ vykřikl zelinář.

„Opustili posádku!“

„Vždyť se tam vracejí!“

„Ale pozdě! Proč byli tak dlouho pryč?“

„Jste vážně blázen!“

Biggles se vůbec nedostal ke slovu, vřava rostla a

přihlížející dav se svorně přikláněl na stranu ubohých

utiskovaných vojáčků. „Pusťte je, chlape!“ vyjekl někdo

z vesničanů. Utahaný zrzek neměl na hádky náladu.

Poodešel stranou a posadil se na starou lavičku před

úřadem. Dosedl ztěžka, ztrouchnivělé prkno pod ním

prasklo a Ginger se skulil do prachu.

Nic lepšího se nemohlo stát. Jeho nehoda uvolnila

napětí a dav vybuchl smíchy. Byl to humor, jemuž lidé

93

rozumějí. Znechucený Ginger se oprašoval a v jeho tváři

se zjevil výraz štěněte, které nikdo nemá rád. Náhle u něj

stál muž s otevřenou lahví vína, jiný mu podstrkoval

cigaretu. Před poštou zavládla dobrá nálada a i nevraživý

muž zákona roztál. Usmál se s ostatními a nakonec uznal

zelinářův názor, že žádnému vojákovi neuškodí delší

noční výlet, doprovázený zvuky otevíraných lahví.

Patrně ho přesvědčil i silný hlas veřejného mínění.

„Monsieur,“ ozval se Biggles. „Uděláme všechno,

co řeknete. Připouštím, že jsme útok na vinné sklepy

minulou noc s kamarádem dost přehnali. Je to ale

opravdu takový hřích?“

„Ne!“ zvolal hlas lidu.

„Proč bychom víno pracně pěstovali a prodávali,

kdyby je nikdo nepil?“

„Správně!“ zabouřilo z davu. „Ať žijí dobří vojáci!“

vykřikl někdo z řad místních vinařů.

„Jsme ve vašich rukách, pane,“ pokračoval Biggles.

„Neutečeme vám. Našim záměrem a snahou bylo zavolat

do posádky. Jenom proto jsme sem přišli. Chceme to

udělat i teď, ale pokud si přejete, zavolejte tam sám.“

„Dobře, udělám to.“

„Počkáme,“ kývl Biggles.

Za chvíli se četník vrátil z pošty a zvěstoval jim, že

věc je pro něj vyřízena. Eskorta právě vyráží, aby

dovezla vojáky do tábora. Než se v Chelle objeví, jsou

páni vojáci zváni na šálek kávy a nějaký ten croissant,

křupavý francouzský rohlík.

Vlídné pozvání samozřejmě přijali a za chvíli seděli

v zahrádce před nedalekou kavárnou. Poslední stíny

zmizely a u kávy seděli přátelé. Rychle se vytráceli i

diváci, uspokojení smírným koncem dramatu před

94

poštou. Na odchodu téměř všichni kývali na Gingera,

který si získal jejich srdce.

Za půl hodiny se na silnici objevilo vojenské auto.

Eskortě velel Voudron, jehož první starostí bylo,

pohovořit s dezertéry o samotě. Zvládl to snadno a

rychle.

„Co se stalo?“ vyhrkl.

„Stráže byly na místě,“ řekl tiše Biggles. „Ti chlapi

na nás hned zahájili palbu. Letadlo jsme si vzali, jenže

jsme nedoletěli daleko. Sestřelili nás.“

„Co je s desátníkem?“

„Zasáhla ho kulka. Myslím, že nepřežil.“

„A Voss?“

„Mrtev.“

„Kde je tělo?“

„V letadle. Asi dvanáct mil odtud. Nedalo se s tím

nic dělat.“

„Viděl vás někdo u vraku?“

„Ne.“

„Dobře. Zachovejte klid, všechno bude v pořádku.

Jdeme!“ Voudron vykročil k vozidlu a hříšníci ho

následovali.

95

KAPITOLA OSMÁ

PŘÍBĚH VYPRÁVĚNÝ PRSTENEM

Po návratu do posádky byli oba letci ihned obviněni

z opuštění tábora. Přijali obvinění se skloněnými hlavami

a odebrali se do svých pokojů. Staly se jejich vězením,

dokud je osobně nepotrestá velitel posádky. Byl to běžný

postup při přestupku, kterého se dopustili, ale pak zjistili,

že trest jim udělí jejich přítel a přímý nadřízený – Marcel

Brissac. Gingerovi se to zprvu zdálo komické, ale pak ho

zábava přešla.

Marcel si kdysi odsloužil dva tvrdé roky povinné

vojenské služby a nehodlal nic slevit ani svým přátelům.

Se zachmuřenou, kamennou tváří přísného soudce

vyslechl žalostný nářek Bigglese i Gingera o dvou

opuštěných sirotcích, ztracených a bloudících pouští.

Zcela správně předpokládal, že strašně lžou, ale ovládl

se, a aniž by se usmál, rozhodl po vojensku. Obvyklým

trestem za toto porušení disciplíny byl zákaz vycházek z

kasáren po dobu deseti dnů a ten jim také vyměřil!

Gingerovo potměšilé mrkání bylo marné.

Pro obyčejného legionáře to sice nebyl nijak tvrdý

trest, ale velice vadil mužům, kteří sem přišli objasnit

záhadu. Znemožnil jim totiž sledovat Voudrona, který

pochopitelně opouštěl posádku, jak se mu zlíbilo.

Oba

účastníci

událostí

na

letišti

o

svém

dobrodružství nikomu samozřejmě nevyprávěli, ale

netrvalo dlouho a tábor jen hučel zprávami o loupeži

letadla. Mimo Voudrona je nikdo s tím zločinem

nespojoval a ten ovšem mlčel.

96

Marcel Brissac by však nebyl policistou, aby si

nedomyslel oč šlo, a třásl se netrpělivostí, aby si to u

Bigglese ověřil. Dlouhý čas nenašel příležitost, jak si s

ním nenápadně pohovořit. Až koncem odpoledne, když

přecházel nádvořím, přiblížil se k němu tak, aby šli

společně, a aniž by se zastavil, zeptal se: „Byli jste v tom

letadle?“

„Ano,“ kývl Biggles.

Delší hovor nepřicházel v úvahu, avšak i těch pár

slov stačilo, aby měl Marcel jasno.

Brzy nato si přišel vyslechnout další podrobnosti

Voudron. Biggles mu řekl pravdu, protože ani neměl

důvod něco vymýšlet.

„Je zázrak, že jsme to přežili,“ uzavřel s trpkým

úšklebkem. „Hlavně já. Málo chybělo a seděl bych na

pilotní sedačce místo Vosse! Co se stane teď?“ zeptal se.

„Nebudete dlouho čekat. Pokyny přijdou brzy!“

„Požaduje váš přítel zálohu zpátky?“

„Určitě ne. Jakmile jste se jednou dostali na výplatní

listinu, zůstanete na ní, dokud…“

„Dokud co?“

„Do chvíle, kdy vás přestanou peníze zajímat!“

zašklebil se Voudron, otočil se a šel pryč.

V době jejich kasárenského věznění Biggles

neočekával žádný strhující vývoj situace. Nemýlil se.

Nejenže sami byli bezmocní, ale neozval se jim ani

Marcel, který by k nim mohl najít cestu. Neudělal to.

Překvapovalo je to a dny se vlekly. Ginger dokonce

vyjádřil přesvědčení, že Brissac v posádce končí. Jeho

poslání už nebylo tajemstvím, neboť ho prozradil

telefonát s Joudrierem.

„Co by tu dál mohl pořídit? Vrací se do Paříže.“

97

„Nevěřím!“ vrčel Biggles. „To by nikdy neudělal.

Našel by si způsob, jak se s námi rozloučit.“

„Nemůže nic dělat. Určitě nás tu nechal.“

„Nenechal,“ vztekal se Biggles. „Horší je, že my

nemůžeme nic dělat! Nemáme se ani koho zeptat.“

„Pomůže nám jedině Voudron,“ zavěstil si Ginger.

Nedělali nic.

Domnívali se, že spolu s Voudronem odpočívá také

Raban. Biggles si vzpomněl na Voudronův rozruch s

přesunem jednotky do pouštního Labougantu, který

skončil fiaskem a odhadoval, že Loudron čeká, až se to

mužům vykouří z hlavy.

Pátý den jejich domácího vězení však došlo na

Gingerovu věštbu. Kráčeli prázdným nádvořím, když z

jedněch dveří vyšel Voudron a nenápadným pokynem

jim naznačil, aby ho následovali. Šli za ním, až se

zastavil na odlehlém místě v cípu tábora, kde je nikdo

nemohl rušit. Sotva se zastavili, Voudron spustil.

„Znáte cestu z posádky přes zeď za kuchyní? Tam,

co jsou ty uvolněné cihly?“

„Ovšem,“ kývl Biggles. O té ,tajné’ cestě věděli

všichni, ale všichni se tvářili, že o ní nevědí. Mnozí

vojáci tudy často na pár hodin zmizeli, ale nebylo

pochyb, že ji znají i důstojníci, přestože se tvářili jako

slepí.

„Dobrá,“ řekl Voudron. „Zmizíte přes zeď! Dnes o

půlnoci!“

„Máme opustit posádku?“ zamrkal Biggles.

„Jistě. Někdo vás chce vidět. Počká tam na vás auto.

Nebudete dlouho pryč, nemusíte se bát.“

„Půjdete s námi?“

„Ne. To je všechno. Rozuměli jste?“

98

„Budeme tam,“ slíbil Biggles. Voudron odešel.

„A jsme v tom zas,“ zabručel při návratu Ginger.

„Poslechneme ho? Mně se moc nechce.“

„Musíme! Bída je v tom, že jsme ztratili styk s

Marcelem. Měl by se dozvědět, co děláme.“

Zbytek dne strávili pokusy nějak ho najít, dostat se k

němu, ale neuspěli. Zrzek mlčel, ale myslel na Araby.

Právě na ty dva, kteří se už jednou pokusili podříznout

Brissacovi krk…

Před půlnocí tiše vyšli ven a doplížili se na místo za

kuchyní. Nikdy této cesty nepoužili, ale slyšeli o ní

tolikrát, že neměli potíž s nalezením uvolněných cihel.

Únik přes zeď byl hračkou a sotva dopadl za Bigglesem

na zem i Ginger, uviděli oba slíbené auto. Čekalo na ně

ve stínu nedaleko zdi.

Nastoupili k mlčenlivému černochovi. Opakovalo se

kouzlo se zakrytím oken, dvacet minut trvající jízda a na

jejím konci vila Mimosa. Řidič je dovedl přímo k

Rabanovi, který však tentokrát nebyl sám. V křesle,

posunutém do polostínu, seděl starší muž, kouřící

cigaretu. Rozhodně se nestavěl nikomu na odiv. Seděl

odvrácen stranou a všechno co mohli návštěvníci

rozeznat, byla jeho holá hlava, vousy a tmavé brýle na

nose.

Raban se choval rázně, ale zdvořile. Vybídl hosty,

aby se posadili a otevřel krabici s cigaretami.

„Poslužte si,“ řekl. „Chci od vás podrobně slyšet, co

se událo v noci na letišti. Proto jste tady, mluvte!“

Ginger si pomyslel, zda by nebylo slušné představit

cizince, ale raději mlčel. Slova se ujal Biggles.

„Předpokládám, že podstatné údaje vám již sdělil

pan Voudron, ale když si to přejete slyšet od nás,

99

prosím.“ Popsal pak krok za krokem celý příběh operace,

kterou zaplatil Voss životem.

„Vylíčil jste to spíše jako nešťastnou shodu

okolností,“

řekl

Raban,

když

Biggles

skončil.

„Nenapadlo vás, že by mohlo jít o léčku, kterou vám

někdo nastražil?“

„Ne, to si nemyslím,“ zavrtěl hlavou Biggles. „Podle

mého názoru se strážní zachovali tak, jak se chovat

museli. Stáli prostě na místech, která měli střežit, a byli

ostražití. Myslím, že Voss je podcenil a s jejich bdělostí

nepočítal ani desátník z letiště. Chovali jsme se tiše,

dokud nenaskočily motory a do té doby byl také na letišti

klid. Překvapilo mne jedině to, že nás strážní nevarovali

výkřikem nebo výzvou, abychom se vzdali. Hned zahájili

střelbu! V té době však už řvaly motory, letadlo se hnalo

na start a hlídky neměly jinou možnost jak ho zastavit.“

„Hm. A Voss?“

„Byl zasažen v době, kdy už byl stroj ve vzduchu.

Padl dopředu na kontrolní desku a protože byl upoután

pasy, trvalo mi dlouho, než jsem se dostal k řízení. V té

chvíli to s námi vypadalo velmi zle. Až později jsme

zjistili, že Voss je mrtev. Protože byl stroj vážně

poškozen a útočila na nás stíhačka, rozhodl jsem se

nouzově přistát. Kdybych věděl, kam měl Voss

namířeno, možná bych se pokusil tam doletět. Dokonce

jsme v jeho kapsách hledali mapu nebo údaje o kurzu.

Neměl nic. Nechali jsme mrtvého ve vraku a sami se

vydali pěšky do posádky. Vaše sídlo neznáme a ani jsme

ho nechtěli hledat. Co jiného jsme mohli dělat?“

„Nic,“ řekl Raban a na chvíli se odmlčel.

„Nepodezírá vás někdo v posádce z účasti na té

věci?“ zeptal se potom.

100

„Ne. Nevím o nikom.“

„Důvodem mých otázek,“ vysvětloval Raban, „je

objasnění důvodů, proč náš plán selhal. Na letiště buď

prosákla nějaká informace, nebo jsme podcenili úroveň

strážní služby. Hlídek tam bývalo málo a byly věčně

ospalé.“

Biggles potřásl hlavou. „Je mi líto, ale v tom vám

nepomohu, monsieur. Než jsme se ocitli na letišti,

pořádně jsme nevěděli kam jdeme, ani k čemu dojde.“

„Z ničeho vás neobviňuji,“ omlouval se rychle

Raban. „Naopak! Vzhledem k okolnostem jste si počínali

výtečně. Jde však o náš budoucí osud. Po smrti Vosse

nutně potřebujeme získat nového pilota. Samozřejmě

nehodláme opakovat nezdařený pokus ve zdejší oblasti.

Byla by to pošetilost. Mým záměrem je poslat vás odtud

běžnou a zákonnou cestou. Znáte Alexandrii?“

„Byl jsem tam, monsieur, ale nemohu tvrdit, že bych

se tam vyznal příliš dobře.“

„To ani není nutné. O cestě máte jistě představu.

Zítra v noci opustíte tábor stejnou cestou a ve stejnou

hodinu jako dnes. Vůz vás přiveze sem a dostanete

instrukce, civilní obleky a všechno, co budete potřebovat.

Auto vás pak odveze na dostatečně vzdálené letiště a

odletíte do Egypta dřív, než v posádce zjistí, že jste

znovu zběhli. Tentokrát to proběhne bez chyby.

Vyklepete jednou provždy ze šatů ten ohavný prach z

vojenského nádvoří. To je pro dnešek všechno. Buďte

však opatrní a držte jazyk za zuby. Hemží se to tam

vyzvědači. Můj vůz vás odveze zpátky.“ Cinkl malým

zvonkem.

101

O dvacet minut později stáli u narušené zdi za

táborovou kuchyní a ve svitu měsíce pozorovali, jak se

aulo otáčí a mizí.

„Užitečný kousek noční práce,“ řekl Biggles.

„Konečně jsme o něco dál. Všiml sis blíže toho starého

pána v křesle?“

„Jistě.“

„Víš kdo to je?“

„Ne.“

„A já bych vsadil krk na to, že jsme měli čest s

panem Johannem Klutzem, pravou rukou krále kšeftařů

se zbraněmi, zesnulého Julia Rothenburga. Jeho

fotografii jsi mohl vidět mezi doklady, které nám poskytl

Raymond. Nepochybně to byl on, i když se pro cestovní

pas dal fotografovat před řádkou let. Je starší než na

obrázku a viděl jsi, jak se drží v pozadí. Když jsem řekl

Raymondovi, že se ten člověk své lásky nevzdá a

neopustí tak pěkně zavedený obchod, vůbec jsem se

nemýlil. Neříkám tím, že je králem bandy. Chtěl si jen na

vlastní uši poslechnout, proč nevyšla akce na letišti. Nad

ztrátou bregueta ani jeden z nich netruchlí, spíš se

obávají, zda někdo nevaroval francouzské stráže.“

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Ginger.

„Nic,“ pokrčil rameny Biggles. „Těžko říci.

Zajímavější je něco jiného. Utkvěla mi v hlavě zmínka o

Alexandrii. O oblasti Blízkého východu. Včera jsem četl

v novinách zprávu o zvyšujícím se napětí na hranicích

mezi Irákem a Íránem. Nepřekvapilo by mne, kdyby v

tom měli prsty naši noví přátelé. Je to jejich styl a

vysvětlilo by mi to, proč tolik spěchají. Další špinavý

obchod na obzoru…“ Zmlkl a pohlédl na Gingera. „Nač

to tak civíš?“

102

Zrzek ho totiž neposlouchal a upřeně hleděl na

předmět, ležící v jeho rozevřené dlani. Konečně zvedl

oči.

„Marcelův prsten,“ řekl zastřeným hlasem.

„Co tím myslíš?“

„Pamatuješ si, že Marcel nosil na malíčku levé ruky

pečetní prsten?“

„Ano.“

„Tohle je on!“

„Kdes ho našel?“ vyhrkl Bigles.

„Ve voze. Opřel jsem se a ruka mi sklouzla za

sedadlo. Ležel tam. Poznal jsem, že to je prsten, ale

teprve teď jsem se na něj mohl podívat.“

Biggles sáhl po prstenu.

„Máš pravdu. Je to on,“ řekl hlasem naplněným

úzkostí. „Co ale dělal v tom autě Marcel? Jak jinak by se

tam prsten dostal?“

„Možná ho už zabili!“

„Nemyslím. Kdyby ho chtěli zabít, udělali by to

kdekoli jinde a nestrkali by ho do auta. Nemůžeme však

pochybovat, že ho mají v rukou! Prsten sklouzl

Marcelovi z prstu buď při zápase, když ho cpali do vozu,

nebo ho tu nechal úmyslně, s nadějí, že se stane stopou,

které si někdo všimne. Mohl myslet jenom na nás!

Nesmíme ho nechat v jejich drápech dlouho. Až z něj

vytlučou všechno, co chtějí vědět, je s ním konec. Moc

času nám nedají!“

„Co od něj mohou chtít?“

„Voudron jim přece vysvětlil, že Brissac je policista.

Nediv se jim. Mají hrůzu z prozrazení a budou chtít

vědět, jak daleko jsou v Paříži s vyšetřováním. Mrtvý by

je o tom nepoučil!“

103

„Jestliže je dosud živ, drží ho asi ve vile Mimosa.“

„Myslím si totéž.“

„Dojdeme si tam pro něj?“

„Kam jinam,“ zavrčel Biggles. „Na místní poště ho

neschovali! Potíž je v tom, že nesmíme opustit posádku,

do vily je dost daleko a navíc musíme všechno stihnout

do zítřejšího večera. Jsem hlupák. Mělo mě napadnout,

že po Marcelovi půjdou.“

„Škoda, že nám Raban neudal místo v Alexandrii,

kde máme začít. Může se stát, že se zas nebudeme mít

čeho chytit.“

„Má spoustu zkušeností. Nedá z ruky informaci,

pokud to není nezbytné. Nevíme o mnoho víc než včera.

Můžeš si být jist, že pokud zítra opravdu vyrazíme, bude

nás sledovat někdo z jeho lidí a dohlédne na nás i v

Alexandrii. Ti lotři nepřipustí sebemenší možnost, aby

něco znovu pokazilo jejich plány.“

„Ano, ale co uděláme s Marcelem? Máš nějaký

nápad?“

„Nápad? Pochybuji, že to tak mohu pojmenovat.

Jdeme zpátky do Mimosy. Snad se podaří Marcela najít.

Kdyby to nevyšlo, nezbyde než se spojit s Joudrierem v

Paříži, vyložit mu, k čemu došlo a nechat Brissacovu

záchranu na něm. Jestliže však do vily vtrhne policie,

znamená to přetržení řetězu a ztrátu stopy. Jenže pokud

chceme zachránit Marcela, nevidím jinou možnost.“

„Nezapomněl jsi na naše domácí vězení?“

„Když se budeme chtít ráno spojit s Joudrierem,

nevrátíme se už do posádky vůbec!“

„Co místní četníci?“

„Dostanou další zprávu o dvou legionářích, kteří

zabloudili. Začnou pátrat, Raban se to dozví a jeho lidé

104

po nás půjdou lépe než oni. Jdeme! Musíme být strašně

opatrní a nechodit po cestách. Když nás polapí mimo

tábor, putujeme do vězení a je konec zábavy. Pak už

bychom nepomohli nikomu.“

Měli před sebou notný kus cesty, takže vyrazili co

nejrychleji. Vládla hluboká noc a nemuseli se bát

náhodných chodců. Dorazili k Mimose bez potíží a našli

temný a tichý dům. Jeho bílé stěny i zed zahrady zalévalo

tiché měsíční světlo a umlkly i cikády. Brána byla

zavřená.

„Přes zed,“ zašeptal Biggles.

Překonali zeď snadno a ve chvíli stáli uvnitř mezi

bambusy, jejichž stíny připomínaly mřížoví klece.

Za nimi náhle zašustilo listí a Biggles se s trhnutím

otočil. „Všechno je v pořádku,“ ozval se hlas. „To jsem

já, Algy!“ Algy Lacey se k nim připojil.

Stíny bambusů se pohybovaly a Ginger pocítil

podivnou touhu probudit se ze sna, i když nebyl

nepříjemný. „Kde ses tu…“

„Takže jsi můj dopis dostal,“ sykl Biggles.

„Jistě,“ zaševelil Algy. „Co tu v tuhle příšernou

noční hodinu děláte?“

„Unesli Marcela a my věříme, že je ve vile.

Nezahlédl jsi ho tu někde?“

„Ne. Auto několikrát odjelo a přijelo, ale neviděl

jsem, kdo v něm byl.“

„Jak jsi tu dlouho?“

„Od včerejšího večera. Když přišlo tvé psaní, zašel

jsem za Raymondem. Přestaly od vás přicházet zprávy a

jemu se zdálo, že tu vládne podezřelý klid. Řekl, že bude

nejlepší, když se sem s Bertiem vydáme. Třeba prý

potřebujete pomoc. Zajeli jsme napřed do Paříže za

105

Joudrierem pro přesnější údaje. Pak už rovnou sem jako

uhlazení turisté.“

„Škoda, že nemáte Joudriera s sebou,“ zamumlal

Biggles. „Mám ho s sebou, nebo přesněji, přijel s námi.“

„Skvělé! Kde je?“

„V našem hotelu přece. Střídáme se ve hlídání téhle

přepychové nádhery. Střežíme také příjezdovou cestu, ale

neviděli jsme vás.“

„Dnes v noci jsme tu už podruhé, i když nesmíme po

deset dní z tábora. Potrestal nás Marcel. Jinak se ale věci

daly do pohybu. Zítra v noci odlétáme do Alexandrie.

Dozvěděli jsme se to sotva před hodinou. Vzápětí našel

Ginger v Rabanově voze Marcelův prsten. Našeho přítele

dostali a drží ho pod zámkem, pokud s ním nedělají něco

horšího. Nemohli jsme ho v tom nechat. Přišli jsme,

abychom se podívali, co se pro něj dá udělat.“

„Takže jste byli v autě, co sem přijelo, a po čtvrt

hodině zase odjelo?“

„Ano.“

„Co uděláš teď?“

106

107

Biggles se na chvíli zamyslel. „Kdybych měl jistotu, že

hlavní stan bandy je v Egyptě, požádal bych Joudriera,

aby vyčistil Mimosu a osvobodil Marcela ještě dnes v

noci. Jenomže jistotu nemám a podřízli bychom si pod

sebou větev. Policie by mohla Rabana obvinit jedině z

Brissacova únosu a pátrání po teroristech by mohlo začít

znovu.“

„Chápu.“

„Marcel je určitě dosud naživu. Raban se mi nezdá

být pravým mužem na vyslýchání a proto očekávám, že

si někoho přivolá. Než se dočká, máme čas. Celý den

času! Nás Raban pozval na zítřejší půlnoc. Vychází to.

Za necelý den dostaneme výbavu a pak nás ten černý

hoch odveze na civilní letiště. Pojedeme patrně do

Alžíru, neboť Oran je příliš blízko Sidi bel Abbes. V

Alžíru je navíc větší záruka pravidelných linek.“

„Chápu, ale co s tím mám dělat?“ zeptal se Algy.

„Navrhneš Joudrierovi, ať připraví razii v Mimose

asi na půl jedné v noci. Až odtud po půlnoci vyrazí

Rabanovo

auto,

budeme

pravděpodobně

uvnitř.

Nejvhodnější čas k útoku nastane po našem odjezdu. Ať

tam vtrhnou a osvobodí Marcela. Kdyby ho tam nenašli,

bude to zlé, a Joudrier musí vymyslet záminku k jejich

zatčení. Ty a Bertie v každém případě poletíte s námi do

Alexandrie. Buďte na letišti v Alžíru včas a zajistěte si

letenky. Nehlaste se k nám, ale sledujte nás a dávejte

pozor na každého, kdo by nás sledoval. Připomeň

Joudrierovi, ať nezapomene zajistit Rabanova černého

řidiče, až se vrátí. Všechny zajištěné muže izolujte a v

novinách se o razii nesmí objevit ani písmeno! Čím

později se o ní dozví zbytek bandy v Egyptě, tím lepší

budou naše vyhlídky na úspěch. Ať obviní Rabana jen z

108

nějakého malého přestupku. Ani slovo o dezertérech z

Cizinecké legie!“

109

„Rozumím,“ kývl Algy.

„Joudrierovi ještě předej několik informací. Člověk,

který vyhledává piloty v Legii se jmenuje Voudron. Má

přímé spojení s tímto domem, odkud se dezerce

organizují. Nejdůležitější osobou je Raban, ale zastihli

jsme v domě také Johanna Klutze. Je to muž, který

pracoval pro Rothenburga, krále kšeftařů se zbraněmi.

Klutz si přišel do Mimosy vyslechnout, co se semlelo na

letišti při krádeži breguetu a co následovalo potom.

Pokud bude ve vile, nechte ho jít, ale sledujte ho.“

„Jak víte, co se tam dělo?“

„Byli jsme s Gingerem v letadle,“ usmál se Biggles.

„Teď však není čas na vyprávění. Voss byl zabit. Bandě

teď chybí zkušený pilot a proto tak spěchají, aby získali

nás. Podle mne objevili nové ubohé vesnice, které chtějí

bombardovat.“

„Ty si myslíš, že vás tím pověří?“

„Myslím, že nás z Alexandrie pošlou na některé ze

svých tajných letišť.“

„A co dál?“

„Těžko říci. Raban nikdy nepoví nic, dokud to není

naprosto nutné. Vyhýbá se odpovědi. Tobě je všechno

jasné?“

„Ano.“

„Dobře. Vrátíme se do tábora. Dávej na toho

zpropadeného Rabana dobrý pozor a až tě vystřídá

Bertie, ať je také obezřetný. Vylož všechny karty

Joudrierovi. On je tu doma, my jsme jen hosté.“

„Rozumím. Nechcete se tu trochu rozhlédnout?“

„Ne!“ odmítl Biggles. „Když jste tu vy, nebudeme

se zdržovat. Vyvíjí se to dobře a byla by hloupost

110

riskovat pozdní návrat do tábora. Nerad bych přišel o

stopu. Pečujte o Marcela. Máte ho na starosti!“

„Když jsi pod zámkem, tak jsi asi nečetl dnešní

noviny, co?“ ušklíbl se Algy.

„Ne. Proč?“

„Tvá zmínka o Alexandrii mi něco připomněla. Na

seznamu lidí, které podezíráme z účasti v teroristické

bandě, myslím tím ten Raymondův přehled, byl uveden

také řecký naftařský magnát Nestor Janescu. Obvykle se

zdržuje na své luxusní jachtě v Cannes.“

„Vzpomínám si. Co je s ním?“

„Jenom to, že jeho jachta Silvamis spustila kotvy v

přistavu v Alexandrii. Podle mne to je zajímavá shoda

okolností.“

„To bych řekl,“ zvedl obočí Biggles. „Budu si to

pamatovat. Ale my teď musíme kotvy zvednout. Pojd,

Gingere.“

Algy jim pomohl přes zeď a sám zůstal v zahradě.

Měl o starost víc, protože ani jemu nebyl osud Marcela

Brissaca lhostejný.

111

KAPITOLA DEVÁTÁ

ALADINOVA LAMPA

Návrat do tábora a celý následující den proběhl bez

vzruchu. Setmělo se a Biggles se zrzkem znovu překonali

zed. Nastoupili do čekajícího auta a po obvyklé objížďce

stanuli přeci vstupními dveřmi do vily Mimosa. Všude

vládl klid. Nevšimli si žádných známek přítomnosti

Algyho nebo ostatních, ale Ginger věděl, že někdo z nich

není daleko.

Raban na ně čekal. Byl sám, Klutze neviděli a ani

netušili, zda se dosud zdržuje v domě. Všechno se zdálo

být v pořádku. Hostitel jim předvedl připravené věci. V

předpokoji visely na věšáku dvoje civilní šaty, bílé úbory

obvykle užívané ve středomoří. Uniformy odložili v

šatně, převlékli se a vrátili se k Rabanovi. S úsměvem

jim předal letenky do Alexandrie a než je Ginger strčil do

kapsy, usmál se také. Biggles přesně uhodl čas odletu i

letiště – Maison Blanche v Alžíru.

Vlídný advokát pak oběma vložil do dlaně předmět,

připomínající klubový odznak. Měl tvar staré orientální

lampy v jejímž středu bylo číslo. Odznaky patřily do

knoflíkové dírky a tak byl Ginger očíslován jako 122,

Biggles dostal číslo 123.

„Poslouží to vaší identifikaci,“ řekl Raban. „Nic

jiného už nepotřebujete. Podle odznaků vás na místě náš

člověk pozná a dá vám další instrukce.“

„Uvítá nás na letišti?“ zajímal se Biggles.

„Ne. Stali jste se členy klubu Aladinova lampa.

Noční klub toho jména najdete na Stretta Albani. Ta ulice

112

je v přístavní čtvrti a vám stačí vstoupit do klubu a

posadit se. Budou vás tam očekávat, ujmou se vás a

dostanete další příkazy. Jestliže bude již všechno

připraveno, dlouho se tam nezdržíte.“

„A když ne, kde budeme spát?“ zeptal se Biggles.

„V klubu nebo v hotelu? Pochopitelně se přizpůsobíme,

ale kdybychom měli větší pohodlí v hotelu, chtěli

bychom…“

„V hotelu!“ přerušil ho Raban. „Zbytečné starosti,

všechno je zařízeno.“

„Dobře, monsieur. Jsme připraveni.“

Hostitel je dovedl ke dveřím. Auto čekalo.

Nastoupili a vůz se pohnul.

Dosud všechno proběhlo podle Bigglesových

představ a nyní šlo o to, jak tuto část cesty ukončit.

Bigglese napadlo, že není nutné nechat řidiče, aby je

dovezl až na letiště. Sdělil to zrzkovi tiše, aby ho černoch

neslyšel. Mohli se ho totiž zbavit. Znali cílové místo,

jejich knoflíkové dírky byly označkovány, a letenky měli

v kapsách. A řidič? Bude po návratu do Mimosy stejně

zadržen a uvězněn.

Ginger měl námitky, ale Biggles se k tomu řešení

přikláněl víc a víc. Mohli by zajet za Joudrierem a již

před odletem by měli jasno, zda našli Marcela ve vile a

zda ho osvobodili. Umožnilo by by jim to také sdělit

Algymu adresu Aladinova klubu v Alexandrii a usnadnit

jemu i Bertiemu sledování přátel ve velkém egyptském

městě.

Po výměně názorů s Gingerem si však vše rozmyslel

a rozhodl se neriskovat. Důvod byl jediný, ale pádný.

Řidič mohl mít přesné pokyny, jak předat dvojici

nováčků někomu na letišti. Pokud by přijeli sami dva,

113

dostal by čekající muž jasný signál, že se něco zvrtlo a

následky by mohly být osudné. Na letišti se pak ukázalo,

že obava byla oprávněná.

Jízda do hlavního města trvala sice dlouho, ale na

letiště v Alžíru dojeli půldruhé hodiny před startem

letadla. Řidič je doprovodil až do haly čekárny a první

člověk, jehož tam uviděli, byl onen vousatý zvědavec z

křesla ve vile Mimosa. Starší lysý chlapík, kterého

Biggles považoval za Klutze! Třebaže ani teď neodložil

černé brýle, vytratily se poslední Bigglesovy pochyby o

jeho totožnosti.

Byl to Johann Klutz.

Přistoupil k nim a řekl: „Neznáme se odněkud?“

„Možné to je,“ odpověděl Biggles. „Když jsem však

býval malý chlapec, maminka mě učila, abych na cestách

nikdy nerozmlouval s cizinci.“

„Vaše matka byla moudrá, ale se mnou mluvte bez

obav,“ usmál se muž. „Nemáte se čeho obávat.“

Těžko říci, jak by započatá konverzace pokračovala,

ale v té chvíli zablikalo osvětlení stánku s novinami. Jitro

se přihlásilo ke svým právům a Klutz se omluvil, že ho

zajímají dnešní novinky.

Vydal se ke stánku.

Ginger se ohlédl po černochovi, avšak ten již zmizel.

Nikdy víc ho neviděli.

Klutz vyšel ze stánku, mávl čerstvými novinami na

nerozhodně postávající dvojici, a usedl na nejbližší lavici.

Venku vysvitlo slunce a v letištní hale se objevovali

první cestující. Starý muž zašustil stránkami a zahleděl se

se do nich. Náhle se zakymácel a mnoho nechybělo a

spadl by z lavice na zem. Udržel se na ní, ale na podlahu

upadly jeho brýle.

114

Ginger přiskočil a podal mu je.

„Co je vám?“

„Nic, nic. Nedělejte si starosti,“ chraptěl Klutz,

křečovitě se snažící předstírat klid. „Občas mám potíže se

srdcem. Bude to v pořádku, nechte mne chvíli o

samotě…“

Zrzek váhavě odstoupil.

Biggles, který výjev tiše sledoval, pomalu vykročil

ke stánku. Za zády ochablého Klutze si koupil stejné

noviny, rozevřel je na stejné straně a chvíli četl. Potom,

beze slova a s nehybnou tváří, pokynul Gingerovi.

Ukázal na stránku, která Klutze tolik rozrušila a vtiskl

mu noviny do ruky.

„Čti,“ zašeptal.

„Finančník zavražděn,“ těkal zrzkův zrak po

řádcích. „Smrt na luxusní jachtě. Minulé noci byl

zastřelen pan Nestor Janescu, který právě přijel do

Alexandrie na své slavné jachtě Silvanus. Neznámý vrah

zmizel z místa vraždy na malém člunu. Příčina útoku je

zahalena tajemstvím, vyšetřování již bylo zahájeno.

Obecně se soudí, že smrt významného člena vysokých

finančních kruhů může velmi vážně ovlivnit trh na

světových burzách.“

Ginger vrátil Bigglesovi noviny beze slova.

Pohledem mu dal najevo, že porozuměl.

Klutz stále seděl na lavici s očima upřenýma před

sebe.

Blížil se čas odletu jejich letadla. Přestože se však

ozvalo hlučné vyvolávání, měl Ginger dojem, že

pocestují téměř sami. O Klutzovi předpokládal, že poletí

s nimi, ale dosud se neobjevili další dva spolucestující.

115

Přišli na poslední chvíli. Ve dveřích se zjevili dva

rozrušení a uhřátí muži – Algy s Bertiem. Zrzek se v

duchu usmál, když si všiml, že Bertie se nepřevlékl. Ve

svém obvyklém oděvu vypadal přesně tak, jak si lidé

anglického turistu představují. Monokl na oku,

fotografický přístroj zavěšený přes rameno a v ruce

elegantní kufřík. Neuměl si představit přesnější

karikaturu zámožného lorda z Britských ostrovů.

„Jemináčku, starouši,“ vyjekl Bertie směrem k

Algymu, když pospíchali k pokladně. „Zdá se, že nám ta

okřídlená kára přece jen neuletěla!“

Přes rameno se ohlédl k čekající dvojici.

„Hej, vy dva braši, doufám, že nás to ohavné letadlo

nenechá na tomhle příšerném místě!“

„Skoro by mělo,“ řekl polohlasem Biggles a pokrčil

rameny.

Vstup

výstředního

Angličana

a

Bigglesova

nezdvořilost přiměly k úsměvu i ochablého Klutze. Vstal,

pomalu zamířil ven k letadlu, a Biggles s Gingerem ho

následovali.

Letoun čekal, motory dosud mlčely. Tři poutníci se

usadili a chvíli poté předložili stewardce letenky i Algy s

Bertiem. Nikdo jiný nenastoupil. Dveře se zavřely,

motory zabouřily, vytryskly z nich dusivé výfukové

plyny, a letoun vzlétl k bezmračné východní obloze.

Po celou dobu dlouhého letu měl Ginger podivný, až

neskutečný pocit. Bylo to vůbec poprvé, kdy všichni čtyři

letěli spolu, aniž by prohodili slovo. Nezazněla jediná

poznámka, žert nebo jedovatá připomínka. Hned na

počátku letu Biggles varovně zamrkal na Algyho a ten

ihned pochopil s kým mají čest cestovat. Nezdolný

šprýmař Bertie se sice občas na Algyho zašklebil, což

116

věstilo blízkost náramně vtipné průpovídky, ale přísný

přítelův pohled ho vždycky včas umlčel.

Klutz se choulil v hlubokém zamyšlení ve svém

křesle. Bylo víc než jasné, že se ho zmocnily tíživé

myšlenky.

Při mezipřistání v Tripolisu vyšli Algy s Bertiem

ven, aby si narovnali kolena. Vyhlásil to Bertie. Biggles

jeho nápad vřele uvítal a zvedl se také. To ještě nevěděl,

že je do letištních prostor doprovodí Klutz. Patrně je

nehodlal pustit z doslechu, Bigglese však napadlo, že

mohlo jít jen o náhodu, protože jeho a současně zrzka by

stejně nedokázal sledovat, kdyby šli v hale letiště každý

na jinou stranu.

Zklamáni byli všichni, ale Algy si poradil. Zastavil

se u tabule s odletovými časy, vylovil z kapsy malý blok

a opisoval si do něj údaje, jakoby hodlal létat z Tripolisu

každý týden. Jediný, kdo si všiml jeho pošetilého

chování, byl Biggles. Při návratu do letadla vystupoval

po schůdcích za Algym a postrčil Gingera tak, aby Klutz,

který šel poslední, nemohl vidět, jak mu Algy vstrčil do

ruky papírek.

Všichni se posadili, letoun odstartoval a byl už ve

vzduchu, když si Biggles mohl přečíst Algyho poselství,

které obratně zamaskoval novinami. Šlo o pouhých osm

slov:

„ Vyšlo to podle plánu, Marcel je v pořádku!“

Biggles si odkašlal a rozšafně pokýval hlavou.

Ujistil se, že Klutz setrvává v zamyšlení a nevěnuje

pozornost okolí, a načáral na okraj novin:

„Aladinova lampa, Stretta Albani. Pozor, možná i

do nějakého hotelu! Tuto zprávu znič!“

117

O chvíli později srdečně zívl a potom, jakoby si s

novinami na klíně nevěděl rady, nabídl je Algymu:

„Dnešní noviny,“ řekl. „Nemáte chuť si je přečíst?“

„Děkuji, rád,“ potěšeně se usmál Algy.

Zadumaný Klutz ani nezvedl oči a nedal ničím

najevo, že by si předání novin všiml. Algy přečetl zprávu

a pak roztržitě utrhl popsaný proužek a zmuchlal ho do

kuličky. Strčil ji do úst a rozvážně žvýkal.

Biggles dusil smích.

Letecké motory vytrvale hučely pod spalujícím

sluncem nad zvlněným písečnými dunami pouště. Když

se pilot chystal přistát na alexandrijské letiště, blížil se

večer.

Stroj dosedl.

Cestující přešli do letištní budovy a podrobili se

obvyklé celní prohlídce. Ven vyšli Biggles s Gingerem

spolu a s druhou dvojicí nevyměnili ani slovo. Rozešli se

bez pozdravu. Ožil však jejich náhodný společník Klutz,

u něhož následky „srdečního záchvatu“ zřejmě pominuly.

„Pokud se zde nevyznáte, pánové, mohu vám

doporučit výtečný hotel,“ nabídl jim. „Jmenuje se

Continental a najdete ho na North Crescent Square.

Mohu vám zaručit, že se tam budete cítit jako doma,“

dodal s významným pohledem.

„Srdečný dík,“ usmál se Biggles a zamířil k jednomu

z taxiků čekající před letištěm. „Budeme se řídit vaší

radou. Chcete se s námi někam svézt?“

„Jste laskav, ale děkuji. Potřebuji si tu ještě něco

zařídit,“ mávl paží Klutz, stojící ve dveřích. „Hodně

zdaru.“

Biggles by ještě rád prohodil pár slov s Algym, ale

jejich vousatý hlídač je zjevně nehodlal spustit z očí.

118

Další otálení před letištěm by bylo podezřelé. Biggles se

obrátil k řidiči a nahlas mu oznámil adresu hotelu.

Taxikář přikývl a oba muži nastoupili do auta.

Konečně byli sami.

„Díky Bohu, že si můžeme promluvit,“ vydechl

zrzek. „Byl to příšerně vyčerpávající výlet. Jedeme

skutečně do hotelu, který nám Klutz vybral?“

„Kam jinam? Byli bychom blázni. Raban řekl, že

dostaneme pokyny a to se právě teď stalo. Klutz má

nepochybně dobré důvody, proč nás poslal do

Continentalu. Mohl bys to také uhodnout. Podle mne je

majitel hotelu na výplatní listině naší bandy. Dojedeme

tam, odložíme vaky, dáme si sprchu, něco spolkneme a

hurá do klubu.“

„Co Algy a Bertie?“

„Nekřič tolik! Banda možná platí i našeho řidiče.

Algy slyšel, kam jedeme. Zahlédl jsem ho za dveřmi.“

Dorazili k hotelu.

Continental určitě nepatřil k velikým podnikům, ale

přepychem a honosností překonal jejich očekávání.

Ginger, který si myslel, že auto zastaví v zapadlé uličce

před lacinou ubytovnou pro nenáročné, se dočkal

překvapení. Samotné náměstí bylo rozlehlé a ústilo do

něj několik živých ulic. Uprostřed, pod majestátními

palmami, odpočívali lidé na pěkných dřevěných

lavičkách. Ocitli se prostě ve čtvrti zámožných usedlíků a

bohatých turistů. Měli tu kde bydlet, neboť na náměstí

stály pěkné hotely jeden vedle druhého.

Continental nepatřil k nejimpozantnějším z nich, ale

zřetelně šlo o dobře vedený hotel. Když prošli létacími

dveřmi, bylo jim hned zjevné, že nebudou bydlet v

luxusu, ale v prostředí, které k němu nemá daleko, ale je

119

příjemnější. Vládl tu překvapivý klid. Nikdo nepřecházel

po čistých kobercích, nikoho neviděli sedět ve vkusných

pohovkách. Byli tu sami.

Jakmile však vzal Biggles do ruky zvonek z

vysokého recepčního stolku, objevila se obsluha, muž s

hladkou snědou tváří oděný do šatu bez nejmenší

chybičky. Ginger odhadl, že pochází od pyramid nebo z

Turecka. Jeho chování bylo tak zdvořilé, až se Gingerovi

zdálo, že to přehání. S milým úsměvem odvětil

Bigglesovi, že mu bude velkým potěšením, když mu

dovolí, aby se postaral o jejich ubytování. Nabídl

veleváženým hostům dva mimořádně skvělé pokoje v

prvém poschodí s vyhlídkou na náměstí.

Pokoje sousedily. Když Ginger překročil práh a

vyhlédl z okna, musel uznat, že recepční nepřeháněl.

Hned jak na schodišti dozněly mužovy kroky,

vklouzl Biggles s prstem na ústech do Gingerova pokoje.

„Pozor na jazyk,“ zašeptal, „mohou ai být ukryté

mikrofony! Jestli jsem se v životě dostal do podezřelých

pokojů, jsou to tyhle dva! Žádný zápis o našem příchodu,

žádná kniha hostů! Hned jak uviděl naše odznaky,

zbystřil. Všiml sis, že málem srazil podpatky? Naše dvě

čísla jsou vše, co o nás potřebuje vědět. A také věřím, že

mimo nás tu nikdo jiný nebydlí! Poslouchej!“ Otevřel

dveře dokořán.

Všude vládlo naprosté ticho. V hotelových chodbách

bylo živo asi jako ve faraónově kryptě.

„Je to v pořádku,“ zvedl Biggles hlas. „Vykoupeme

se a zajdeme někam na večeři. Potom navštívíme klub.“

Ginger se vrátil k oknu a beze slova ukázal na

náměstí. Pod palmami se potloukal Bertie. Došel k jedné

z lavic proti hotelu, usadil se na ní a rozložil noviny.

120

„Skvělé,“ zašeptal Biggles.

„Zajdeš za ním?“

„Teď ne, je to moc nebezpečné. Možná za tmy.“

Když asi za hodinu vyšli před hotel, lord byl pryč.

„Chtěl nám dát najevo, že o nás vědí,“ řekl Biggles.

„Nemohl tam příliš dlouho okounět. Možná nás teď

sleduje odjinud.“

Brzy našli slušnou restauraci. Najedli se a střežili

přitom vchod v domnění, že by je tu mohl Algy nebo

Bertie objevit. Nepřišel však nikdo, z čehož usoudili, že

Bertieho slídičské schopnosti asi trochu přecenili.

„Něco mi vrtá hlavou,“ poznamenal u stolu zrzek.

„Proč si ta banda udržuje ve městě dvě místa? K čemu

potřebují klub, když tu mají hotel?“

„Také jsem už na to myslel,“ usmál se Biggles.

„Napadlo mě pár příčin i když vyloučím tu nejmenší, že

totiž v klubu asi nebudou pokoje na přespání. Ve městě

se patrně usadilo celé vedení bandy a Continental jim

slouží jako řádné a úctyhodné sídlo. Jenomže oni

zaměstnávají nejrůznější lidi. Nekalé živly a zločince.

Pokud s nimi musí jednat, nemohou je zvát do hotelu.

Odhaduji, že mnozí z klubu nemají o hotelu ani tušení a

pokud se naopak u Aladinovy lampy něco semele,

Continentalu se to nijak netkne.“

„Můžeš mít pravdu. Hotel může být pro smetánku a

klub pro sebranku odspoda. Nás zařadili dobře, ne?“

usmál se zrzek.

„Na obě místa,“ ušklíbl se Biggles. „Jdeme a dávej

si pozor.“

Klub našli tím nejjednodušším způsobem. První

taxík na který mávli zastavil a řidič kývl. Z jeho

poťouchlého úsměvu si zrzek snadno domyslel, jaký

121

názor na pověst čarovné Aladinovy lampy mají taxikáři.

Za chvíli stáli pod svítícími neonovými trubkami, které

byly zkrouceny do tvaru svítilny. Biggles drožkáři

zaplatil.

Vstoupili a Ginger se rozkašlal. Dýchlo na ně vedro

a dusivé vlny kouře z laciného tureckého tabáku.

„Po vzduchu ani památky,“ zasténal zrzek.

Uvítal je obrovitý černoch navlečený do barbarsky

pestrého orientálního kostýmu. Vysoký turban, který měl

na hlavě, ještě zdůrazňoval jeho velikost. Pohlédl na

jejich odznaky, chápavě se zašklebil a uvedl je dovnitř.

Ocitli se v rozlehlém sále. Řada stolků stála u stěn a

ačkoli v dýmu moc neviděli, zdálo se jim, že všechny

židle jsou plné. Střed místnosti sice připomínal taneční

parket, ale spíše se vnucovala představa, jakoby tam

právě skončil výstup zaklínače hadů nebo polykače ohně.

Dusivá oblaka dýmu víc nasvědčovala druhé z možností.

Šlo ovšem o mylné představy.

Většina hostů kouřem nasáklého klubu měla klopy

vyzdobené stejným odznakem jako oba nově příchozí.

Ginger si uvědomil, že i on má na klopě malou, ale

přesnou repliku poutače, svítícího do ulice.

Konečně našli dvě volná místa a dřív než se posadili,

stál u nich číšník. Hnědá tvář, na hlavě fez a v ruce

podnos s lahví šampaňského.

„Ještě jsem nic neobjednal,“ řekl přísně Biggles.

Užaslý číšník se zarazil. „Odneste to!“

Muž zatěkal očima k jejich odznakům, uctivě

přikývl a rázem byl pryč. Když procházel dveřmi,

zaslechli, jak volá šéfa. Ten na sebe nenechal dlouho

čekat.

122

Postranními dveřmi vstoupil do místnosti malý,

obtloustlý muž. Bylo mu kolem padesátky a jeho

nezdravě pobledlá pleť svědčila o tom, že na ni egyptské

slunce zasvitne sotva jednou za rok. Sel rozvážným

krokem a nebudil dojem, že by se, kromě slunečních

paprsků, hned tak něčeho zalekl. Ginger nebyl schopen

rozeznat jeho národnost, ale znal jeho typ. Byl to chlapík

přesycený a pokažený veškerými neřestmi, které život

poskytuje. Příznačnou vlastností většiny tlouštíků bývá

veselost a dobráctví, ale mezi takové lidi tento muž

nepatřil. Podobných zjevů už Ginger poznal ve

středomořských přístavech víc. Mužů, trávících život ve

světle žárovek, ve vydýchaném vzduchu, ve světě heren,

podvodů a úplatků. Bylo podivné, že si právě člověka

tohoto typu vybrali obchodníci s válkou, ale určitě k nim

patřil. Dokazoval to odznak na jeho klopě. Pak zrzka

napadlo, že hlavní šéf a mozek gangu, nemusí a snad ani

nemůže znát každého, koho zaměstnává.

Otočil se k Bigglesovi a uviděl v jeho tváři stejné

znechucení, které cítil sám.

„Tak jste tu, co?“ zahlaholil muž místo pozdravu a

mávl paží kolem sebe. „Prima, ne? Já jsem Charlie,

všichni mi tak říkají. Dáte si něco k pití?“

„Ne, díky,“ řekl Biggles nevýrazným hlasem. „Právě

teď jsme večeřeli.“

„Dobře, bráškové. Objednejte si, co chcete. Je to na

můj účet.“

Biggles sáhl po cigaretě. „Poslyšte, Charlie. Jsme tu

za prací. Mysleli jsme, že se od vás něco dozvíme.

Ujmete se nás? Když ne, tak aspoň vysypte, jak dlouho

budeme čekat?“

123

„Kam ten spěch?“ zamračil se muž. „Vám se tu něco

nelíbí?“

„Ti chlapci kolem se tváří spokojeně,“ odpověděl

Biggles. „Je to pro ně asi báječná zábava!“

„Pro vás ne?“

„Nemám rád takový kravál, nesnáším tolik smradu a

nesedí mi většina z vašich opilých zákazníků. Neberte to

osobně, ale tohle není šálek čaje podle mého vkusu!“

„A co takhle do nedělní školy?“ jízlivě se zašklebil

Charlie. „Stýská se vám po kázání?“

„To bývá dopoledne,“ řekl nevzrušeně Biggles. „Ani

nepamatuji, jaké to tam bylo, ale rozhodně se mi tam

neobracel žaludek.“

„Tak proč jste sem, k čertu, vlastně lezli?“

„Protože nás sem poslali. My rozkazy plníme a

uděláte dobře, když se zachováte stejně! Tak co bude?

Máme za sebou dlouhou cestu a jsme vážně unaveni.“

Charlie se beze slova odvrátil od jejich stolu a

zastavil se před mladým mužem s kamennou tváří. Seděl

blízko, ale z krátké výměny slov neslyšel Biggles ani

slovo. Pak Charlie zprudka vyrazil z místnosti, mladík se

zvedl, a došel k jejich stolu. Měl na klopě odznak s

číslem dvacet devět a podle nízkého čísla Ginger usoudil,

že je v organizaci delší dobu. Když promluvil, měla jeho

angličtina cizí přízvuk, ale zrzek nedokázal určit jaký.

„Co to bylo za nápad, tak nažhavit Charlieho?“

zeptal se.

„Nápad?“ řekl Biggles. „Rozpálil se sám. Požádal

jsem ho, aby s námi něco udělal. Napadlo nás jen to, že

jsme unavení. Nechceme tu sedět do rána a lít do sebe

šampaňské!“

„Přišli jste zdaleka?“ zajímalo se číslo dvacet devět.

124

„Ano.“

„Možná jste zahlédli mého přítele Vosse. Proč se

neukázal? Zdržel se někde?“

„Voss nepřijde.“

„Proč?“

„Je mrtev.“

„To snad ne?“ vyhrkl mladý muž.

„Chtěli jsme si něco vypůjčit a Francouzi byli proti.

Sestřelili nás,“ řekl Biggles. „My přiletěli linkovým

letadlem.“

„Hrome,“ zavrčel muž. „Bydlíte v Continentalu?“

„Ano.“

„Dobře,“ kývl muž s číslem dvacet devět. „Přišel

jsem si pro vás. Vypadneme časně ráno.“

„Jak?“

„Poletíme. Čekám vás zítra v šest na letišti.

Nezpozděte se! Vedle třetího hangáru bude stát

Beechcraft Bonanza3. Nastupte si a čekejte!“

„Nebude mít někdo hloupé otázky?“

Číslo

dvacet

devět

shlédlo

na

Bigglese

přimhouřenýma očima. „S vašimi odznaky? Ne. Nikdo si

vás ani nevšimne.“

„Máte na srdci ještě něco?“

„Ne.“

„Jsou nějaké důvody, proč nemůžeme vědět, kam

letíme?“

„Těch je spousta,“ ušklíbl se mladík. „Brzy to

poznáte sami. Dáte si něco k pití?“

„Ne, díky.“

3 Beechcraft Bonanza – lehký jednomotorový

dolnoplošník USA.

125

„Tak se mějte,“ kývl muž a vrátil se ke svému stolu.

Biggles a Ginger vstali a rychle vyšli ven.

126

KAPITOLA DESÁTÁ

BOJ OSAMĚLÉHO STŘELCE

„Brr,“ otřásl se Ginger, když vyšli na ulici. „Ten

strašlivý Aladinův puch mne málem zadusil. Nadechni

se. Cítíš, jaká je tady venku spousta kyslíku?“

„Byl to hnus. Mohli nás poslat rovnou do žumpy,“

řekl Biggles. „Provětráme si plíce a vrátíme se do hotelu

pěšky. Snad se na nás někde pod palmou usměje štěstí a

potkáme Bertieho nebo Algyho. Na druhé straně dávej

pozor, aby se nám nenalepil na paty stín. Mám pocit, že

vzadu někoho vidím.“

Ginger chápavě mrkl. Sehnul se, předstíral

zavazování tkaničky a zkoumal přitom chodník za sebou.

„Poznal jsi, kdo to je?“ zašeptal Biggles.

„Je moc šero,“ procedil zrzek mezi zuby. Šli dál, na

nejbližším nároží zahnuli do postranní ulice a zastavili se.

Na rohu se objevil osamělý chodec. Byl to Algy.

„Nezastavuj!“ sykl na něj Biggles. „Počkáme, zda

nejde někdo za tebou. Buď na náměstí pod palmami!“

Algy pokračoval v chůzi, ani se neohlédl.

Přešlapovali na místě asi pět minut a neobjevil se

nikdo. Vzduch v ulicích byl skutečně čistý. Pokračovali

dál, k náměstí a ke svému hotelu. V černém stínu pod

palmami rozeznal zrzek obrysy dvou mužů. Stáli tam

Algy a Bertie.

„Bertie hlídal hotel a já se vydal za vámi,“ řekl

Algy. „Čekal jsem dvacet yardů daleko od té putyky a

málem jsem omdlel. Ze dveří se valily mraky kouře,

jakoby tam vybuchl granát! Jak jste to přežili?“

127

„S bídou. Víme však již, že zítra odlétáme. Nevíme

sice kam, ale víme jak. V šest ráno startujeme s

americkou bonanzou. Máme sraz s pilotem u hangáru

číslo tři. Neumím si ale představit, jak byste nás mohli

sledovat. Kde bydlíte?“

„Hotel Napoli, hned vedle vás. Vede ho nějaký Ital.

Je tam pěkné a pohodlné bydlení. Pokusili jsme se

ubytovat v Continentalu, ale váš recepční nás ohleduplně

vykopl. Prý má plno.“

„Nestojí o vás a já se mu nedivím,“ ušklíbl se

Biggles. „Řeknu vám, že v Continentalu s námi nebydlí

živá duše. Ten hotel má banda jen pro sebe. Veřejnosti

nepřístupno!“

„Ale spolubydlícího máte,“ řekl Bertie. „Nějakého

prachatého chlápka. Přijel asi před hodinou stříbrným

Rollsem. Nemohl jsem jít blíž a neviděl jsem ho. Auto

hned odjelo.“

„Budu si to pamatovat,“ kývl Biggles. „Co se

odehrálo ve vile Mimosa?“

„Proběhlo to v klidu. Marcela Brissaca jsme našli

zavřeného v podkroví. Vyhrožovali mu prý pekelnými

mukami, aby promluvil, naštěstí se už nedostali k akci.

Neřekl jim nic. Dobře věděl, že kdyby nedržel jazyk za

zuby, ztratil by pro ně cenu a podřízli by mu krk.“

„Kdyby ho strčili na hodinu do Aladinova klubu,

promluvil by,“ zašklebil se zrzek.

„Jemináčku, vážně je to tam tak hrozné?“ zajímal se

Bertie.

„Mlčte!“ zasyčel Biggles. „Pokračuj, Algy!“

„Razie byla dokonale připravená. Zadrželi Rabana a

dva sluhy. Ten starý chlap v letadle byl asi Klutz, co?

Proběhlo to tiše, klidně, bez komplikací a střelby.

128

Joudrier by zasloužil jedničku. Jeho lidé polapili i

Voudrona. Objevil se v Mimose také, snad se chtěl

dozvědět něco o vašem odjezdu.“

„Dobrá práce,“ řekl Biggles. „Konec jednoho

krysího doupěte.“

„To je pravda, ale jak se o tom banda dozví, začne

tanec.“

„Do té doby bychom měli mít nastraženou síť na

toho největšího potkana! Snad to dokážeme. Jak je na

tom Marcel?“

„Je v pořádku. Když jsme vyrazili na letiště do

Alžíru, radil se s Joudrierem o dalším postupu. Ví kde

jsme a možná se tu brzy objeví. Měl radost. Potvrdilo se,

že našel správnou stopu. Dezerce z Cizinecké legie

skončily. Chtěl by věc uzavřít co nejdřív. A co vy?

Poletíte ráno s tím chlapíkem?“

„Ovšem. Měl by nám ukázat, kde jsou schovaná

jejich letadla, když zrovna neshazují bomby na

vesničany.“

„Mám z toho obavy,“ zamračil se Algy. „Nešlo by to

jinak?“

„To bys mi musel poradit jak. Neznám jiný způsob,

jak najít jejich základnu. Až se Klutz dozví, co se stalo s

Rabanem, ještě zpřísní bezpečnost a utajení. Musíme jít

po stopě co nejrychleji a co nejdál. Doufám, že se dříve

či později dostaneme ke krysímu hnízdu a zjistíme o nich

všechno! Dostali jsme se jen k prvním drátům, ale ty by

měly vést až k největšímu zvířeti v organizaci. Ale i když

se tam dostaneme, nebude snadné zjistit jeho jméno. Je

dokonce možné, že ten největší lotr nám ujde. Pokud

však najdeme na jejich tajné základně uloupená vojenská

letadla, nevím, jak by nám to někdo mohl rozumné

129

vysvětlit. Proto chci tu krysí díru vidět! Klutz má určitě

spojení s těmi nejvyššími. Dovede nás k nim!“

„Co máme dělat my?“

„Nebudete to mít těžké. Počkáte tady a pokusíte se

zjistit, kde se zdržuje Klutz. K organizaci patřil i

zavražděný Janescu, jehož jachta Silvamis kotví v

přístavu. Vzpomínáš si na zatrženou zprávu v novinách,

které jsem ti dal v letadle?“

„Ano.“

„Klutz tu zprávu málem nepřežil! Proto jsem si jistý,

že Nestor Janescu patřil do té party. Nejen to. Téměř jistě

byl jedním ze šéfů, nebo s nimi měl úzké styky. Můžeme

se jen dohadovat, kdo a proč Janesca zabil. Sledujte proto

alexandrijské letiště. Klutz možná někam odletí. Naopak

je téměř jisté, že sem zamíří Marcel. Neměňte hotel.

Pokud dostaneme možnost něco vám sdělit, pošleme

zprávu do hotelu Napoli! To je všechno. My jdeme a vy

se tu ještě chvíli zdržte. Je možné, že z oken našeho

hotelu někdo vychytralý sleduje okolí. Bylo by víc než

hloupé, kdyby si všiml, že patříme k sobě.“

„Okay. Doufám, že příště přistanete s menším

rámusem, než posledně s breguetem!“

Čtveřice se rozdělila. Biggles a Ginger se vydali k

hotelu, dva druzí muži zůstali v černém stínu palem.

Vstupní dveře hotelu Continental se zdály být

zavřené. Gingerovi se to nezdálo podivné, bylo již dost

pozdě, ale Biggles měl jiný názor. „Myslel jsem, že tu

bude noční vrátný,“ zavrčel, rozzlobeně do dveří strčil, a

ty se před ním rozevřely.

„Tma,“ řekl Ginger.

To už žasli oba. V koutě s recepcí, v hale i na

schodišti vládla temnota. Vstoupili a zrzek pocítil

130

rozhořčení. Co to bylo za člověka, který se nestará o

pohodlí hostů a vítá je tak nevlídně? Dveře se za nimi s

klepnutím zavřely a nastalo ticho. Ticho tak naprosté a

dokonalé, až zrzek uslyšel tlukot vlastního srdce. Cítil, že

se tu něco stalo. Ticho a tma by byly nepřirozené v každé

budově, ale v hotelu tohoto druhu byly příznakem něčeho

zlověstného.

„Všiml sis, kde je vypínač?“ zašeptal Biggles.

Ginger neodpověděl, udělal pár kroků ke stěně a a

natáhl ruku. Narazil při tom nohou na něco měkkého a

poddajného. Zavrávoral a v té vteřině se rozhořel

Bigglesův zapalovač. Mihotavé a matné světlo objasnilo

záhadu. U zrzkových nohou ležel s rozhozenými pažemi

zdvořilý muž, který je nedávno vítal.

„Nehýbej se!“ sykl Biggles.

„Chtěl bych rozsvítit.“

„Ne!“

Biggles tiše přikročil k ležícímu tělu, poklekl vedle

něj a několik vteřin ho pozoroval. „Je mrtev,“ zasyčel

pak. „Neleží tu dlouho, zabili ho před malou chvílí.“

„Od chvíle, co jsme mluvili s Algym, nikdo

nevyšel!“

„To vím taky.“

„Ty si myslíš…“

„Vrah je dosud tady!“ sykl Biggles. „Ticho!“

„Co budeme dělat?“

„Pryč odtud! Nemůžeme tu zůstat. Je tu cítit krev.“

Zrzkovi proběhlo hlavou, co mohou dělat. Sami

volat policii nemohli, neboť by dostali spoustu otázek.

Kdyby do hotelu poslal policisty někdo jiný, dopadli by

ještě hůř. Pravděpodobně by se nevyhnuli vězení. Nešlo

jen o podezření z vraždy. Kdyby policisté zjistili, odkud

131

sem přišli, vrátili by je do Alžíru, kde by již na zběhy z

Cizinecké legie čekali muži v jiných uniformách. A jak

by vlastně mohli na obvinění odpovědět? Říci pravdu by

znamenalo skončit s případem a rozloučit se s

vyšetřováním!

„Jdeme hned?“

„Sbalíme si věci,“ zašeptal Biggles a opatrně zamířil

ke schodům, na které dopadalo měsíční svědo z horního

okna. Chodba vedla nad schodištěm do obou stran kolem

budovy. Blíže byly umístěny koupelny, potom pokoje.

Jejich místnosti ležely na vzdálenějším konci chodby, za

přepychovými apartmá.

Na chodbě se Biggles zastavil a chvíli naslouchal.

Nezměnilo se nic, vládlo tu naprosté ticho. On i zrzek

věděli, že se dole ve vestibulu nedokázali pohybovat

zcela nehlučně a Ginger znovu uslyšel bušení vlastního

srdce. Rty měl vyprahlé.

Vydali se chodbou. Šli pomalu, po špičkách a tajili

dech. Náhle se tiše otevřely dveře jednoho apartmá a na

chodbu vklouzl stín. Muž je neviděl. Kradmým, plíživým

krokem mířil ke konci chodby.

Ginger ztuhl. Až dosud ho nenapadlo, že se tu

mohou setkat s bezohledným lupičem, který hledá v

hotelu peníze a cennosti, a neváhá zabít člověka, jenž mu

v tom brání. Podobně uvažoval i Biggles. Pokud by to tak

bylo, narazili by náhodou na zločin, který nemá s jejich

pátráním nic společného.

Stáli bez pohybu.

Vetřelec se zastavil u dalších dveří, otevřel je,

vklouzl dovnitř a nehlučně za sebou zavřel.

Ginger měl hloupý pocit, že se nezmůže na jediný

pohyb. Samo plížení temnými prostorami mu šlo silně na

132

nervy, a když se k mrtvole v přízemí, na kterou málem

šlápl, přidal ještě loupežný vrah, zrzkův smysl pro humor

se zcela vytratil.

Biggles jakoby to vycítil. Dotkl se jeho ramene, a

když to nepomohlo, už drsněji ho postrčil směrem k

pokojům.

Jakmile se Ginger ocitl uvnitř, ožil. Snad během

minuty naházel toaletní potřeby do zavazadla a právě

vycházel na chodbu, když jeho nervová soustava utrpěla

další úraz…

133

Na chodbě, někde velmi blízko, zazněl výstřel. Bez

nejmenší pochyby tam kdosi použil pistoli s tlumičem.

Ginger zaskřípal zuby, tohle už bylo skutečně příliš!

Biggles to musel slyšet také a rázem byl z pokoje

venku. V téže chvíli se na konci chodby otevřely dveře,

vyrazil z nich muž s pistolí v ruce a hnal se ke schodišti.

Všiml si dvou stínů, které mu stály v cestě. Zvedl ruku se

zbraní, namířil, ale Biggles byl rychlejší. Předklonil se,

vrhl se mu do cesty a srazil ho na zem. Zazněl další

tlumený výstřel, avšak kulka skončila nahoře, až ve

stropě chodby.

Zlověstné ticho skončilo. Výstřel, dupot a zvuky

zápasu mužů na podlaze zrzka probudily. Kouzlo

pominulo a až dosud podivně ochromený Ginger se vrhl s

vervou do boje. V matném světle nemohl poznat, zda

Biggles drží cizího muže, nebo zda cizinec svírá jeho, ale

věděl, že se musí zmocnit pistole.

Začal záchrannou akci tím, že si klekl na mužovu

paži svírající zbraň a stočil ústí pistole ke stěně. Lupič

zavyl bolestí, ještě usilovněji zazmítal celým tělem a z

pistole vyšlehl další výstřel. Ze stěny odprýskla omítka a

sesypala se na podlahu.

„Tak ty nedáš pokoj!“ vyjekl zuřivě Ginger. „Že ti tu

pazouru ukroutím!“ Zaťal zuby, oběma mkama vyvracel

mužovu paži v lokti, a s překvapením si všiml, že

nezápasí s Arabem, ale s bělochem.

Odpověděl mu jen mužův nenávistný škleb a jeho

ještě divočejší snaha osvobodit se z Bigglesova sevření.

Nějakým zázrakem se mu to povedlo a vysmekl se.

Pistole klepla o zem. Muž se střemhlav vrhl do

pootevřených dveří nejbližšího pokoje.

Biggles zaklel a zvedl zbraň z podlahy.

134

„Pryč!“ zavrčel. „Nedělej hluk! Už ať jsme venku!“

Předstíral odchod tím, že liše zašoural nohama.

Rozcuchaný a těžce oddychující vetřelec se dal

oklamat. Potichu pootevřel dveře a Biggles se na ně vrhl.

Chlap odskočil do pokoje a Biggles tam vtrhl za ním,

rozsvítil, a namířil na něj pistoli.

„Stůjte klidně!“ rozkázal. „My dva sem nepatříme!“

„Vy s těmi odznaky, že sem nepatříte? Pitomost!“

zachrčel muž divoce. „Aspoň ze mne nedělejte šaška!“

Hleděl na ně s urputnou nenávistí a pak se otočil k

oknu, jako by se chtěl osvobodit skokem z prvního

poschodí.

Jenže Ginger se na něj nedíval. Vytřeštěně hleděl na

podlahu, kde ležel tváří vzhůru druhý mrtvý muž. Byl

navlečen v pruhovaném pyžamu a nebyl to nikdo jiný než

Johann Klutz! Během tvrdého boje na chodbě zrzek

zapomněl na první výstřel. Teď už rozuměl.

„Vaše práce,“ řekl Biggles.

„Jistě,“ muž hrdě povytáhl ramena. „A toho

namaštěného Arména pod schody jsem také zabil já.

Nezaslouží nic jiného!“

„To znamená, že jste zabil i Janesca?“

„Jasně. A najdu si i ostatní z té špinavé bandy. Do

posledního! Vy taky přijdete na řadu! Každý, kdo nosí ty

proklaté odznaky.“

Gingera napadlo, zda je ten muž duševně zdravý.

Tváře mu jen hořely, oči se leskly, byl zjevně ve stavu

nejvyššího vzrušení. Nezdálo se však, že by byl opilý.

„Věnujte mi minutu,“ řekl Biggles klidně, „a žádné

předčasné závěry, prosím.“

135

„To se vám povedlo,“ sevřel muž pěsti. „Mně stačí

ty odznaky! Pokračujte v řemesle! Proč mě hned

neodprásknete, vy vražedné bestie!“

„Chcete nás zabít, řekl jste to,“ usmál se Biggles. „A

teď nás zase vyzýváte, abychom odpráskli vás. Nebylo

by moudřejší, povědět si před střelbou pár slov?“

Muž se zarazil. Konečně i jeho napadlo, že ti dva

nevypadají na vrahy, a uvědomil si, že Bigglesova slova

mají smysl.

„Nevím kdo jste,“ pokračoval Biggles. „Vím jen,

proč jste sem přišel. Vy zas nemáte zdání, kdo jsme my.

Vsaďte hlavu na to, že nám jde o stejnou věc jako vám.

Rozdíl je jedině v tom, že my dva jdeme cestou zákona!“

„Kdo tedy jste, k čertu?“

„Co byste řekl tomu, že jsme detektivové z

Londýna?“

„A kde jste přišli k odznakům?“ nevěřícně zamrkal

muž. „Ty jste našli v Londýně pod Nelsonovou sochou?“

„Je to vážně tak těžké pochopit?“

„Tak kde jste je sebrali?“

„Dostali jsme je. Bez nich bychom neměli naději

proniknout do bandy. To je jediný důvod, proč jsme o ně

stáli. A ze stejného důvodu jsme tady. Jenže než jsme

mohli objevit něco závažného, narazili jsme na tyhle

jatky.“

„Vy mne nevydáte policii?“

„Máme důležitější věci na práci než se zdržovat s

chlapíkem, který se rozhodl pro sebevraždu. Můžete si jít

kam chcete a měl byste upalovat daleko. Tam kde se o

vás nikdo nebude zajímat! Pokud byste nám však chtěl

něco říci, rádi si vás vyslechneme. Můžete nám o té

bandě něco povědět?“

136

„Spoustu věcí,“ ušklíbl se muž. „Víte, než jsem se

vydal na válečnou stezku, také jsem ten odznak nosil.“

„Napadlo mě to,“ řekl Biggles. „Potom jste pochopil

o co jde a rozhodl se zničit gang. Boj osamělého střelce,

co?“

„Správně, chlapci. Zatím se mi to docela daří!“

„Americká metoda,“ usmál se Biggles. „Za pravdou

a právem třeba proti všem!“

„Dobrý odhad,“ řekl muž. „Jsem Američan. Jmenuji

se Cy Lindsay, jestli vám to něco říká.“

„Je mi líto, neříká. Ale pokračujte. Jak jste se

zamíchal do toho krysího houfu?“

„Jsem automechanik a dobrý řidič. V New Yorku

jsem patřil k nejlepším a tak si mne všiml Pantenelli.“

„Máte na mysli Fabiana Pantenelliho?“

„Přesně toho. Krále obchodu s gumou.“

„Ten je v tom namočen také?“

„Tak poslouchejte, pánové, kápnu božskou! Dostal

jsem se do průšvihu a přišel o práci. Tehdy se vynořil

chlápek s balíčkem dolarů a zašustil mi s nimi pod

nosem. Kývl jsem. Znamenalo to dvě věci: jezdit s

Pantenellim a držet jazyk za zuby. Ta práce mi vydržela

asi dva roky a dostal jsem se s ním i mimo Státy. Tehdy

jsem poznal Janesca a taky Festwoldera. Toho, co

prodával zbraně gangsterským bandám, aby měly čím

navzájem se vystřílet. Jó, Hugo Festwolder! Byl jedním

ze skunků, co pomohli Hitlerovi k moci, a byl navíc dost

prohnaný, aby mu nikdo nekoukal do karet. Je to chlap

mazaný po obou stranách! Ale stejně ho dostanu!“

„A co Klutz?“

„Dneska dohrál! Organizoval tu nejšpinavější práci

pro ,Výbor tří’. Tak si říkali šéfové – Janescu, Festwolder

137

a Pantenelli. Teď už to bude jen ,Výbor dvou’. Budou si

muset opatřit nového generálního manažéra, aby jim

zařídil další válku. Nechápu, proč mi tak dlouho trvalo,

než jsem prokoukl jejich hru. Říkám hru, ale šlo vážně o

vyvolávání válek a obrovský svinský obchod! Když jsem

to konečně pochopil, byl jsem v té břečce až po uši.

Právě tehdy padl v Koreji můj mladší bratr! Otřáslo to se

mnou tak, že jsem viděl rudě. Před očima jsem měl krev!

Tehdy mi naplno došlo, že dělám pro ty odporné bestie,

které posílají mládence na smrt! Přísahal jsem si, že

skončím! Se svou prací i s nimi!“

„Proč jste to neoznámil policii?“

„Policii? To myslíte, abych se sám odrovnal?

Poslyšte. Ti tři vedou své obchody na celé polovině

zeměkoule a někde si osedlali i policisty. A sami jste

viděli, že k vyřízení Klutze mi stačilo pár minut. Nechci

policii. Hraji s nimi jejich vlastní hru. Vedu svou

soukromou válku! Jsem sólista a stačí mi rychlá ruka!

Věřte, nejsem na to špatný.“

„Doplatíte na to,“ řekl Biggles a potřásl hlavou.

„Půjdu po nich, dokud mě nezastaví.“

„Co vás přivedlo do Alexandrie?“

„Janescova jachta. Kdo cestuje s takovým

přepychem, o tom vědí všichni. O lodi jako je Silvanus

píší v novinách a on byl na palubě příliš často. Byla to

jeho slabůstka. Také ale měl strach setkávat se s

ostatními na břehu, aby se o ně někdo nezačal moc

zajímat. Na jachtě se scházeli i se svými agenty. Měli a

mají je na všech velkých burzách. Chtěli vyloučit, aby

jednání s nimi odposlouchával někdo cizí. Když jsem si

přečetl v novinách, že Silvanus zvedl kotvy, vyrazil jsem.

Čekal jsem, že na jachtě budou všichni tři, ale moc jsem

138

spěchal. Byl tam jen Janescu. Napadlo mne hledat Klutze

tady. Vždycky se mu v hotelu líbilo. Nespletl jsem se.

Možná je to tak lepší.“

„Proč?“

„Dostat jednoho po druhém je snazší. A ti zbývající

lotři si alespoň užijí strachu!“

„Jak je chcete najít?“

„Pantenelli i Festwolder obvykle zalezou do některé

ze svých tajných skrýší. Mají těch kojotích doupat celou

řadu. Každý z nich je však jinde a teď jim nezbyde, než

se sejít. Bez Klutze jsou bezradní. Dělal to hnusné

řemeslo nejdéle a nejlíp se v něm vyznal. Obvykle měl

poslední slovo. Ve skutečnosti vedl gang on a Výbor tří

platil účty a připisoval si zisky. Když je s Klutzem amen,

bude jen na nich, aby ukázali co umí.“

„Potřebují to?“

„Určitě! Když se v něčem velkém vezete, nemůžete

to zastavit na místě. Dostali byste smyk. Co myslíte, že

by se ozvalo, kdyby nezaplatili svým lidem? Jekot, řev a

potom střelba! Jenomže jim stačí kývnout prstem a

obchod poběží dál. Oba to vědí. Musí se spolu

dohodnout, jak se s tím vypořádají sami. Ještě nevědí, že

Klutz je po smrti, ale pohnou kostrou, hned jak přijde

smuteční oznámení. Někteří jejich chlapci v Údolí jsou

děsně nedůtkliví.“

„Ti dva pánové jsou podle vás v Alexandrii?“

„Vsadím na to krk.“

„Jak vypadají?“

„Festwolder je hřmotný zrzavý rabiát s hustými

zrzavými vousy.

Pantenelli je malý, snědý a slizký. Vypadá jako

kapelník mexické taneční bandy.“

139

„Byl jste tu už někdy?“

„Že se ptáte? Mnohokrát. Nosil jsem odznak, řekl

jsem vám to přece. Pořád ho mám a dokonce stále platí.

Museli by vyměnit všechny a to by dalo moc práce. Jsou

jich stovky. Nemohu ale do klubu, protože Charlie by mě

poznal. Už jste tam byli? Je to něco jako jejich přijímací

kancelář.“

„Byli jsme tam večer.“

„Jednou tam zajdu s patronou dynamitu a vyčistím

klub i s tím Charliem.“

„Teď zas chvíli poslouchejte mě,“ řekl Biggles.

„Moudřejší než vyhazování klubu do vzduchu bude, když

to zabalíte a někam se schováte! Jste vzácný člověk a

chci, abyste zůstal naživu!“

„Cože?“

„Přijde čas, kdy bude potřeba vysvětlit, kdo ty

odznaky nosil a proč. Neznám jiného svědka než jste vy.“

„Jó?“ zamyslel se Lindsay. „Zajímavé. A kam máte

namířeno vy? Odkud vlastně jdete a kam?“

„Cíl dosud neznáme. Jsme oba letci. Vybrali si nás

do své tajné letecké jednotky. Nevíme kde má základnu,

ale zítra ráno by tam s námi měl odletět chlapík s

devětadvacítkou na klopě.“

„Tmavý s tvrdým výrazem v obličeji? Malá jizva na

lícní kosti?“

„To je on.“

„Jmenuje se Leffers. Sloužil v Luftwaffe. Po válce se

dostal do Spojených států, ale dlouho se nezdržel.

Někoho tam zabil a utekl zpět do Evropy. Zapadl do

Cizinecké legie, odkud pak zběhl. Je to zlý chlap a

nebezpečný surovec. Víc o něm nevím, ale dávejte si na

něj pozor. Na něj a na velitele Kleina!“

140

„Víte, kde leží jejich základna?“

„Přesně ne. Něco jsem však zaslechl od mužů, kteří

tam byli.“

„Kde to tedy je?“

„Na stát se mě neptejte. Vážně nevím. Jednou jsem

zaslechl, jak Janescu říká, že sám přesně neví kde to je.

To místo prý leží blízko nějakých ropných polí. Řidič

občas zaslechne i věci, které by slyšet neměl a které ho

ani nezajímají.“

„K věci!“ zavrčel Biggles. „Co tedy víte?“

„Mluvili o tom místě jako o Tatarském údolí. Poblíž

prý začíná horský průsmyk, táhnoucí se k místu, kde se

setkávají hranice Iráku, Turecka a Íránu. Z údolí však

není příliš daleko ani k hranicím SSSR. Zrovna Leffers o

té zemi hovořil jako o nějakém Kurdistánu. Bude to

příšerná země, neúrodná a neužitečná a to je taky důvod,

proč se tam nikdo nehrne. Zájem nemají ani šejkové,

nebo komu ta oblast vlastně patří. Ať je to ale kdokoli,

bude jeho jméno na výplatní listině Výboru tří! To vím

jistě, protože jsem slyšel, jak Janescu mluvil s

Pantanellim. Ti lidé prý chtěli víc peněz.“ Lindsay se

odmlčel.

„Malá zeměpisná přednáška,“ ušklíbl se Biggles.

„Víte toho víc, než jsem čekal. Ještě něco?“

„Orientačním bodem je starý hrad. Prý to je úžasné

místo, staré málem jako okolní hory. Letadla na základně

vidět nejsou, protože jsou dobře zakryta maskovacími

sítěmi. Někdo z mužů ale vyprávěl, že není tak těžké

základnu najít. Jednoduše přeletíte Sýrii a Irák a pak stačí

sledovat ropovod ke Kirkuku. Tam je nutno změnit kurz

na sever k místu zvaném Gelia Dagh. Vy se tam vydáte?“

„Ano.“

141

„Dejte si dobrý pozor. Najdete smečku dezertérů a

mazaných lumpů, kteří vás vyčenichají, i kdyby jste se

zahrabali pod zem! Jenže na to nedostanete čas, hned

střílejí. Jestli se dostanete na druhou stranu plotu a chytí

vás za límec, Bůh buď s vámi. Ale skutečně mne svrbí

nos, že sám nemusím dopadnout nejlíp. Co si myslíte, že

bych měl udělat?“

„Hleďme,“ ušklíbl se Biggles. „Přicházíte k rozumu.

Máte dost peněz?“

„Moc mi toho nezbylo.“

Biggles sáhl po náprsní tašce, vytáhl svazek

bankovek, pár jich oddělil, a podal Lindsayovi. „Povím

vám, co uděláte. Alexandrie není místo pro vás. Uhánějte

rovnou cestou na letiště. Pokud se nezdržíte, chytnete

noční letadlo do Londýna. Dojděte na Scotland Yard a

tam požádejte o rozhovor s jistým Raymondem. Má

vysokou funkci, odvolejte se na mne. Jmenuji se

Bigglesworth, pamatujte si to! Povězte mu všechno co

víte, nezapomeňte na Tatarské údolí! Řekněte mu také,

že pan Lacey bydlí v hotelu Napoli, který je hned vedle

Continentalu. Raymond vám řekne, co máte dělat dál. Je

to jasné?“

„Jasné.“

Biggles vrátil Američanovi pistoli. „Chovejte se

nenápadně a po zbrani sáhněte jedině v sebeobraně!“

„Když myslíte,“ řekl. „Jestli se však vážně vydáte do

Tatarského údolí, tak sbohem. Už se neuvidíme, z té díry

se nevrátíte.“

„Proč jste si tak jistý? Co nám zabrání v odletu?“

„Nebude to záležet jen na vás. Nenechají vás o

samotě. Dokud si nezískáte jejich důvěru, vždycky s

vámi bude někdo z těch starých a osvědčených borců.

142

Tím myslím do doby, než sami vybombardujete nějakou

tu vesnici a stanete se spoluvinníky. Do té chvíle se na

vás budou dívat hlavní kulometu. A znají i jiné způsoby,

jak vás udržet na uzdě!“

„Uvidíme. Nejsme ještě tak daleko,“ řekl Biggles.

„Měl byste už jít. Ještě tu chvíli počkáme. Zajímá mne,

co má Klutz v kapsách. Ten chlapík…“

Odmlčel se a zrak se mu svezl k Lindsayově tváři.

Američan se upřeně díval ke schodům. Biggles i Ginger

tam pohlédli.

S bledou tváří a nenávistným pohledem tam stál muž

s číslem dvacet devět – Leffers. Zjevil se v hotelu tiše

jako duch.

143

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

STÁLE NA VÝCHOD

Leffersovy oči sklouzly k mrtvému tělu, nataženému

na podlaze. Dalo se téměř sledovat, jak uvažuje. Přelétl

pohledem všechny tři muže, jako posledního si nechal

Lindsaye.

„Už ses vypovídal?“ řekl suchým, chladným hlasem.

„Řekněme,“ vyštěkl Lindsay, jakoby ho nečekaná

návštěva ani trochu nezaskočila. „Co povíš na tohle?“

Gingera napadlo, zda si Leffers vůbec všiml pistole,

kterou svírá Lindsay v ruce, nebo zda je tak pošetilý, že

nebere hrozbu vážně. Ať to bylo jakkoli, návštěvník měl

zbraň ještě z poloviny v kapse, když Američan vystřelil.

Pouze slabé trhnutí prozradilo, že je Leffers zasažen.

Pravou rukou ještě stačil vytáhnout pistoli, ale zbraň se

mu vysmekla z ochablých prstů. Ozvalo se tiché klepnutí,

jak padla na podlahu, a pak se zasažený muž zhroutil.

Nad jeho tváří vyjadřující úžas a bolest se vznášel

namodralý obláček korditového kouře.

„Další z nich!“ prolomil ticho Lindsayův hlas.

Zazněl bezbarvě a ploše, jakoby z jiného světa.

„To se nemělo stát,“ rozzlobeně vyjekl Biggles. „Na

Leffersovi mi nezáleží, ale udělal jste hrubou chybu!“

„A co jsem asi měl udělat?“ zeptal se žalostným

tónem Američan. „Počkat až vystřelí on?“

Biggles pokrčil rameny.

„Asi to vážně jinak nešlo,“ připustil. „Tak nestůjte a

ať jste pryč!“

„A co bude s vámi? Nechci vás v tom nechat…“

144

„Klidně nás v tom nechte!“ přerušil ho Biggles.

„Jděte a hleďte udělat, co jsem vám řekl. Máme tu ještě

práci.“

Lindsay kývl, zastrčil pistoli do kapsy, a aniž by se

otočil, prošel chodbou a zmizel na schodišti. Ginger

tázavě pohlédl na Bigglese.

„Podívám se, co mají ti dva v kapsách. Už těžko

získáme tak dobrou příležitost, opatřit si informace a

možná i doklady o činnosti bandy. Kryj mi záda!“

Zrzek kývl a zmizel na chodbě. Nemusel čekat ani

pět minut, protože Biggles chtěl mít tu nepěknou práci co

nejrychleji za sebou.

„Vyřízeno,“ zašeptal Biggles. „Pojďme!“

Prostory hotelu Continental opouštěli ve stejném

tichu, jaké je uvítalo, když se sem vraceli z klubu. Se

třemi mrtvými v domě se jim zdálo ještě hrozivější.

Vyklouzli ven způsobem, který silně připomínal útěk.

„Myslím, že naši přátelé už budou pryč,“ řekl

Biggles, když kvapně přecházeli vozovku pod palmy

uprostřed náměstí.

Ginger se usmál a ukázal na dva stíny opodál.

„Nemůžeš mít vždycky pravdu,“ řekl s úlevou. „Je tu

Algy i Bertie a já jsem moc rád, že zas vidím někoho

živého.“

„Slyšeli jsme tlumené výstřely a napadlo nás

počkat,“ ozval se Algy. „Copak se tam dělo?“

Biggles jim stručně vylíčil, co se odehrálo v hotelu.

Zmínil se o Lindsayovi a hlavně zdůraznil všechno, co se

od něj dověděli o základně utajené v Tatarském údolí.

„Jemine, starouši,“ vyhrkl Bertie selhávajícím

hlasem. „Když si ty vyrazíš do botanické zahrady, potom

145

člověk, který jde za tebou, zakopne pod tamaryškem o

dvě mrtvoly. Jak to děláš?“

„O mrtvolu zakopl Ginger, já ne!“ řekl Biggles.

„Ten Američan je cvok. Shlédl se ve střelcích od boku.

Musím však říci, že mu přeji, aby vybředl z té kaše se

zdravou kůží.“

„Kam zmizel?“

„Letí do Londýna, jak doufám. Pověřil jsem ho, aby

předal hrst informací Raymondovi.“

„Dal bych mu druhou pistoli a radu jak pokračovat,“

pravil Algy. „Vzal to za nás a má skvělou výkonnost.

Když odpráskl dva z těch největších gangsterů, snížil

počet našich protivníků na polovinu. Tomu říkám dobrá

práce!“

„Jemináčku, to je pravda,“ zazářily Bertiemu oči.

„Jsem na jeho straně, absolutně! Vždyť ti co sami

vyvolávají války, nemohou ani ceknout proti tomu, kdo

se pustí do války s nimi. Kdo sám zachází s mečem, měl

by mít z takového báječného šermíře radost a chovat se k

němu vlídně a…“

„Sklapni zobák!“ zarazil ho Biggles. „Na vymýšlení

pošetilých teorií není čas. Přítel Lindsay nějaký čas pro

tu smečku dělal, takže si za všechno může sám. Dnes se

na to ovšem dívá jinak. Začal si svou účast vyčítat tehdy,

když v korejské válce padl jeho bratr, ale Američana ani

potom nenapadlo odložit zbraň! Nás však postrčil o

notný kus dopředu, když nám poskytl hromadu velmi

užitečných informací. Nemůžeme si proto na něj

stěžovat. Dnešní střílení do lidí nehodlám napodobovat, i

když si myslím, že celá akce neskončí bez velkého

ohňostroje.“

„Takže muž, který vyběhl z hotelu, byl Lindsay?“

146

„Ano. Řekl jsem mu, aby rychle zmizel. Sami jsme

ještě chtěli zjistit, co mají Klutz a Leffers u sebe.“

„Našli jste něco zajímavého?“

„Ještě nevím. Pár věcí nesu a bude zajímavé

prohlédnout si je blíž. Což mě vede k otázce, co si

počneme teď v noci. Nechce se mi jen tak bloumat po

ulicích.“

„Pojdte do našeho hotelu,“ nabídl Algy. „Je tam

plno volných pokojů.“

„Zkusit to můžeme. Bylo by zajímavé sledovat, jak

si bude ráno počínat policie v Continentalu, až se doví o

nočních událostech. Jenže v té době už asi budeme pryč.“

„Chcete letět do Tatarského údolí sami?“

„Ovšem.“

„Najdete cestu?“

„Zkusíme to. Podle Lindsayova popisu to není tak

těžké. Můžeme letět přímo bez mezipřistání. Podle mého

odhadu nepoletíme dál, než osm set až tisíc mil.“

„Jak vás uvítají, když přistanete bez Lefferse?“

„Povím jim pravdu. Leffers byl zastřelen v hotelu

mužem, který se jmenuje Lindsay. Ti lidé o něm musí

vědět všechno a snad ani nemůžeme lépe dokázat naší

upřímnost, než tím krvavým příběhem.“

„A když se tě zeptají, jak jsi našel údolí?“

„To je nejlehčí ze všeho,“ usmál se Biggles. „Leffers

mi to zašeptal těsně před smrtí. Abych nezapomněl,

zasloužil bych pár pohlavků, když mne nenapadlo, že tu

také bydlí a že přijde. Mlčel o tom. Byl tak vychytralý, až

na to doplatil.“

„Jen abyste nedopadli podobně,“ vzdychl Algy.

„Jdeme teď do vašeho hotelu. Uvidíme, zda se pro

nás najdou dvě volné postele.“

147

Přesně jak Algy předpokládal, nebyly s ubytováním

potíže. Jenže postele zůstaly volné i potom. Všichni se

sešli v Algyho pokoji a strávili zbytek noci, či spíše první

ranní hodiny, probíráním situace a prohlídkou věcí, které

našel Biggles v kapsách Klutze a Lefferse. Oba muži

však střežili tajemství bandy velmi obezřetně a v jejich

kapsách se poklady nenašly. Pouze Leffers měl u sebe

pro vlastní potřebu náčrtek mapy. Znázorňovala cestu z

Egypta do Tatarského údolí. Letové kurzy zaznamenal

pilot na okraj slabého papíru. Kdyby mapku dostal do

ruky někdo nezasvěcený, čísla by mu nebyla mnoho

platná.

Mezi dalšími věcmi byl i Leffersův odznak číslo

dvacet devět. Biggles vysvětlil, že ho odnesl proto, aby si

policie nespojila vraždy s Aladinovým klubem. Policejní

pátrání by pak způsobilo víc zla než dobra a vměšování

policie mohlo přinutit bandu, aby vyklidila Alexandrii.

Vzniklo by podezření na válku mezi gangy, došlo by i na

klub, a Biggles by mohl hledat začátek stopy znovu a

kdekoli ve světě.

V pět hodin ráno prohlásil Biggles, že je čas se

pohnout. Byl pevně rozhodnut dodržet Leffersův plán, a

chtěl mít pro cestu na letiště časovou rezervu. Obloha

nad přístavním městem bledla, svítání bylo na obzoru.

Dosud se nedočkali jediné známky rozruchu u

sousedního hotelu Continental. Činorodý Ginger, vrhající

tím směrem občasný pohled z okna, se tvářil udiveně. V

dohledu se nemihl žádný policista a na náměstí se

nezjevil ani jediný policejní vůz. Ten poklid jim

dosvědčoval, že vraždy dosud nikdo neodhalil.

Biggles vyslovil trochu jiný názor.

148

„V hotelu jsou nepochybně sloužící,“ řekl. „Tak

vzácnému hostu, jakým je Klutz, připraví ranní kávu.

Pokud si Klutz vyžádal pozdní probuzení, měl by tam již

stejně někdo být a všimnout si mrtvého v hale. Je ovšem

možné, že noční střelba nikoho neprobudila. Ti lenoši by

pak ještě leželi v postelích. Mají čas. A mám i třetí verzi.

Někdo ze služebnictva mrtvoly našel, ve strachu utekl a

protože se do toho nechtěl zamotat, neoznámil policii nic.

Nechme však toho,“ dodal. „S Continentalem končíme!“

Chvíli nato opustil se zrzkem a s přáteli hotel.

Všichni došli do obchodní čtvrti. Doufali, že tam najdou

taxíky a nezmýlili se. Pak si mávli na rozloučenou. První

dva nasedli do taxiku a jeli k letišti, Algy je následoval

jiným vozem a Bertie jel do přístavu. Biggles s Gingerem

opustili drožku deset minut před určenou dobou schůzky.

Algyho vůz se zdržel.

Stroj Beechcraft Bonanza pomalovaný americkými

civilními znaky stál skutečně před hangárem číslo tři.

Leffersovy informace byly přesné. U hangáru přešlapoval

muž oblečený do jakéhosi podivného stejnokroje, zřejmě

úředník správy letiště. Jeho pohled utkvěl na odznacích s

Aladinovou lampou a následovalo sotva postřehnutelné

gesto rukou. Neřekl ani slovo a letadlo bylo jejich.

„Další lotřík,“ zamumlal Ginger. „Chovají se jako

pavouci. Mají sítě všude a starý Edgar Wallace by z nich

měl radost. Počínají si přesně jako šéfové zločineckých

band v jeho románech.“

„Pobrý postřeh. Je vidět, že nečelíme jen hrstce

teroristů, ale skupině, ovládané velkým mozkem. Našim

soupeřům jde o miliony a ti troškaři, co vykrádají pošty

pro pár krejcarů, drobní vyděrači nebo městští kapsáři se

s nimi nedají srovnávat.“

149

Za křídlem letadla se objevil mechanik. Došel k nim

a tvářil se udiveně.

„Kde je číslo dvacet devět?“ zeptal se.

„Nepřijde,“ řekl Biggles. „Poletíme sami.“

„On nepřijde? Proč?“

„Protože je mrtev.“

„Ještě večer jsem s ním mluvil.“

„Já také,“ zasmušil se Biggles. „To ovšem

neznamená, že by musel být ráno živ.“

„Co se stalo?“

„Byl zastřelen.“

„Zase ten Lindsay?“

„Proč si to myslíte?“

„Varoval jsem Lefferse hned, jak jsem se doslechl,

že právě Lindsay zabil Janesca.“

„Znáte Lindsaye?“

„Ovšem. Byl tu každou chvíli!“

„Tak na něj pozor, kdyby si našel další chvilku. Má

to letadlo plné nádrže?“

„Všechno v pořádku. Sám jsem na to dohlédl.“

„Takže jdeme na to,“ řekl Biggles. „Startujeme!“

„Počkejte! Co bude s tím chlapíkem?“

„S jakým?“

„Ještě má přijít další muž. Měli jste letět čtyři.“

Novinka vyvedla Bigglese na vteřinu z rovnováhy.

„O tom vůbec nic nevím,“ zavrčel. „Leffers se o něm

nezmínil.“

„Mně řekl jasně, že poletí tři noví muži. Dva

Angličané a jeden Němec! Leffers ho znal dlouho.

Sloužil pod jeho velením v armádě. Ten člověk je

důležitý. Měl by převzít odpovědnost!“

„Řekli mi, že velí Klein.“

150

„Změnilo se to. Klein je mrtev. Vletěl prý do písečné

bouře a zapíchl letadlo nosem do skály.“

„Takže ten nový má Kleina nahradit?“ zamrkal

Biggles. „Vím to od Lefferse.“

„Jaké má číslo?“

„Číslo mi Leffers neřekl. Vím ale, jak se jmenuje.

Von Stalbein, nebo tak nějak podobně.“

Na Bigglesově tváři se nepohnul jediný sval. „Je to

hezké jméno, ale už zde měl být.“

„Měli jste startovat v šest,“ řekl muž a podíval se na

hodinky. „Až za minutu!“

„Nebudu čekat,“ zavrčel Biggles. „Buď tu už měl

být, nebo vůbec nepřijde.“

„Proč tak pospícháte?“

„Když si to necháte pro sebe, tak vám to povím.

Každou vteřinu se tu mohou objevit policejní hlídky, aby

zadržely tohle letadlo. Já na ně čekat nehodlám!“

„Policie? Proč?“

„Spolu s Leffersem byl v noci zastřelen i Klutz!“

„Kde se to stalo?“ zalapal muž po dechu.

„V Continentalu. Policie zaručeně obsadí všechny

výjezdy z města a nemám nejmenší chuť odpovídat na

jejich otázky. Radím vám, nezdržujte se tu zbytečně

dlouho.“

„Nebesa,“ vyhrkl chlapík. „Poslechnu vás.“

Biggles nastoupil do letadla a Ginger, mrštně jako

veverka, vklouzl za ním. Měli důvod spěchat a věděl to i

jejich společník. Čeho si dosud nevšiml, byl stříbrný

Rolls, který se objevil na druhé straně letiště a rychle se

blížil. Vůz jel tiše, jak mají Rollsy ve zvyku. Nedaleko

letadla se zastavil a vystoupili tři muži. Dva z nich

Biggles neznal, ale ve třetí hubené postavě s přímým,

151

vojenským držením těla, se nemohl mýlit. Přicházel jeho

starý nepřítel číslo jedna, Erich von Stalhein. Muž

pracující po řadu let na Wilhelmstrasse pro německou

výzvědnou službu a který se neváhal zapojit do Studené

války z tvrze za Železnou oponou.

„Brzy zahřmí,“ obrátil se Ginger k Bigglesovi.

„Podívej, koho sem přinesl čert!“

„Vidím. Pokud se nemýlím, blíží se horká vlna.“

„V Egyptě je to normální,“ zašklebil se zrzek. „Když

ale přítel Stalhein nahlédne do kokpitu, nevydržíme

horkem!“

„Na nic jiného nemyslím.“

Na poslední chvíli dostal Biggles z řídící věže

povolení ke startu, přidal plyn, motor se rozeřval a letoun

se rozjel.

„Mne zas napadá, jak se teď Stalhein dostane do

údolí,“ vykřikl Ginger, aby přehlušil řvoucí motor.

„Jeho věc,“ zaječel Biggles. „Může však mít se

základnou nějaké spojení. Rádio nebo telefon!“

Letoun nabíral rychlost a Ginger se obrátil. Tři muži,

dva velcí a jeden drobný, stáli vedle auta, a nedělali nic.

Pokud skřípali zuby, nebylo to slyšet. Byli do té míry

důvtipní, aby chápali, že uhánějící letoun pěšky

nedoběhnou.

Bonanza se vznesla.

„Stalhein se na tebe bude zlobit,“ ozval se zrzek.

„Zatím ani netuší, kdo mu uletěl. Mechanik mu asi

vysvětlí, proč pilot tolik pospíchal, ale naše jména nezná.

V Kurdistanu nás však může čekat překvapení. Hned po

příletu musíme zjistit, co o nás vědí.“

Řev motoru se změnil ve vytrvalý, otupující hukot.

152

„Možná nebudeme muset nic zjišťovat,“ řekl zrzek.

„Třeba nás přivítají olověnou sprškou.“

„Se slavobránou nepočítám.“

„Měli jsme si vzít nějakou pořádnou zbraň.“

„Mohl sis půjčit od Voudrona kulomet.“ Ginger se

zašklebil a zmlkl.

Letadlo se šplhalo do výšky a jak pronikalo vrstvami

vzduchu, který rychle prohřívalo ranní slunce, chvílemi

se zahoupalo.

„A hrome,“ ozval se náhle Biggles. „Už vím, kdo

byli ti dva se Stalheinem!“

Ginger sebou trhl. „Snad nemyslíš na velkého

rabiáta a malého kapelníka z Mexika?“

„Ty ses po nich ohlížel! Podle Lindsayova popisu to

nebyl nikdo jiný než Pantenelli a Festwolder! Náš

pistolník měl pravdu, když řekl, že jsou v Alexandrii. Co

mohli chtít na letišti? Cožpak už vědí o Klutzově smrti?“

Ginger pokrčil rameny a protáhl se.

„Nevím,“ řekl pak. „Za půjčení tak pěkného letadla

si však oba vysloužili mojí vděčnost. Věřil bys, Bigglesi,

že vznášet se pod azurovou oblohou je mnohem

příjemnější, než pod ní pochodovat po písku?“

Biggles se usmál a uvelebil se u řízení pohodlněji.

153

KAPITOLA DVANÁCTÁ

TATARSKÉ ÚDOLÍ

Téměř pět hodin se Beechraft Bonanza vznášel stále

teplejším vzduchem nad územím, obývaným po dlouhá

tisíciletí lidmi. Právě zde si lidstvo osvojilo zemědělství a

mnohá řemesla, právě odtud pocházejí první písemné

památky. Zde vznikla i řada náboženství, z nich mnohá

jsou dodnes živá, potkávaly se tu a navazovaly na sebe

mnohé staré civilizace. Egyptská, asyrská, perská,

židovská a jiné, později i římská a arabská. Letoun

možná přelétl i nad údolím, kde Mojžíš hledal zemi

zaslíbenou, a místem, kde poprvé zazněla slova desatera

přikázání.

V hluboké minulosti byla zdejší půda nepochybně

úrodná, byla rohem hojnosti. Neúprosný čas však sežehl

úrodná pole na prach a letci viděli pod sebou nekonečné

míle pusté a vyprahlé země, písečné přesypy a skály beze

stop zeleně. Opuštěné pláně místy přecházely ve

zvlněnou pahorkatinu, nikde ani stopy po potocích,

řekách a jezerech. A ještě divočeji působila pásma

skalnatých masivů, v dávných časech rozervaná

desítkami proláklin a strží. Jediná rostlina, která přežívala

v té Bohem opuštěné zemi byla ostrá, tvrdá tráva.

Obloha připomínala kalenou, naleštěnou ocel.

Biggles byl vnímavý muž, ale historii lidstva i území

pod sebou ponechával stranou. Stroj se často propadal,

jindy ho zase horké proudy vzduchu prudce vynášely do

výšky a tak měl na místě pilota plné ruce práce.

154

Ginger se díval. Nejprve sledoval modrou pláň

Středozemního moře, na jihu viděl deltu Nilu a pak pusté

pláně Sinaje. Později nechali moře za sebou a přelétli

Izrael s horským pásmem a potom Velkou syrskou poušť.

Pustina dole zrzka nebavila, dokud se pod nimi

neobjevila řeka Eufrat, Furát, jak ji nazývají Arabové.

V té době již slunce viselo vysoko na obloze a

žhnulo jasným bílým žárem. Poledne bylo přitom ještě

daleko. V kabině rozpálené slunečním sáláním bylo stále

tepleji, ale dosud je neopustil příjemný pocit, že se opět

vznášejí ve výši a mají přitom osud pouze ve svých

rukou.

Nedlouho poté, kdy přelétli neviditelnou čáru

iráckých hranic, zjevil se dole ropovod. Táhl se jako

lehce zvlněná linka, vedle které stály v pravidelných

odstupech strážní domky. Biggles nemínil hazardovat a

sledoval ropovod podle Lindsayova návodu. Když se v

dohledu zjevila naftová pole Kirkuk, změnil kurz stroje k

severu. Vedro se stupňovalo.

Pak se terén před nimi začal vlnit. Na obzoru uviděli

hornatý kraj tajemného Kurdistánu, oblasti téměř

nedotčené civilizací. Ta o Kurdistán nejevila velký

zájem, a Kurdové se jí také divoce bránili. Nechtěli

ustoupit od způsobu života, který se neměnil po celá

dlouhá století.

Ginger se zahleděl dopředu, kde mezi vrcholky

hledal cíl letu, horu Gelia Dagh. Užasle zamrkal, protože

si mezi štíty mnoha hor nedokázal vybrat ten pravý. Oči

mu sjely k ručičce palivoměru a zamrkal podruhé. Bylo

už jisté, že se bez tankování nemohou vrátit zpátky do

Egypta. Biggles porušil základní pravidlo, kterým se

řídili při letech za neznámým cílem, na které pamatovaly

155

i pouštní karavany. Překročil bod, od něhož není návratu.

V poušti o něm rozhodovala zásoba vody, v letadle

množství paliva.

„Brzy přistaneme,“ řekl Biggles, jakoby mu četl

myšlenky.

„Moc mi to připomíná jeden let za války, když mi

rozstříleli rádio a já byl sám hluboko nad Francií. Tehdy

jsem našel správný kurz jen nějakým zázrakem, přeletěl

kanál a po přistání nebylo třeba vypínat motor. Bez

benzínu se zadusil sám!“

Biggles neodpověděl. Věnoval se řízení a bonanza

kroužila nad horským hřebenem. Zrzek vzápětí zjistil, že

obavy byly zbytečné, a že jim osamělý pistolník Lindsay

poradil dobře. Pod nimi ležel starý hrad obklopený

silnými zdmi a pod vrchem se stavbou se táhlo dlouhé,

ploché údolí. Zdálo se prázdné, ale zkušeným očím letců

neušly mělké koleje, které na jeho povrchu zanechala

kola letadel.

156

157

Pilotovi bleskla hlavou vzpomínka na hovor s

Gingerem o tom, že je může přivítat sprška kulek, ale

nezaváhal. Navedl bonanzu dolů, přistál, a v několika

chvílích stroj roloval k ústí úzkého bočního údolí.

Uviděli tam dlouhý dřevěný srub, několik ubohých stanů

a nataženou plachtu, pod kterou se rozvalovalo několik

mužů.

Nevítal je nikdo. Ani slavobrána, ani kulomet.

Ginger se užasle rozhlédl. Představoval si základnu

teroristů docela jinak. Neočekával sice dobře vybavené

armádní letiště, ale ubohost toho co viděl, mu vyrazila

dech. Skály, písek a prach, pustá, nehostinná země, kde

mohlo být veselo snad jen hadům a škorpionům. Muži ve

stínu pocl plachtou se nehýbali a zrzek vůbec nechápal,

jak je to možné. Kdyby byli mrtví, nečekal by, že některý

vstane a dojde k letadlu, jenže oni byli živí a přistání

stroje přijali naprosto lhostejně, bez nejmenšího zájmu.

„Podivná organizace,“ zamumlal.

„Ano,“ řekl polohlasem Biggles. „Nálada jak v

márnici. Vypadá to daleko lépe než jsem čekal. Myslím,

že se organizace rozkládá!“ Pomalu vystoupili z letadla a

rozhlédli se.

Hrad tyčící se nad nimi by působil velkolepě v

každém prostředí, zde byl jeho majestát ještě znásoben

skutečností, že široko daleko nebylo ani stopy po jiné

stavbě. Mohli ho postavit jedině otroci, které nutil k práci

karabáč.

Kdo však přikázal stavět, kdo sem přihnal otroky? K

čemu onen dávný vládce potřeboval tak mohutnou

pevnost ve vyprahlé pustině? Ginger si tím pár vteřin

lámal hlavu a pak pokrčil rameny. Viděl již několik

158

podobných opevnění, ale ať je dali zbudovat králové,

středověcí velmoži nebo křižáci, vždy to bylo při

důležitých cestách, kterými proudil obchod nebo voje

nepřátel. Možná, že v dávné minulosti vedla podobná

stezka i tudy, nyní se však zdálo, že hrad střeží bohapusté

nic před záhadným nikým.

„Jdeme!“ vyzval zadumaného zrzka Biggles.

„Nemůžeme tu zůstat věčně!“

Ve stínu skalní stěny stála tři letadla překrytá

maskovacími sítěmi. Muži pod plachtou dál netečně

civěli na dvojici letců a budili dojem, že jsou smrtelně

vyčerpaní nebo neskonale líní. Bylo jich asi dvanáct a

Bigglese napadlo, že takovou sebranku dlouho neviděl.

Zvedl paži k pozdravu, ale nikdo z nich se nenamáhal

odpovědět. Většinou měli na sobě šortky a košile, které

už dávno neviděly prádelnu. Někteří z nich měli

plnovous, a tváří ostatních se pěknou řádku dní nedotkla

břitva. Všichni měli dlouhé, nestříhané vlasy a byli

špinaví. Nelámali si hlavu ani s disciplínou ani s

pořádkem. Výbor tří patrně ztrácel nad svými teroristy

kontrolu.

Konečně se jeden z mužů pohnul.

Patrně nejzarostlejší, nejvousatější a nejšpinavější

chlapík ze všech vstal ze sudu od benzínu. Měřil nejméně

šest stop. „Kde jsou cigarety?“ zavrčel.

„Cigarety?“ užasl Biggles. „To chceš říct, že žádné

nemáš?“

„Jenom svoje.“

„Kde je Leffers, u všech čertů? Měl přivézt zásoby.“

„To se načekáte.“

„Cože? Proč?“

„Leffers už nepřiletí. Je mrtev.“

159

Někteří z ostatních mužů zvedli hlavy, ozvaly se

kletby, ale ani zdaleka nevyjadřovaly soustrast s drahým

zesnulým. Ozýval se z nich mnohem spíš vztek kuřáků

bez cigaret.

„Jsme na suchu, k čertu,“ řekl někdo.

„Leffers neřekl o zásobách ani slovo,“ řekl po

pravdě Biggles. Cítil jaké napětí mezi muži vládne.

„Co se stalo?“ vybafl vousáč.

„Dostali ho v Continentalu,“ vmísil se do utěšeného

hovoru Ginger. „My ho ale moc neznali.“

„Klein, Voss a teď i Leffers,“ ozval se hlas urostlého

mladíka, který, až na luk a šípy, jakoby vypadl z oka

Robinu Hoodovi. „O co se vlastně ten Klutz pokouší?“

„Klutz se nepokusí o nic,“ řekl Biggles a tvář se mu

protáhla. „Byl zastřelen spolu s Leffersem.“

„Jak to všechno víš?“ podezřívavě se zamračil

vousáč. „Nikdy jsem nevěřil na děda vševěda!“

Z Bigglesovy tváře se předstíraný smutek vytratil.

„Nehodlám tu vystupovat jako pohádková bytost,“

řekl ostře. „Přiletěli jsme z Alžíru a v Alexandrii se

ubytovali v hotelu. Někdy před půlnocí tam vletěl někdo

s pistolí a střílel po všem, co se hýbalo. My dva měli

štěstí, zdrželi jsme se venku a přišli pozdě. Lefferse jsme

našli ještě při smyslech. Zašeptal nám, kam máme letět.

Klutz byl už mrtev. Co jsme měli dělat? Vypadli jsme do

ulic, mohla by přijít policie. Ráno jsme naskočili do

letadla a co nejrychleji pryč. Co byste dělali vy, kdyby

vám hořela půda pod nohama?“

„Budiž,“ řekl vousáč. „Ale kde je chlápek, co tady

měl nahradit Kleina?“

„Leffers nemluvil ani o cigaretách ani o

náhradníkovi,“ zavrčel Biggles. „Mám snad pro něj

160

znovu letět do Egypta?“ Muži sedící kolem se rozesmáli.

„Co má být?“

„Nemáme ani kapku benzínu,“ řekl vlasatý Robin

Hood. „Zbývá nám pár balíčků sušenek a hnusných

konzerv. Když to takhle půjde dál, sežereme se buď z

nudy nebo z hladu!“

„Proč něco nevymyslíte?“ užasl Biggles. „Nemáte

vysílačku?“

„Máme, jenže je hluchá a němá. Klein ji vyřadil z

provozu, abychom si prý věčně nestěžovali.“

„Proč jste si to nechali líbit?“ zeptal se Ginger. „Jak

dlouho to už trvá?“

Zatímco ostatní muži jevili hluboký nezájem,

dlouhovlasý mladík se k zrzkově překvapení náhle

rozpovídal. Ginger si potvrdil, že první dojem byl

správný. Sešla se tu hromada darebáků a vrahů z různých

koutů světa, nesourodá smečka, které teď docházela

poslední špetka trpělivosti.

Mladík však hovořil rád a už dlouho asi neměl s

kým.

Vyprávěl, že život na základně byl zpočátku

snesitelný, dokonce to prý fungovalo jako dobře seřízený

stroj. Ubytování, zásobování a poměrně časté akce.

Pochopitelně

teroristické

akce,

což

mladík

nezdůrazňoval, protože pro něj to byla prostě činnost.

Všechno vedl Klein, jemuž pomáhali Leffers a Voss. Ti

tři muži udržovali disciplínu a zprostředkovávali styk s

civilizací. Vozili zásoby, někdy dovezli i čerstvé ovoce,

hlavně ovšem alkohol, cigarety a evropské pivo.

Asi před měsícem však Kleinovi přerostly starosti

přes hlavu, propadl pití a všechno šlo rychle od desíti k

pěti. Leffers a Voss se s ním začali hádat, došlo mezi

161

nimi ke rvačce. Brzy se přidali i ostatní, kteří měli dojem,

že Klein vypije to nejlepší sám a je okrádá. Během

jediného týdne se morálka rozložila.

Klein tomu čelil tím, že se po celé dva dny nenapil!

V době své střízlivosti vymyslel způsob, jak ostatním

zabránit, aby si stěžovali v Alexandrii. Vyjmul z

vysílačky elektronku a nosil ji s sebou v kapse. Pak ale

znovu sáhl po lahvi a hádky pokračovaly. Nakonec Klein

usedl zcela opilý do letadla a to byl jeho konec.

Odstartovat ještě dokázal, ale po pár minutách letu

navedl stroj do skály. Letadlo, Klein i elektronka v jeho

kapse se rozbili na malé kousky. Vyhořelý vrak leží

nedaleko v horách, ani k němu nešli.

Hned druhý den odletěl Voss do Egypta, aby se

spojil s Klutzem. Nevrátil se! Týden po něm odstartoval

Leffers, ale ani on se ne a ne vrátit. Muži na základně

propadali malomyslnosti. Zbývali tu jen tři piloti bez

benzínu, ostatní byli mechanici bez práce.

„Když jsme však přistáli, nikdo nejevil velký

zájem,“ namítl zrzek. „Jak je to možné?“

„Tady už nikdo ničemu nevěří,“ hodil k mužům

hlavou novodobý Robin Hood. „A když je teď mrtev

Leffers i Klutz, kdo se o nás postará? Snad ne Raban?“

„Vy ho znáte?“ užasl Ginger.

„Tady ho známe všichni.“

Domněnka Marcela Brissaca byla naprosto přesná.

Všichni muži přišli do Tatarského údolí z Alžírska, do

jednoho zběhli z Legie!

„Nemyslím, že by pan Jules Raban plánoval tak

dlouhou cestu,“ řekl zrzek. „Bude se asi bát, aby ten vrah

z Alexandrie nezměnil působiště. Na letišti vyslovil jeden

chlapík jméno Lindsay. Říká vám to něco?“

162

Mladík kývl.

„Myslíte na toho vraha,“ řekl. „Napadlo mě to.“

„Nějaký pistolník?“

„Američan, jako já. Proto ho znám.“

Odmlčel se. Ginger se otočil k Bigglesovi a ten

přivřel oči. Oběma byla věc jasná. Poslední naděje tlupy

vyděděnců pohasínala. Pro jejich šéfy, ale i pro ně, byl

jedinou spásou von Stalhein. Tvrdý, disciplinovaný

velitel. Zrzka napadlo, jak podivné jsou cesty osudu,

když příchod člověka, který by mohl probudit bandu k

životu, znamená pro ně dva smrt.

Bigglesovy úvahy se ubíraly jiným směrem.

Pochopil, jak úžasně prostý byl plán Výboru tří.

Zásobovali zdejší sebranku vždy jen na pár dní a

neposkytovali jim ani větší zásobu benzínu. Hrstce

vyvolených pak stačilo zavřít kohoutek a ostatní byli

odsouzeni k smrti hladem.

„Všechno zavinil Klein,“ zavrčel vousáč. „Čert aby

ho vzal!“ zaklel. Několik hlasů se přidalo, zaznělo pár

nadávek.

„Když

budete

jenom

nadávat,

nikam

se

nedostaneme,“ ozval se Biggles. „Jsme tu sice jen

nováčkové, ale na to by měl přijít každý z vás! Máte

někdo nějaký návrh?“

Užasle se na něj dívali.

„Je tu přece Beechcraft!“ pobízel je Biggles.

„Uvažujte!“

„Ale ten stroj patří jednomu z výboru,“ řekl Robin

Hood.

„A co má být? To na něj nesmíme sahat? Vždyť

přece mají i jiná letadla.“

163

„Jasně. Jak by jinak vozili zásoby. Zrovna v

Alexandrii odkud jste přiletěli, stojí na letišti jejich

Douglas D.C.34. Pilotuje ho Liebnitz. Je to vlastně naše

poslední naděje. Měl by dovézt benzín, jestli ovšem

Lindsay neoddělá i jeho!“

„Kdo měl nápad, držet vás tu bez kapky benzínu?“

zeptal se nevinným hlasem Biggles.

Muži se rozesmáli.

„On je jak malé dítě,“ řekl někdo. „Mít dost benzínu,

nikdo by nás tu přece neudržel! Frnkli bychom a nikdy se

sem nevrátili. Vždyť se tu smažíme jak vejce na pánvi!“

„Vyschlo mi z vás v krku,“ ušklíbl se trochu dotčeně

Biggles. „Kam si chodíte pro vodu?“

„Vody tu je dost, ale nikdo na ni nemá chuť.“

„Musíme se něčeho napít, nebo nás to horko

vysuší.“

„Studna je nahoře na hradě.“

„Jdeme tam,“ řekl Biggles. „Rozmyslel si už někdo

z vás, co podnikneme?“

Nikdo ani nehlesl.

„Nepomůže nám, když tu budeme dřepět a čekat na

spásu z nebes.“

„Dobře, chytrouši,“ zavrčel mohutný vousáč.

„Vymysli něco sám, když jsi takový starý lišák!“

„Někdo by se měl vydat do Alexandrie se vzkazem.“

„Jak se tam dostane?“

„Pěšky by to trvalo dlouho,“ ušklíbl se Biggles.

„Nejsou tu náhodou poblíž naftová pole?“

„Jsou,“ chraptivě se zasmál jeden z mužů. „Jenže

tady leče ze země jen těžká nafta. Nic pro letecké

4 DC 3 – dvoumotorové dopravní letadlo USA. Bylo užíváno v

civilní i vojenské verzi (Dakota).

164

motory. Tím by ses mohl jedině namazat, aby na tebe

nelétali komáři.“

„To přece vím,“ řekl Biggles. „Užívají tam však

určitě nějaké motory! Ale dobrá. Prozraďte mi tedy, kde

leží nejbližší čerpadlo s benzínem!“

Muži se na sebe užasle podívali.

„Nejspíš to bude v Mosulu,“ řekl Robin Ilood.

„Severní Irák.“

„Což je asi dvě stě mil odtud,“ odhadl Biggles.

„Tak nějak. Jenže jak překonáme těch dvě stě mil?“

„Trochu benzínu v bonanze zbylo a netvrďte, že

nádrže ostatních letadel jsou úplně vyschlé. Přečerpáme

všechen zbylý benzín. Mělo by to k přeletu do Mosulu

stačit. V nejhorším případě přistanu někde, odkud bude

možné spojit se s Alexandrií.“

„To není špatný nápad,“ řekl mladý Robin Hoocl.

„Už nechci dál dřepět a potit se v téhle díře. Navíc nám

šéfové dluží peníze. Chybí už jen informace, že to

zabalili!“

Ginger se zavrtěl. Bylo mu divné, proč tak

jednoduchý nápad nedostal někdo z nich, ale když se

podíval na odstavená letadla, pochopil. Neřekl nic. Viděl

vojenské stroje, jejichž přistání na civilním letišti v

Mosulu by vzbudilo podezření, možná i senzaci. Letci,

kteří by do takové kaše sedli, by těžko vysvětlovali,

odkud jsou a kam letí. Čekala by je patrně internace.

Potíže s iráckými úřady mohl mít i pilot civilní bonanzy,

ale to by určitě vyřešily peníze, neboli úplatek.

Někteří z dosud mlčících mužů souhlasili s

mladíkem, Bigglesův návrh prolomil ledy.

„Dnes je na takový výlet pozdě,“ oznámil jim velký

vynálezce. „Rád bych odstartoval brzy ráno a budu vám

165

vděčen, když přečerpáte zbytky z nádrží do bonanzy.

Ujme se toho někdo z vás?“

„Udělám to,“ řekl Robin Hood a vstal.

„Do rána tu může být Liebnitz s Kleinovým

nástupcem a hlavně nějaké to pivo!“ ozval se vousáč,

jehož Biggles nepřesvědčil. „Jdu na to hned!“ mávl

mladík rukou.

Ginger doufal, že se vousáč mýlí, na von Stalheina

se netěšil. Naproti tomu nálada celé smečky se zřetelně

zlepšila. Přispěla k tomu nejenom naděje na únik, ale i

cigarety. Biggles vytáhl z kapsy balíček a celý ho rozdal.

„Kde budeme spát?“ zeptal se.

„Můžete si vybrat,“ vycenil zuby vousáč. „Ve stanu

si na vás smlsne ten odporný písečný hmyz a můžete

dostat vysoké horečky. Na hradě zas budete zápasit s

hady, škorpiony a moskyty.“

„Jdeme na hrad,“ rozhodl se Biggles. „Mám raději

větší škůdce, protože je na ně líp vidět. Dostaneme tu ale

k jídlu něco lepšího než pečeného škorpiona?“

„V boudě najdete plechovky s hovězím a suchary.“

Vzali si z letadla pár věcí a vyrazili. Nikdo je

nedoprovázel. Boudu, ke které došli, sestavil někdo z

dřevěných dílců tak, aby přečkala nepřízeň počasí po

delší dobu. Dveře byly otevřené.

Biggles vkročil dovnitř a užasle hleděl na děsivý

nepořádek, který tu vládl. Šlo o skladiště potravin,

náhradních dílů, hlavně však výzbroje. Na podlaze stály

bedny s vylomenými víky. Ve třech regálech se válelo

pracovní nářadí a všude na podlaze hromady náhradních

dílů, smíchaných s plechovkami od oleje, potravinami a

prázdnými barely. V jednom rohu ležely přes sebe lehké

bomby, krabice plné roznětek, trhavin a střeliva.

166

Navzdory zmatku se Gingerova tvář rozzářila.

Upoutaly ho zbraně. Volně tu ležely pušky, pistole a

samopaly. Válely se v koutech, uprostřed hromad i ve

vypáčených bednách.

„Báječná vyhlídka,“ zavrčel Biggles. „Ten z chlapů,

který nese za tohle odpovědnost, by zasloužil doživotí v

tvrdém vězení! Opět si uvědomuji, proč je nutná

disciplína! Děs a hrůza! Když nemá sklad na starosti

jeden člověk, nestará se nikdo. Zahlédl jsi tu někde

strážného?“

„Ne.“

„Takže si vezmeme tyhle dva lugery5 a náboje.

Představ si, kde jinde by to bylo možné? Ani vyložený

blázen by nenechal sklad zbraní bez ostrahy! Už vím k

čemu tady dojde a jen se divím, že se to už nestalo.“

„Co tím myslíš?“

„To ti povím později. Nesmíme se zdržet dlouho

uvnitř. Vezmi zbraně a nějakou konzervu. Jdeme!“

Sám sáhl po krabici se suchary a vyšel ven. K hradu

nebylo daleko, jen několik set yardů. Ginger ukryl zbraně

pod blůzu a pod rameno si zastrčil plechovku s

konzervovaným hovězím.

„Příšerná sebranka,“ řekl zrzek na adresu nových

přátel.

„Nebezpečná sebranka,“ opravil ho Biggles. „Když

jsme dorazili, byli zralí na vzpoura. Předpokládám, že

někteří hodlali zvednout kotvy a vypadnout odsud.

Neodešli pouze proto, že neměli možnost! Zato Výbor tří

to věděl moc dobře. Stále přece platí staré rčení, že

jenom mrtví nemluví! Proto si Výbor vybral tak odlehlé

5 Luger – německá vojenská pistole zkonstruovaná již v roce

1900 Georgem Lugerem. Je známá pod názvem P 08 Parabellum.

167

místo! Všichni jeho členové počítali od začátku s tím, že

hrstka těchto zoufalců jim bez benzínu v nádržích

nemůže ublížit. Dokud jsou v Tatarském údolí, nezkřiví

Pantenellimu a Festwolderovi ani vlas na hlavě!“

„To teď platí i pro nás. Jsme v tom!“

„Napadlo mě to už před přistáním, ale naplno jsem

to pochopil, až když jsem zjistil, že tu jsou jen prázdné

sudy. Nechtělo se mi věřit, že jim přidělují benzín na

každý nálet zvlášť. Proto jsem navrhl výlet do Mosulu.

Ovšemže se nevrátíme! Viděli jsme už všechno, co jsme

chtěli vidět. Až sem dorazí policie, někteří ze zdejších

přítelíčků jim vyzradí všechno, nač se zeptají. Budou si

chtít zachránit kůži. To se stává a odhalí se tím celá

činnost bandy. Zbyde rozlousknout jediný ořech!“

„Jaký?“

„Stále mi není jasné, v jakém státě vlastně jsme. Je

možné, že celý ten hnusný podnik zakrývá nějaká vláda.

Pokud je terorismus v zájmu některého státu, bude velmi

složité dotáhnout případ do konce! Obvykle se u

mezinárodního tribunálu objeví velkorysý a moudrý

chlapík, který udělá všechno, aby se řešení odložilo. To

ale předbíhám. Než dojde k účtování, uplyne ještě hodně

času. Teď mě nejvíc znervózňuje Douglas, připravený v

Alexandrii k odletu. Je tam i pilot, Liebnitz, a von

Stalhein se může rozhodnout, že nás s ním navštíví.“

„Cos myslel tou poznámkou o bláznech, kteří

nestaví stráže ke skladu zbraní?“

„Kdyby ti chlapi sloužili v armádě, nebo si aspoň

občas přečetli noviny, věděli by proč mají střežit své

zbraně. Právě v těchto horách žijí Kurdové a neznám

divočejší bojovníky. Podobně jako Afghánci stále bojují.

Po tisíce let útočí z hor na osady rolníků v úrodnějších

168

nížinách a přepadají karavany. Jsou šťastní, když mohou

loupit. Přepadání je pro ně obživou i potěšením.

Ukradnou všechno, pytel zrní nebo velblouda, ale

nejcennějším úlovkem jsou zbraně! Musí je mít, aby

mohli přepadat, a musí přepadat, aby žili! Čas od času se

vracejí do hor, kde odpočívají.

Dosud se bojí letadel, nevědí jak na ně. Před

několika roky je naše stroje nachytaly v otevřené pláni.

Bylo to v Iráku. Kurdové tehdy dopadli bledě a asi měli

dojem, že končí staré dobré časy poctivého loupežení.

RAF už není v této oblasti, ale Kurdové na tehdejší lekci

nezapomněli. Nenávidí letadla a kdyby věděli, jak to tu

vypadá, dávno by sem vpadli. Doba, kdy pochopí,

nemůže být daleko a pak sem vpadnou jako morová rána!

Nestřežený sklad plný zbraní je pro ně něco, jako plástev

medu pro medvěda. Až přijdou, nic je nezastaví! To je

další důvod, proč musíme pryč!“

Ginger se zamyšleně zadíval na pusté horské srázy,

obklopující Tatarské údolí ze tří světových stran.

„Jdeme na hrad,“ řekl Biggles. „Musíme se vyspat.“

169

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

BEZEJMENNÝ HRAD

Pevnost na skále by přilákala Gingera, i kdyby pod

ni přijel jako turista. Mohutná starověká stavba byla

svým způsobem krásná a navíc o ní zrzek nevěděl

naprosto nic. Ovšemže nad ní nehodlal vědecky bádat,

prostě mu učarovaly silné zdi ohlodané zubem času,

písečnými bouřemi a větrem. Podle jeho odhadu se

rozkládala na ploše téměř půl hektaru.

Na první pohled bylo zřejmé, že starověký architekt

vystavěl hrad k obrannému účelu. Vše ostatní bylo

druhotné a lidé, kteří zde sídlili, žili v tvrdých

podmínkách. Hradby vyrůstaly na třech stranách kolmo

do výše ze strmých skalnatých srázů. Nebylo v nich

jediné okno, neboť několik úzkých štěrbinovitých

průzorů ve výšce asi třicet stop nad skalou se nedalo

nazvat okny.

Dovnitř se dalo vstoupit na jediném místě. Byl to

úzký kamenný most, klenoucí se nad hlubokou

rozsedlinou. Dva muži kráčející vedle sebe by po něm

nepřešli. Zábradlí chybělo a rokle spadala do hloubky asi

padesáti stop. Když tam Ginger pohlédl, spatřil na dně

chaoticky poházené balvany. Před dávnými stoletími tam

možná hučel proud horského potoka. Po řadu století se

odlamovaly velké kameny od skal a provázeny drobnou

sutí, řítily se dolů. Stovky jich ležely na úpatí kopce a byl

zázrak, že některé z balvanů nezasáhly kamenný můstek.

Ginger přešel most jako první a před ním bylo

schodiště příkře stoupající a vytesané ve skále. Také zde

170

se počítalo s tím, aby mohl projít jediný muž! Nebyly tu

dveře ani brána, a později si zrzek uvědomil, že na celém

hradě nespatřil jediný kousek dřeva. Když však nyní

stoupal po schodech, myslel spíš na to, jaká je škoda, že

kamenné stupně nemohou vyprávět o dávné minulosti

plné tajemství.

Nahoře se zastavili a Biggles se otočil, aby přehlédl

okolí očima vojenského stratéga.

„Když to postavili, měli doslova nedobytnou

pevnost,“ řekl. „Dokonce i v době moderních zbraní by

se útočící jednotka pěkně zapotila a dobývání by zabralo

hodně času. Dost pochybuji, zda sem někdy přišli

archeologové a zda o tomto místě vůbec vědí. Podle mne

jde o mistrovské dílo a historický skvost!“

„Začal jsi o útočnících, ne o historii.“

„Vždyť to vidíš sám! V tvrdých podmínkách, které

vládnou v téhle oblasti, by bylo obrovským problémem

zásobovat jakýkoli armádní sbor. Menší oddíly útočníků

by byly zase brzy zničeny nájezdníky z hor, kteří se tu

dokonale vyznají. Posádku hradu mohlo zlomit pouze

dlouhé obléhání a začínám chápat, proč se války ve

starověku táhly tolik let.“

„Ano,“ řekl Ginger. „Nehledáme tady studnu?“

„Jistě,“ usmál se Biggles. „Kdyby tu nebyla, měli by

obránci většího nepřítele v žízní než v šípech obléhatelů.

Myslím však, že kdysi zde nebylo tak horko a země tak

vyprahlá. Koho by dnes napadlo stavět tu opevnění? Co

by chtěl bránit? Tehdy tu patrně tekla voda. Údolí bylo

zelené, úrodné a ve strži pod mostem hučel potok!

Spodní voda dosud nevyschla a ačkoli hladina asi klesla,

nemůže být moc hluboko. Nepřekvapilo by mne, kdyby

vyschnutí místa zavinili svými hloupými zásahy tehdejší

171

lidé. Dopadlo tak mnoho úrodných koutů na Blízkém

východě. Ani dnes lidstvo nezmoudřelo a vesele v tom

pokračuje. Stále měníme úrodné oblasti v poušť!“

„To myslíš vážně?“

„Jakpak ne. Lidé kácí lesy, obnažují půdu, ta

vysýchá a všechno dokončí vítr. V Severní Americe jako

v Amazonii nebo v Africe. Ten proces probíhá všude.

Tady to ale nenapravíme.“

Krátké točité schodiště je dovedlo do bývalé ústřední

místnosti pevnosti. Kdysi zde patrně sídlili ozbrojenci,

obránci hradu. Uprostřed rozlehlé místnosti našli studnu.

Biggles zvedl ze země kámen vypadlý ze zdi a hodil ho

do otvoru. Trvalo tři vteřiny, než se ozvalo šplouchnutí.

Rozhlédl se a vzdychl. Nejmodernější zařízení na čerpání

vody, které tu uviděl, leželo vedle. Provaz a otlučený

kbelík. Každý, kdo měl žízeň, musel pracovat rukama.

O přítomnosti civilizovaných lidí svědčilo mnoho

známek. Na podlaze se válely prázdné plechovky,

papírové krabice, nedopalky cigaret a jiné odpadky. U

zdí leželo několik odřených matrací, doklad o tom, že tu

přespávali muži ze základny. Hala se utápěla v šeru,

úzkými štěrbinami sem mnoho světla neproniklo. Ginger

se přesto rozhlížel po slíbených hadech a škorpionech,

ale neviděl nic. Vzhledem ke stáří pevnosti byl vnitřní

prostor v překvapivě dobrém stavu. Pouze na dvou

místech viděl zrzek popukané zdivo a přisoudil to

dávnému zemětřesení.

„Raději přespíme zde,“ řekl Biggles. „Do stanu se

mi nechce. Je tu docela příjemný chládek a budeme tu ve

větším bezpečí. Dole se může přihodit ledacos, zatímco

tady se jediný člověk ubrání celé menší armádě.“

172

„Doufám, že si nebudeme hrál na Horatia, když

bránil starý Řím. To by z nás přežil jen jeden,“6 usmál se

hřejivě Ginger. „Byl bych to určitě já.“

Přešel k jedné z úzkých střílen a vyhlédl do údolí.

Dva muži ze stanů ještě přenášeli zbytky benzínu k

bonanze a doplňovali její nádrže. „Prohlédneme si to tady

blíž?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Biggles. „Máme jiné starosti. Měli

bychom se jen podívat, jak končí to točité schodiště.

Pokud tu chceme přespat, nesmíme být nedbalí.

Povrchnost a lajdáctví mohou člověka někdy i zabít.

Pojď!“

Pavučiny natažené v úzké chodbě dosvědčovaly, že

schodištěm po nějaký čas nikdo nešel. Ginger, který vtrhl

na schody první, si je stíral s tváře a současně sledoval,

kam šlape. Výstup trval chvilku, ale nelitovali, že ho

podstoupili. Nahoře vstoupili do místnosti o něco menší

než byl spodní sál a byla to úžasná ukázka staré skvělé

stavitelské práce. V ovzduší sice ucítili zatuchlý pach, ale

ve dvou rozích objevili střílny s báječným výhledem.

Biggles vstoupil do jednoho výklenku, vylovil

kapesní nůž a švihl ostřím po černém škorpionovi, který

se zjevil na zdi u úzké štěrbiny.

„Ten vousáč měl pravdu,“ řekl. „Jsou tu malá

jedovatá zvířátka. Dávej si pozor na ruce, nějaké by tě

mohlo uštknout.“

Ve výklenku objevil dvě malá okna, která nebyla

zezdola vidět. Podívali se dolů na letištní plochu a na

svahy táhnoucí se za ní. Nahoře nad kopci se vznášelo

veliké oranžové slunce a stíny dole se zbarvily podivně

6 Dle římské pověsti přežil souboj tři bratři Horatiů s třemi

bratry Curiatii jediný z Horatiů. Zachránil tím město Řím.

173

namodralým svitem. Byl to neskutečný výhled jakoby do

minulosti planety. Nehybný obraz narušoval jen muž,

pohybující se kolem Beechcraftu. I na dálku rozeznali

starostlivého Robina Hooda.

Zrzek tam Bigglese nechal a přeběhl k druhému

výklenku. Viděl ze střílny na most, na příkrý svah pod

ním, viděl balvany na dně strže a písečnou pláň pod

úpatím. Pustina se zdála být zcela mrtvá, bez pohybu,

jediným znakem života byla hrst trnitých keřů, jimiž by

pohrdli i velbloudi.

Náhle Ginger zamrkal překvapením. Dole se něco

pohnulo! Zprvu myslel, že se mu to jen zdá, ale pak si

uvědomil, že se nemýlí. Bylo tam něco živého! Upřel na

ten podivný, neuvěřitelný bod zrak, znovu zamrkal,

tentokrát však proto, aby viděl jasněji. Pohyb se opakoval

a potom zmrtvěl. Byl to člověk? Na temném, bezbarvém

pozadí zastíněných svahů nedokázal Ginger rozeznat oč

jde. Ještě jednou zapochyboval, nikoli však již o

samotném pohybu, ale o tom, co se pohnulo, či spíše kdo

to byl. Potíž byla v tom, že ve stínu dole vše ztratilo

obrysy, předměty splývaly.

Slunce sotva znatelně pokleslo. Zrzek si zastínil oči

dlaní před jeho jasem a zamrkal potřetí. Konečně

rozeznal oč jde. Ve vzduchu, chvějícím se horkem,

uviděl, že mezi balvany na výšině leží muž s

pozvednutou

hlavou.

Zřejmě

pozoroval

letiště.

„Bigglesi!“ sykl. „Pojď sem!“

Jeho velitel přerušil hru se schovávajícím se

škorpionem a přešel ke Gingerovi.

„Dívej se!“ ukázal zrzek. „Asi dvě stě yardů za

hrotem té veliké skály. Je to zhruba ve směru slunce,

zacloň si oči. Co tam vidíš?“

174

Biggles to zkusil a pak zavrtěl hlavou. „Nic,“ pokrčil

rameny.

„Hrome,“ ulevil si zrzek. „Znovu! Na deváté hodině,

dva prsty vpravo. Nevidíš toho chlapa? Leží na břiše!“

Biggles si zaclonil oči i druhou rukou a svěsil dva

prsty.

„K tomu místu mě přilákal pohyb,“ řekl Ginger.

„Něco tam opravdu je,“ kývl po chvíli Biggles a

náhle téměř vykřikl: „Jasně! Teď se pohnul, našel jsem

ho! Podíval se směrem ke skále. Zezdola ho nemohou

vidět a on zas nemůže vidět nás. Ze svého místa si ani

nemohl všimnout, jak jsme se drápali na hrad. Musím

pochválit tvůj zrak. Vůbec nepochybuji, co tam ten chlap

dělá. Je to jeden z Kurdů a sleduje letiště. Nevšiml sis

nějakého dalšího zbojníka?“

„Ne.“

„Nebudou daleko, ale jsou dobře ukryti. Ten špeh

jen potvrzuje můj názor, že se muži z letiště chovají jako

blázni. Když je má již jeden z Kurdů pod dohledem,

ostatní brzy zaútočí! Kde si, u všech hromů, vousáč

myslí, že je? Někde na pláži?“

„Co uděláme? Má to vůbec smysl?“

„Varovat je musíme. Stejně čekám, že se nám

vysmějí do tváře. Blázni se smějí všemu. Bud věci

nerozumí, nebo jí nechtějí věřit. Uděláme nejlépe, když

hned zmizíme. Není to místo, kde bych rád strávil noc a

proto mě teď nejvíc zajímá, kolik sehnali benzínu. Pozor!

Něco slyším.“

„Já také,“ řekl Ginger. „Je to letadlo. Slyším dva

motory. Když už smůla tak hned dvojitá. Bude to

douglas!“

Biggles přimhouřil oči a zadíval se k západu.

175

„Vidím ho,“ zavrčel. „Je nízko, jen kousek od slunce

a už brzy přistane. Nápad s výletem do tábora se

odkládá.“

„Ještě, že máme to hovězí,“ řekl zrzek a chápavě

kývl.

Tiše sledovali jak se letoun rychle blíží, přistává a

jak se otvírají dveře. Vystoupil čtyři muži.

„Pantenelli, Festwolder a von Stalhein,“ zamumlal

Biggles. „Čtvrtý muž je Liebnitz, pokud ho Lindsay

nestihl odprásknout, a ti tři si nesehnali jiného pilota.

Americký pistolník měl pravdu, když tvrdil, že tihle

ničemové nemaří čas. Dělají svou špinavou práci

důkladně a rychle.“

„Nediv se. Chtějí vidět, jak to tu vypadá.“

„Docela bych se pobavil, kdyby s sebou nevzali

zásobu benzínu. Dostali by se do stejné situace, v jaké

jsme my a všichni muži dole.“

„Nacpali by se do bonanzy a byli bychom ze hry!“

„Pokud to nestihneme dřív.“

„Nedají nám příležitost. Viděli nás odlétat z

Alexandrie a teď mají stroj na očích. Vědí, že tu jsme a

teď se zrovna vyptávají, kde nás najdou. Vousáč ukáže

na hrad a oni přijdou, aby nás vzali u krku.“

„Tak horké to nebude. Mají nás za dva nováčky,

které jim dodal starostlivý Raban. Nemohou znát naše

pravá jména. A ani Stalhein nemůže tušit, kdo mu to zase

vlezl do zelí!“

„Tak se přijdou zeptat, proč jsme na ně ráno

nepočkali. Měli jsme sem přece dopravit von Stalheina.

Taky mívám vztek, když mi ujede autobus před nosem.“

„Povíme jim, k čemu došlo v hotelu.“

176

„Jenomže k rozhovoru se Stalheinem bychom si

museli oba nasadit škrabošku.“

„Když se blíží kocour, musí si myši namasírovat

nožičky,“ usmál se Biggles, „nebo se poohlédnout po

nějaké pěkné díře.“

„Jdou k nám všichni,“ vyhlédl ven zrzek. „Stalhein

také. Tuším, že se tvoje úvahy nějak zadřely.“

177

„Neboj se. Trochu je zdržíme.“

„Na jak dlouho?“ zapochyboval Ginger. „Hovězího

zase s sebou tolik nemáme.“

„Když o tom mluvíš, tak odhadni, jak dlouho vydrží

oni!“

„Myslím, že tak dlouho, jak budou chtít!“

„Nepřeháněj jejich možnosti,“ usmál se Biggles.

„Napadlo tě už, jak bude jim? Vsadil bych měsíční plat

na to, že ztratí náladu během jednoho nanejvýš dvou dnů.

Nemají vodu! Nikoho z nich jistě nenapadlo nanosit ji

dolů!“

„Třeba jim letadlo přivezlo pár lahví s pivem.“

„Možná, ale to jim dlouho nevydrží a po pivu budou

mít ještě větší žízeň. Pojd, sejdeme po schodech, chtěl

bych Pantenelliho a Festwoldera vidět zblízka a docela se

těším, jak se bude tvářit Stalhein, až nás uvidí!“

„Je jich moc,“ zavrčel Ginger. „Tolik lidí

nepřepereme.“

„Myslíš? Uvidíme. Jen počkej co se stane, až

poznají, že máme pistole.“

„Chceš střílet?“

„Nijak zvlášť po tom netoužím, ale když to s nimi

nepůjde jinak, uslyší pár výstřelů. Myslím, že budou chtít

zůstat na živu. Řeknu jim, že zabiji prvního, kdo vstoupí

na most! To pochopí. Málokdo je rád, když se po něm

střílí a já nehodlám nic předstírat. Pokud někdo z nich

vstoupí na most, dopadne špatně. Člověk se žene do

nebezpečí hlavně ze dvou důvodů. Pro lásku nebo pro

peníze. Snad si každý z nich uvědomí, že plná peněženka

je k ničemu, když má člověk kulku v břiše.“

178

Sestoupili ke konci schodiště vedoucímu dolů k

mostu a ukryli se za bočními skalami. Skupina vetřelců

se blížila. První kráčel udýchaný Stalhein a byl asi sto

yardů od vstupu na most. Zrzka napadlo, že by do běhu

věcí mohl vstoupit číhající Kurd, ale ten se neukazoval.

Krčili se se za skalním pilířem nad úzkými schody a

nikdo z příchozích si jich zatím nevšiml.

Jako první spatřil Bigglese von Stalhein. Zastavil se

a pak, jakoby omámen, popošel o pár kroků vpřed. Zdálo

se, že nechápe, koho má před sebou, a jeho, obvykle

kamennou tváří, prolétlo rychle za sebou několik různých

grimas. Potom se otočil a řekl něco svým průvodcům,

kteří také zůstali stát. Biggles nemohl slyšet co říká, ale

dokázal si to představit.

Po chvíli domlouvání se nezvaní hosté pomalu

vydali k mostu. Šli váhavě a opatrně, ale blížili se.

Biggles je nechal dojít až k okraji mostu a pak namířil

pistoli.

„Stát! Nevstupujte na most!“ vykřikl. „Podivuhodné

setkání! Který čert vás donesl až mezi Kurdy, von

Stalheine?“

„Neviděl jste, jak ten čert přistál?“ zasmál se

Němec, který se již vzpamatoval. „Jak dlouho máme

podle vás před mostem čekat?“

„To záleží jen na vás. Pokud na něj nevkročíte, stůjte

si tam třeba do noci!“

„Nebylo by lepší si pohovořit?“

„Poslouchám vás. Klidně mluvte.“

Stalhein kývl, otočil se a skupinka dala hlavy

dohromady. Zrzek je tiše pozoroval a hlavou mu bleskl

divoký nápad. Tam dole stála bonanza s benzínem v

nádržích! Kdyby spustili na odvrácené straně hradu lano

179

a sestoupili dolů, potom by… Náhle si uvědomil, jak

úzké jsou střílny a smutně vzdychl. Byl to nesmysl.

Neprotáhli by se ven. Ani on ani Biggles. Tiše zaklel.

Muži před mostem se pohnuli a nebylo těžké

uhodnout, že se rozhodli zaútočit. Přikrčeně se blížili k

mostu. Biggles zvedl ruku s pistolí.

„Nevstupujte na most!“ opakoval. „Jsme ozbrojeni a

budeme na vás střílet! Nejsme špatní střelci!“

Zarazili se. Než by doběhli k mostu, museli by

překonat deset yardů nijak nechráněným prostorem a

ještě lepším terčem by se stali na mostě. Navíc se blížila

noc a každý z nich chápal, že pod rouškou tmy se

mnohem snáze vyhnou kulkám.

Zůstali opodál a chvíli trvalo, než došli k závěru.

Potom se od skupiny oddělili dva muži – hlídka. Ostatní

se obrátili k odchodu a sestupovali do tábora. Stmívalo se

rychle. Obráncům hradu brzy zmizeli v šeru.

„Zatím jsme jim to rozmluvili,“ ušklíbl se Biggles.

„Jenže sami nemůžeme ven a oni ráno přijdou zas.

Pochybuji, že si nás nechají trčet v týlu.“

„Jsi jist, že přijdou až ráno?“ zeptal se Biggles.

„Pokud nás nechají za tmy v klidu a přijdou skutečně až

ráno, budou tady možná škemrat o hrnec vody!“

„To je možné, ale mne by víc zajímalo, jak se

dostaneme ven.“

„Nevím,“ řekl Biggles. „Zítra se však rozední do

docela jiného dne, než byl ten dnešní. Věci se změní, řekl

bych.“

„Co je s Algym? Měl by se ukázat. Kde se toulá?“

„Měl by vědět, kde nás najde, ale bez letadla se sem

nedostane. Mám obavy, že mu přípravy zaberou tolik

180

času, že přiletí pozdě. Odhaduji, že zítra hra skončí. Teď

však nemáme co na práci a měli bychom si oddechnout.“

„Mám jít spát?“

„Zkus to. Beru si první hlídku.“

181

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

JAKO LAVINA Z HOR

Na následující noc později Ginger často vzpomínal.

Pokoušel se sice usnout, ale nedařilo se mu to. Nedokázal

udržet oči zavřené a několikrát vstal, aby vyhlédl střílnou

ven. Tichou, přízračnou krajinu zalévalo měsíční světlo a

černé beztvaré stíny návrší a hrotů hor. Vzbuzovaly

nepříjemný pocit, že se v nich skrývá něco hrozivého.

Někde tady asi vznikalo přeci dávnými věky lidstvo a

prošlo tu obdobím mládí. Pak se odtud život vytratil.

Nikdo již nevěděl, kdy k tomu došlo. Možná to všechno

byla jen představa a pouhý sen. Ti dávní lidé se propadli

tak hluboko do minulosti, že o jejich přítomnosti

vznikaly pochyby. Ale museli tu žít, zbylo tu po nich

něco děsivého, snad tu bloudily jejich duše.

Zrzkovi se vybavila bible. Jakoby slyšel jména mužů

a žen ze Starého zákona, jména s nimiž se setkával v

časném dětství. Měla ještě dnes smysl? Kam zmizeli ti

vojevůdci, otroci, stařešinové a celé rody pradávných

hrdinů a jejich žen? Kde jsou jména lidí, kteří vystavěli

tuto fantastickou tvrz a hleděli za noci na lunu, na stíny, a

na svit třpytících se hvězd? Odvál je vítr, změnili se v

prach! Vládlo zcle všeobjímající ticho, těžký klid smrti a

zániku, který ležel nade vším jako kámen.

Navzdory teplu, které dosud sálalo ze sluncem

rozpálených zdí, pocítil zrzek dotek chladu a smrti.

Zatoužil po denním světle, které vyžene z jeho duše

ponuré úvahy.

182

Jednou nebo dvakrát zaslechl, jak někde po svahu

padá kámen. Poprvé někde daleko, podruhé velmi blízko

hradu. Mohl se zřítit samovolně, mohl ho však uvolnit i

had nebo štír, či dotek nohy zákeřníka. Kdesi daleko

zavyl šakal. Ovšem, také šakal běhá po kamenitých

svazích, napadlo Gingera.

O chvíli poté si lehl, usnul a vzápětí ho probudil

Biggles.

„Vědět, že nehodláš spát, prospal bych se sám,“ řekl

zrzkovi s úsměvem. „Je to na tobě. Hlídej!“

Ginger se vrátil ke střílně a noc mu náhle uplývala

rychle. Zaslechl ještě z pustiny několik podivných zvuků,

ale potom si s úžasem uvědomil, že na východě šedne

obzor a svítání je na dosah. Hvězdy bledly, obloha

růžověla a potom vytryskl za jedním z vrchů plamen

vycházejícího slunce. Nový den byl zde!

Ginger vzbudil Bigglese a právě se vracel ke vchodu

nad úzké vstupní schodiště, když uslyšel jakési volání.

Vystrčil hlavu.

„Potřebujeme trochu vody,“ mávl na něj jeden z

dvojice, která hlídala venku. Byl to mladý Robin Hood a

zrzek uznal včerejší Bigglesovu prozíravost. Obrátil se.

Usmívající se Biggles prosbu slyšel a měl již vědro v

ruce.

„Pojdte si pro ní, ale přineste si vlastní nádobu!“

vykřikl. „Máte na to pět minut a žádný podraz!“

Mladík kývl. Sáhl po polní lahvi, převzal od druhého

strážce druhou, a odložil svou pistoli na balvan, za

kterým se skrýval. Zvedl ruce s lahvemi nad hlavu a

pospíchal k mostu. Když ho přeběhl, sáhl po vědru a

žíznivě se napil.

„Děkuji,“ řekl a začal plnit lahve.

183

„To je v pořádku.“

„Víte, co na vás dole chystají?“ zamumlal.

„Ne.“

„Chtějí to zabalit. Řekli, že tady končí. Všechno

zapálí a vrátí se s douglasem do Alexandrie.“

„Nás tu nechají?“

„Jasně. Vědí, že nemůžete pryč. Možná budou ještě

chtít vodu.“

„Díky za zprávu. Co udělají s ostatními letadly?“

„Taky je zapálí. Jsou to staré kraksny a pro jejich

účely jsou moc okoukané. Údržba by se ani nevyplatila.

Mějte se a dík za vodu.“

Mávl na pozdrav a přeběhl zpátky. Sebral zbraň a

zmizel za skálou. Mířil i se svým druhem do údolí.

Biggles pohlédl na Gingera.

„Víme co udělají,“ řekl. „Mělo mě napadnout, že tu

skončí a zničí i letadla. Pochopili stejně jako my, že bez

vody jsou ztraceni a nehodlají čekat na katastrofu.“

„My na ni budeme čekat? Jak odtud zmizíme?“

„Správná otázka. Vypadá to, že nemáme naději.

Možná by to zvládl dobře vybavený Kurd, který se vyzná

v okolí. My na to nemáme! Přes poledne bude písek v

poušti tak žhavý, že by nám popálil nohy.“

„Podívej!“ vykřikl Ginger a ukázal k táboru. „Jdou

sem!“

Skupina mužů z tábora zamířila ke hradu. V čele šel

opět von Stalhein. Pantenelli, Festwolder a tři další, ho

následovali dost liknavě. Muži zbývající v táboře, byli

naopak plni života. Rychle balili.

„Copak nám nesou?“ prohodil zrzek. „Jdou na

koledu?“

184

„Vypadají tak, ale nemám tušení, co chtějí. Nejspíš

se pokusí vylákat nás ven, aby nás mohli oddělat. Třeba

jim nejde pod nos představa, že by tu nechali živé

svědky.“

Sluneční kotouč se vyhoupl nad obzor a proměnil

písečnou pláň ve zlatem se třpytící jezero. Také ovzduší

jakoby zajiskřilo, ale ticho, jaké vládne jen na poušti,

trvalo.

Oba udatní obránci starověké tvrze se přikrčili do

kamenných úkrytů po stranách vchodu. Záda měli krytá a

nehodlali se nechat zaskočit čelním útokem.

Ranní ticho skončilo tak nečekaně, až sebou zrzek

trhl.

Někde u tábora zazněl výstřel z pušky a jeho ozvěna

se odrážela od kopce ke kopci a budila dojem, že se náhle

střílí všude kolem. Biggles si všiml muže, kráčejícího od

dřevěného baráku k letounu, jak ztuhl v polovině kroku a

padl k zemi. Ten vražedný výstřel byl však jen signálem

k celé salvě, znamením k útoku! Ozvěna ani nedozněla,

když se údolí rozeznělo palbou z pušek a drsným jekem

útočících mužů!

„Kurdové!“ sykl Biggles. „Jsou tady!“

185

186

Ginger mlčel. Nenadálá vřava a zmatek, které

zavládly v táboře, mu vyrazily dech. Vytřeštěnýma očima

sledoval paniku. Překvapení muži pobíhali sem i tam, co

chvíli se někdo zhroutil do písku, ale ti živí si padlých

nevšímali. Zprvu se hnali k dřevěnému skladu zbraní.

Nedoběhl tam nikdo, neboť je zastavila soustředěná

palba. Kurdové věděli, co chtějí a neprodyšně obklíčili

barák.

Ti kdož přežili, se obrátili k douglasu. Vedla je

naděje, že se jim podaří ulétnout z pekla, a stroj stál dále

od skal, z nichž šlehaly zhoubné plameny výstřelů.

Zoufalá naděje posledních ztracenců pohasla, když z

nejbližšího údolí vyrazila sevřená jednotka divokých

jezdců. Rychle rozvinuli útvar do šířky a jako povodeň

uháněli k letadlu. Šíleně přitom ječeli a divoce mávali

šavlemi. Nelítostný útok netrval déle než minutu a jezdci

se zakrvácenými zbraněmi se zastavili. Byli na pláni

sami.

Ginger zhluboka vydechl. Poprvé uviděl Kurdy a v

hloubi cluše zadoufal, že až tihle odejdou, jiné již nikdy

neuvidí. Neměl nejmenší pochybnost, že nikdo z mužů

na letišti nepřežil!

Ve chvíli, kdy zazněl první výstřel, skupina blížící

se ke hradu, se zastavila. Ti kdož kráčeli vzadu, udělali

vcelku přirozenou, ale o to osudnější chybu. Obrátili se,

utíkali zpět k táboru a dostali se tím do palebného pole

Kurdů. Byl mezi nimi i Pantenelli a Festwolder. Ten

prchal jako první a srazily ho hned dvě kurdské kulky.

Ostatní se zarazili, snažili se vrátit mezi skaliska,

jenomže bylo pozdě. Mezi skalisky se vynořily divoce

187

vyhlížející postavy, houklo několik výstřelů a zaznělo pár

výkřiků. Nedoběhl nikdo!

V té chvíli se von Stalhein a tři zbylí muži blížili k

mostu přeci hradem. Uvědomili si, že nebezpečí jim

hrozí také z této strany, a Stalhein na pár vteřin zaváhal.

Zrzek si uvědomil, že všichni jsou ztraceni. Za nimi pádil

shluk postav zahalených do splývavého šatu. Vousy jim

vlály, na hlavách měli stočené turbany, v očích smrtelnou

nenávist a v rukou pušky!

„Zasáhneme!“ zavrčel Biggles a bez váhání zamířil

luger na prvního z Kurdů. Stiskl spoušť, třeskl výstřel a

jeden z útočníků se zhroutil.

Von Stalhein se užasle otočil, kam to Biggles střílí.

Patrně ho napadlo, že cílem měl být on sám.

„Pohyb!“ vykřikl Biggles. „Jsou za vámi! Rychle

sem, budeme vás krýt!“ Otočil se ke Gingerovi a pobídl

ho: „Dej se do toho!“

Dva dobře krytí muži s přesnými pistolemi, udělali

na útočníky silný dojem. Kurdové horem pádem

vyhledávali úkryt, neboť zatím se vzpamatoval Stalhein a

jeho druzi, a vyštěkly i jejich zbraně. Klid trval sotva pár

vteřin. Znovu se ozvala krycí palba obhájců hradu a

vzápětí začali uprchlíci přebíhat od krytu ke krytu a blížit

se k mostu. Nejblíž to měl Stalhein. Pohyboval se sice

pomaleji než ostatní, o to účinnější byla jeho střelba.

Mířil chladnokrevně a přesně, výstřely se však ozývaly

ze všech stran. Stalhein a tři muži se konečně zastavili u

mostu a ukryli se za skálami. Stačily jim poslední dva

kroky!

„Pokračujte!“ křikl Biggles. „Přes most!“

Na druhé pozvání muži nečekali, docházelo jim i

střelivo. Právě chtěli vběhnout na most, když se odkudsi

188

vymrštil Kurd a vrhl se na jednoho z nich. Ginger nikdy

nepochopil, jak se tam dokázal připlížit. Mladý Robin

Hood, který byl jedním z uprchlíků, si tím naštěstí

nelámal hlavu. Udeřil Kurda hlavní pistole přes hlavu a

když se otřesený muž pokusil vstát, ostrým kopnutím ho

srazil do rokle. Vzápětí se všichni vyřítili přes most do

bezpečí.

Po celou tu dobu Biggles s Gingerem nepřestávali

střílet na útočníky skrývající se ve skálách.

„Dobré ráno,“ ušklíbl se na udýchané příchozí

Biggles. „Máte dole návštěvu. Nerozrušilo vás to

trochu?“

„Víc mne zajímá, zda máte náboje do mausera?“

řekl Stalhein.

„Ne. Jen do lugeru a i těch máme málo.“

„Celý tábor hoří,“ hlásil Ginger.

„Co letadla?“

„Hoří.“

Náhle jako zázrakem se bouře utišila, Výstřely

umlkly. Stále vykukující Ginger ostatním oznámil, že

Kurdové se stahují z pozic kolem mostu a spěchají do

tábora.

„Bud běží oslavit vítězství, nebo se bojí, že na ně nic

nezbyde při plenění tábora.“

Muži se nahrnuli ke střílně. Ubytovna teroristické

jednotky i skladiště hořely a nad údolím stoupal k nebi

hustý oblak dýmu. Kolem křepčili Kurdové. Sledovali

jejich oslavy asi dvě minuty, když zahřměl dunivý

výbuch. V hořícím skladu se dostaly plameny k pumám a

jejich exploze ukončila válečný tanec mnohého z vítězů.

Kurdové buď vůbec netušili, že tam jsou uloženy bomby,

nebo si jich prostě nevšimli.

189

Bylo po oslavách.

Jeden z mužů radostně zavýskl, ale Biggles zavrtěl

hlavou. „Na našem postavení to nic nemění,“ řekl.

„Kolik jich zaútočilo?“ zeptal se Stalhein. „Viděli

jste na ně mnohem lépe, než my.“

„Zhruba dvě stě, a přesně dost na to, aby nám

podřezali krky,“ zavrčel Biggles. „Mimochodem,“

pokračoval. „Protože se záchranou našich krků bude

spousta starostí, doporučuji uzavřít něco jako klid zbraní.

Odložíme nepřátelství na příště?“

„Ovšem,“ souhlasil ihned Robin Hood a oba další.

Von Stalhein přikývl až po chvíli váhání.

„Je mi líto, že jsem vás uvedl do rozpaků,“ ušklíbl se

Biggles. „Teď abyste ochraňoval lidi, které jste přišel

sprovodit ze světa. Takové věci se však na té popletené

zeměkouli stávají. Nemáte u sebe cigaretu? Kvůli

vašemu příchodu jsem včera kouřil jednu za druhou, až

mi došly. Nenapadlo mne, že vaše nesolidní firma sem

žádné nedoveze.“

Von Stalhein nakrčil čelo, ale sáhl po zlatém

pouzdru, otevřel ho a nabídl. Zbývaly tam pouhé dvě

cigarety. Biggles po jedné sáhl, Stalhein si vzal druhou a

nasadil ji do dlouhé špičky, kterou obvykle užíval.

„S náboji jste na tom podobně?“ utvrzoval se

Biggles.

190

191

„Zbývá mi jen jeden,“ zavrčel Němec. „Poslední.“

Tři další beznadějně rozpřáhli ruce. Vystříleli

všechno své střelivo v bitce pod hradem. Bigglesovi

zbylo deset a zrzkovi pouhých sedm nábojů.

„Musíme šetřit,“ svraštil čelo Biggles.

„Kdo jsou ti Kurdové?“ zeptal se Stalhein, který

snad ani nebyl schopen, zbavit se své upjatosti.

„Domorodci,“ řekl Biggles. „Jednoho jsme zahlédli

včera večer. Ležel na pahorku a střežil váš tábor. Právě

zapadalo slunce. Měli jsme dokonce chuť zajít dolů.

Varovat vás a ochutnat, co vaříte k večeři. Okolnosti nás

však přiměly, abychom zůstali zde.“

„Prozíravé.“

„Nájezd připravovali dlouho a pečlivě. Z mého

pohledu však měli štěstí. Kdybyste sem přilétl o den

dříve, myslím, že by neuspěli. Jak vás znám, stačil by

vám na organizaci obrany jediný den! Vládl tu děsivý

nepořádek. Žádné stráže, otevřená zbrojnice, muži se tu

potloukali beze zbraní. Přišel byste si na své. To by to

létalo! A abych nezapomněl, mám pro vás ještě jednu

špatnou zprávu. Jste bez zaměstnání. Pro Pantenelliho a

Festwoldera už neuděláte nic.“

„Vy víte co se s nimi stalo?“

„Lehká hádanka. Zastřelili je. Proč myslíte, že by je

Kurdové měli ušetřit?“

Stalhein se zamyšleně zadíval na clohořívající

cigaretu. „Jak to tu skončí?“

„Teď jste mi dal těžší hádanku,“ usmál se Biggles.

„Patrně tady skončíme bradou vzhůru jeden vedle

druhého. Kurdové nás nemusejí hledat. Vědí, že letadla

shořela a my nemůžeme uniknout. Nikam proto

192

nespěchají. Stačí, když si počkají a za nějaký den

vypadneme z hradu sami. Budeme hubení a oni nám jen

spočítají žebra.“

„Nedostanete nějaké posily?“

„Ne. Vy ano?“

„Obvykle míváte v rukávu schované eso.“

„Tentokrát jsem vyložil všechny karty na stůl.“

„Co takhle Lacey a Lissie?“

„Ano, ty pány znám. Naposledy jsem je viděl v

Alexandrii.“

„Vědí, kam jste si vylétl?“

„Víceméně ano. Jenom sem neznají cestu, ale i

kdyby ji objevili a přilétli včas, co si počnou s tou hordou

fanatiků? Když Kurdové vyrazí do boje, najdou si lehce

stravitelnou oběť. Jsou chytří. Jakmile zjistí, že by mohli

dostat na frak, stáhnou se do hor, kam se za nimi nikdo

rozumný neodváží. Přesně tak si počínali, když je držela

na uzdě naše RAF. Nevím, jak se s nimi vyrovnává

irácká vláda. V případě leteckého útoku by tu asi nechali

hlídky, aby nás z hradu buď vypudily, nebo vyhladověly.

Plechovka masa a krabice sušenek šesti mužům dlouho

nevydrží. Snad bude moudřejší, když si s budoucností

nebudeme lámat hlavu.“

„Víc nám toho nepovíte?“

„Stává se to výjimečně, ale teď to tak je.“

Zavládlo ticho. Ginger se zaujetím sledoval oblaka

kouře pomalu plynoucí pod bezmračnou oblohou. Z

letadel zbyly jen kusy plechu a čoudící trosky.

Slunce stoupalo výš a výš a sálalo stále vřelejším

horkem, aniž by bralo ohled na soužení hrstky pošetilců.

Den se strašlivě vlekl. Muži v pevnosti sledovali, jak

Kurdové bloumají v troskách tábora. Podle Gingera bylo

193

naprosto praštěné, nemít sám do čeho píchnout a

pozorovat hordu barbarů, jak nemá co dělat! A ještě víc

lezlo Gingerovi na nervy, že sdílí místnost s von

Stalheinem, aniž by mu dal najevo slovem či skutkem

svoje

hluboké

nepřátelství.

Svět

jakoby

udělal

kotrmelec…

Odpoledne se chýlilo k večeru, když zrzek vyhlédl

ze střílny a zpozoroval mezi Kurdy jakýsi rozruch. Kývl

na ostatní, kteří se natlačili k vyhlídce. Na první pohled

neměli muži v táboře ke vzrušení důvod, ale něco

podivného se tam dělo. Kurdové pobíhali jako splašení a

snášeli kořist. Jezdci sice zachovávali klid, ale řadili se a

pak první z nich vyrazil k údolí, následován celou

formací. Hledali snad úkryt?

Na vysvětlení čekali pozorovatelé ještě asi dvě

minuly. Bylo prosté. Pouze Biggles nechápal, jak mohli

Kurdové zjistit, že se blíží letadlo, když on zkušený letec,

rozeznal jeho hučení téměř pět minut po nich.

„Ti chlapi mají šestý smysl,“ řekl. „Je to dragon7!“

„Je to Algy!“ ozval se zrzek.

„Možná,“ kývl Biggles. „Pokud však zamíří jinam,

než přímo sem, může to být stroj některé irácké

společnosti. Některé z nich s dragony dosud létají. Také

je možné, že pilot viděl kouř a letí se podívat, co tu

hořelo. Doufám, že se nepokusí přistát, dopadl by zle.

Kurdové mezi letadly nerozlišují.“

„Pilot je uvidí a dá si pozor,“ zavrčel Stalhein.

„Musel by to být blázen, kdyby přistával mezi divochy!“

Potvrdilo se to. Dragon zakroužil nad údolím ve

výšce tisíc stop, snesl se níž a opakoval kruh asi v

7 De Havilland Dragon – dvoumotorový dvojplošník až pro 6

osob. V době příběhu již stařičké letadlo stavěné od 1930.

194

poloviční výšce. Ti z Kurdů, kteří již nebyli v úkrytech,

se rozprchli mezi balvany. Pilota zjevně prohlídka

uspokojila, vystoupil na původní výšku a namířil nos

letadla k západu. Hukot motoru tichl.

„Ať pilotoval, kdokoli,“ ozval se ponuře Biggles.

„Teď se právě přesvědčil, že v údolí nemá smysl hledat

někoho jiného než Kurdy na válečné stezce!“

Nikdo mu neodpověděl.

195

KAPITOLA PATNÁCTÁ

ALGY OSEDLAL DRAKA

Stroj typu Dragon skutečně pilotoval Algernon

Lacey a když se vracel zpět od Tatarského údolí, byl

opravdu přesvědčen, že jeho přátelé nepřežili. Srdce se

mu sevřelo, neboť nepochyboval, že dolétali. Od pilotů

RAF nejednou slyšel, jak strašný bývá osud zajatců, kteří

padnou do rukou divokých Kurdů.

Co se však sběhlo dříve, než Algy k tomuto

smutnému závěru dospěl?

V Alexandrii zamířil podle Bigglesových instrukcí k

letišti, zatímco taxík vezoucí Bertieho jel do přístavu.

Algyho drožkář se loudal, ale i tak se Lacey dostal na

letiště včas, aby zahlédl, jak Biggles s Gingerem

nastupují do bonanzy. Viděl jak zavířila vrtule a sledoval

start letadla i pozdní příjezd Rollse. Přestože nestál

blízko auta, jeho žasnoucí oči utkvěly na kostnaté

postavě muže, který vystoupil z vozu a jehož Algy znal.

„Von Stalhein,“ zamumlal. „Který čert…“

Pak se Algy ušklíbl. Bonanza startovala a von

Stalhein stál na letištní ploše s pozdviženou rukou,

jakoby zkameněl. Bylo jasné, co Němec prožívá a Algy

nemusel být právě prorokem, aby pochopil, o jak milého

společníka se Biggles připravil kvapným odletem.

Se zájmem, ale z uctivé vzdálenosti, sledoval co

bude dál. Tři muži se dali do diskuse, náhle nikam

196

nespěchali. Jakýsi steward, procházející kolem nich, je

uctivě pozdravil, a náhodou se vracel kolem Algyho.

„Ty pány, které jste zdravil, odněkud znám,“

zastavil ho Lacey. „Nevíte náhodou, kdo to je?“

„Dva budete znát z novin, pane,“ řekl chlapík a

spiklenecky přimhouřil oči. „Velká finanční esa. Vážení

pánové Pantenelli a Festwolder! Na letišti je známe

všichni! Třetího pána neznám, ten od nás ještě nikdy

neletěl.“

„Děkuji,“ pleskl se Algy do čela. „Že mě to

nenapadlo.“

Trojice mužů přešla k otevřenému hangáru. Ve

vratech se právě objevil Douglas D C 3 – Odtahovali ho

zřejmě do dílen a Algyho nebývalý zájem o dění na letišti

měl opět úspěch. Tentokrát se zeptal kolemjdoucího

mechanika s naivním výrazem obdivovatele letadel ve

tváři. Muž ho ochotně poučil, jak to kolem letadel chodí.

„Je to stroj pana Pantenelliho,“ řekl závěrem krátké

přednášky. „Nalétá toho hodně! Dnes letadlo jen běžně

prohlédneme a pak máme příkaz naplnit nádrže až po

okraj.“

Algy poděkoval za poučení. Mezitím se ke známé

trojici připojil čtvrtý muž. Podle výstroje šlo o pilota a

vše bylo jasné. Stalhein a jeho partneři zmeškali bonanzu

a čekají, až bude připraven k odletu douglas. Algy

pochopil, že jejich cílem nemůže být jiné místo než

Tatarské údolí!

V té chvíli zastavil u skupiny Rolls a dva boháči

nasedli. „Jedou nejspíš někam na svačinu,“ zamumlal

Lacey. „Stroj si ale uletět nenechají.“ Muži měli dost

času, než letadlo projde celou prohlídkou. Algy vyrazil

ke stanovišti taxíků, vzápětí seděl v autě, a uháněl do

197

přístavu. Bertieho, jenž očima nevinného děcka

obdivoval přístavní ruch, našel bez dlouhého hledání.

„Jedeme!“ vyjekl.

„Kam?“

„Do Tatarského údolí!“

„Máš letadlo?“

„Ne. Snad na letišti nějaké seženeme!“

Jenomže nepochodili. Nepomohly útoky na rozum

zaměstnanců, na jejich cit, a nezabraly dokonce ani

peníze! Na alexandrijském letišti stroj nenašli, byť by si

ho chtěli koupit!

„Musíme jinam!“ vyhrkl Algy. „Zkusíme to v

britské oblasti Suezu8. Najdeme velícího důstojníka a

požádáme ho, aby nám nějaký stroj půjčil!“

„To se mi nezdá, starouši,“ řekl Bertie.

„Proč?“

„Excelentní otázka, brachu! Bude nám trvat dlouho,

než se tam dokodrcáme a hlavně mi vysvětli, proč by

měla armáda půjčovat stroj dvěma civilním pobudům,

jako jsi ty a já? I když velícího důstojníka nakonec

umluvíme, bude douglas dávno zpátky a Biggles s

Gingerem to budou mít za sebou!“

„Navrhni tedy něco lepšího!“

„Jemine, starouši,“ vzdychl Bertie. „Co asi?“

A tehdy zasáhla náhoda. Na přistávací dráze se

zjevil dopravní letoun pravidelné francouzské linky z

Alžíru. Když stroj zastavil, jedním z prvních cestujících,

který došlápl na beton letiště, byl Marcel Brissac. Algy

vytřeštil oči a vzápětí se hnal k němu. Francouzský

8 Oblast Suezského průplavu kontrolovali Britové do

roku 1956.

198

policista byl člověk, který znamenal spásu, nebo alespoň

přístup k letadlu, schopnému uletět dráhu dlouhou tisíc

mil!

Sehnat letadlo však nebylo jednoduché ani pro

Brissaca. Když mu Algy vysvětlil, co se sběhlo v

Alexandrii a k čemu se schyluje v Tatarském údolí,

Marcel vzdychl.

„Ve Francii by to byla maličkost, ale tady? V

Egyptě?“ zasténal. „Egypt není Francie, pánové!“

„Takže jsme na tom stejně?“

„Asi na tom budu přece jen lépe,“ řekl Brissac.

„Půjdete teď se mnou na francouzský konzulát. Je

možné, že nám pomohou. Rozhodně se ale rozlučte s

představou, že vystartujete do Kurdistánu ještě dnes.“

„Dobře,“ vzdychl Algy. „Poletíme zítra i kdybych

měl přes noc jedno letadlo ukrást! Nehodlám tu dřepět a

čekat, až Bigglesovi nebo zrzkovi někdo prostřelí hlavu!“

Nakonec se dohodli, že každý půjde svou cestou.

Marcel nasadí všechny síly, aby sehnal letadlo od

Francouzů, Algy s Bertiem se vrátí do hotelu. Pošlou

Raymondovi zprávu a žádost o uvolnění letadla. Proč by

nemohl uplatnit svou autoritu v britské oblasti Suezu?

„Byla by evidentní smůla, kdyby na nás ráno

nečekal aspoň párek letadel,“ pronesl při rozchodu

Bertie.

„Nechcete hned celou peruť?“ ušklíbl se Marcel.

Jenže když se ráno sešli na letišti, čekalo je

zklamání.

Odpověd z Londýna nedošla a Marcel Brissac

vypadal, jakoby se vrátil z pohřbu. Konzula nenašel a

úředníci, ke kterým se dostal, se prý tvářili, jakoby o

199

přístroji zvaném letadlo slyšeli prvně v životě. Jediným

Marcelovým úspěchem bylo několik vojenských map,

které před časem používali Francouzi v Sýrii.

„Pokud nemáme stroj, můžeme si je nechat

zarámovat,“ zavrčel neuctivě Algy. Marcel se neurazil.

Neúspěch ho mizel a chápal, jak bídně se Algy i Bertie

cítí.

„Asi jsme měli v noci nějaké letadlo vážně ukrást!“

řekl.

Na trojici, bezradně stojící na okraji letištní plochy,

byl více než žalostný pohled. Marcel měl svěšenou hlavu

a Bertie cosi mumlal, znělo to jako „Jemine,

jemináčku… co teď uděláme?“

„To není pravda! Jen se, Bertie podívej!“ vyjekl

náhle Algy a napřáhl paži. Ukazoval před sebe. Téměř až

k nim doroloval stařičký dvojplošník dragon, z něhož na

letištní plochu právě vystupoval muž.

„Znáš toho člověka?“

„Jemináčku,“ vyhrkl Bertie. „Nevěřím vlastním

očím!“ Byl to Raymond, mířící ke kanceláři správy

letiště! Dosud si jich nevšiml.

Algy nahlas pozdravil.

Raymond ho uviděl, změnil směr chůze a zamířil ke

trojici. Na jeho tváři se zračil zlověstný výraz. Algy mu

vykročil vstříc.

„Co se to tu, ke všem čertům, děje?“ vyštěkl

Raymond. „Máte vy dva vůbec představu o slušném

chování?“

„Jistě, pane… my se jistě…,“ zakoktal se Algy,

který zřejmě nepočítal s tak nevlídnou odezvou

Raymonda na volání o pomoc.

200

„Nemáte! Jistě!“ odsekl Raymond. „Myslel jsem, že

jste tady, abyste zabránili válce, ne abyste ji rozpoutali!“

„Nechceme začít válku!“ protestoval Algy.

„Řekl bych, že ano!“

„Od koho jste to slyšel?“

„Poslali jste za mnou jakéhosi Lindsaye. Ani by mi

nevadilo jeho sdělení, že cestou ke mně nechal za sebou

pár mrtvol. Horší bylo, co mi navrhl. Chtěl, aby naše

armáda

zahájila

mohutnou

ofenzívu

uprostřed

spřáteleného státu!“

„Ale pane,“ bránil se Algy. „Zaprvé jsme ho

neposlali my, ale Biggles, a zadruhé jste mu jen špatně

rozuměl.“

„Kde je Bigglesworth?“

„V Iráku nebo v Íránu, přesně nevíme. Rozhodně mu

tam však hrozí smrt. Nevíme, zda je ještě na živu.

Hebblethwaite je s ním a je to vážné, pane! Smím se

zeptat, co vás pohnulo, abyste přiletěl tak rychle?“

„Opravdu rychle,“ zabručel Raymond. „Když jsem

vyslechl toho vašeho Lindsaye, pochopil jsem, že musím

přiložit ruku k dílu. Měl jsem štěstí a dostal poslední

místo na lince do Jižní Afriky. Comet9 je velmi pěkné

letadlo. Při mezipřistání v Káhiře jsem vystoupil a najal

si tenhle dragon, jinak bych se do Alexandrie nedostal.

Chtěl jsem si to s vámi vyřídit v hotelu.“

„Žádali jsme vás včera večer o instrukce, pane, ale

nepřišla žádná odpověď“

„To jsem už byl na cestě.“

9 De Havilland Comet byl první tryskový letoun

běžně užívaný pro osobní dopravu. Létal v období let

1952 až 1980.

201

„Půjčíte nám své letadlo, pane?“

„K čemu ho chcete?“

„To vám povíme, pane,“ řekl Algy. „Posadíme se?“

V téměř prázdné čekárně vyslechl Raymond k čemu

v Alexandrii došlo a když Algy domluvil, řekl mnohem

mírněji:

„Chápu. Říkáte von Stalhein? Co s tím uděláme?“

obrátil se k Marcelovi. „Odhalil jste mnohem vážnější

případ, než jsem zprvu myslel. Klobouk dolů. Letěl jsem

sem se záměrem zadržet vás dřív, než dojde k

mezinárodní roztržce. Něco již prosáklo do novin a

některé státy v téhle oblasti prý vznesou protesty proti

teroru. Je to otázka dní. V tisku se ozývají hlasy,

obviňující jiné vlády ze spolupráce s teroristy. Stačí

jiskra a Přední východ vybuchne! Snad jsme na správné

stopě, jak to zažehnat. Teď ale musíme něco udělat pro

Biggleswortha. Asi se pominul, když se rozhodl k výletu

do toho čertova údolí.“

„Vždyť ho znáte, pane,“ namítl Algy. „Nikdy nedá

na pověsti. Co nevidí na vlastní oči, tomu moc nevěří.“

„Co zamýšlíte vy? K čemu tedy to letadlo?“

„Musíme se přece nějak dostat do Tatarského údolí,

pane. Chceme najít Bigglese a Gingera!“

„Zní to potrhle, pánové, ale souhlasím,“ řekl

Raymond. „Dokonce chci letět s vámi! Najdete to

místo?“

„Myslím, že ano. Marcel sehnal docela slušné

mapy.“

„Dobrá, vyrazíme. Dohlédněte na tankování. Spojím

se zatím s firmou, které letadlo patří. Měli by vědět, kde

hledat trosky, kdyby se výlet nevydařil. A měl bych také

202

prohodit pár slov se Sirem Georgem Grahamem,

britským velvyslancem v Káhiře. Nebude mi to dlouho

trvat.“

Nedlouho poté se starý dragon odlepil od země a po

několika hodinách zakroužil nad doutnajícími troskami

letecké základny teroristů v Tatarském údolí. Po pravdě

řečeno Algy nečekal, že bude mít tolik potíží s hledáním.

Nakonec ho nad údolí navedly řídnoucí závoje kouře,

které zahlédl právě ve chvíli, kdy zvedl hlas netrpělivý

Raymond, dožadující se změny kurzu k Mosulu.

O několik minut později se letoun vznášel nad

údolím.

Všechny dohady o původu kouře pominuly. Trosky

na dně údolí je vyvrátily víc než výmluvně.

Vytřeštěnýma očima sledovali letci čadící zbytky stanů a

letadel a nikdo nepromluvil.

„Kurdové své metody nemění,“ zasyčel Raymond.

„Jsou s jejich účinností zřejmě spokojeni! Pokud

Biggleswortha neodstřelil von Stalhein, odpravili ho oni.

Jak to v údolí vypadá, Kurdové již náš problém vyřešili!

Myslím, že můžeme vyklidit pozice a vzdát se naděje.

Zvláštní věc. Po tolika letech nepřátelství zahynul asi

Stalhein společně s Bigglesworthem. Zdá se, že tu

zavládne mír. Otočte toho veterána, Laceyi! Letíme k

Mosulu!“

„Chtěl bych se podívat níž,“ namítl Algy. „Nejlepší

by bylo, kdybych přistál a…“

„Nechovejte se jako hlupák!“ vyjekl Raymond.

„Vrhla by se na nás celá ta horda a roztrhala nás na kusy i

s letadlem!“

Algy pohlédl dolů a pochopil, že nemá smysl

odporovat. Neměl jediný nápad, který by vyvrátil

203

Raymondův názor. Kdyby letěl jen s Bertiem, přistál by a

patrně by oba zahynuli. Zvítězil zdravý rozum a

Raymondův smysl pro realitu.

Váhavě obrátil nos letadla k Mosulu. K městu, které

neslo ve Starém zákoně jméno Ninive, a o kterém

prohlásil prorok, že se jeho zdi zřítí a zmizí! Prorok se

moc nemýlil. Zdi města, které bývalo tak rozlehlé, že

trvalo tři dny, než je obešla vojska obléhatelů, zmizely.

Změnily se v trosky, v písek a prach.

204

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

PODIVNÍ SPOJENCI

Když dozněl hluk motoru a obrys dragonu zmizel v

dálce, mužům na hradě se rozplynula poslední naděje.

Jen Ginger pocítil něco jako úlevu a příslib do

budoucnosti. Dragon sice odlétl, ale kde bylo řečeno, jak

se jeho posádka zachová dál? Nevěděl, kdo seděl v

letadle, ale ať to byl kdokoli, vyhnul se nebezpečí a

patrně se sem vrátí.

Dole mezi balvany se znovu objevili Kurdové.

Hrozba leteckého útoku pominula a tak se vrátili, aby

dokončili načaté dílo, aby sklidili ovoce svého vítězství.

Vrátili se i jezdci a občas se některý z nich zahleděl ze

sedla k pevnosti. V jednu chvíli to dokonce vypadalo, že

skupina pěšáků i jezdců uspořádala cosi jako konferenci.

Podle jejich pohledů a pohybu paží, ukazujících na hrad,

byl hlavní bod jednání jasný. Šlo o to, sprovodit ze světa

drzouny, kteří se usadili u jediné studny v okolí.

„Vybírají si, jak na nás,“ řekl Biggles. „Buď zaútočí,

aby nás prošpikovali, nebo si počkají, až se udusíme ve

vlastní šťávě. Vědí, že nemůžeme z pekáče uniknout!“

„Milují boj, tihle divocí psi,“ ozval se Stalhein. „Dal

bych krk na to, že zaútočí!“

„Nemyslím,“ namítl Ginger. „Už by tu byli.

Obestaví východ z pevnosti hlídkami a počkají co

uděláme.“

Zrzkova předpověd byla správná. Když se slunce

dotklo obzoru a začalo se šeřit, několik Kurdů odvedlo

koně z dohledu, sami se vrátili a usadili se mezi skalisky.

205

Podobně jako supi, čekající opodál, až raněnému zvířeti

dojdou síly.

Rychle se stmívalo.

Biggles se obrátil ke Stalheinovi: „Co byste teď

udělal vy? Myslím vy osobně, bez ohledu na nás dva?“

„Já? Zaútočil bych sám,“ řekl Němec chladným,

nevzrušeným hlasem. „Vyrazil bych a pár těch bestií

bych zabil! Nelíbí se mi představa sedět tady a čekat na

smrt. Zrychlil bych to!“

„Tak do toho, když myslíte!“ vyzval ho Biggles. „Já

spolknu svou dávku hovězího a jdu spát. Nebavilo by

mne hrát si mezi horkými kameny na babu s bandou

lotrů. A co si o tom myslí ostatní?“

„Asi mne zabijí,“ ušklíbl se Robin Hood. „Nechápu

ale, proč bych s tím měl pospíchat. A vy?“ obrátil se ke

zbývajícím.

Ginger se souhlasně usmál, další dva muži přikývli a

Stalhein názor většiny uznal.

„Postavíme hlídku,“ rozhodl Biggles, „a vystřídáme

se všichni. Civět delší dobu do ticha a do tmy působí

špatně na nervy i na zažívání. Jdu jako první!“

Dohodli pořadí hlídek.

Ginger, vyhlížející střílnou, pozoroval, jak se

Kurdové pomalu přibližují k mostu. Pak si všiml, že se

jejich pohyb zastavil, ale co je k tomu přimělo, nevytušil.

Odvrátil se od střílny a přidal se k ostatním, kteří si již

vybírali místa ke spaní.

Našel místo, natáhl se naznak, ale spánek

nepřicházel. Zrzek byl tělesně i duševně vyčerpán. Již

dlouho se nevyspal a rychlý spád událostí posledních

dvou dnů byl nesmírně unavující. Navíc si nevybral

dobré místo a po krátké chvíli mu na tvář dopadlo jasné

206

světlo měsíce, pronikající do místnosti střílnou. Byla to

nesnesitelná záře, trhl sebou, odvalil se ze světla a pak ho

přemohla únava. Konečně usnul.

Nevěděl, jak dlouho spal, ale když znovu otevřel oči,

uvědomil si, že do svítání není daleko. Zvedl se na

loktech a v nepatrně světlejším obdélníku vchodu se něco

pohnulo. Rozeznal záda von Stalheina, který držel

poslední hlídku a seděl v otvoru vchodu. Ginger vzdychl,

ještě se pokusil usnout, ale rozmrzele poznal, že již

neusne. Rozhlédl se. Všichni ostatní spali. Položil se a

zavřel oči. Jenomže spánek nepřicházel. Vládlo tu tak

hluboké ticho, až slyšel tep vlastního srdce a náhle si

uvědomil, že zde není něco v pořádku. Zachvěl se,

nevěděl proč. Patrně se v jeho duši ozval instinkt,

dřímající dosud v podvědomí, a probuzený teď k životu

zvláštními podmínkami, jež tu vládly.

Otevřel oči a znovu se opřel o lokty. Bděl pouze

Stalhein, ale zrzek dobře věděl, že na vojáka jeho druhu

je spolehnutí. Vždy se řídil tvrdou, železnou disciplínou a

kdyby se sem někdo pokusil vniknout střeženým

vchodem, musel by nejdřív překročit Stalheinovo mrtvé

tělo.

A náhle se Ginger s trhnutím probral k plnému

vědomí. Zaslechl nepatrný tichý zvuk od točitého

schodiště, vedoucího do sálu z horních prostor. Znělo to,

jakoby se po kamenných schodech sunula suchá a pevná

kůže hada!

Varovali je! Mohl tam být had! Ginger nastražil

všechny smysly a nervy se mu napjaly. Tiše ležel a

poslouchal, jak se do sálu tichounce vkrádá smrt! Sotva

slyšitelný zvuk se ozval znovu.

207

Poznal, že to zní z nejtemnějšího kouta, místa o to

černějšího, že leželo daleko od plochy, na níž padalo

slábnoucí světlo měsíce. Zamrkal, ale neviděl nic,

nerozeznal ani vstupní otvor na schody, které tma halila

tak dokonale, jakoby tam vůbec nebyly.

A potom tam postřehl pohyb! Mohl to být klam, či

jeho vlastní fantazie, ale zrzek si byl jist, že se tam něco

pohnulo! Určitě! Nerozeznal co je to, pohyb však viděl!

Pohyb stínu, temnějšího než okolí!

Ruka mu sklouzla dolů a nahmatala chladnou

rukojeť lugeru. Pomalu, natahoval paži se zbraní, až ústí

hlavně mířilo na stín. Chvíli pak sečkal, chtěl si být jist.

Na čele a na zádech ucítil chladný pot, ale nehodlal ze

sebe udělat blázna, který střílí po přízracích. Von

Stalhein by se jízlivě šklebil.

A potom se stín rychle, ale bezhlučně přesunul a

zrzek rozeznal postavu muže, která se zjevila u stěny.

Zmocnil se ho přízračný pocit, že ho tam přičaroval

kouzelník, ale už neváhal Stiskl spoušť, třeskla rána, ale

Ginger se nezastavil. Namířil přímo na střed

schodišťního otvoru a vystřelil podruhé. Potom vyskočil

a napůl oslepen záblesky výstřelů, vykřikl: „Pozor! Jsou

tady!“

Byl to neobvyklý, ale velmi účinný budíček. Ležící

muži skákali na nohy, divoce sebou mrskali do stran a

sahali po zbraních. Pak vzplanula zápalka a její slabé

světlo ozářilo divoce vyhlížející postavu, zhroucenou na

podlaze. Kurd se nehýbal.

„Schodiště v rohu!“ vyjekl Ginger. „Hlídejte vstup.

Tam odtud sem přišel!“

„Co se děje?“ ozval se Stalhein, který neopustil

stanoviště.

208

„Kurdové jsou v pevnosti,“ řekl Biggles.

„Sem!“ křikl von Stalhein na jednoho ze svých

mužů. „Nespusťte oči z mostu! Jdu dovnitř.“

„Sešli po schodech,“ řekl Ginger stále mířící pistolí

na dveřní otvor. „Jen náhodou jsem se probudil.“

„Návštěva z půdy,“ zavrčel Biggles. „Dobře, že máš

lehké spaní!“

„Myslím, že byli dva, ale jistý si nejsem.“

„Doprovodíte mne tam?“ zeptal se Stalhein a ukázal

Bigglesovi ke schodišti. „Měli bychom se nahoře

rozhlédnout.“

„Ne, díky. Nevíme, jak velká smečka tam je.

Naopak. Nikdo se ke schodům nepřibližujte, ale buďte

připraveni na jejich výpad. Díky Bohu se už brzy

rozední.“ Biggles se shýbl, zvedl odhozený karton od

cigaret, zapálil ho a hodil na podlahu.

Ve žlutém světle přikročil Stalhein k mrtvému,

sehnul se a vzal z podlahy luger, který vypadl Kurdovi z

ruky. Zásobník byl plný, stejně jako nábojový pás,

navlečený na mrtvém těle.

„Skvělá kořist,“ řekl. „Zásobil se v táboře a udělal

dobře, když nám to sem donesl. Tohle už ovšem není k

ničemu!“ Svlékl mrtvému pás, chytl ho za nohy, odtáhl

po zaprášené podlaze k východu a bez zaváhání shodil

tělo dolů ze skály.

„Dokud je ještě trochu tma,“ usmál se a oprášil si

ruce.

Ostatní tiše stáli. Slyšeli jak tělo naráží na skalní

výstupky, strhává s sebou kamení a pak dopadá na dno

rokle. Nejzděšenější z toho výjevu byl Ginger, který sice

sám muže zabil, ale přístup Stalheina k mrtvému mu

připadal nepochopitelný. Uvědomil si, jak velký rozdíl je

209

mezi Stalheinem a Bigglesem, mezi muži, kteří si byli v

mnoha směrech podobní.

Tohle by přece Biggles nikdy neudělal!

Zrzek se otřásl. Chápal, že Stalhein jednal naprosto

rozumově. Muž který je přišel zabít, byl zabit sám. Jeho

ostatky v pevnosti nemohly zůstat dlouho. Až potud to

bylo jasné. Ale chladnokrevnou tvrdost, nečitelnost a

dokonce uspokojení, které projevil von Stalhein, Ginger

nechápal. Měl podivný pocit, že ukázněný pruský

důstojník prostě uklízel a zbytečný krám vyhodil na

smetiště!

Von Stalhein si jejich rozpaků vůbec nevšiml. Vrátil

se na stanoviště nad mostem a obhlížel okolí. Náhle se

jeho ruka s pistolí zvedla a téměř současně zazněly dva

výstřely. Sotva deset centimetrů od střelcovy hlavy

prolétla kulka, odrazila se od kamenné zdi, vlétla se

bzučením do sálu a skončila na podlaze pod protější

stěnou.

„Myslím, že jsem ho dostal,“ řekl Stalhein.

„Pojďte dovnitř,“ zamračil se Biggles. „Jen

přitahujete jejich palbu. Když zabijete dva nebo tři, nic se

nezmění. Když zabijí oni jednoho z nás, jsme na tom

mnohem hůř!“

„Jen proto mě zvete dovnitř?“ ušklíbl se pohrdavě

Stalhein.

„Poslyšte,

Hauptmanne

von

Stalheine,“

řekl

odměřeně Biggles. „Nikdy jsem neměl z vaší společnosti

velkou radost, ale také mě nikdy nenapadlo přát si vaší

smrt. Neomezuji vás. Zůstaňte si tady, nebo jděte na

vzduch! Jak chcete! Jděte si třeba k čertu! Pokud jsem

vám však jednou dovolil sem vstoupit, budete se řídit

mými rozkazy! Je to jasné?“

210

Stalhein cvakl podpatky a uklonil se.

Biggles se obrátil k ostatním. „Nevíme, kterými

cestami sem mohou Kurdové vniknout, musíme si tedy

dávat pozor na všechna místa! Von Stalhein střeží vnější

vstup, Ginger má na starosti schodiště! Vy ostatní se

rozhlížejte!“

Pořádek byl obnoven a zavládlo ticho. Čas plynul a

konečně se na vnějších zdech a ve střílnách starobylé

stavby objevil kalný a šedivý jitřní přísvit. Blížil se den.

Neměli nic k jídlu, neměli co na práci a jediným

vzrušujícím zvukem se staly údery vědra o stěnu studny,

když dostal Robin Hood žízeň.

„Promiňte, Bigglesworthe,“ ozval se konečně von

Stalhein. „Mohu vědět, nač čekáme?“

„Těžko říci,“ ušklíbl se Biggles. „Je docela možné,

že zaútočí Kurdové, je tu i malá naděje, že nás někdo

vysvobodí. Jsme naživu a může se stát obojí. Dokud to

jde, užívejte si života!“

Zrzek se nuceně zasmál.

„Vysvobodí?“ zeptal se Stalhein. „Jak to myslíte?“

„Myslím na své dva přátele. Znám je. Zhruba vědí,

kde jsme. Ani mě tak netrápí otázka, zda sem přijdou,

jako spíš to, kdy to bude.“

„Znám další otázku,“ řekl Stalhein. „Jak si vaši

přátelé s tou smečkou poradí? Víte, jak to udělají?“

„Nevím. To už bude vysloveně jejich věc!“

Stalhein

pokrčil

rameny.

Mlčel.

Ticho

se

protahovalo. Trvalo dlouho a pak to nevydržel Ginger a

přešel ke střílně. V jasném ranním světle viděl Kurdy, jak

smutně prohledávají trosky.

„Nevím, co tam ještě hledají,“ řekl.

211

„Třeba nějakou zapomenutou láhev s pivem,“

ušklíbl se Robin Hood. „Určitě mají žízeň.“

Zrzek se zasmál a pak sebou trhl.

„Podívejte,“ vyjekl. „Něco je zase vyděsilo! Poletují

stejně jako včera! I naši hlídači shánějí koně!“

Z údolí se ozval vyděšený pokřik a jakési povely.

Všichni muži v sále vyskočili a tlačili se k vyhlídce. Ještě

než se namačkali ke střílně, uslyšeli nový zvuk. Zaznělo

táhlé a výhrůžné bzučení leteckých motorů…

„Algy!“ vykřikl Ginger. „Je tady!“

„Jesdi je to Lacey, není sám,“ houkl od vstupu von

Stalhein. „Vidím šest letadel. Jsou stará, ale docela se mi

líbí!“ Biggles mlčel, ale v očích mu zajiskřilo.

Potom uviděl letadla také on. Okamžitě rozeznal

stroje typu Hawker Hart 10, pomalované znaky iráckých

vzdušných sil. Věděl, že Irák tato přestárlá letadla dosud

používá, a na několik vteřin zaváhal. Mohlo jít jen o

běžné cvičení. Potom se však ozval další Gingerův

výkřik. Stroje se již vznášely na údolím a zrzek jako

první rozeznal svist padajících pum!

„Jdou do nich!“

Letouny se snášely k zemi, vybuchly první bomby a

rozštěkaly se kulomety. V záblescích ohně a v oblacích

prachu viděl Ginger, jak Kurdové prchají, padají a jak se

jejich koně snaží, aby doběhli ke skaliskům, která jim

poskytnou poměrné bezpečí.

„Vaši přátelé se snaží,“ ozval se Stalhein. „Měli by

to těžší, kdyby dole stálo jediné moderní protiletecké

dělo!“

10 Hawker Hart – dvojplošník z roku 1928. Lehký bombardér,

velmi oblíbený v době mezi válkami pro dobré letové vlastnosti.

212

„Těžší bychom to měli hlavně my. Důležité je, že

Kurdové berou nohy na ramena,“ zavrčel Biggles.

„Konečně je tu Algy,“ radostně vykřikl. „Vida! Starý

dobrý dragon. Už je mi to jasné. Za malou chvíli jsme z

toho venku!“

Sledoval bombardéry jak obnovují formaci. Nálet

skončil. Prach rozvířený výbuchy usedal a Kurdové

zmizeli z údolí, jakoby se po nich slehla zem. Harty

odlétaly kamsi k západu a osamělý dragon nasazoval na

přistání. V té chvíli se v ústí údolí objevily tři transportní

vozy vyzbrojené kulomety. Blížily se pomalu.

„Vypadá to, že válka skončila,“ řekl Biggles.

„Jdeme dolů!“

„Čekám na vaše rozkazy, pane,“ ozval se Stalhein,

který si domyslel, co pro něj nová situace znamená.

„Bude nejlepší, když půjdete s námi,“ usmál se

Biggles. „Jak znám své přátele, budou mít s sebou

cigarety. Jsem si jist, že nám někdo nabídne.“

Přešli most a proplétali se mezi skalisky. Oči všech

mužů se upíraly do skal, kde se mohl skrývat nějaký

zapomenutý kurdský odstřelovač. Nebyl tam.

Pak uviděli letiště, kde stál dragon, z něhož jako

poslední vystupoval Algy. Na písku již stál Bertie,

Marcel Brissac a muž jménem Raymond.

„Rodinný dýchánek v Kurdistánu,“ ušklíbl se

Biggles. „Je to zázrak. Nikdy bych nevěřil, jak je dneska

svět malý!“

Pokud Ginger žasl nad přítomností Raymonda,

hleděli Algy s Bertiem na von Stalheina s vytřeštěnýma

očima.

„O tomhle džentlmenovi jste už slyšel stokrát,

pane,“ oslovil Biggles velitele místo pozdravu. „Pokud se

213

však nemýlím, neměl jste ještě čest, setkat se s ním

osobně.“

„Ano, máte pravdu,“ řekl Raymond a pozorně se na

Stalheina zadíval. Biggles mrkl na Algyho. Stalhein totiž

srazil podpatky, připažil a hluboce se před generálem

uklonil. Neřekl nic.

„Válka občas sblíží i nepřátele,“ pokračoval

Raymond a odkašlal si. „Bigglesworth se nemýlí. Moje

materiály o panu Stalheinovi by vydaly na několik

tlustých knih.“ Otočil se k Bigglesovi. „Jsem rád, že jste

naživu. Měl jsem o vás obavy. Povíte mi však všechno

později.“

„Bylo tu chvílemi velmi horko, pane,“ kývl Biggles

a lehce se usmál. „Hrůza byla, když mi došly cigarety.

Byl byste tak laskav a nabídl nám?“

Raymond vytáhl pouzdro, otevřel ho, nabídl

Bigglesovi a potom natáhl ruku s pouzdrem ke

Stalheinovi. „Nikdy by mne nenapadlo, koho budu dnes

zásobovat kuřivem,“ usmál se.

„Také jsem nic podobného nečekal, pane,“ prohlásil

bez úsměvu Němec a sáhl po cigaretě. Podivné

zdvořilosti skončily.

„Nehodlám se tu déle zdržovat,“ řekl rázně

Raymond. „Čeká nás dost práce, mnoho věcí si musíme

osvětlit. Je čas. Letíme do Bagdadu.“

214

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

VSTANOU NOVÍ TERORISTÉ?

Případ vlastně skončil. Marcel Brissac si potvrdil

oprávněnost svého podezření a Biggles se svými přáteli

odhalil nesmírně nebezpečné spiknutí. Ověřování

souvislostí trvalo ještě mnoho dní, ale nikdo nedokázal

dospět k přesným závěrům. Ani jeden z organizátorů

teroristických akcí nepromluvil, všichni byli mrtvi!

Opravdu všichni?

Nebylo jasné ani to, kdo nejvíc přispěl k likvidaci

bandy. Byl to Biggles a jeho přátelé? Nebyl to náhodou

Lindsay? A co třeba Kurdové? Jak by případ skončil bez

jejich zásahu? Biggles byl přesvědčen, že rozhodla již

smrt Klutze, který byl nepochybně mozkem celého

gangu. Ke konci tajné letky přispěl i pilot Klein, jehož

nekázeň a bláznovství rozložily morálku ostatních.

Kdyby vládla na základně pevná disciplína, Kurdové by

zaplatili své vítězství mnohem dráž, nebo by se základny

nezmocnili vůbec.

Na druhé straně by to neměli tak lehké sami

teroristé, kdyby francouzské stráže neumožnily svým

lajdáctvím Vossovi přístup k vojenským letadlům. Obě

strany se prostě dopouštěly osudných chyb! Jasné bylo

pouze to, že výbor strůjců válek skončil smrtí mužů, kteří

vražedný podnik financovali, aby z něj těžili.

Závěrečnou fázi případu vyřešil Raymond zcela

jednoduše. Když dragon zakroužil nad doutnajícími

troskami v údolí, přirozeně se domníval, že nepřežili ani

teroristé, ani jejich odpůrci. Nařídil odlet do Mosulu, kde

215

oznámil úřadům kurdský útok a zdůraznil svůj osobní

zájem na objasnění.

Ukázalo se, že irácké úřady měly dostatek zpráv o

přítomnosti lidí v Tatarském údolí. Z jejich informací

však vyplývalo, že se tam usídlila společnost, pátrající po

nových zdrojích ropy! Zařídil to důvtipný Klutz, jenž

dokonce obstaral i naftařskou licenci.

Z Raymondova podnětu putovala z Mosulu depeše

do Bagdadu, kde překvapivě rychle rozhodli o vyslání

trestné výpravy. O skutečném smyslu provizorního letiště

v údolí neměla irácká vláda nejmenší tušení a Raymond

netrval na vyšetřování. Ujistil úředníky, že by nemělo

smysl, když na místě najdou pouze mrtvé Kurdy a

gangstery. Když se pak s ostatními vracel, očekával, že v

Tatarském údolí narazí na mrtvolu Bigglese a Gingera.

Nečekal, že by mohli přežít!

Dragon přistál na bagdadském letišti a v tamním

hotelu Maude proběhlo jednání o osudu von Stalheina a

tří mužů, kteří přežili masakr. Trvalo dost dlouho, než

Biggles přesvědčil Raymonda, že von Stalhein je

výjimečně nevinen.

„Vůbec do teroristických akcí nezasáhl!“ řekl

závěrem.

„Protože neměl čas,“ ušklíbl se Raymond.

„S tím souhlasím,“ řekl Biggles. „To je právě naše

smůla. Snad si nemyslíte, že bych ho jinak hájil?“

„Dobře. A co ti tři?“

„To je horší,“ vzdychl Biggles. „Překvapil mne ten

mladý vousáč, jemuž Ginger říkal Robin Hood. V

pevnosti se choval jako slušný člověk. O dalších se

nemohu vyjádřit. Oba jen poslouchali Stalheina.“

„Máme proti nim nějaké důkazy?“

216

„Žádné, pane. Všichni tři dělali mechaniky.“

„Má podle vás smysl zahajovat vyšetřování?“

„Jedinými svědky jsme my a oni. Lotři, kteří

rozhodovali, jsou mrtví. Nemyslím, že bychom těm třem

dokázali jiný zločin, než dezerci z Cizinecké legie.“

Raymond se dlouze zamyslel. Věděl, že nemá smysl

otevírat proces, který nebude nikdy plně vyjasněn. Navíc

měla celá věc řadu nepříjemných vazeb a souvislostí. K

útokům teroristů došlo v několika státech a účastnili se

jich lidé různých národností. Nedalo se vyloučit, že by do

případu vstoupili politikové, což bylo přesně to, oč

Raymond nestál.

„Necháme psa spát,“ zavrčel konečně. „Tím spíše,

když víme, že je mrtev!“

„Pustíme je všechny?“ zeptal se Biggles.

Raymond kývl. Tvářil se přitom dost znechuceně.

„Ať ani nešlápnou na francouzské území!“ ozval se

dosud mlčící Marcel. „Pokud bychom je chytili, půjdou

do basy za zběhnutí!“

Jiný osud potkal lotry ze severní Afriky, Voudrona a

Rabana. Jejich účast na dezercích z Legie byla

jednoznačná a průkazná. Našlo se pro ni dost svědků a

nechyběly ani důkazy o krádeži letadel. Našli se také

svědci o styku Vosse s oběma padouchy a jeho mrtvé tělo

v kokpitu bregueta se stalo závěrečným důkazem. Krásné

pokoje ve vile Mimosa zůstaly prázdné. Naopak se zvýšil

stav vězňů v jednom trestném táboře s velmi špatnou

pověstí.

Tři vraždy v hotelu Continental egyptská policie

nedokázala objasnit. Případ byl pro naprostý nedostatek

důkazů

uzavřen

a

závěrečný

protokol

končil

předpokladem, že vraždy spáchal zloděj, který byl

217

přistižen při činu a zbavil se nepohodlných svědků tím

nejjednodušším způsobem – vraždou. Osamělý střelec

Lindsay zmizel, jakoby se propadl do země. Biggles ho

již nikdy nespatřil a nikdy již o něm neslyšel.

Ginger tiše skřípal zuby, když došlo na závěrečný

rozhovor s von Stalheinem. Raymondovo rozhodnutí

prostě nechápal.

„Jste volný,“ řekl Němci Biggles.

„Skutečně?“

„Můžete jít kam se vám zamane, ale docela by mne

zajímalo, kam to bude,“ zeptal se Biggles.

Stalhein se na vteřinu zarazil. Velkorysost jeho

přemožitelů mu jaksi nešla do hlavy. „Pokud to myslíte

vážně, jdu,“ řekl pak.

„Na něco jsem se vás ptal. Můžete s námi letět do

Káhiry.“

„Díky,“ řekl Stalhein a tváří mu přelétl chladný

úsměv. „Sám nevím, kam se vydám a vás nehodlám

obtěžovat.“ Srazil podpatky, lehce se uklonil, otočil se a s

hrdě vztyčenou hlavou vyšel na ulici. Vmísil se do

hustého davu tak rychle, že když se po něm Biggles

užasle rozhlédl, nabyl dojmu, že se rozplynul v horkém

bagdádském vzduchu.

„K čertu,“ zavrčel Ginger.

„Podivný chlapík,“ svraštil obočí Raymond. „Ani

bych se moc nedivil, kdyby odtud vyrazil rovnou k

dalšímu semeništi lotrů.“

„Nepochybuji o tom, pane,“ řekl Biggles. „Ale

teroristé to už asi nebudou. On je spíš voják než vrah.“

„Je to tak velký rozdíl? Vy byste to měl vědět. Vy s

ním máte zkušenosti.“

„Jak tohle můžeš říci, Bigglesi?“ vzdychl zrzek.

218

„Jen jeden z celé té bandy se opravdu choval jako

terorista,“ řekl Biggles. „Mám obavy, že takových jako

byl on, se brzy vynoří víc.“

„Koho tím myslíš?“ užasl Ginger.

„Toho, který nám nakonec nejvíc pomohl,“ stiskl rty

Biggles. „Ačkoli se postavil na naší stranu, projevil se

jako fanatik a chladnokrevný vrah. Mám strach, že

takových bláznů bude stále přibývat.“

„Ty myslíš Lindsaye?“ vyhrkl Ginger.

„Je štěstí,“ kývl Biggles, „že už svou slepou nenávist

vybil.“

„Budou přibývat?“ řekl Raymond a změřil Bigglese

zkoumavým pohledem. „Pojďme! Bylo by zlé, kdybyste

měl pravdu. Doporučuji vám, Bigglesworthe, abyste se

držel toho co umíte, a nehrál si na vědmu!“

V Bigglesově sbírce, kam ukládal suvenýry ze svých

cest a dobrodružství, je možno ještě dnes najít malý

odznak ve tvaru orientální lampy, označený číslem 123.

Podle Gingerových slov byl první věcí, která jim

pomohla osvětlit nejasnou stopu…

219

PŘIPRAVUJEME: BIGGLES A PODIVNÁ VÁLKA

220

OBSAH

Past na krysu

Písek a prach

Bar Pigale

Něco na tom bude

Seržant Voudron má měkké srdce

Dezerce jako po másle

Smrt ve vzduchu

Příběh vyprávěný prstenem

Aladinova lampa

Boj osamělého střelce

Stále na východ

Tatarské údolí

Bezejmenný hrad

Jako lavina z hor

Algy osedlal draka

Podivní spojenci

Vstanou noví teroristé?

221

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES A TERORISTÉ

z

anglického

originálu

BIGGLES

FOREIGN

LEGIONNAIRE

Edice Hrdinové vzdušných bitev 25

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Petr Barč

Překlad Milan Hausner

Úprava překladu Mikuláš Moravec

Vydalo nakladatelství Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4

jako svou 662. (92.) publikaci

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o.,

Český Těšín, Střelniční 54

ISBN 80-85773-67-8

222