W. E. Johns

BIGGLES V AUSTRÁLII

RIOPRESS Praha

1996

W. E. Johns

BIGGLES V AUSTRÁLII

Přeložil Pavel Jansa

Předmluva

Autorem této knížky je kapitán William E. Johns –

britský letecký odborník, který zemřel roku 1968 ve věku

75 let. Sám byl zkušeným letcem. Už během první světové

války sloužil v RFC (tehdejší Královské letecké oddíly) a

byl opakovaně vyznamenán. Později pracoval až do

odchodu na penzi u RAF (Královské letectvo). V průběhu

života se stal významným leteckým dopisovatelem novin a

časopisů, napsal o aviatice několik knih a dokonce založil

časopis Popular Flying.

V několika prvních povídkách spatřil roku 1932

světlo světa jeho neohrožený letec Biggles. Kapitán

Johns v něm vytvořil jednu z nejznámějších postav

světové literatury pro mládež. O Bigglesovi a jeho

nerozlučných přátelích vyšlo celkem 85 knih. I v naší

zemi bývali tito hrdinové velmi populární. Po vynucené

přestávce čtyřiceti roků mohou mladí čeští čtenáři znovu

prožívat všechna Bigglesova dobrodružství. V současné

době už vycházejí ta z nich, jež nebyla nikdy do češtiny

přeložena a brzy snad budou mít milovníci a znalci

Bigglese

k

dispozici

kompletní

životní

dílo

nezapomenutelného kapitána Johnse.

V příběhu, který právě držíte v rukou, se hned na

počátku vynoří závažná otázka. Proč asi do Austrálie

přijel Bigglesův dlouholetý protivník Erich von Stalhein?

Jeho historka o výzkumu podmořského života v

tropických vodách zní velmi nepravděpodobně. Von

4

Stalhein se stěží mohl zničehonic stát neškodným

vědeckým pracovníkem… Od toho je tu však Biggles se

svými nerozlučnými přáteli, aby přišli záhadě na kloub a

uhájili zájmy Velké Británie a Austrálie proti zločinnému

spiknutí.

Příjemnou zábavu!

5

Novinář nabízí hádanku

Jakmile Bigglese zavolali intercomem, okamžitě se

vydal do pracovny svého nadřízeného – plukovníka

Raymonda, jenž ve Scotland Yardu velel speciální

letecké sekci. Plukovník ho sice přivítal s úsměvem, ale

Biggles už dobře věděl, že to obvykle nevěstí žádné

legrácky.

„Nejsem zrovna typ na sázky, pane, ale klidně bych

vsadil menší obnos na to, že se mi nechystáte povědět

vůbec nic veselého,“ poznamenal suše, když usedl do

nabídnutého křesla.

„Záleží na tom, jak se na věc budete dívat,“ odtušil

plukovník letectva. „I velice vážné věci vyvolávají

ironické úsměvy… Ale podívejte se na tohle. Rád bych,

abyste si to dobře prohlédl.“ S těmito slovy přisunul přes

stolek obrázek, který někdo zjevně vystřihl z novin.

Biggles si chvíli prohlížel novinový výstřižek a

bezeslova jej odložil. Jeho tvář zůstala bez výrazu. Na

fotografii bylo zachyceno sedm mužů na písčité pláži s

mořem v pozadí. Všichni měli tropické obleky, ale byli

na první pohled zanedbaní, pomačkaní a špinaví. Byli

bez klobouků a zjevně všichni potřebovali oholit a

ostříhat.

„Poznal jste někoho z nich?“ pohlédl mu plukovník

do očí.

„Samozřejmě. Našeho starého přítele Ericha von

Stalheina, nikoho menšího. Zdá se, že se dostal do

6

nějakého průšvihu, ale tentokrát jsem na tom žádný podíl

neměl. Víte přece, že nám už dlouho nezkřížil cestu.“

„Znáte snad i někoho z těch ostatních?“

„Zdá se mi, že jednoho z nich jsem už někdy viděl.

Muselo to být už dost dávno, protože ho v tuto chvíli

nedokážu zařadit. Můžu se zeptat, kde tuhle fascinující

momentku vyfotili?“

„Na pobřeží severozápadní Austrálie.“

Bigglesovy oči se rozšířily: „V Austrálii?! No tohle!

Kdepak se asi všudypřítomný Erich vynoří příště? A co

vůbec prováděl na tom australském pobřeží?“

„Právě to bych se moc rád dověděl. Snímek ho

zachytil právě ve chvíli, kdy se svými společníky

vystupoval na břeh.“

„A co říkal on sám, že tam dělá?“

„Prý se zabývá oceanografickými výzkumy.“

Biggles se uchechtl: „Snažím se představit si von

Stalheina, jak dřepí někde na mořském dně o pozoruje

hvězdice a podobnou havěť… A jak se vůbec ten

zajímavý obrázek dostal do vašich rukou?“

„Narazil na něj major Charles od tajné služby při

průběžném sledování australského tisku. Fotografii

uveřejnili dokonce v několika novinách. Myslel si, že

bychom se na ni rádi podívali.“

Biggles posunul novinový výstřižek na stole zpátky:

„Víte dobře, pane, že von Stalhein znamená vždycky

nepříjemnosti.“

„Řekl bych dokonce, že zosobňuje hrozbu.“

„Tak proč s tím něco neuděláte?“

„Řekl jsem vám už mockrát, že proti němu nic

konkrétního nemáme a sotva budeme mít, protože on se

7

velice obratně pohybuje zdánlivě na správné straně

zákona. Lépe řečeno, na první pohled se to tak jeví.“

„A právě proto věnuji půlku života tomu, že po něm

pátrám, nebo se vyhýbám jeho úskokům,“ povzdechl

Biggles.

„Je to tak.“

„Co tím chcete říct, že je to tak?“

„Podívejte se. On se zabývá špionáží a vy

kontrašpionáží. Potom je nevyhnutelné, že na sebe občas

narazíte. Podobně na sebe na hřišti musí dřív nebo

později narazit střední útočníci obou fotbalových

mužstev. Von Stalhein se musí nějak živit a je docela

přirozené, že se drží řemesla, pro které ho vycvičili na

jedné z nejlepších škol pro špióny, co jich na světě je, na

berlínské Wilhelmstrasse. Podobně jako vy, ani on není

stvořen pro to, aby se usadil a věnoval se nějakému méně

vzrušujícímu zaměstnání.“ Pak Raymond s úsměvem

dodal: „Uvědomte si, že i vy pro něho znamenáte stejnou

nepříjemnost jako on pro vás.“

Biggles přikývl: „Souhlasím s vámi. Přinejmenším

nás dokáže zaměstnat a poskytuje nám dostatečný důvod,

abychom setrvali ve svém oboru… A jak se vlastně

vyvíjela ta záležitost v Austrálii?“

„Bylo to prosté. Před několika týdny postihla

severozápadní Austrálii zničující vichřice, které obvykle

říkáme hurikán, ale oni tam mají pro ni název willie –

willie. Způsobila nedozírné škody v moři i na pobřeží. Do

přístavu Broome se nevrátily tři čluny lovců perel a tak

vyslali letadlo australských vzdušných sil, aby po nich

pátralo. Tomu se podařilo objevit záchranný člun, který

bůhvíodkud mířil pod plachtami k pobřeží, protože jedině

tímto směrem se jeho posádka mohla dostat k jídlu a pití.

8

Pilot záchranného letadla oznámil rádiem polohu

pravděpodobného přistání trosečníků a zprávu zachytil

novinář, který se na místo vydal pronajatým letadlem.

Tušil nějaký zajímavý příběh, tak se vybavil i kamerou.

Právě on pořídil ten snímek. Už při fotografování se děly

divné věci. Reportéra to překvapilo, a proto se o tom

zmínil i ve svém článku. Jakmile trosečníci zjistili, že

byli fotografováni, ztropili hrozný povyk a žádali, aby

byl film zničen.“

„Jak to zdůvodňovali?“

„Říkali, že jako vědci odmítají jakoukoliv formu

publicity.“

„Nedivím se, že byli tak zásadoví,“ poznamenal

kousavě Biggles.

„Dopustili se ovšem chyby, protože věc se začala

rozmazávat a mnozí komentátoři pak ve svých článcích

vznesli otázku, jaký mohou mít důvod lidé, kteří se

odmítají fotografovat.“

„Mohli bychom jim to objasnit.“

„Přirozeně. Von Stalhein ví moc dobře, proč nechce

svoji tvář vidět v novinách.“

„Určitě jim nabídl nějakou historku. Jak to pak

vysvětloval?“

„Mluvčí celé skupiny prohlásil, že jsou vědecká

expedice, která se věnuje studiu podmořského života v

tropických vodách. Jejich loď, See Taube z Hamburku,

prý v bouři ztroskotala na nedalekém ostrově a z celé

posádky o dvaceti dvou mužích přežilo jenom jich sedm.

Loď se rotříštila o útesy, ale záchranný člun naštěstí

vyplaval a nebyl příliš poškozený. Trochu ho vyspravili a

vydali se na cestu k pevnině. Při ztroskotání přišli o

všechno kromě šatstva, které měli právě na sobě. S

9

ohledem na stav, v němž se nacházeli, o ztroskotání

nikdo nepochyboval. I my budeme předpokládat, že

opravdu ztroskotali.“

„A vzpomněli si na svá jména a na národnost, nebo

poztráceli v moři i tyto informace?“ tázal se sarkasticky

Biggles.

„Naopak. Uvedli svá jména. Naleznete je v

novinách. Představili se jako čtyři Němci, dva Poláci a

jeden britský státní příslušník. Ten řekl, že byl jenom

řadovým členem posádky.“

„Objevilo se na seznamu von Stalheinovo jméno?“

„Ne.“

„To jsem si mohl myslet. A předpokládám, že

všichni mluví anglicky.“

„Vypadá to tak.“

„To je výhodné, když hodlali přistát v Austrálii.“

„Říkali ovšem, že v Austrálii přistávat nechtěli,

pokud by všechno probíhalo podle plánu a neztroskotali

by.“

„Potom je skutečnost, že všichni mluví anglicky,

jenom jedna z mnoha podivných náhod, o nichž občas

slýcháme,“ poznamenal Biggles se stínem pochybností v

hlase. „A kdepak jsou teď?“

„To nikdo neví a po pravdě se o to nikdo ani nestará.

Zkrátka zmizeli.“

„Jak mohli zmizet?“

„Dopravili je do Darwinu, obstarali jim oděv a

bydlení a umožnili jim, aby se připravili na návrat domů.

Vypadá to tak, že za několik dní jim nějaký velkorysý

dobrodinec z jihu najal letadlo, které je všechny naložilo.

Takže odcestovali a lidi v Darwinu to nijak nepřekvapilo,

10

vždyť je to mezinárodní přístav a příjezdy nebo odjezdy

tam nikoho nevzrušují.“

„Takže jejich náhlý odjezd nikomu nepřipadal

divný.“

„Zjevně nikoliv. Darwin je město, kudy se projíždí.

A navíc von Stalheina ani jeho společníky nikdo z ničeho

nepodezříval.

Nepřekročili

meze

zákona,

nebyli

sledováni, zkrátka – policie se o ně nezajímala. Mohli

svobodně odcestovat, kam si přáli.“

„Zní to moc pěkně,“ řekl kousavě Biggles. „A ten

velkorysý dobrodinec, jak mu říkáte, to přece musel být

jejich kontaktní člověk. Tak tomu bývá vždycky. Je

jasné, že uviděl obrázek v novinách, pochopil, co se stalo

a dal se do práce. Je tedy zbytečné, abych mluvil dál,

pane, a plýtval slovy. Dá se to říct velice jednoduše. V

Austrálii už před aférou se snímkem působil cizí agent.“

„To nás nemůže nechat v klidu.“

„Řekl jste Australanům, co všechno víme o von

Stalheinovi?“

„Ještě ne.“

„A proč ne?“

„Nechtěl jsem zahájit honičku na špióny. Chytila by

se toho široká veřejnost, lidé by se nakonec začali bát,

nebo navzájem obviňovat. Předpokládám, že von

Stalhein teď zůstane někde v ústraní a bude vyčkávat, jak

jeho záležitost dopadne. Pokud dospěje k závěru, že lidé

z tajné služby si ničeho nevšimli, ani tam, ani tady, znovu

se objeví a bude pokračovat v tom, s čím do Austrálie

přišel. A to bude ten správný okamžik, kdy ho chytíme.“

„Koho míníte tím množným číslem? Kdo my?“

„Ehm – tedy vlastně vy, že ano…“

11

Biggles hmátl po cigaretě: „Je to především

australská záležitost.“

„Austrálie je součástí Britského společenství národů,

a proto to musí být i naše záležitost. Akce bude v našem

zájmu, tím si můžete být jist. Pokud von Stalhein něco

tropí v Austrálii, nemůže to být lhostejné ani vám.“

„S tím souhlasím bez výhrad! Není pochyb o tom, že

on a zbytek jeho party se potichu vypařili, protože se báli

nepříjemných otázek, které by jim leckdo rád položil.

Zajímalo by mě i to, jaké otázky jim byly položeny jejich

zachránci. Taky bych rád věděl, na kterém skalnatém

útesu ztroskotali. Jak se jmenuje ten ostrov?“

„Nevěděli to.“

„To je přece nesmysl! Určitě to věděli úplně přesně.

Přece nechcete, abych věřil, že posádka lodi takových

rozměrů nemá ponětí o své poloze!“

„Jakých rozměrů?“

„Pokud se na ní plavila společnost dvaceti dvou lidí,

nemohla to být malá loď.“

„U tamějšího pobřeží je ovšem spousta malých

ostrovů.“

„Jak dlouhou dobu strávili na ostrově?“

„Říkali, že tři týdny.“

„Budeme-li tomu věřit, neměli bychom mít s

identifikací ostrova potíže. Sedm lidí musí po třech

týdnech zanechat spoustu stop. Ale to je jenom jedna z

maličkostí, k nimž se můžeme vrátit, pokud skutečně

rozhodnete, že věc je natolik důležitá, abychom se jí

začali zabývat.“

„Já ji za významnou opravdu považuji.“

„Vy ode mne vážně očekáváte, že najdu von

Stalheina na území o velikosti Austrálie?“

12

„I kdybychom nenašli muže, musíme zjistit, co tam

dělá. Musíme přihlédnout ke skutečnosti, že Austrálie je

kontinent, který se rychle vyvíjí. Je jisté, že ti z druhé

strany železné opony budou na nás cenit zuby i tam. Děje

se tam spousta věcí, o kterých by se rádi leccos dověděli.

Mám na mysli hlavně základny nových raket a řízených

střel. Ani nedávno nalezená ložiska uranu jim určitě

nedopřávají klidný spánek.“

„K tomu všemu ale nepotřebují loď.“

„Loď

mohli

potřebovat

k

ověření

míry

radioaktivního zamoření v oblasti Ostrovů Montebello,

kde jsme testovali atomové bomby.“

„Na tom něco bude,“ připustil Biggles. „Ať už loď

sloužila čemukoliv, kdyby ji nepotřebovali, nikdy by si ji

neobstarali. Což mě nutně vede k závěru, že případné

pátrání po nepřátelských agentech je nutno rozšířit z

vlastní australské pevniny i na stovky ostrovů, které

lemují její břehy.“

„Obávám se, že musíme počítat i s nimi.“

„Jsem rád, že slyším z vašich úst slova obávám se,“

navázal pochmurně Biggles. „Máte všechny důvody se

obávat. I já je mám. Něco takového ode mne často

neslyšíte, ale řeknu vám to asi takhle. Představa, že najdu

jednoho člověka, nebo připusťme že i malou armádu, na

obrovské rozloze Austrálie, se dá přirovnat k úsilí malého

chlapce, který na široké mořské pláži hledá v temné noci

burský oříšek, který mu někdy předtím zapadl mezi

oblázky. Měl jsem už tu čest letět nad severozápadní

Austrálií a to, co jsem viděl, mě ani v nejmenším

nelákalo, abych se s tím seznamoval blíž. Vím, že celé

území tak nevypadá, ale velká část ano. Kdepak, pane, to

nemůže být práce pro jednoho muže. Musely by se

13

zapojit australské policejní jednotky a ani potom bych se

nedokázal vsadit, že dopadneme tak prohnaného

chlapíka, jako je náš milý Erich. Je to profesionál mazaný

všemi mastmi.“

„Policie většinou nepřijme za svou myšlenku, že

bude pátrat po člověku, kterého z ničeho neobvinili.“

„Mohli by ho vyhostit jako nežádoucího cizince.“

„To by nám vůbec nepomohlo. I když bychom

uhlídali, aby nám neproklouzl zpátky, byl by nejspíš

nahrazen někým, koho vůbec neznáme. Naše staré

přísloví přece říká: Raději čerta, kterého znáš, než ďábla,

kterého neznáš. Je v tom kus pravdy. Popřemýšlejte, co

můžete udělat. Osobně mi nijak zvlášť nejde o von

Stalheina, ale musíme se dovědět, čím se se svojí partou

zabývá. Náš úkol bude nejenom to zjistit, ale také

navrhnout a provést nezbytná opatření. Vzhledem k

tomu, co už víme, nesmíme dopustit, aby se nám věci

vymkly z rukou.“

Biggles pokrčil rameny: „Dobře, pane. Vaše

argumenty beru. Udělám všechno, abych uspěl, ale bude

to pravděpodobně trvat velice dlouho.“

„Jak vám můžu pomoct?“

Biggles se na okamžik zamyslel: „Měl byste mi

poskytnout jméno novináře, který pořídil fotografii,

jméno pilota, který je objevil a taky souřadnice polohy

jeho letadla v okamžiku, když v moři zahlédl člun s

trosečníky. Tím bych chtěl začít, protože vlastně ani

nijak jinak začít nemůžu. Pokud můžete, pokuste se

identifikovat letadlo, které v Darwinu vyzvedlo von

Stalheina a ostatní. Ušetřilo by mi to spoustu času. Na

kontrolní věži by to měli vědět. To už by bylo něco,

kdybychom se dověděli, odkud letadlo přiletělo, kdo je

14

pronajal a kam pak odletělo. Velice by mi též pomohlo,

kdybyste mi dal jméno a adresu nějakého vám známého

důstojníka australské bezpečnostní služby, na něhož bych

se v případě nutnosti mohl obracet.“

„Zařídím to. Ještě něco?“

„V tomto okamžiku je to asi všechno, pane. Dám se

do toho a připravím se. Myslím, že budu potřebovat dva

stroje – jeden pro práci na moři a druhý pro pevninu. Ale

o tom si můžeme promluvit později.“ Biggles povstal.

„Australané jsou proslulí svou pohostinností,“

pousmál se plukovník, „mohl jste být vyslán na daleko

horší místa.“

„Takže nebuďte překvapen, když třeba uslyšíte, že

jsem se štval přes celou zeměkouli jenom proto, abych se

tam nakonec usadil a začal se věnovat chovu oveček

nebo nějakému podobně romantickému zaměstnání,“

zněla poslední Bigglesova slova, když vycházel z

velitelovy pracovny.

Vrátil se ke svým spolupracovníkům a stručně jim

zopakoval, co se dověděl.

„A co si o tom myslíš ty sám?“ zeptal se nakonec

zamyšlený Algy.

„Zatím nevím,“ připustil Biggles. „Von Stalhein

může být zapleten do jedné nebo do tuctu všelijakých

temných záležitostí a všechny mohou mít špionážní

pozadí. Jedním si však můžeme být jisti. Musel dostat

závažný úkol s velikými pravomocemi. Jinak by totiž

pracoval na svou pěst a neměl by k ruce celý tým.

Musíme se dovědět víc o jejich činnosti na moři, pokud

to ovšem nebyla jenom zástěrka, aby se dostali na

pevninu, aniž by museli podstoupit pasové a celní

formality.“

15

„Je jisté, že vůbec měli nějakou loď?“ prohodil

Ginger.

„Ano. Nemohli přece připlout z Evropy v

záchranném člunu. Sami mluvili o dvaceti dvou lidech.

Proč tuto informaci poskytli sami od sebe? Řekl bych, že

dobře věděli, že jejich příběh bude věrohodnější než

kdyby tvrdili, že se do nebezpečných vod vydali na

malém plavidle. Lodi jsou drahé, takže za von

Stalheinem musí stát velké peníze, jinými slovy cizí

vláda. Měli plout na See Taube, tedy na Mořské holubici,

z Hamburku. Můžeme to prověřit. Záchranáři se tímto

aspektem nezabývali, což je z jejich pohledu

pochopitelné. Chtěli prostě trosečníky dostat rychle do

civilizace a vyptávání nechali na později. Později ovšem,

jak víme, celá společnost zmizela.“

Bertie ho přerušil: „Koukni, kamaráde, pokud ti

darebové přišli o svoji loď, přišli zároveň o celou svoji

výbavu, pokud nějakou měli.“

„Doufám, že právě to se stalo,“ odpověděl Biggles.

„Pokud se loď roztříštila a já myslím, že v tomto ohledu

asi trosečníci mluvili pravdu, tak nějaké její zbytky a

části jejího nákladu mohly být vyplaveny na břeh. Tento

předpoklad je třeba ověřit a začal bych hledáním toho

ostrova.“

„Kolik ostrovů je zapotřebí prohlédnout?“ zajímal se

Ginger.

„To

nemám

ani

tušení,“

připustil

Biggles.

„Podíváme se na mapu. Pokud si vzpomínám, bude jich

mnoho. Ale nedělal bych si s tím zase příliš velké

starosti, protože ostrov nemůže být příliš vzdálen od

místa, kde poprvé spatřili záchranný člun. Pokud pilot

letadla hlásil svoji polohu, bude to v záznamu.“

16

„Zatím to vypadá na ještě beznadějnější dřinu než

byla většina našich úkolů z poslední doby,“ poznamenal

Algy.

„To jsem už řekl plukovníkovi. On ovšem namítl, že

tak strašné to zase být nemůže, protože i když je

Austrálie veliká, není míst, o která by se von Stalhein

mohl zajímat, zase tak mnoho. Věřím, že se nemýlí… A

my bychom měli pomalu začít s přípravami. Budeme

potřebovat solidní letadlo, které něco vydrží, tedy

halifax. Nerad bych ovšem kroužil nad Timorským

mořem v něčem, co může jít ke dnu, když si budeme

muset sednout. Vezmu s sebou Gingera v Mořské vydře,

která se nám tak osvědčila v západní Indii. Vzal bych

sunderland, ale zde by mohly nastat potíže s

doplňováním paliva. S obojživelníkem budu mít větší

jistotu. Ty, Algy, se s Bertiem dopravíte do Darwinu.

Budeme tedy cestovat zvlášť a setkáme se až tam. A teď

se podíváme na mapu, kde bychom si tam mohli udělat

základnu. Myslím tím, kde budeme mít svoje stroje. Je

tam spousta letišť, ale chtěl bych se jim vyhýbat, pokud

zrovna nebudeme potřebovat palivo. Pokud se totiž k von

Stalheinovým uším donese, že jsme se objevili, okamžitě

si domyslí proč a pak to bude pro nás ještě obtížnější…

Když tak uvažuji a přemýšlím o místních poměrech,

uvědomme si, že na severozápadním pobřeží Austrálie

dělává rozdíl mezi vysokou a nízkou vodou až čtyřicet

stop. Tak dávejte pozor na příliv a odliv. A teď už se

konečně podívejme na mapu!“

17

Nedozírné prostory

Přípravy, které Biggles musel pro svou australskou

expedici vykonat, byly mimořádně náročné s ohledem na

neobvyklé podmínky, v nichž měli žít a pracovat.

Prohlásil, že bude nutné počítat skutečně se vším, protože

nelze odhadnout, kam je pátrání zavede. Vydávají se do

jiného světadílu, nejde jenom o jednu cizí zemi. Letišť je

tam opravdu mnoho, ale je nutné zvážit vzdálenosti mezi

nimi, zejména s ohledem na nutnost tankovat. Nemohli

ztrácet nepřiměřeně mnoho času lety pro palivo a olej,

které by ostatně při dlouhých cestách zpátky zase z velké

části spotřebovali. To by omezovalo jejich schopnost

pohybu a dostali by se do jakéhosi stavu stálých obav.

Záležitost trochu komplikovalo využití námořního

letadla, protože Mořská vydra byl obojživelník operující

ze souše i z vody. Byl ideálním strojem pro pátrání na

ostrovech a bylo ho možné zásobit palivem na některém

z letišť mezi Perthem a Darwinem, ale rozhodně neměl

takovou výdrž jako halifax se svými speciálními

nádržemi, které umožňovaly dálkové lety přes celou

pevninu.

Biggles připustil, že mu tankování dělá starosti,

protože každé přistání vzbudí pozornost a lidé se začnou

vyptávat. Piloti stálých linek mohou útržky informací

vyprávět ve městech, kde mají základny a tak se mohou

dostat až k uším von Stalheina a jeho kumpánů, kteří

mohou být v podstatě kdekoliv. Aby se vyhnuli právě

tomuto riziku příliš častých přistání a setkání s lidmi,

rozhodl se Biggles, že při pátrání na ostrovech využijí

halifax jako zásobní nádrž. Pokud by startoval z

18

darwinského letiště, mohl by přistát kdekoliv na

Osmdesátimílové pláži, kterou turistické příručky

popisovaly jako „osmdesát mil písku bez jediného

kamínku.“ Vydra by natankovala z halifaxu a

pokračovala v práci, zatímco halifax by se mohl mezitím

vrátit do Darwinu a doplnit své nádrže. Pokud to však

bude i v praxi fungovat tak dobře, jak je to teoreticky

vymyšlené, bude možné posoudit až se to vyzkouší i s

rizikem případných omylů. Tak aspoň soudil Biggles.

Jako první základnu zvolil Broome. V tomto

přístavním městě vybudovaly letiště Západoaustralské

aerolinie. Nejenže to bylo nejbližší vhodné místo k

tankování, vezmeme-li v úvahu oblast, kde poprvé

spatřili von Stalheina a jeho společníky, ale Biggles tajně

doufal, že se leccos zajímavého doví od posádek lodí

rybářů a lovců perel, které měly v Broome mateřský

přístav.

Nic nového se už nedověděli, s výjimkou informací,

o něž Biggles požádal plukovníka už při prvním

rozhovoru. Jména, která udali von Stalhein a ostatní, byla

prověřena a podle očekávání o těchto lidech nikde v

západní Evropě nevěděli. Ani v Hamburku nikdy

neslyšeli o See Taube.

Biggles se obrátil osobním dopisem na Westa,

jednoho z řídících důstojníků, s nimiž se kdysi setkal v

Darwinu. Žádal důstojníka letového provozu, aby

prověřil letadlo, jímž údajní trosečníci opustili město.

Bylo by dobré vědět, odkud přiletělo a kam se dalo

potom. Biggles sliboval, že se už brzy osobně zastaví a

pohovoří si s ním o tom.

Zjistilo se, že von Stalheinův člun byl poprvé

spatřen v místě vzdáleném asi dvacet mil od jižního

19

konce pustého úseku pobřeží na jih od Brooome. Tím

úsekem byla míněna proslulá Osmdesátimílová pláž.

Jestliže bouře zvaná willie – willie udeřila rychlostí sto

dvacet mil za hodinu, bylo možné zhruba odhadnout, ve

kterém směru se nalézá ostrov, kde von Stalhein

ztroskotal. Podrobné studium map ukázalo, že oblast

rozhodně netrpí nedostatkem ostrovů a ostrůvků. V

brožuře, vydané britskou admiralitou, byly některé z nich

podrobně

popsány.

Většinou

byly

líčeny

jako

neobydlené, složením jednou převážně korálové útesy,

podruhé spíše písčité naplaveniny s množstvím mořské

trávy, jako například Lacepedy. Mnohé nesly jména

svých objevitelů nebo dávno zapomenutých námořních

kapitánů. Ginger studoval úsek od pobřeží do vnitrozemí

a zjistil, že zhruba tisíc mil široké území tvoří převážně

poušť písčitých dun, v níž byly jen tu a tam roztroušeny

ovčí farmy nebo doly. Měst bylo velice málo a byla od

sebe značně daleko. Opakoval si jejich názvy – Derby,

Broome, Hedland, Roebourne, Onslow… Poznamenal, že

většina těchto míst musí být zásobována ze vzduchu.

Vydra nejprve dorazila do Darwinu. Biggles na

pevninu nespěchal, protože musel nejprve přezkoušet

jejich vybavení pro námořní podmínky. Tak to aspoň

tvrdil, ale kus pravdy byl i v tom, že ani za nic nechtěl

riskovat, že by se stal zajímavým objektem pro nějakého

fotoreportéra. Publicita – to bylo to poslední, co by si

přál.

Po setmění vyrazil spolu s Gingerem na letiště, kde

vyhledal svého starého známého Westa a připomenul mu

svůj dopis.

„O co jde tentokrát, zase o podvody se zlatem?“

vyptával se s úsměvem West.

20

„Nic takového,“ odporoval Biggles. „Přísně mezi

námi – hledáme někoho a domníváme se, že by mohl být

v té skupině, o níž jsem vám psal.“

„Rozumím, ale lituji, že toho pro vás moc nemám,“

zněla neuspokojivá odpověď. „Letadlo byl lockheed od

aerolinií Quantas. Přiletělo z Brisbane, registrační číslo

vám mohu dát, pokud máte zájem. Pak se do Brisbane

vrátilo, ale jeho pilot, Jimmy Alston, je toho názoru, že ti

lidé tam nezůstali, protože je viděl potloukat se po letišti.

O té doby mě už jednou navštívil a mluvili jsme o tom.

Nepodařilo se mu zjistit, kam se vydali poté, co je

vyložil. Země se po nich slehla.“

„Kdo zaplatil let? Byl to přece nákladný výlet a

cestující zjevně peníze neměli.“

„Prý člověk jménem Smith. Platil hotově. Nikdo ho

nezná. Protože však okamžitě platil předem, nikdo se

nestaral o jeho totožnost.“

„Zanechal nějakou adresu?“

„Pokud to udělal, nikdo ji nezaznamenal. Jediné, co

se Jimmy od pokladníka dověděl, bylo, že muž mluvil s

cizím přízvukem.“

„Užitečné jméno – Smith,“ zamumlal Biggles.

„Takže to je vlastně všechno, co jste zjistil.“

„Skoro ano. Přejete si, abych požádal Jimmyho, až

se zase zastaví, aby zkusil o tom údajném Smithovi

vypátrat něco víc?“

Biggles se na chvíli zamyslel a pak řekl: „Ne, to není

třeba. Mohlo by to nadělat víc škody než užitku. Ovšem

pokud by snad někoho z těch lidí někde znovu potkal a to

se týká i toho, co si říká Smith, ať vám dá vědět a vy mi

to povíte. Budete se mnou v kontaktu. Mimochodem –

Alston létá na pravidelných linkách?“

21

„Vypomáhá. Většinou se dá najímat na jednotlivé

lety. Musí mít už prolétanou celou Austrálii křížem

krážem.“

„Rozumím a v každém případě vám děkuji. My se

musíme dát do práce.“

„Jak dlouho zde hodláte zůstat?“

„V Darwinu už jenom den nebo dva, ale zase se

objevím. Čekám, až dorazí moji přátelé. Jsou taky z mé

branže, přiletí halifaxem. Domluvili jsme se, že se tady

setkáme.“

V tom okamžiku se otevřely dveře a vešel muž v

uniformě kapitána. „Hledám Bigglesworthe,“ prohlásil.

„Řekli mi, že prý je v této budově.“

„To jsem já,“ představil se Biggles.

„Mám pro vás vzkaz. Právě jsem přiletěl ze

Singapuru, kde jsem potkal vašeho přítele jménem Lacey

se starým halifaxem. Říkal, že se na místě zdrží, protože

má nějaké potíže s motorem. Nic vážného, prý za několik

dní se už dá na cestu. Teď je tam velice rušno, protože

přímo na letišti došlo k nehodě.“

Biggles poděkoval a zeptal se: „Budete se tam

vracet?“

„Pozítří.“

„Výborně. Pokud tam můj přítel ještě bude, řekněte

mu, že vůbec nemusí pospíchat. Kdybych zde nebyl, až

přiletí, ať na mě počká.“

„Dobrá.“

„Ještě jednou děkuji.“

Po pilotově odchodu se Biggles obrátil k Westovi:

„Jestli Lacey dorazí a já zde nebudu, měl byste mu

vyřídit, ať se soustředí na uvedení svého stroje do

22

perfektního stavu. Tohle není země, kde by se dalo

riskovat.“

West se zašklebil: „Jsem rád, že se na to díváte

takhle. Rozhodl jste se, že vyrazíte?“

„Protože zde nemám nic na práci, zaletěl bych si rád

kolem pobřeží a trochu se porozhlédl. A mimochodem –

nevíte náhodou, co se stalo s tím člunem, ve kterém

dorazili trosečníci?“

West potřásl hlavou: „Nic jsem o něm nezaslechl.

Prý byl hodně poškozený, možná nikomu nestálo za

námahu, aby se jej snažil získat. Mohl by to vědět Len

Seymour, jeden z našich lidí, který byl v záchranném

týmu. Už odešel domů, ale mohl bych mu zavolat.“

„Udělejte to pro mě. Je to sice maličkost, ale snad

nám pomůže.“ West si zatelefonoval.

„Nechali ho na pláži,“ oznámil, když zavěsil. „Len

říká, že ho vytáhli a pro jistotu přivázali, kdyby se snad

po něm někdo sháněl. Prý s ním nechtěli nic dělat,

protože v tom stavu už neměl žádnou velkou hodnotu.“

„Děkuji vám,“ řekl Biggles. „Musím se dát do toho a

věřím, že se ještě uvidíme.“

Když opustili budovu, vrátili se k Vydře.

„Škoda, že tam Algy trčí,“ prohodil cestou Ginger.

„Pokud má potíže, pak je dobře, že je zrovna tam a

ne někde uprostřed pustiny.“

„Půjdeme se vyspat do hotelu?“

„Kdepak. Usteleme si na palubě a tak nebudeme mít

problémy s časným startem.“

„Poletíme se porozhlédnout po těch ostrovech?“

„Měli bychom. Nesvědčí mi tady jenom tak nečinně

posedávat. Teď si dáme koupel, ve městě něco

23

zakousneme a vrátíme se zpátky. Je to něco míň než čtyři

míle, takže nám procházka neuškodí.“

„Prima,“ uzavřel rozhovor lakonicky Ginger.

Pojedli tedy v Darwinu, malém městě, jež před

čtyřiceti lety ještě skoro nikdo neznal. Na mapu přivedl

Darwin rozvoj letectví, protože zdejší letiště se stalo

klíčovým bodem pro letadla, jež Austrálii navštěvovala

nebo opouštěla. Návštěvníci mohli spatřit památník na

počest Rosse Smitha, letce, který ve svém vickersu

poprvé přistál na místě, kde později vybudovali první

letiště v Austrálii, s hangáry, nádržemi, dílnami a signální

věží, viditelnou na sto mil, navádějící letadla, jež v noci

přelétávají Timorské moře.

Protože šli spát brzy, mohli Biggles s Gingerem

vyfouknout své matrace, ještě když hvězdy zářily na

obloze. Vydra nabrala jihozápadní kurs, dřív než se

město dole začalo probouzet. Na místo prvního pátrání jí

chybělo ještě asi šest set mil. Pod hvězdnatou oblohou se

rozprostíralo širé moře, temně modrá, nekonečná pláň,

nad níž se pomalu rodil nový den. Zahlédli několik

peříček mlhy, jež se třepetala nad purpurovou šmouhou,

severozápadním pobřežím kontinentu, pravděpodobně

nejopuštěnější mořskou pláží světa.

Ginger věděl, že Biggles nemá přesný plán celé

pátrací akce. Ostrovy, spousta ostrůvků a atolů,

kterýkoliv z nich mohl být ten, jejž hledali… Všechny

byly roztroušené, kam jen oko dohlédlo, většinou malé a

neobydlené… Jejich velikost však nerozhodovala.

Biggles přiznal, že jediné, co mohou udělat, je

postupovat podle čtverců, jež vyznačil na mapě a co

nejníž přeletět nad každým ostrovem, který do

příslušného čtverce spadá. Znamenalo to, že se Ginger

24

při navigaci pěkně zapotí. Bezprostředním cílem bylo

určení místa, v němž pilot záchranného letadla

zpozoroval člun. Biggles se ani nesnažil pilota vyhledat,

protože si byl jist, že by jim nedokázal povědět nic víc,

než už oni dosud vědí. Směr, z něhož člun připlul, bylo

možno jenom hádat a Biggles věřil, že jejich odhad bude

stejně dobrý jako pilotův.

Bylo něco po deváté, když Ginger ohlásil, že se k

místu, kde byl zpozorován člun, přiblížili s maximální

možnou přesností. Pevnina s nekonečnými mílemi

nohama nedotčeného písku, se jevila jako stříbrný

proužek na horizontu. Zbytek scenérie zaujímalo

otevřené moře, bez jediné lodi, jediného ostrůvku, bez

známky čehokoliv, co by mohlo narušit obraz monotónně

pableskujícího povrchu mořské pláně…

Biggles otočil stroj k severu. Pátrání začalo.

Bylo by velice nudné a monotónní, popisovat

podrobně to, co se dělo v následujících hodinách. Bude

stačit, když stručně řekneme, že několik ostrovů bylo

obhlédnuto bez výsledku. Biggles se snažil dostat stroj co

možná nejníž nad pobřeží každého ostrůvku a

Gingerovým jediným úkolem bylo vypátrat nějaké

známky ztroskotání. Bylo to většinou snazší, než se zdá,

protože většina ostrovů byla malých rozměrů, s plochým

povrchem a bez porostu stromů. Nejvyšší body tvořily

korálové atoly nebo nakupení písku sotva vyšší než osm

až deset stop. Biggles si pomyslel, že i tyto nízké

pahorky zarovná příští hurikán. Jenom zřídka zahlédli

ostrov hodný toho jména, který se pyšnil zvláštním

vzhledem stromů chlebovníků a několika smrští

poškozených kokosových palem.

25

Několikrát nastal falešný poplach, když zahlédli

něco podobného známkám ztroskotání. Jednou dokonce

Biggles přistál na průzračně čirém povrchu laguny, ale

místo zbytků vraku spatřili křoviska a chaluhami obrostlý

trup rozbité rybářské plachetnice, která zřejmě vzala za

své v některém z mnoha willie – willie… Využili

zastávky k odpočinku a taky se najedli.

„Tyhle ostrůvky musí být za špatného počasí smrtící

pastí pro lodi,“ prohodil Ginger.

„Musíme počítat s tím, že narazíme na různé vraky

kromě toho, po kterém pátráme,“ odpověděl Biggles. „Už

se tady stalo víckrát, že bezestopy zmizela celá flotila

lovců perel. Od listopadu do března zde hrozí hurikány

každou hodinu. Lov perel se pak stává velice napínavým

zaměstnáním.“

„Přemýšlels o tom, že bychom se měli večer dostat

do Broome a doplnit nádrže?“ tázal se Ginger.

„Napadlo mě to taky,“ odpověděl Biggles, „ale není

to nezbytné. Nechci, aby nás vídali často. Mohli bychom

zde vydržet až do západu slunce a najít si příjemné

kotviště na noc. Ráno bychom svoji práci dokončili a

teprve pak se dali do Broome. Se šťávou jsme na tom

zatím dobře.“

Ginger souhlasil, že nemá smysl se hnát sto mil k

pobřeží jenom proto, aby se zase ráno vrátili, pokud to

jde zařídit jinak.

Pokračovali v systematickém pátrání a byly už čtyři

hodiny, když Biggles ukázal na lagunu, která by podle

jeho názoru vyhovovala. Času jim do setmění ještě

zbývalo dost, ale prý už toho létání bylo na jeden den až

až.

26

Laguna byla součástí typického korálového atolu.

Pevnina tvořící ostrůvek měla tvar podkovy a na žádném

místě nedosahovala víc než dvacet stop nad hladinu

moře. Otevřené konce ostrůvku se postupně snižovaly, až

byly tvořeny jenom nánosem písku a zvolna přecházely

ve vodní plochu tvořící lagunu. V průměru měřila asi půl

míle. Uvnitř podkovovitého útvaru vytvářel pruh písku

malou pláž. Na jeho zevní stranu neúnavně dorážely

vody oceánu a vytvářely spršku třpytivých vodních

praménků za temného rachocení, jež neustávalo ani na

chvíli… Jedinou vegetaci tvořila nízká křoviska a snad

tucet palem, jejichž větve a listy byly značně poškozeny

nedávným willie – willie. Biggles dnes neměl mnoho

smyslu pro krásy přírody.

I Ginger už v minulosti viděl atoly, takže ten dnešní

na něj neudělal zvláštní dojem. Nestaral se tedy o dojmy,

ale soustředil se na bezpečné zakotvení. Počasí bylo

velice stálé, vstup do laguny se jenom mírně čeřil

vlnkami a většina její plochy byla úplně nehybná a jako

obrovské sklo odrážela sytě modrou oblohu.

Jak Biggles opatrně přistával, zahlédl Ginger několik

bílých skvrn, roztroušených na povrchu ostrůvku.

Nevěděl, co to může být, ale protože byl málo zvědavý,

příliš se jimi nezabýval. Jen mu blesklo hlavou, že je

zahlédl už na posledním ostrově, nad nímž přelétali.

Konečně obojživelník s hlučným šplouchnutím dosedl a

vykrojil na vodní hladině brázdu do tvaru velkého V.

Biggles pak pomalu zajel do hloubky laguny.

Teď už toho neměli mnoho na práci. Biggles vytáhl

ze skříňky plynový vařič. „Mohli bychom si dát šálek

čaje a pak si trochu protáhnout na břehu nohy,“ navrhl.

27

„Chystáš se přenocovat na palubě?“ zajímal se

Ginger.

„Ani ne. Raději bych spal na pláži pod hvězdami.

Vypadá to, že místo máme jenom pro sebe a nějaká

návštěva je nepravděpodobná.“

Jedinou známkou života bylo několik racků, kteří

kroužili kolem letadla a vydávali svůj charakteristický

křik.

Pod vodou ovšem bylo velice živo a ačkoliv něco

takového neviděl poprvé, Ginger neodolal a pozoroval

fascinující divadlo korálové zahrady. Nespočet pestře

zbarvených ryb se čile pohyboval od útesu k útesu a

vrhal prchavé stíny na dno. Většina byla malých, ale

občas se ukázala i velká a pak ty malé divoce prchaly,

aby si zachránily život.

Na Bigglesovo pozvání k připravenému čaji se

zdráhavě odtrhl od pestré podívané. „Po čaji bych si rád

trochu zaplaval,“ oznámil.

„Bude to příjemné,“ souhlasil Biggles. „Budu dávat

pozor na žraloky, když budeš ve vodě a potom mi to

můžeš oplatit. V těchto vodách je těch bestií plno, ale

myslím, že doprostřed laguny se asi žádný nevydá. V

každém případě si ale dáme pozor.“

Jak řekli, tak to i provedli. Napřed Ginger a potom

Biggles. Ale ani jeden ani druhý na hladině nezahlédli

obávanou ploutev ve tvaru trojúhelníku.

Stačili tak akorát vykonat všechny nezbytné

přípravy k přenocování na pevnině, když rozžhavená

koule slunce najednou zapadla za obzor.

28

Noc plná nepohodlí

Na světě je málo nádhernějších věcí než atol za jasné

měsíční noci. Slunce definitivně zapadlo a zář západu

pohasla. Barvy se vytratily. Palmy sklonily své koruny a

oddaly se tichému odpočinku. Východní obloha měla

barvu stříbra. Objevil se lem měsíce a při putování

oblohou byl stále větší, až vrhl naplno svou chvějivou zář

na oceán, nehybnou lagunu a pláž, která vypadá jako by

plula prostorem. V dálce se ozval noční racek. Jenom

krab, který vylezl z písku, šramotil, jak zdolával oblázky

na břehu. Až tento zvuk na okamžik narušil celkovou

atmosféru, která si nezadala se vznešeností katedrály.

Snad právě atmosféra takové noci nedala Gingerovi

spát. Možná to byla krása a zvláštnost scenérie. Seděl ve

vyhřátém písku a rozhlížel se. Byl trochu rozmrzelý ze

své nepřiměřené bdělosti, když viděl, jak Biggles vedle

něho tvrdě spí. Rozhodně však ani na okamžik

nepomyslel na nějaké nebezpečí.

Pohroužen do svých úvah pozoroval široké zvlnění

hladiny při vstupu do laguny. Postupovalo rychleji a

rychleji a dosáhlo dál než jindy. Považoval to za následek

mimořádně velké vlny. Ale na tomto rozčeření bylo něco

divného. Běžné vlnky se najednou zvětší a pak zanikají

asi v polovině cesty k pláži. Tyto však se nerozšiřovaly

ani nezanikaly. Vytvořily zřetelný tvar šípu směřujícího k

břehu, jako by je způsobila neviditelná loď. V měsíčním

světle se zdálo, že vodu čeří nějaký přízrak. Pak ho to

napadlo.

Zřejmě se vydaly na pochod želvy, aby nakladly na

pevnině vajíčka.

29

Chvíli se ještě rozhlížel, ale pak se uložil a snažil se

přivolat spánek, aby ho nový den nezastihl otupělého a s

pálícíma očima. Avšak vytoužený spánek nepřicházel,

dokonce se zdálo, že dosáhl takového stupně bdělosti,

který jeho mozek popoháněl k dalším výkonům. Bylo

třeba to nějak přerušit. Možná pomůže krátká procházka

po břehu.

Posadil se a strnul. Jedna želva zrovna vystupovala

na písek, druhá se právě hrabala z vody. Pak vytřeštil oči

a naskočily mu vrásky. Kdepak, to přece nejsou želvy! Je

to moc velké a má to divný tvar. Vypadají jako velké

sudy na jednom konci zúžené. Už zapomněl na to, že se

chtěl procházet. Zvítězila zvědavost. Nechtěl tvory

vyplašit, aby nezmizeli v moři, dřív než se doví, co jsou

zač.

Když vylezl na břeh třetí, bylo vidět, že se pohybuje

jako pavouk. Ať je to cokoliv, se želvami to tedy nemá

nic společného. Žádná želva přece nedokáže takhle náhle

vyrazit stranou. Nechtěl Bigglese rušit, ale když se jedno

z těch zvířat vydalo přímo k nim, řekl si, že je čas

vzbudit velitele. Položil Bigglesovi ruku na rameno a

zlehka zatřásl.

„Co se děje?“ zamžoural Biggles.

„Nevím, ale myslím, že by ses měl podívat na ty

potvory,“ odpověděl Ginger. „Nemůžu se na ně už

koukat. Vylezly na písek a nechaly za sebou docela velké

zvlnění.“

Biggles se posadil. Nějakou dobu se díval bezeslova

před sebe. Najednou jedno ze zvířat vystrčilo hadovité

chapadlo. Pak Biggles nejenže promluvil, ale začal se

dokonce rychle pohybovat. „Hrome, vždyť jsou to nějací

desetinožci,“ vykřikl vzrušeně. „O takových obludách

30

toho moc nevím, ale mohly by být nebezpečné. Kdyby se

rozhodly jít po nás, moc šancí bychom neměli. Pojďme

raději do letadla.“

Ginger už neztrácel čas a rychle se přebrodil mělkou

vodou k letadlu, které spočívalo deset až dvanáct yardů

od pláže. Když se otočil ve dveřích kabiny, aby uviděl

Bigglese, strnul. Zahlédl jednoho tvora, jak se rychle

pohybuje klouzavými přísuny stranou, přímo k místu,

kde předtím s Bigglesem odpočívali. V jasném světle

měsíce viděl zřetelně dvě nápadná chapadla, dlouhá

dobře dvacet stop a spleť menších výběžků. Ve spěchu

zavřel dveře, hned jak Biggles nastoupil dovnitř.

„Co budeme dělat?“ ptal se ho.

„Dělat? Vůbec nic. Není pravděpodobné, že sem

přijdou. Já jdu spát.“ S těmito slovy se Biggles natáhl na

podlahu.

Gingerovi moc do spánku sice nebylo, ale

Bigglesovo klidné chování na něj zapůsobilo. Bylo zcela

zřejmé, že ani jeden z nich neměl ani tušení o

nebezpečnosti obrovské ďábelské ryby, před níž

domorodci, běžně útočící na chobotnice i na žraloky

pouhým nožem, prchali v hrůze.

31

Ginger už neztrácel čas a rychle se přebrodil mělkou vodou k

letadlu.

32

Nakonec si i Ginger přichystal nafukovací matraci a

chystal se ulehnout. Vtom se celé letadlo mírně zachvělo.

Hydroplány obvykle spočívají na vodě tak lehce, že

sebemenší podnět je může snadno uvést do pohybu.

Někdy to dokáže závan větru, jindy zčeření hladiny.

Nikdy však, to Ginger dobře věděl, se letadlo na vodě

nepohne samo od sebe. Zatímco přemýšlel nad podivným

úkazem, najednou se letadlo naklonilo na jednu stranu a

v této poloze setrvalo. To už bylo docela mimo jeho

chápání. Odhodil matraci a prošel dveřmi do pilotního

prostoru. Netrvalo dlouho a spatřil dost, aby vše bylo

vysvětleno. Velká chapadla držela letadlo na jedné straně

a obrovská ryba z čeledi olihňů se zvedala z vody. Ginger

překvapeně zíral na ploché zářící oko a cítil, jak se stroj

ještě více naklání vahou té bestie.

Ginger se potácel k němu. Přiškrceným hlasem

procedil: „To jsem nebyl já. Je to jedna z těch příšer. Visí

nám na boku a snaží se nás převrhnout.“

Biggles vyskočil a pocítil, že letadlo se už naklonilo

pod úhlem čtyřiceti pěti stupňů. „Pokud se zachytí o

křídlo, může je i odtrhnout,“ řekl ostrým hlasem. „Vidíš

na ni z místa pilota?“

„Vidím.“

„Nabij pušku a dej mi ji. Musím se trochu

rozhlédnout.“ Biggles šel dopředu a na vlastní oči uviděl,

že má Ginger pravdu. Tvor visel nad hladinou vody.

„Rychle, pušku!“ vydechl.

Ginger rychle nabil zbraň a podal ji Bigglesovi: „Je

odjištěno.“

Biggles si pomalu připravil střeleckou pozici a

zamířil. Ginger byl notně vystrašený a mlčky sledoval, co

33

se bude dít. Cítil, že jeho srdce divoce bije. A to strašlivé,

chladné oko mořského živočicha se ani nepohnulo.

Fascinovalo ho a zároveň ho zbavovalo veškeré tělesné

energie.

Puška zahřměla. V tu chvíli oko zmizelo, jako by

někdo zhasl lampu. Letadlo sebou škublo, až Ginger

málem upadl. Ozvalo se hlučné plácání a letadlo se

začalo povážlivě kývat ze strany na stranu. Bylo cítit, že

něco opakovaně naráží na trup i kýl.

Ginger klopýtal k Bigglesovi: „Rozbije nás na

kousky!“

„Nemohl jsem udělat nic jiného,“ prohlásil Biggles.

„Teď je zase zpátky ve vodě. Nevím, jak se taková bestie

zabíjí, ale mířil jsem jí na oko, takže kulka musela

proletět mozkem, pokud nějaký má. To mlácení mohou

být smrtelné křeče. Nechci se jít ani podívat ven, protože

některé z chapadel by mě mohlo stáhnout dolů.“

Houpání se značně zeslabilo a Ginger z bočního

okénka uviděl proč. Dvacet yardů od letadla byla voda

zpěněná a místo se stále vzdalovalo. Celá k nim

přivrácená strana laguny oživla. Vlnky čeřily hladinu

všemi směry a měsíční světlo si mihotavě pohrávalo ve

zvířené vodě. Pod vodou Ginger zahlédl fosforeskující

záblesky.

„Myslím, že ostatní ryby pochopily, že je v

posledním tažení a tak spěchají na hostinu,“ ozval se od

druhého okna Biggles. „V moři zkrátka všichni požírají

všechny.“

„Doufejme, že nám ta potvora nic nepoškodila,“

bručel Ginger. „Myslím, že ne, ale budeme se muset

podívat. Snažila se sice vyškrábat na palubu, ale naštěstí

34

se nepověsila na křídlo. To by její váhu možná

neudrželo.“

„Netušil jsem, že nás bude následovat až sem.“

„Co víš, třeba považovala letadlo za nový druh ptáka

nebo ryby.“

„Když si představím, že ještě odpoledne jsme se tu

docela klidně koupali,“ otřásl se Ginger.

„Pochybuji, že zde tehdy ty bestie byly. Řekl bych,

že žijí v hluboké vodě na zevní straně ostrova a sem do

laguny přicházejí až v noci, hrají si a hledají potravu.

Třeba písečné kraby.“

„Příště budu moc rozvažovat, než se v této části

světa rozhodnu spát na pláži,“ ušklíbl se Ginger.

„Vypadá to, že až se příště vydáme na nějaké

podobné pátrání, budeme muset napřed našprtat

přírodopis,“ vrčel Biggles. „Je pravda, že jsem o

podobných obludách už slyšel, ale nikdy dřív jsem neměl

možnost je spatřit. Tady jich musí být spousta. Kdysi

jsem měl velký problém s chobotnicí. To bylo dost

škaredé. A vždycky jsem dával pozor na žraloky, protože

ti se shromažďují právě v tropických vodách. No a

dnešek nás poučil, abychom počítali i s dalším

nebezpečím.“

Kolébání letadla postupně ustávalo. Laguna se

utišila až na malé vlnky podél pláže. Biggles a Ginger

obhlédli trup i křídla, ale neshledali žádnou závadu,

pokud to byli schopni ve světle měsíce posoudit. Na

několika místech spatřili drobné škrábance, které snad

mohly pocházet od agresivního živočicha.

„A teď už nám snad bude opravdu dopřán nerušený

spánek,“ prohodil rozmrzelý Biggles. „Nemyslím, že

zrovna tyhle bestie nás budou ještě dnes otravovat. Na

35

pláži už není ani jediná. Nebezpečím by však mohli být

žraloci, kteří vždycky cítí krev. Pokud ovšem ty potvory

nějakou mají. V každém případě se drž dál od vody.“

„To mi ani nemusíš připomínat,“ odpověděl Ginger

přesvědčeně. Bylo s podivem, že nejdřív vůbec nemohl

usnout, ale teď doslova odpadl a vzbudil se, teprve až

slunce rozlévalo svou blyštivou krásu po širém oceánu.

Bylo to úchvatné, pozorovat průzračnou a mírumilovnou

hladinu vody v laguně a člověk si stěží dokázal vybavit

hrůzy uplynulé noci, která se teď jevila jenom jako zlý

sen. „Myslíš, že ještě půjdeme na pevninu?“ zeptal se

Bigglese, který už šramotil s lihovým vařičem.

„Vždyť už to nemá význam. Co jsme mohli vidět, to

jsme přece docela určitě viděli.“

„Je zde ještě taková maličkost,“ začal váhavě

Ginger. „Už když jsme dorazili, překvapily mě z dálky

takové divné bělavé skvrny. Viděl jsem je už na tom

ostrově, který jsme přetím přelétali. Teď mě najednou

napadlo, že to mohly být listy papíru. Nedovedu si

představit, že by to bylo něco jiného.“

„Můžeš se přesvědčit,“ pobídl ho Biggles. „Zaskoč

na pevninu a já zatím připravím čaj. Pět minut ti bude

stačit.“

„Oukej,“ zahalekal Ginger.

Jistě není třeba zdůrazňovat, že si vodu dobře

prohlédl, než do ní vstoupil. Pak se snažil co nejrychleji

přečvachtat k pláži a zamířil hned k nejbližšímu

bělavému místu. Už z větší vzdálenosti poznal, že jeho

odhad byl správný. Zvedl útržek novin s německým

textem. O kus dá ležely zase německé noviny, tentokrát

výrazněji zbarvené slanou vodou.

36

Když vystoupil na hřeben atolu, dohlédl na pobřeží

plné oblázků, na něž rytmicky narážely dunivé vlny

oceánu. Zde se válela spousta použitého papíru. Udělal

několik kroků a zvedl list, na němž byly strojopisem

uvedeny nějaké adresy se jmény. Další krok mu však

připravil šok. Ve směsici palmových listů, mušlí a

mořské trávy plavaly australské librové bankovky.

Sesbíral je do jedné a pak se rychle vrátil k letadlu.

„Myslím, že jsme něco objevili,“ hlásil Bigglesovi.

„Podívej se na to.“ Biggles se zahloubal do papírů,

zatímco Ginger si dopřál šálek horkého čaje a vyčkával,

co mu Biggles poví.

„Nemůžeme s jistotou tvrdit, z jaké lodi ty papíry

pocházejí,“ řekl Biggles nakonec. „Kromě Taube se v

hurikánu mohlo leccos přihodit i jiným lodím. Papíry

mohl ztratit kdekdo.“

„Ale australští lovci perel obvykle na svých člunech

nepřevážejí německé noviny.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Biggles, „a hlavně tady

tohle je zajímavé.“

„Co to je?“

„Jména a adresy, ne z jednoho, ale hned z několika

zdejších měst. Velice zvláštní seznam. Nemusí být pro

nás vůbec významný, ale kdoví… Zůstává otázka, jak se

ty papíry dostaly zrovna sem. Není zde ani stopa po

nějakém ztroskotání a papíry nemohou být ve vodě příliš

dlouho. Vždyť by se rozpadly.“

„Mohl je sem zavát vítr.“

„To ano. V bouři mohly být rychlostí sto mil za

hodinu hnány z pěkné dálky. Pokud je náš předpoklad

správný, musely se sem dostat ze severního čtverce naší

mapy.“

37

„Zahlédl jsem je už na ostrově, který leží

severozápadně od tohoto. Tehdy jsem nevěděl, že jsou to

kusy papíru. Co si myslíš o těch penězích? Je

pravděpodobné, že by rybáři nebo lovci perel platili

posádce na palubě? Pokud ne, tak proč by s sebou brali

peníze na moře? Není je za co utratit.“

„Uvažujeme oba stejně,“ odpověděl mu zamyšleně

Biggles. „Vrátíme se k ostrovu, kde jsi ty papíry poprvé

zahlédl. Pomůže nám to upřesnit směr, odkud se na ten

ostrov dostaly. I pokud nenajdeme nic zajímavého,

budeme v tom směru pokračovat a pátrat dál. Přivede nás

to možná daleko do moře, ale nedá se zkrátka nic dělat.

Máme přece jenom slovo von Stalheinovy party, že byli

na ostrově tři týdny. A o slovu podobných lidí se dá dost

úspěšně pochybovat. Mohli zde někde přece přebývat

daleko déle… Zvedneme kotvu a vydáme se tak daleko,

jak jen to bude možné. Brzy budeme totiž muset do

Broome pro palivo.“

Vydra byla ve vzduchu v několika minutách. Vydali

se k poslednímu ostrovu, který si prohlíželi před

přistáním.

Nad ním pak Biggles dvakrát zakroužil v nízké

výšce. „Žádné známky ztroskotání,“ konstatoval. „Někde

by však nějaké měly být. Musíme se porozhlédnout

trochu dál a uvidíme…“

Po dvaceti minutách letu, když se právě začali

častěji dívat na ukazatel stavu paliva, spatřili na obzoru

další ostrov. Ginger odhadoval, že to bude asi jeden z

ostrovů málo navštěvovaného souostroví

Mandeville. Dříve než jej dosáhli, spatřili na pobřeží

zbytky lodního vraku.

38

„Vypadá to, že jsme u cíle,“ poznamenal Biggles s

uspokojením v hlase. „Není zde sice laguna, ale za tímto

hřebenem vypadá voda klidně.“

Po obvyklých manévrech dosedla Vydra na vodu

těsně u pobřeží posetého změtí všeho možného. Ostrov

patřil k největším ze všech, které zde viděli. Byl asi dvě

míle dlouhý, na nejširším místě dosahoval čtvrt míle a

dařilo se zde vegetaci. Zahlédli skupiny kokosových

palem, ale i tady byly notně poškozené nedávným willie-

willie.

Biggles manévroval k úseku holé pláže tak, aby

mohli vystoupit na pevninu suchou nohou. „Něco ti tedy

povím,“ řekl Gingerovi přesvědčeně. „Tohle okolo

nebude výsledkem jenom jediného ztroskotání.“ Ukázal

před sebe. „Tento zlomený stožár se zbytkem svinuté

plachty přece nikdy nestál na žádné větší lodi. Stožár a ta

tříšť okolo, to všechno pochází nejspíš ze škuneru lovců

perel. Je možné, že von Stalheinova loď narazila na útes,

těžce se poškodila a větší část zničené lodi šla ke dnu v

hluboké vodě na opačné straně ostrova. Není nic divného

na tom, že loď místních obyvatel, hnaná toutéž bouří,

nakonec ztroskotala na stejném ostrově… Ale dejme se

do práce. Čeká nás toho hodně.“

Začalo opravdové pátrání. Bylo však nesmírně

obtížné, protože nehledali nějaké určité věci, ale snažili

se odhalit cokoliv, co by jim povědělo víc o von

Stalheinově poslání v australských vodách. Každá

zdánlivá maličkost mohla mít velký význam. Biggles

pevně doufal, že přinejmenším zjistí jména lodí, jež zde

ztroskotaly. V tomto ohledu je však čekalo zklamání.

39

Bezejmenný ostrov

Hned na pobřeží spatřili první pozůstatek tragédie.

Byla jím kostra. Několik cárů látky sice na ní ještě

ulpívalo, ale jinak nebylo nic, z čeho by se dalo soudit na

národnost mrtvého námořníka. Ginger nahlas uvažoval,

jestli je to oběť posledního willie – willie, nebo některého

z předchozích.

„Řekl bych, že je to následek toho posledního,“

navázal Biggles. „Všiml jsem si, že ptáci dokáží udělat s

mrtvolami krátký proces. Mimoto je jasné, že vítr a vlny

mohly tělo vyvrhnout právě sem.“

Koster našli víc. Ale kromě těchto strašlivých

suvenýrů katastrofy se jim ani po více než hodině

nepodařilo narazit na nic pozoruhodného. Bylo zde

pohozeno několik papírů a časopisů, ale byly už

nečitelné. Po chvíli Ginger narazil na pořadač na

dokumenty, ale byl úplně prázdný. Významné však bylo

slovo otištěné gumovým razítkem na přední straně –

Vertraulich.

„To znamená důvěrné,“ přeložil z němčiny Biggles.

„Důvěrný svazek. Škoda, že zde není jeho obsah. V

každém případě nám však říká, že zde nebo v blízkosti

ztroskotala německá loď, která vezla tajné dokumenty.“

„Vzpomeň si na ten seznam adres, který jsem našel.

Možná, že pochází z těchto desek,“ doplnil Ginger.

„Formát by odpovídal.“

„Je to možné,“ připustil Biggles. „Pořadač ovšem

běžně uchovává svazek papírů, takže nejspíš tam nebyl

jenom ten jediný list. Povšiml jsem si, že mezi těmi

adresami nebyla jediná ze Sydney nebo z Melbourne. Je

40

nepravděpodobné, že by na nějakém seznamu chyběla

tak velká města, a proto z toho vyvozuji, že se objevují

na stránkách, k nimž jsme se nedostali. Ale o tom si ještě

promluvíme… Myslím, že můžeme konstatovat, že von

Stalheinova verze o ztroskotání je v podstatě pravdivá.

To jsme však už předpokládali. Jeho lidé by se přece

nevydali na moře v malé otevřené loďce, kdyby si mohli

vybrat. Podivné je, že jsme nenarazili nikde na jméno

jejich původní lodi. Jako by někdo všechny takové

předměty zničil. Záchranné pásy, věci ze dřeva, to

všechno někdo spálil. Viděli jsme přece zbytky jednoho

obrovského ohniště… A copak je tohle?“

Z písku nápadně vyčnívala nějaká rukojeť. Vytáhli ji

a setřásli navátý písek. K překvapení obou letců se

objevil moderní přístroj. Biggles se sklonil a když se po

chvíli otočil ke Gingerovi, pohrával na jeho tváři

spokojený úsměv. „Tak teď konečně máme něco v ruce,“

řekl. „Žádný škuner rybářů nebo lovců perel si nevozí

tohle.“

„Geigerův počítač. Přístroj naměření radioaktivity,“

vydechl Ginger.

„Zdá se, že von Stalhein měl opravdu v týmu vědce.

Těžko říct, jestli se však skutečně starali o ryby. Na první

pohled to vypadá, že jsme právě nalezli hlavní důvod,

proč se jejich loď objevila v těchto vodách.“

„Myslíš, že měřila radioaktivitu poblíž ostrovů

Montebello, kde jsme vyzkoušeli atomovou bombu.“

„To by mohl být jeden z důvodů.“

„Jak daleko jsme od ostrovů?“

„Zhruba to odhaduji tak na čtyři sta mil.“

„To je tedy dost.“

41

„Když zkoušeli svoji bombu Američané, varovali

všechna plavidla, aby se držela mimo zónu čtyř set

padesáti mil od Marshallových ostrovů. Von Stalhein se

svými přáteli se mohl přiblížit ještě mnohem víc. Ale

podívejme se na věc podrobněji. Těžko můžeme říct, že

jsme vyřešili záhadu špionážní lodi v těchto vodách.

Mohli třeba taky hledat ložiska uranu. V každém případě

jsme udělali zajímavý nález. Musíme jej vzít s sebou.“

Biggles najednou zvedl hlavu a začichal. „Necítíš nic?“

„Několikrát jsem zachytil velice intenzívní pach, i

když nevím, co to je…“

„Taky bych to tak řekl. Zdá se mi, že se někde něco

rozkládá. Myslím, že to přicházelo, když vál vítr z tohoto

směru. Pojďme se podívat.“

Kráčeli tím směrem a ukazovalo se, že pach zesílil.

Dostali se hlouběji na území ostrova mezi nízká křoviska.

Tam dosud nebyli, protože se omezovali jenom na

průzkum pobřeží. Biggles postupoval opatrně kupředu,

zastavil se a sehnul se nad zem s kapesníkem u nosu.

Otočil se ke Gingerovi: „Raději bys měl zůstat, kde

stojíš. Není to pěkný pohled.“

Ginger vyčkával. Plynula minuta za minutou. Pak se

k němu připojil pobledlý Biggles. „Stalo se tam něco, s

čím jsem nepočítal,“ prohlásil pochmurně.

„Co tam leží?“

„Muž nebo spíš to, co z něj zbylo. Vypadá, že není

mrtev déle než týden až deset dní.“

„Běloch?“

„Ne. Orientálec. Řekl bych Japonec nebo míšenec.

Zřejmě byl na lodi domorodců. Napadá mě, že flotila

lovců perel se zde skládá z Japonců, Malajců a vůbec

všelijakých Asiatů. Tenhle se zabýval lovem perel, jinak

42

by přece neměl při sobě toto.“ S těmito slovy Biggles

rozevřel dlaň, na níž ležela malá plechovka od tabáku.

Odklopil víčko.

Gingerovi oči se rozšířily: „Perly!“

„Přirozeně to asi byla jediná věc, kterou chtěl

zachránit, když už věděl, že jejich loď ztroskotala.“

„Ale jak – proč potom zůstal, když –“

„Počkej okamžik a pokusím se tvé otázky

zodpovědět,

i

když

zde

určitě

ještě

hodně

nezodpovězených otázek zůstane. Předně musíš vědět, že

ten muž byl postřelen. Dokonce dvakrát. Dostal to do

žaludku a do nohy, jeho oblečení je nasáklé krví.

Sebevraždu nespáchal, i když mu u ruky ležela zbraň.“

Biggles vytáhl z kapsy revolver a zlomil ho tak, že bylo

vidět, že z něj byly vypáleny čtyři rány. „Navíc je celkem

zřejmé, že muž, který se chce zabít, se nebude střílet do

nohy.“

„Byl zavražděn.“

„Určitě ho střelil někdo jiný a vypadá to jako jasná

vražda. Připadá mi, že byl postřelen a prchal, aby se

schoval tam v tom porostu. Určitě chtěl za každou cenu

uniknout někomu, kdo ho pronásledoval.“

„Došlo na lodi ke vzpouře?“

Biggles pokrčil rameny: „Někomu by se to mohlo

zdát, ale myslíš, že to bylo vhodné místo a čas na nějakou

vzpouru? Uvažuj. Jejich loď byla rozdrcena v hurikánu.

Jeden muž a pravděpodobně jich bylo víc, se snažil

dostat na souš. A jakmile se tam dostal nebo lépe řečeno

dostali, měli malou naději, že se vůbec kdy navrátí do

civilizace. Můžeš mi vysvětlit, proč právě v tomto

okamžiku začali jeden na druhého střílet?“

„To si člověk těžko umí vysvětlit.“

43

„No tak jak potom došlo k té střelbě?“

„Třeba měli nedostatek potravy. Pak mohli někteří

členové posádky zabít jiné, aby měli větší šanci na

přežití.“

„A kde potom jsou? Nikdo živý zde přece není,

viděli bychom ho.“

„Mohli později odplout v malém člunu.“

„Myslíš si, že by ujeli a nechali zde toto?“ Biggles

pozvedl plechovku s perlami. „Museli o nich přece vědět.

Copak by klidně vyrazili jinam s tím, že někde na jednom

z ostrovů nechávají nesmírný poklad, který stačí

zvednout a strčit do kapsy?“

„Neumím si to představit.“

„Když uvážíme okolnosti, tyto perly skutečně mohly

být důvodem k vraždě. Zůstaly však nakonec zde. To

nedává smysl. To přece není odpověď na základní

otázku. Mohlo se to udát i tak, že byl zastřelen nejen

tento jeden muž, ale i ti ostatní, co leží na pobřeží.

Mysleli jsme, že utonuli, ale kdoví… Musíme se

podívat.“

S těmito slovy se vrátili na pláž a sklonili se nad

první kostrou.

Biggles si klekl vedle pozůstatků a velmi pečlivě

zvedal jednotlivé části kostry a odkládal je stranou.

Z kosti prstu sklouzl kroužek. Byl to pečetní prsten.

Biggles si jej prohlížel ze všech stran. „To je orientální

práce,“ řekl. „Zřejmě jde o dalšího člena posádky

škuneru lovců perel… Podívej! To je ono! Právě toto

jsem hledal.“ Natáhl ruku a ukázal Gingerovi lehce

zploštělou kulku. „Připadá mi, že pochází z lugeru.

Schovám ji a jednoho dne nám možná poví svůj příběh.“

Zastrčil nález do kapsy a znovu se postavil.

44

„Vypadá to, že se zde udála bitva,“ řekl Ginger a

trochu se otřásl při představě hromadného vraždění.

„Patrně bychom při prohlídce dalších koster našli i

ostatní kulky, ale to už nemá smysl. To, co jsme zatím

viděli, nám říká dostatečně, co se zde přihodilo.“

„Ovšem o co ti lidé bojovali, když ne o perly?“

„Už jsi zapomněl, že sem dorazila ještě jedna loď?“

„Jistěže ne. Když však byli trosečníci zde, mohli

odplout všichni na jedné lodi a nenapadat se navzájem.“

„No to je ono! Oni přece nebyli na jedné lodi!

Nebylo v ní dost místa pro všechny.“ Ginger zaraženě

zmlkl.

„Jestli tady ztroskotáš, perly ti moc nepomůžou.

Budeš usilovat o jednu jedinou věc.“

„O člun?“

„Tak se mi to aspoň jeví. Byl zde jediný člun a

hodně lidí, kteří jej potřebovali. Von Stalheinova tlupa

vyhrála. Nevím, jestli ten člun patřil původně zdejším

lovcům nebo cizím trosečníkům. Ale i to brzy zjistíme.

Člun je teď na Osmdesátimílové pláži a měl by mít

nějaké jméno. Zdůrazňuji měl by, protože nevím, jestli

má. Pokud nemá, budeme vědět proč. Pojďme se tam

podívat. Měli bychom mít stále dost paliva, abychom

mohli na cestě do Broome udělat odbočku. V Broome

pak natankujeme. Pojďme! Polohu ostrova přece známe,

můžeme se sem kdykoliv vrátit. I když to vypadá, že

ostrov nemá žádné jméno.“

Když spěchali k Vydře, zeptal se Ginger: „Co

zamýšlíš udělat s těmi perlami?“

„Najít právoplatného majitele a předat mu je. O tom,

co jsme dnes viděli, musíme podat zprávu, i když to třeba

neučiníme hned. Netýká se to přirozeně jenom perel, i

45

když právě ta velká růžová musí představovat spoustu

peněz. Máme přece důvodné podezření, že zde došlo k

několika vraždám. Kdybychom to zatajili, vystavíme se v

budoucnu kritice a pravděpodobně i něčemu horšímu. Od

této chvíle musíme myslet na všechny souvislosti.“

Vydra se okamžitě vydala na cestu k pevnině. Držela

přímý kurs k Osmdesátimílové pláži, do místa, kde měl

spočívat opuštěný záchranný člun. Pak chtěli Biggles s

Gingerem zamířit přímo do Brooome.

Jakmile zahlédli rozlehlou zátočinu s širokým

lemem písku, stočil Biggles stroj doleva, dostal se do

výšky něco pod sto stop a začal pomalou rychlostí pátrat

po člunu na pobřeží. Na neporušeném, větrem

zarovnaném písčitém povrchu pláže to nemohl být velký

problém. Nakonec člun zahlédli současně, i když už byl

trochu zavátý čerstvým pískem. Biggles vysunul

podvozek. Stroj dosedl s tvrdým, trhavým třesem. Pak

Biggles popojel až těsně k malému plavidlu, které se už

nikdy nevydá na moře. Ve chvilce oba stáli přímo u

svého cíle.

Biggles obhlížel záchranný člun a mumlal: „Žádné

jméno, nikde nic. Přesně jak jsem očekával.“ Na přídi

lodi bylo zřetelně vidět místo, kde bylo původní jméno

vyškrabáno. Na zádi byl na tom místě připevněn kus

nového dřevěného roubení.

„Co na to říkáš?“ zeptal se Biggles.

„To, co vidím, mi toho moc neřekne,“ pokrčil

rameny Ginger.

„Myslím, že nám to tedy říká dost,“ odporoval

Biggles. „Pokud člun patřil na See Taube, nebylo

přirozeně zapotřebí odstraňovat jméno. Pochopitelně za

předpokladu, že se von Stalheinova loď skutečně

46

jmenovala See Taube. Moje domněnka, že člun patřil k

plavidlu lovců perel, se zdá být stále více podobná

pravdě. Logicky pak můžeme dovodit, že bylo vlastně

motivem všech vražd. Snaž se vštípit si každičký detail

pro případ, že by mi něco uniklo. V Broome se nám bude

hodit všechno, co jsme se dověděli. Nikdy se nedovíme,

jak se to na ostrově přesně sběhlo, ale určitě se nám

podaří bez obtíží identifikovat rybářský škuner. Určitě

bude stačit popis mrtvého muže. Broome není příliš velké

město. Vydáme se tedy tam.“

Během krátkého letu do Broome toho Biggles moc

nenamluvil. Ani Ginger se nesnažil rušit jeho úvahy,

protože se sám zabýval problémy, které se vynořily. Až

když zahlédli bělavé střechy města, Biggles prohodil:

„Abychom ušetřili čas, nechám tě, abys obstaral

natankování sám. Až to dokončíš, přijď do hotelu

Continental, kde budeme dnes spát. Rád bych si sám ještě

všelicos ověřil a je zřejmé, že nejjistější a nejrychlejší

způsob je zaskočit na policii. Ti aspoň nikomu neřeknou,

na co se vyptávám. Kdybych to chtěl zjišťovat jinak,

budeme se v Broome motat celé dny.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Ginger.

47

Rozhovor se seržantem Gilsonem

Gingera zanechal Biggles na letišti a sám se dal

cestou okolo bungalovů s bílými střechami, obrostlých

palmami a keři s pestrobarevnými květy, k Perlovému

přístavu, který se tyčí nad modrými vodami zátoky

Dampier Creek. Pod botami mu praskaly drobné mušle,

když zamířil k policejní stanici, kde zastihl ve službě

seržanta Williama Gilsona. Položil na přepážku své

doklady a představil se.

Seržant byl vysoký, opálený muž sportovního

vzhledu, kterému uniforma padla jako ulitá. Bezeslova

prostudoval dokumenty, vstal a zavřel dveře. Pak se

znovu usadil a pohlédl na Bigglese, jenž si své papíry

mezitím schoval do náprsní kapsy. „Posaďte se,“ vybídl

ho pak. „Musí to být něco velice důležitého, že jste se

dali na tak dlouhou cestu.“

Biggles mu pohlédl zpříma do očí: „Je to důležité

pro mě i pro vás. Může to být dokonce velice důležité,

takže jsem dlouho přemýšlel, než jsem se za vámi vydal.

Jsem přesvědčen, že je ve vašich silách mi pomoci.

Musím vás ovšem se vší vážností varovat. Pokud by se

kdokoliv od vás dověděl byť i jenom jediné slovo, navíc

v souvislosti s mým jménem, mohl byste zájmům své

vlasti způsobit nedozírné škody.“

„Umím držet jazyk za zuby,“ slíbil prostě Gilson a

podíval se stejně přímo jako Biggles.

„Pak vám tedy musím nejdřív povědět, co mě a moje

spolupracovníky přivádí do Austrálie. Začal bych

otázkou. Vzpomenete si ještě na lidi z lodi, která

48

ztroskotala při posledním willie – willie? Dostali se na

pevninu na Osmdesátimílové pláži.“

„Samozřejmě, že si je pamatuji.“

„Jeden z těchto mužů je a taky vlastně po mnoho let

byl jedním z nejnebezpečnějších nepřátelských agentů v

Evropě. Ten člověk nás nenávidí, to znamená, že

nenávidí i vás. Nyní je v Austrálii.“

„Co zde pohledává?“

„To je právě to, co bych rád věděl a proč se zde

budu snažit pátrat. Protože může být vlastně kdekoliv v

Austrálii, určitě budete souhlasit, abych tu věc držel

pevně v rukách. Není to nic, co bychom mohli

zlehčovat.“

„V tom s vámi souhlasím.“

„Trochu jsem se tady už porozhlédl a to mě přivedlo

k vám. Když budete odpovídat na mé otázky, sám se pár

věcí dovíte. Kolik plavidel místních obyvatel se ztratilo v

posledním willie – willie?“

„Tři. Teď už víme, že se jedno nachází na břehu,

takže dvě.“

„Nepatřil k posádce jedné z těchto lodí lovec perel,

asi Japonec, podsaditého těla, vysoký pět stop a čtyři

palce, se zlatými zubními korunkami v horní čelisti?“

„Určitě. To by měl být Toto Wada, australsko-

japonský míšenec. Prima chlap. Protože se dřív potápěl

sám, vydělal dost peněz a teď si koupil vlastní loď.“

„Chtěl bych však mít úplnou jistotu. Neviděl jste

snad náhodou někdy, kam si pan Wada ukládá své

ulovené perly?“

„Ale mockrát! Byla to dvoulibrová plechovka na

tabák.“

49

„Jako třeba tahle?“ Biggles položil na stůl

plechovku.

„To je přece ona!“

„Měl byste ji tedy schovat pro jeho nejbližší

příbuzné.“

„Nejbližším příbuzným je jeho manželka. Žije v

Sheba Lane.“ Seržantovy oči se údivem rozšířily, když

Biggles plechovku naklonil tak, že bylo vidět obsah: „Jak

jste se k tomu dostal? A kde je Toto?“

„Už se nevrátí. Je mrtev. Jeho škuner narazil na

ostrově na útes a rozbil se. Dostal se na břeh a s ním

nejméně jeden z jeho mužů. Tento prsten vám pomůže ho

identifikovat. Našel jsem těla. Oba muži byli zastřeleni.“

„Zastřeleni? Jak – kdo to mohl –“

„U ostrova ztroskotala i německá loď. Ve skupině

trosečníků, která přistála na Osmdesátimílové pláži byli

Němci. Takže se mi to začíná pomalu skládat

dohromady…“

„Rozumím,“ řekl pomalu seržant Gilson. Byl

zachmuřený.

„Dostáváme se k člunu,“ pokračoval Biggles. „Stačil

jsem si už prohlédnout člun, v němž dorazili ti cizinci. Je

vpředu dosti vysoký, má poměrně širokou palubu, může

měřit tak dvacet dva stop a bok dělá asi čtyři stopy.

Hnědý fermežový nátěr, kování… Mám pokračovat?“

„Nemusíte už říkat nic,“ navázal živě seržant. „Tu

loď znám. Patřila Totovi.“

„Takže teď víte, co jsem našel a chápete, proč jsem

se rozhodl vám o tom vyprávět. Otevřeně řečeno,

nestarám se o osudy těch nešťastných lovců perel,

protože mi to v honičce za mým mužem nepomůže. Byl

bych rád, kdybyste prozatím nikomu neříkal nic, ale o to

50

víc musíte poslouchat, kde se co šustne. Pokud byste

zaslechl něco o podivné lodi, kterou viděli u pobřeží,

řekněme mezi Wyndhamem a Perthem, dejte mi vědět.

Mimochodem, měl byste schovat tohle. Jednoho dne z

toho budou důkazy.“ Biggles položil na stůl dvě kulky a

prsten. „To jsou dvě z kulek, které zabíjely. Prsten zůstal

na tom, co zbylo z prstu jednoho člena posádky.“

„A vy mi říkáte, abych v tom vůbec nic

nepodnikal?“ vzhlédl pochybovačně Gilson.

„Ano. Prosím vás o to, protože v sázce je mnohem

víc než zastřelení jednoho nebo dvou lovců perel. Pokud

byste začal s nějakým vyšetřováním na svou pěst, mohl

byste poplašit moji kořist. Já toho člověka, kterého chci

najít, dobře znám. Přenechejte mi ho s jedinou výjimkou.

Kdybyste zaslechl, že jsem udělal nějakou pitomost a

nechal se zastřelit.“ Biggles se zasmál: „Pokud by se to

opravdu stalo, pak srovnejte moji kulku s těmi, které

máte v zásuvce.“

„Dobrá,“ souhlasil váhavě Gilson. „Ať je tedy po

vašem. Aspoň prozatím to tak bude zřejmě lepší. Musíte

mi dát vědět, kdy můžu začít a neměl byste to příliš

odkládat.“

„Nebudu to odkládat ani o den déle než bude

nezbytně nutné,“ slíbil Biggles. „Teď bych ovšem rád

věděl, jestli byste mi mohl pomoct s tímhle,“ sáhl do

náprsní kapsy a vyňal seznam jmen a adres, který našel

Ginger. „Neříká vám některé ze jmen něco víc?

Předpokládám, že někteří z těch lidí mají záznam v

policejním rejstříku. Podívejte se!“

Gilson prostudoval seznam. „Ne,“ prohlásil potom,

když dospěl až na konec. „Ale nesmíte mě chytat za

slovo. Zabývám se výlučně místními případy, i když v

51

těchto podmínkách místní znamená pěkně velkou oblast.

Její většinu tvoří poušť a pustina. Jsou zde uvedena dvě

místa, o nichž jsem dosud nikdy neslyšel. Tady

Tarracooma Creek je jedno z nich.“

„Je zde napsáno Tarracooma Creek, západní

Austrálie. Jsme přece v západní Austrálii.“

„Stejně však jsem to jméno neslyšel. Musí to být

nějaké malé místo. Ovšem pochopte, že západní

Austrálie je pěkný kousek země a může se zde nacházet

spousta lokalit, o nichž jsem dosud nemusel slyšet. Až

přijde starý Joe Hopkins, zeptám se ho. Má zpoždění, ale

musí zde být každou chvíli. Ten by nám mohl poradit.

Patříval ke strážcům plotu.“ Na udivený výraz Bigglesův

začal vysvětlovat: „Od severu na jih se táhne pustinou

králičí plot, který hlídají ozbrojení jezdci, kteří na místě

opravují každé poškození způsobené klokany a jinými

zvířaty… Hopkins býval zlatokopem a myslím, že zná

zemi lépe než kdokoliv jiný.“

„Neříká vám nic tady to jméno Roth?“ zeptal se

Biggles.

„Vůbec nic.“

„A co název dalšího místa – Daly Flats, severní

teritoria?“

„Ani o něm jsem v životě neslyšel. Neznám ani

jméno tamějšího člověka, toho Bollera. O teritoriích vím

jenom to, co si přečtu v novinách. Řeknu vám všechno,

co budu moci. Vidím zde, že jedna z adres je v Perthu a

muž se jmenuje Adamsen. Mohl bych vznést dotaz

úřední cestou a zjistit, co o něm vědí.“

„To by mi snad ušetřilo cestu.“

„Tak se do toho dáme. Řeknu naší služebné, ať vám

zatím připraví čaj. Budete muset čekat.“

52

„Děkuji vám. Budete velice laskav.“

Pak Bigglese uvedl do obytné části domu a seznámil

ho se členy své domácnosti. Povídali si spolu skoro půl

hodiny, když se Gilson vrátil.

„Moc toho nevím,“ hlásil hned na prahu. „Proti

Adamsenovi nebylo vzneseno žádné obvinění, ale

všeobecně má pověst buřiče, s nímž bývají potíže.

Pracuje jako elektrikář a politicky se jeví jako

komunistický křikloun.“

„Velice zajímavé,“ vydechl Biggles. „Celkem dobře

mi to zapadá do mé představy.“

„Ale podívejte se ještě na tu záležitost s lovcem

perel Wadou a jeho škunerem,“ navázal Gilson. „Trochu

jsem to přebíral v hlavě, když jsem čekal na telefonickou

odpověď.“

„Co máte na mysli?“

„Neurazte se, ale nikdy dříve jsme se nesetkali a já

nemám nic než vaše slovo. Mně stačí, ale soud by

vyžadoval úřední identifikaci. Wadu jste od vidění

neznal, takže vaše svědectví o jeho smrti by mohlo být

zpochybněno.“

„Chápu váš postoj,“ připouštěl klidně Biggles.

„Jak se ten ostrov jmenuje?“

„Pokud vůbec má jméno, já je neznám. Je to jeden z

těch ostrůvků, které jsou roztroušeny severovýchodně od

Rowley Shoals.“

„Jak daleko to může být odsud? Dokážete to

odhadnout?“

„Okolo dvou set mil.“

„To je dost daleko.“

„Jak to myslíte?“

53

„Upřímně řečeno, měl bych tam zajet, prohlédnout

tělo a snad je i přivézt sem, aby je mohli pohřbít. Pak

nikdo nemůže zpochybnit smrt toho muže. Musíme přece

mít tělo oběti, dřív než někoho obviníme z vraždy.“

„Máte pravdu. Tak dobře. Proč tam tedy nevyrazíte

a neověříte si mé vyprávění?“

„Jak to můžu udělat, aniž bych vás do toho namočil?

Hned na začátku bych musel požádat o zajištění dopravy

a to by nebylo možné, kdybych neudal všechny důvody.

Tím bych ovšem vypustil vaši kočku z pytle, jak se říká.“

„Je to trochu mrzuté,“ souhlasil Biggles. „Myslím,

že bych vám mohl nabídnout leteckou dopravu na ten

ostrov. Vyřešilo by to váš problém?“

Gilson chvíli přemýšlel: „To by šlo. Předpokládám,

že bychom to spolu zvládli hned zítra?“

„Určitě. Vyhovuje-li vám to, pak čím dříve to

budeme mít za sebou, tím lépe. Tak tedy zítra.“

„Souhlasím.“

„Uvidíme se v šest ráno na letišti.“

„Budu tam.“

„Výborně. Budu muset jít. Díky za vaši pomoc.“

Potřásli si rukama a Biggles se rozloučil.

V hotelové hale objevil Gingera. „Máme už plné

nádrže?“ zeptal se, když se usadil v sousedním křesle.

„Všechno proběhlo bez problémů,“ ujistil ho Ginger.

„A co máš ty nového?“

„V kostce: Škuner, který ztroskotal na ostrově,

pocházel odsud. Tělo zastřeleného jsme předběžně

identifikovali. Byl to majitel škuneru, Japonec jménem

Wada. Záchranný člun, kterým von Stalhein a ostatní

dopluli k pevnině, patřil na loď lovců perel. Všechno to

zapadá podle mých předpokladů. Stále ale musím myslet

54

na něco jiného. Gilson, místní policejní seržant, mi

prověřil jedno jméno a adresu z toho seznamu, nějakého

Adamsena z Perthu. Vypadá to, že je to hlučný rudý

agitátor. Je otázka, jak zapadá do von Stalheinovy

sestavy.“

„Pokud není na výplatní listině těch za železnou

oponou, pak byl určitě uveden jako vhodný kandidát na

takový druh spolupráce.“

„Pokud je tomu tak, musíme obdobně posuzovat i

jména ostatních. Kdo asi ten seznam sestavil? Odpověď

není těžká. Agent, který je zde už nasazen. A jaký asi

mohl mít cíl?“

„Vytvoření kompletní špionážní sítě, připravené na

okamžik, kdy jí bude zapotřebí.“

„Neposlouchám něco takového rád. Máš-li pravdu,

pak je situace daleko vážnější, než jsem předpokládal.

Potíž bude v tom, že když tito lidé nebudou vyvíjet

nějaké nepatřičné aktivity, budou požívat ochrany zákona

a my nebudeme moci proti nim podniknout ani to

nejmenší. Snad bychom mohli poskytnout místní vládě

všeobecnou informaci, na jejímž základě by se dala učinit

opatření. Jinak totiž v případě vypuknutí války vznikne

na zdejším území výkonná zpravodajská síť nepřítele.“

„Pokud von Stalheinova tlupa zamýšlí kontaktovat

Adamsena a jemu podobné, mohli bychom je při tom

polapit nebo aspoň dát policii dobré tipy. Máme přece

proti nim důkazy, když se dopustili vražd.“

„Lépe řečeno, doufám, že je už zítra budeme mít.

Zaletíme s Gilsonem na ostrov a porozhlédneme se tam.

Znal Wadu a bude oprávněn k úřední identifikaci.

Sejdeme se v šest ráno na letišti.“

55

„Jakmile tam budeme, mohli bychom se podívat i po

dalších listech z pořadače.“

„To je skvělý nápad, ale nemůžeme se tam zdržet

dlouho. Gilson se musí vrátit a já bych už rád věděl, co

dělá Algy. Ale teď se musíme především postarat o dobré

jídlo.“

56

Někdo je předešel

Následujícího rána Vydra opustila Broome a bylo

něco před sedmou, když na obzoru spatřili ostrov beze

jména.

Bill Gilson (všichni pro usnadnění využili

australského zvyku říkat si křestními jmény) se zjevně

celou záležitostí velice zabýval a měl o ni nyní

opravdový zájem. Kladl sobě i ostatním otázky, na něž

nikdo neznal odpověď. Pochopitelně se klonil k

obvyklému přístupu policejního orgánu. Biggles pověděl

všechno, co mu bylo známo i to, co pouze předpokládal.

„Ta věc má háček,“ vyprávěl Biggles, „a my jsme

zatím bezmocní. Necháme-li totiž stranou otázku vraždy,

nemůžeme nikoho z toho gangu pohnat před soud, dříve

než dokážeme, že skutečně pracovali proti zájmům

Austrálie.“

„Vražda by měla být dostatečný důvod,“ zamumlal s

tvrdým výrazem Bill.

„V pořádku. Potom je třeba všechny pověsíme. Fajn.

Ale co z toho? Úkol, tedy to, proč sem ti lidé přišli, by

byl v tomto případě předán úplně novým lidem. Jedni

padnou, přijdou jiní. Teď už začínám chápat, že jsem k

tomu na počátku přistupoval špatně. Jakmile jsem se

dověděl, že von Stalhein je zde, hned jsem začal

přemýšlet o nových raketách, o zkouškách atomových

zbraní a o jejich základnách. Hodně jsem myslel i na

naleziště uranu. Pochopitelně, že se budou zajímat i o

tohle všechno, ale podstata jejich spiklenecké činnosti jde

určitě hlouběji. Teprve teď vidím všudypřítomnou

organizaci, která nebude jenom dodávat za železnou

57

oponu údaje o australském technickém rozvoji, ale může,

pomocí stávek a podobných akcí, narušit celé zdejší

hospodářství.“

„Myslíš pomocí komunistické propagandy.“

„Říkej si tomu, jak chceš. Komunismus už není

jenom nějaká idea, ale stal se politickým heslem v rukou

mocné kliky, která disponuje po zuby vyzbrojenými

armádami a v hlavě má staré touhy po světovládě. Potíž

je v tom, že někteří z lidí, kteří se dají nachytat jejich

hesly, nikdy nepochopí, že pracují pro nepřítele, a že

studená válka je stejně nemilosrdná jako ta horká. Moc se

v tom všem nevyznají, jinak by s tím nechtěli mít nic

společného. Samozřejmě, že vedle nich je zde řada lidí,

kteří se dali k rudým z nenávisti. Případem zvláštního

druhu nenávisti je von Stalhein. Kdysi smýšlel jinak než

teď. Nenávidí nás, protože Hitler prohrál válku. Když byl

nacista, nenáviděl komunismus. Vsadil bych se, že i dnes

nemá komunismus v lásce. Dal se do jejich služeb jenom

proto, že mu to umožňuje bojovat proti nám. Pomstě

zasvětil zbytek svého života, obětoval svůj humor a

všechno, pro co stojí za to žít.“

„Musí to být tvrdý chlápek, že?“

„Tvrdý?“ Biggles se s převahou zasmál. „Kamaráde,

on je výjimečně tvrdý. Pokud mu hodíš kámen do

obličeje, vsaď se, že kámen se rozpadne na kousky.“

Jakmile se ocitli od ostrova vzdáleni tak akorát na

pohodlný klouzavý let, Biggles vypnul motory. Když se

však začala přibližovat klidná voda zálivu, najednou

ztuhl a vytřeštil oči a bez dechu zíral čelním sklem.

„Vidíte totéž co já?“ zašeptal nedůvěřivě. „Je tam loď,“

přikývl Ginger.

58

„Škuner,“ přidal se Bill, který se nahnul přes

Bigglesovo rameno.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Biggles.

„Tvůj odhad je stejně dobrý jako můj. Každý škuner

se podobá ostatním. Může to být loď lovců perel, kteří se

zde z nějakých důvodů zastavili. Můžu ale prohlásit

zodpovědně, že nepatří mezi lodi z domovského přístavu

Broome.“

„Vidím na ostrově lidi… chodí sem a tam…jsou

mezi nimi černoši i běloši,“ hlásil Ginger.

„Většina škunerů má barevné posádky,“ řekl Bill.

„Nezaslechli nás, protože jinak by se už dívali

nahoru,“ poznamenal Ginger.

„Vlny, které dorážejí na útesy na návětrné straně, je

dost ohlušují. Tam toho člověk moc neslyší,“ konstatoval

Bill. „Musela to být nějaká zvláštní náhoda, že loď

dorazila právě sem.“

„Však už brzy uvidíme,“ prohodil Biggles a

vyrovnal stroj před přistávacím manévrem. „Nebudu

Vydru tlačit někam na pláž. Můžeme ji posadit na vodu.

Stejně zde chceme pobýt jenom chvíli.“

Víc si už nestačili říci. Hukot dorážejících vln

dokázal utlumit i jakýkoliv zvuk, který mohla způsobit

Mořská vydra při svém klouzavém letu dolů. Na palubě

škuneru nebyl nikdo a muži na ostrově ani nevzhlédli. Z

úrovně vodní hladiny byli navíc křovisky skryti před

pohledy a totéž muselo platit obráceně, takže Vydra

přistála, aniž o tom někdo věděl. Jakmile však Biggles

nastartoval, aby letadlo popojelo ke škuneru, vyběhl na

palubu muž. Gingerovi připadal mimořádně rozrušený, i

když v dané situaci to nemuselo nic znamenat. I úplně

nevinný člověk se mohl cítit vyvedený z míry, když se

59

těsně vedle jeho lodi najednou zjeví cizí obojživelné

letadlo. Muž byl vysoký, s plnovousem a v pracovním

oblečení.

Bill přečetl nahlas nápis jména na lodi: „Matilda.

Darwin.“

Biggles vedl Vydru do mělké vody poblíž škuneru.

Ginger se zvedl a šel letadlo zakotvit.

Bill, jenž byl samozřejmě v uniformě, se obrátil k

lodi a zavolal: „Zdravím vás! Jste v pořádku?“

„Ano,“ zněla odpověď.

„Co zde děláte?“

„Sbíráme čerstvé ořechy.“

„Jste hodně daleko od domova.“

„Zdejší lidé jsou už takoví, že se poohlížejí stále po

nových možnostech.“

Bill se otočil k Bigglesovi: „Nemohl bych říct, že

ten člověk lže, ale taky bych nedal nic za to, že mluví

pravdu.“ Jeho hlas zněl podezřívavě. Pak však dodal:

„Není to, koneckonců, naše věc. Pojďme udělat svou

práci.“

„Počkej chvíli,“ odpověděl Biggles. „Měly by tu být

dvě kostry. Sotva čtyřicet yardů od nás. Nejsou tam.

Kosti samy neodešly.“

„Možná je pohřbila posádka Matildy.“

„No – možná,“ protáhl Biggles pochybovačně.

„Gingere, nemá smysl, abys šel taky na břeh. Zůstaň zde

a hlídej stroj.“

60

„Zdravím Vás! Jste v pořádku?"

61

„Jasně.“ Ginger se díval do Bigglesovy tváře a dobře

věděl, že objevení Matildy ho velice překvapilo a taky to,

že není vůbec uspokojen vysvětlováním muže, kterému

asi škuner patřil. Když Biggles s Billem vystoupili a

brodili se k ostrovu, usedl do kabiny pilota a čekal, co se

bude dít. Muž s plnovousem se rovněž rozhodl čekat a

opřel se o zábradlí. Kouřil dýmku. Něco v jeho chování

Gingera varovalo, že jeho zřejmá bezstarostnost není

přirozená. Muž svoji ležérnost předstíral. Co jenom ti

lidé na břehu dělají, přemýšlel Ginger.

Podivil se ještě víc za pár minut, když se za křovisky

vynořila skupina dvou bílých a osmi barevných mužů s

nástroji, které vypadaly jako rýče a lopaty. I na tu

vzdálenost bylo vidět, že všichni spěchají. Černoši

dokonce začali klusat, jak se na ně rozkřikl muž hnědé

pleti, oblečený lépe než oni. Zastával zde zřejmě nějaké

vedoucí místo.

Ginger si uvědomil, že Biggles s Billem je nemohou

spatřit, protože sami zmizeli za vysokým skalnatým

útesem, který tvořil jakousi páteř ostrova. Najednou ho

napadlo, že ten spěch cizích návštěvníků není náhodný,

že je to záměr. Parta čekala, až Biggles a Bill zmizí z

dohledu a teprve pak vyrazila. Vypadalo to podivně…

Gingerův nedobrý pocit narůstal. Nepomáhalo ani

to, že si opakoval, že není důvod k obavám, protože jeho

přátelé jsou tak blízko, že na ně stačí prostě zavolat.

Uvědomil si, že je skutečně sám. Dorážející mořské vlny

vydávaly intenzívní temný hukot a bylo zřejmé, že nikdo

na ostrově by jeho volání neslyšel. Skupina na pláži

mířila k malé lodici, kterou tam zanechali.

Díval se na škuner vzdálený dvacet yardů a viděl, že

chlapík s plnovousem ho taky pokradmu pozoruje.

62

Znamenalo to něco, nebo je to jenom vznícená fantazie?

Ginger nedokázal odpovědět, ale najednou jím

zalomcovala vlna strachu, co by se dělo, kdyby se něco

přihodilo letadlu. Vzdálenost letadla a lodi byla

nepříjemně malá. Škoda, že letadlo není ukotvené někde

daleko…

Když se obrátil směrem k břehu, viděl, že skupina

dorazila k loďce. Hnědý muž, vysoký, nepříjemně

vyhlížející Malajec, vydal rozkazy. Spustili loďku na

vodu, bílí do ní nasedli a někteří černoši nečekali a začali

plavat směrem k velké lodi. Ginger si všiml, že jeden z

bělochů lehce napadá na nohu. Najednou mu připadala

jeho postava povědomá. Ginger vytřeštil oči a říkal si, že

má halucinace. Jeho smysly ho však neklamaly. Ten muž

byl nepochybně Erich von Stalhein.

Na okamžik byl Ginger jakoby ochromen šokem.

Nic takového nečekal. Věděl, že schopnost poznat

někoho nebo něco závisí na místě i na čase. Rozhodně si

v mysli nespojoval von Stalheina se škunerem rybářů a

lovců perel a neočekával, že se objeví na pustém ostrově.

Jinak by ho určitě poznal už před chvílí.

Když pominulo nebezpečí prvotního šoku, Ginger se

pohnul. Nevěděl, co vousatý muž udělá, až bude mít

všechny na palubě a taky nechtěl ztrácet čas hádankami.

Důležité bylo jediné: dostat letadlo co nejdál od škuneru.

Popošel ven a velmi pomalu a klidně, jako by jeho

pohyby neměly žádný význam, uvolnil zakotvení a vrátil

se do kabiny. Koutkem oka viděl, že vousatec se sklání k

loďce, která se už přiblížila. Malajec zachytil lano,

zručně vyšplhal a dal se s vousatým do řeči.

63

Ginger už nečekal. Vydra byla mírně postrkována

svěžím větrem. Na škuneru vytáhli kotvu a lodní šroub

spustil naplno. Voda se zčeřila a letadlo se zakolébalo.

Ginger spustil motory. Škuner se otočil do

nebezpečné blízkosti letadla. Hrozila srážka. Loď mířila

na ocasní část Vydry. Ginger zařval z plných plic, ale

chápal, že jenom plýtvá dechem. Potíž byla v tom, že i on

potřeboval letadlo otočit směrem k volnému moři.

Se zaťatými zuby prováděl obrátku na vodě a

každým okamžikem očekával, že se ozve třesk srážky, v

níž by se ocas jeho letadla zmáčkl jako papír. Dokonce i

když posléze letadlo vyrazilo naplno vpřed, si nebyl

docela jistý, že vyvázl. Řvoucí motory přehlušovaly

všechny ostatní zvuky a trup letadla se kymácel ve vírech

vyvolaných šroubem škuneru.

Nemohl vědět, jestli je jeho stroj schopen letu, a

proto se o to ani nepokusil. Zatočil do mělčí vody, aby

mohl vyskočit a na vlastní oči se přesvědčit, že Vydra

neutržila ani škrábanec. Ulevilo se mu, když si to ověřil a

tak se znovu obrátil k otevřenému moři, připraven

vzlétnout… Škuner mezitím už zjevně mířil plnou parou

vpřed tímto směrem. Gingerovi spadl kámen ze srdce.

Biggles a Bill běželi podél pobřeží.

Ginger se chvilku vzpamatovával ze svého zážitku,

ale pak to všechno setřásl a znovu se s letadlem obrátil,

tentokrát vstříc svým přátelům. Pomalu se vydal přímo k

nim.

„Cos to, ke všem čertům, vyváděl?“ byla Bigglesova

slova na uvítanou.

„Dobře, že se ptáš,“ odpověděl Ginger zlověstně.

Pak ukázal směrem, kterým se vzdaloval škuner. „Ta

64

banda se do mě trefovala a málem mě dostali. Ale poznal

jsem ho. Určitě.“

„Kohos poznal?“

„Von Stalheina.“

Teď byla řada na Bigglesovi, aby strnul v údivu:

„Chceš říct, že on je tam na té lodi?“

„Byl na ostrově současně s vámi i s celou tlupou

těch darebáků. Z toho, jak spěchají zpátky na loď, jsem

vyrozuměl, že vás spatřili. I kdyby tě von Stalhein

nepoznal, určitě nenašel zalíbení v Billově uniformě.“

„Tak co se vlastně stalo?“

„Pochopil jsem, že se může něco semlít, tak jsem se

rychle připravil na cestu. Chvilku mi to trvalo a oni se

pokusili nabrat Vydru lodí. Minuli jsme se vláskem. Nic

neriskovali, vypadalo by to jako nehoda. Ujišťuji tě, že to

bylo naprosto záměrné. Dobře věděli, co dělají. Pokud by

uspěli, měli jsme šanci hrát si zde ve třech na Robinsona

Crusoe. A dokonce bez papouška.“

Biggles pohlédl na Billa: „Tak teď už to víme.“

„Co víš?“ zeptal se Ginger.

„Proč zmizelo Wadovo tělo. Totéž platí pro kostry.

Nejsou těla, nestala se vražda. Von Stalhein uvažuje

prostě takto. Vrátil se sem, aby uklidil. Taky se chtěl asi

podívat po papírech, které tu zůstaly. Mám na mysli

hlavně seznamy jmen. Jsou důležité a navíc asi bude

nějakou chvíli trvat, než obdrží duplikáty.“

„Předpokládám tedy, že vy jste nenašli nic.“

„Nenašli. Navíc jsme neměli moc času na hledání.

Pěkně nás vyděsilo, když jsi nastartoval motory.“

„Takže pohřbili Wadovo tělo,“ pokýval hlavou

Ginger. „Předpokládal jsem, že něco takového dělali,

protože si nesli nářadí.“

65

„Kdo byl s von Stalheinem?“ zeptal se Biggles.

„V celé té partě byl ještě jeden běloch. Nemohl bych

tvrdit, že jsem ho určitě poznal, ale zdá se mi, že byl taky

na té fotografii. Ovšem ostřihání a oholení člověka dost

změní.“

Do rozhovoru se vmísil Bill: „Já toho zatraceného

von Stalheina dostanu. Je mi jasné, že ohledně škuneru

teď mnoho dělat nemůžeme, ale známe jeho jméno a

doma budeme dřív než oni. Co takhle počkat si na něho,

když bude vystupovat na břeh?“

Biggles se smutně pousmál: „Neznáš von Stalheina.

I kdyby mě nepoznal, musel pochopit, že přílet letadla s

policistou na palubě na jeden zapomenutý ostrůvek není

asi jenom shoda okolností. Všimni si, jak byl důsledný,

když se vrátil, aby to zde uvedl do pořádku. Určitě v této

chvíli namáhá svůj mozek a snaží se odhadnout, co

uděláme teď.“

„Dostanu ho,“ opakoval tvrdohlavě Bill.

„Dobrá. Co si s ním ale potom počneš? I kdybys

překopal celý ostrov a našel Wadovo tělo, stejně

nedokážeš, že střílel von Stalhein. Protože vím, jak je

zvyklý pracovat, můžu se vsadit, že on kohoutek

nezmáčkl. Je to prohnaný ptáček a určitě nechal špinavou

práci někomu jinému. Představ si, že ho zadržíš,

prohlédneš jeho zbraň a zjistíš, že on to nebyl. Třeba i ty

kulky, které jsem ti dal, pocházejí ze zbraně jiné ráže.

Ještě se ti vysměje!“

„Navrhuješ, abych ho nechal jít a ještě mu popřál

šťastnou cestu?“

„To ne. Snažím se na to dívat z tvého i ze svého

hlediska. A musím poctivě prohlásit, že nějakým

66

překotným činem bychom rozhodně udělali víc škody

než užitku.“

„Co přesně máš na mysli?“

„Ty se přirozeně nejvíc zajímáš o spáchanou vraždu,

i když pro mě je to jenom okrajová záležitost. Já musím

totiž především zjistit, co von Stalhein a jeho skupina

dělají v Austrálii a jednou provždy jim to zarazit, dřív

než se dopustí větších zločinů než je jedna vražda.

Pro mě je z dnešního pátrání nejdůležitější, že známe

jméno

škuneru.

Snadno

zjistíme

majitele

a

provozovatele. Může to být jeden člověk. Ten by nás

mohl přivést dál. Taky si oťukneme Matildu v Darwinu.

Skutečně mě ve snu nenapadlo, že by se mohl von

Stalhein vrátit sem. Možná chtěl zahladit stopy, třeba

bylo ve hře i něco jiného. Třeba potřeboval peníze. Přece

jsme předtím našli bankovky. Možná poztrácel i různé

přístroje. Našli jsme Geigerův počítač. Ale neztrácejme

čas dohady. Faktem zůstává, že se vrátil, a že velmi

pravděpodobně zničil důkazy všeho, co se tu událo.

Navrhuji, když už jsme tady, abychom se ještě jednou

přesvědčili, že jsme nic nepřehlédli. Pak tě vezmeme

domů a budeme pokračovat do Darwinu.“

„Tak dobře,“ souhlasil Bill.

Vystoupil znovu na břeh, ale přesně jak Biggles

předpokládal, ani tříhodinové pátrání nepřineslo žádný

výsledek. Bill prošel ostrov křížem krážem a rozhlížel se

po známkách kopání. Věřil, že najde tělo zabitého muže.

Nakonec to i on rozmrzele vzdal.

„Bojím se, že von Stalhein uklízel velice pečlivě,“

poznamenal Biggles, když se vrátili k letadlu a dopřáli si

improvizovaný oběd.

67

„Je zde ovšem aspoň jeden důkaz, který se mu bude

špatně popírat,“ zavrčel nespokojený Bill.

„Který?“

„Přece člun. Říkáš, že zůstal na Osmdesátimílové

pláži. Jak by dokázal vysvětlit, že si zachránili život ve

člunu, který patřil původně na Wadův škuner? Řada

svědků může člun identifikovat a to by mohlo stačit.“

„Ano“, souhlasil Biggles. „To by nebylo tak snadné

vysvětlovat.“

„Rád bych se na člun podíval. Kde přesně zůstal?“

„Zhruba šedesát mil jižně od zálivu Roebuck.

Chceš-li, můžeme ti ušetřit cestu a vezmeme tě tam

cestou zpátky. Není to příliš daleko od naší trasy.“

„To bude ohromné,“ prohlásil Bill. „Uspoří nám to

čas.“

„Dobře. Pokud jsme hotovi, můžeme vyrazit.“

Biggles vedl stroj nejkratší cestou k pevnině a pak v

nízké výšce zakroužil nad pláží. Podruhé se zde už

orientoval velmi dobře. Za okamžik se ocitli přímo nad

místem, kde bývala loďka. Všichni se na to místo dívali

mlčky.

„Něco se tam muselo stát,“ vydechl Ginger.

„To vidím,“ procedil krátce Biggles.

„Někdo si udělal ohníček.“

Pak Biggles vzrušeným hlasem pokračoval: „Zdá se,

že zde ještě po nás přistálo jiné letadlo. Vidíte ty stopy

podvozku? Moje jsou tamty – širší a hlubší. A kolik je

tam šlápot! Ty jsme neudělali my.“

„Člun zde není!“

„Černé skvrny jsou přesně na jeho původním místě.

Někdo zde zapálil oheň, ale asi netoužil po teple. Nebylo

to dávno. Ještě stoupá tenký dým…“

68

„Tak co tomu říkáte?“ prohodil Bill.

„Člun prostě není. Někdo se o to postaral,“

povzdechl Biggles.

Bill zaraženě zmlkl a potom tiše zaklel.

„Teď aspoň vidíš, co jsou naši protivníci zač,“ řekl

Biggles a stlačil stroj dolů, aby přistál. „Nic

neponechávají náhodě.“

Dosedl na zem a roloval k dýmajícímu ohništi. Na

něm uviděli to, co zbylo ze záchranného člunu.

Vystoupili a udělali pár kroků k ohni.

„Udělali to dnes ráno,“ mumlal Bill. „A nemohl to

provést von Stalhein, ledaže by dokázal být naráz na

dvou místech.“

„On byl skutečně jenom na ostrově. Někdo jiný se

sem dostal letadlem. Muselo to být lehké letadlo. Bez

ohledu na to, co ví von Stalhein o naší návštěvě ostrova,

ten, kdo sem přiletěl, už ví, že zde předtím bylo jiné

letadlo. My teď ovšem zase víme, že i oni mají letadlo k

dispozici. Musím přiznat, že mě udivuje ta ďábelská

rychlost při zahlazování všech stop. Připadá mi to, jako

by věděli, že jsme na cestě sem. A proč by taky ne?

Nepřítel má všude své špióny a stejně tak jako já znám

metody von Stalheina, oni určitě znají ty moje. Mohla to

způsobit ta fotka. Von Stalhein pochopil, že lidé od naší

kontrašpionáže rozhodně nebudou brát fotografii na

lehkou váhu. Přizpůsobil se situaci a rozhodl se být o

krok napřed…Nevidím mnoho užitku v tom, abychom si

zde prohlíželi popel. Je mi to líto, Bille, ale obávám se,

že poslední z tvých důkazů právě mizí s tím praménkem

kouře.“

69

Bill, který v poloze na všech čtyřech prohlížel

šlápoty v písku, se zvedl: „Byli celkem tři. Pouhým okem

z těch stop moc nevyčteme.“

„Taky by šlo změřit šířku stopy podvozku,“ přidal se

Biggles. „Tak jako ty poznáš lidi podle rozměrů jejich

nohou, my někdy dokážeme uhodnout typ letadla podle

rozpětí podvozku.“

Bill přikývl: „Šest stop.“

„Auster,“ zamumlal Ginger.

„Ty by mohlo být,“ souhlasil Biggles. „Nejsem si

však jistý, protože na auster mi ta vzdálenost připadá

trochu velká.“

„Dolet nového austera, pokud si vzpomínám, je šest

set mil,“ prohlásil Ginger. „Navíc auster mohl doplnit své

nádrže na kterémkoliv z letišť podél pobřeží. Třeba

zrovna teď tankuje v Broome.“

„Můžeš mít pravdu,“ souhlasil Biggles. „Ověříme si

to. Když zjistíme, kde tankoval, mohli bychom

odhadnout i odkud sem přiletěl. Pokud by netankoval,

nebude asi zdaleka, ledaže by měl soukromou čerpací

stanici. Bille, máš tu ještě něco na práci?“

„Ne.“

„Tak pojďme.“

Nasedli na svá místa do Vydry a zamířili do

Broome. Hlavou se jim ovšem stále honily neveselé

úvahy. Není přece příjemné, když si člověk musí přiznat,

že protivník je pořád o krok vpředu…

70

Nejasné vyhlídky

Po přistání v Broome snadno zjistili, že tam toho dne

žádné letadlo netankovalo. Čekal je tam však vzkaz od

Algyho. Stálo v něm, že dorazil do Darwinu a má

naléhavé informace. Pokud se neobjeví, vzkáže je po

Westovi.

„Jinými slovy nám sděluje, že West něco zjistil,“

poznamenal Biggles. „Měli bychom se dát hned do práce

a věřím, že půjdeš s námi, Bille. Nejraději bych se tam za

denního světla vydal.“

„No a co to lehké letadlo? Nemám prověřit podél

celého pobřeží, jestli cizí letadlo někde nenabralo

palivo?“

„Budu ti za to vděčný,“ odpověděl Biggles. „Ať už

bude odpověď znít ano či ne, informace bude užitečná.

Jestliže někde tankovali, měli bychom vědět, kam

odletěli a snad se dovíme i pár podrobností o lidech na

palubě. Pokud nikde nebyli, pak je jisté, že jejich

základna nemůže být daleko.“

S tím prozatím uzavřeli své záležitosti v Broome.

Billovi kladli na srdce, aby se s nimi ihned spojil, pokud

se objeví něco nového a taky ho požádali, aby se spojil s

Darwinem a ohlásil Algymu, že se vydávají na cestu…

Biggles odstartoval k letu na vzdálenost dalších šesti set

mil k velkému letišti na severu.

„Pokud jsou Algyho novinky od Westa, pak je

zřejmě West získal od Alstona,“ přemýšlel nahlas

Biggles. „Ulevilo se mi, když jsem se dověděl, že

71

halifaxe už máme v pořádku, protože se to začíná

rýsovat, jako bychom ho brzy potřebovali. Já alespoň

pevně doufám, že už je v pořádku. Algy by jistě nebyl

takový blázen, aby riskoval přelet Timorského moře s

poškozeným strojem.“

Let probíhal bez incidentů a už ze vzduchu uviděli v

růžové záři zapadajícího slunce, že halifax stojí na konci

řady hangárů, a že hned přímo u letadla postávají Algy s

Bertiem.

Biggles vzorně přistál, kousek popojel blíž a

vyskočil s Gingerem v patách. „Všechno je zase v

pořádku, doufám?“

„Ano,“ potvrdil Algy. „Závada nebyla nijak vážná,

ale já jsem nechtěl spoléhat na šťastnou náhodu. West mi

řekl, že jste dostali můj vzkaz. Co je nového?“

„Spousta věcí,“ odpověděl Biggles. „Ale napřed

nám pověz své novinky a pak bude řada na nás. Ale

nepostávejme tady. V takovémto počasí mohou obě

letadla zůstat celou noc tam, kde stojí. Pojďme do

restaurace naproti. Od svítání jsme v pohybu a už bych si

dal šálek dobrého čaje.“

V rohu letištní restaurace, v této době skoro úplně

prázdné, jim pak Algy vysvětlil, proč se ozýval do

Broome. Biggles správně odhadoval, že novinky

pocházejí od Westa. Šlo o to, že Alston minulého dne

nečekaně přiletěl do Darwinu pravidelnou linkou.

Přenocoval zde a pak se hned vracel do Brisbane. Musel

odletět dřív než dorazil halifax. Proto s ním Algy nemohl

mluvit osobně. Alston však mluvil s Western a ten

všechno potom tlumočil.

„West je teď ve službě?“ přerušil ho Biggles.

„Ne. Má dnes noční službu, přijde tedy v deset.“

72

„Rozumím. Tak pokračuj.“

Algy to shrnul. Ukázalo se, že Alston potkal muže,

který si říkal Smith, na letišti v Cloncurry. Stalo se to

před několika dny. Muž kupoval starší letadlo, které tam

nabízeli.

„Nebyl to náhodou auster?“ zbystřil Biggles.

Algy překvapeně vzhlédl: „Ano. Auster Autocrat.

Jak to víš?“ Biggles se usmál: „To nic. Viděli jsme otisky

v písku. Pokračuj.“ Algy své vyprávění uzavřel:

„Registrace austera byla VH-NZZ. Se Smithem byl

mladší muž, kvalifikovaný pilot, který letadlo řídil při

zkušebním letu. Podle předložených dokumentů se

jmenuje Cozens. Alston ho neznal. Opravdu se s ním

nikdy nesetkal, ani o něm neslyšel, ačkoliv prý zná v

zemi všechny piloty z povolání. Pak musel Alston pryč

za prací a když se do Cloncurry vrátil, auster už byl pryč

a nikdo nevěděl, kam odletěl. Smith za letadlo zaplatil a

Cozens s ním odletěl se Smithem na palubě. To bylo

vše.“

Biggles poklepával cigaretou o hřbet ruky. „Takže

gang se rozhodl cestovat,“ poznamenal.

„Kdo vlastně je ten člověk, co si říká Smith?“ zeptal

se Algy. „Nevyznám se v tom. Jak se tam najednou

objevil? Nezapadá mi do celkového obrazu.“

Biggles odpověděl: „Smith se přece jmenuje ten

záhadný pán, který si objednal letadlo, jež potom naložilo

von Stalheina a ostatní. Tím letadlem zmizeli… Stejně si

myslím, že to není jeho pravé jméno. Předpokládám, že

už byl v Austrálii dlouho předtím a určitě nechce být

příliš nápadný. Teď koupil letadlo a nemusí užívat

veřejné dopravní linky.“

73

„Když známe jeho registraci, nebude těžké zjistit,

kde se nachází.“

„Snad ne,“ souhlasil Biggles, „pokud bude zůstávat

na veřejných letištích. Ale i kdybychom se roztrhali a

honili se za ním přes kontinent, nevím, nevím…

Kdybychom se obraceli na policii a na orgány civilního

letectví, museli bychom moc vysvětlovat a nevyhnuli

bychom se zveřejnění a nejrůznějším formám rozruchu,

kterému se právě chci vyhnout. To je pro nás dost

nevýhodné. Chci prostě říct, že nelze vyhlásit oficiální

pátrání po von Stalheinovi, aniž by se to on dověděl.

Nezbývá, než se podle toho zařídit. Ale raději bych měl

tobě i Bertiemu povědět, co se stalo od okamžiku, kdy

jsme sem dorazili. Jenom tak pochopíte můj postup.

Všechno se zde dalo do pohybu rychleji, než jsem

očekával.“

Bigglesovi

potom

trvalo

půl

hodiny,

než

spolupracovníkům vylíčil své a Gingerovy zážitky.

„Takže tak asi vypadá nynější situace,“ uzavřel.

„Spoustu věcí jsme se dověděli, ale v tomto momentě

jako by mlha okolo zhoustla. Co bychom měli udělat

teď? Stále to rozvažuji…

Myslím, že nás nikam nepřivede, pokud se pustíme

do honičky na von Stalheina a členy jeho gangu. Budeme

létat z jednoho konce země na druhý a i kdybychom je

pochytali, co s nimi? Zde nelze nikoho poslat do vězení,

pokud mu neprokážeme trestný čin. Je snad nějaký zákon

zakazující kupovat lodě a letadla? Ve svobodné zemi nic

nenaděláte s člověkem, který jezdí od ostrova k ostrovu,

ani s takovým, který se usadí u základny Womera a bude

koukat, jak odpalují rakety. Pokud se chová jako řádný

občan, pochopitelně…“

74

Bertie si očistil monokl a poznamenal: „Je-li tomu

tak, starý brachu, můžeš mi tedy vysvětlit, proč jsme

vlastně tady? Upřímně lituji a tak všelijak podobně, ale

nevím, co podniknout.“

„Rýsuje se mi to zatím nejasně, ale viděl bych dva

bezprostřední cíle,“ řekl Biggles. „První je hlavní

základna toho chlapa, co si říká Smith. Tu bychom měli

najít… Druhým cílem bude získat úplný seznam jmen z

tajného svazku, jehož jedna stránka nám padla do rukou

na ostrově.“

„A potom?“

„Ohlásím to plukovníkovi a navrhnu, aby věc

předali australské tajné službě. Ta ať udělá opatření. Není

přece možné, abychom tady sami hlídali početnou

organizaci potenciálních špiónů.“

„A proč tu záležitost nepředáme hned teď?“ navrhl

Algy. „Proč nás vůbec plukovník pověřil takovou hrou na

slepou bábu?“

„Myslím, že ho k tomu vedlo především to, že v celé

věci hraje prim von Stalhein. My ho dobře známe, víme,

jak pracuje. Potom ovšem taky neztrať ze zřetele, že

plukovník nevěděl, co víme teď. Nikdo neměl tušení o

rozvětvené organizaci. Nedá se nic dělat. Začali jsme a

musíme pokračovat. Je třeba sledovat několik linií

pátrání.“

„Která je první?“ otázal se Ginger.

„Musíme prověřit loď zvanou Matilda a zjistit, jakou

roli v tom celém hraje. Snad to nebude těžké. Majitel

může být na výplatní listině gangu. Je to spíš jisté,

protože jinak by stěží vykonal cestu na ostrov, kde zabili

Wadu. Taky by se jinak sotva pokusil zničit Vydru a

ponechat nás našemu osudu.“

75

„Nějak mi to nehraje, starochu,“ přerušil ho Bertie.

„Myslím to záměrné nabourání letadla. Jsem zřejmě

trošku pomalejší v chápání, ale pořád tomu nerozumím.

Podle Gingera měl ten potměšilec Erich s sebou partu

černochů. A vy jste byli na břehu jenom dva! Proč vás

prostě neodpráskl, když měl takovou příležitost?“

„Domýšlím se, že to neudělal, protože by to byla z

jeho hlediska chyba,“ odporoval Biggles. „Bylo tam

přece letadlo. Jakmile by spustili palbu, Ginger by

rádiem zburcoval všechny lodi v okolí. Díky jeho volání

SOS by neměla Matilda šanci uniknout. Nezapomínej

též, že Bill Gilson byl v uniformě. Mě by nikdo

nepohřešoval, ale Billa ano. A navíc – vražda policisty –

to už je něco a zvlášť v této zemi! Von Stalhein si říkal,

že Bill určitě oznámil, kam s námi poletí. Kdepak,

bezpečnější bylo způsobit srážku s Vydrou a zanechat

nás na ostrově, zatímco oni by pohodlně dopluli k

pevnině. Kdyby se stalo cokoliv, mohli stále tvrdit, že

srážka nebyla úmyslná a bylo by obtížné dokázat opak.“

Ginger dodal: „Měl jsem takový pocit, že vousáč na

palubě Matildy nejednal na vlastní pěst. Čekal, až von

Stalhein vystoupí na palubu a Erich mu už pověděl, co a

jak má udělat.“

„Což nás zase přivádí k otázce, co podnikneme

teď?“ ozval se Algy. „Budeme zde čekat na návrat

Matildy?“

„Jenom proto, že je zaregistrována v Darwinu,

nemusí se přece Matilda vracet sem,“ odporoval Biggles.

„Zvlášť potom, co se stalo, určitě nebude von Stalhein

tak naivní, aby nepočítal s tím, že si někdo na Matildu

může počkat. Jak se trochu zasytíme, pojďme se podívat

76

k přístavišti. Třeba uslyšíme něco o Matildě a o jejím

majiteli.“

„Jaké jsou pokyny pro dnešní večer?“ zeptal se

Ginger.

„Zaskočíme se najíst do města. Procházka nám

prospěje.“

„Budeme potřebovat kufříky?“

Biggles chvíli váhal: „Ne, nebudeme… Nerad spím

daleko od letadel. Pobyt v hotelu znamená vždycky ráno

zdržení. Matrace v kabině jsou taky pohodlné, budeme

připraveni k odletu o mnoho dřív, ať už se vydáme

kamkoliv. Jak trochu pojíme, půjdu do přístavu.

Nečekejte na mě, až budu hotov, vrátím se za vámi.“

Jeden z letištních poslíčků se rozhlížel a volal: „Není

tu pan Bigglesworth?“

„Tady,“ přihlásil se Biggles.

Muž mu předal složený papír. „Dali mi to na řídící

věži,“ řekl a odešel.

Biggles si přečetl vzkaz a obrátil se k ostatním: „Ten

Bill Gilson je spolehlivý chlapík. Vždycky dodrží slovo.

Poslouchejte – auster s registrací VH-NZZ tankoval v

jedenáct třicet pět ve Wyndhamu. Pilot a dva cestující.

Přiletěl z jihovýchodu, vydal se ve směru na

severovýchod.“

„Což znamená, že přiletěl touto cestou,“ prohodil

Ginger.

„Nepřistál zde, jinak bychom ho viděli,“ prohlásil

Algy.

„Nevím, nevím…“ bručel si Biggles pro sebe a pak

vstal: „Pojďme si protáhnout nohy a možná, že najdeme

dobré bifteky. Už mi docela vyhládlo…“ Všichni s ním

nadšeně souhlasili.

77

Protivník udeří

Mnohem později, po chutném jídle, vydal se okolo

osmé Biggles sám do přístavu. Byla krásná tropická noc

plná vůní a on se prodíral zástupy pestrobarevných lidí,

kteří se vyskytují snad ve všech přístavech světa. Rančeři

v sombrerech, čínští pouliční prodavači bramborových

lupínků, lovci perel, mladí černoši na kolech, bohatí řečtí

kupci a námořníci všech barev a ras, co je jich pod

sluncem – Malajci, Indonézané, Singhálci, Maorové a

domorodci z Melvilleských ostrovů, kteří přepluli na

svých kanoích šedesát mil vody plné žraloků jenom

proto, aby si zde zašli do kina, kde uvidí hvězdy

Hollywoodu, které budou na plátně dělat věci

nepochopitelné těmto dětem přírody.

Biggles brzy našel, co hledal. Hospodu, jejíž

zákazníci byli většinou Evropané nebo alespoň evropští

míšenci. Vstoupil, poručil si drink a snadno se dostal do

rozhovoru se starším mužem, jehož oblečení i způsob

řeči nasvědčoval, že má co dělat s mořem. Mezi řečí

Biggles prohodil: „Možná víte něco o rybářském škuneru

Matilda. Teď zde nikde není. Stalo se mu něco?“

Muž se otázce vůbec nepodivil. Ihned zareagoval:

„No jó, Matilda. Japa né… Znám ji, patřívala Řekovi

Apergoulosovi. Prodal ji Holanďanu Bollerovi. On aspoň

tvrdil, že prej je Holanďan, ale já bych řek, že je to

Němec. Teď ji zde už nebejvá často vídat. Boller ji

používá v oblasti Daly.“

Bigglesovy svaly ztuhly, jakmile padlo jméno Boller

a tak tak, že se udržel, když vzápětí zazněl název Daly.

78

Obě jména přece figurovala na stejném řádku v seznamu

jmen a adres, jejž nosil v kapse.

„Boller…“ protáhl. „Kdo je to? Myslím, že ho

neznám.“

„Vo nic ste nepřišel. Nikdo zde by nelitoval, dyby se

už neobjevil. Pokaždý s nim přicházej nepříjemnosti.“

„Není on takový velký člověk s černým

plnovousem?“

„Jojó, to je von.“

„Říkáte, že něco dělá v oblasti Daly.“

„Má tam u ústí řeky pozemek. Zkultivoval bažinu a

dal se do pěstování burskejch voříšků. Aspoň se to řiká.

Já těm řečem ale moc nevěřím. Ten člověk mi nepřipadá,

že by se věnoval burákům. Znal sem pár chlápků, který si

tím dokázali vydělávat, ale mě by tam nikdo nedostal. To

nejni pro našince. V období dešťů tam propuká peklo,

člověka koušou všechny druhy hmyzu, co jich je, černoši

tam čekaj na správnej okamžik, aby vám vrazili kudlu

mezi žebra, žijete jenom na konzervách, prostě je to život

za trest, že jo. Nikdy sem tam sice nebyl, ale znám lidi,

který tam žili. Mnohý z nich tam už zůstali. Nadobro…“

Biggles okamžik přemýšlel. „A neslyšel jste

náhodou o místě u Daly, kterému se říká Flats?“ zeptal se

a hned zvažoval, jestli snad velkým vyptáváním

nevzbudil mužovu pozornost.

„Ne, to tedy neznám. Ale támhle Taffy Walsh, ten

by to moh znát. Jezdíval na starý Maroubře, co tam

vozila zboží a zpátky zase ty zatracený voříšky.“

Zvýšeným hlasem potom zavolal: „Taffy, poď za náma!“

Když Taffy přisedl, pokračoval: „Tady kámoš chce

vědět, jaký prej je to na Daly.“

Příchozí se zašklebil: „Přemejšlíte vo dovolený?“

79

Biggles úsměv oplatil: „ Ne. Jenom se o to

zajímám.“

„O krokodýly?“

„Ty rád nemám.“

„Tak se držte dál vod Daly. Těch potvor je tam jak

máku, jsou hustějc než blechy u mýho psa. Dyž si

stoupnu na břeh, na pár yardech jich napočítám tucet. A

sou to parádní kousky – vosumnáctistopový.“

„On se ale ptal na místo, co mu říkaj Daly Flats,“

ozval se Bigglesův první známý. „Vo něms neslyšel,

Taffy?“

„Ale jó… Je to ouplně nahoře, nad místem, kde se

Daly točí k severu na Arnhem Land. Jestli chcete, aby

vás ty černý potvory napíchly na kopí, tak se vydejte

zrovna tam.“

„To říkáte vážně? Ti černoši jsou nepřátelští?“

podivil se Biggles, jenž žil v domnění, že domorodci

agresivní vůči bílým jsou v této zemi už jenom v

příbězích z minulých dob.

„Všici ne, že jo… Ale ty divoký teda stojej za to.

Radim vám, radši tam nelezte!“

Rozhovor se pak točil pořád dokola a Biggles využil

první příležitosti, aby se srdečně rozloučil a zmizel, aniž

by to oběma mužům připadalo nepatřičné. Vyšel z

hostince a s pocitem, že jeho výprava do přístavu nebyla

marná, se vydal zpátky. Měl o čem rozmýšlet. Dověděl

se víc, než očekával. Překvapující byla především zpráva,

že majitelem škuneru je Boller z Daly Flats, jméno

známé ze seznamu. Ačkoliv toto přístavní město hostí

všelijaká individua, byl Boller i podle místních měřítek

považován za neoblíbeného až nežádoucího. Navíc prý

byl Němec. Muž v Tarracooma Creek měl rovněž

80

německé jméno – Roth. Adamsen z Perthu může být taky

Němec. Není vyloučeno, že špióni pocházejí z

východního Německa, nebo von Stalhein s kumpány

sepsali seznam Němců z východu, kteří našli svůj domov

v Austrálii. To neznamená, že by byli skuteční nepřátelští

agenti. Specialisté z druhé strany železné opory věděli,

jak vyvinout tlak na bezbranné osoby. S těmito úvahami

kráčel Biggles pod temným nebem, na němž mezi

tmavými mračny probleskovaly zářící body hvězd.

Po desáté hodině dorazil na letiště. Věděl, že ostatní

už budou touto dobou zpátky a určitě čekají, co nového

jim poví.

Cestou okolo hangárů se stalo něco, na co si

vzpomněl až později, protože zatím mu ani v nejmenším

nepřišla na mysl možnost, že by mohli být v Darwinu

někým ohrožováni. Na chvíli se zastavil s mechanikem,

který něco dodělával v jednom z přístřešků. Prohodili pár

slov a zatím mračna odplula a odkryla na obloze plný

měsíc.

V měsíčním světle se najednou Bigglesovi zazdálo,

že se něco pohybuje u letadla, na něž se díval. Co se

hýbalo, nerozeznal, vypadalo to jako divně shrbený

člověk. Nebo, že by to byl pytel s nějakým nákladem,

možná s poštou, který tam předtím někdo pohodil?

Biggles si na tu vzdálenost nebyl jist, ale zarazilo ho, že

pohybující se „cosi“ se zastavilo právě ve chvíli, kdy

vyšel měsíc a na letištní plochu i na hangáry dopadlo více

světla. Pohybovalo se to asi třicet až čtyřicet yardů od

Vydry. Biggles si ani v nejmenším nepřipouštěl starosti,

spíš ho napadlo, že by to mohlo být nějaké zvíře. Pak

bylo možné, že by třeba i nedopatřením poškodilo

81

některé z letadel. Obrátil se k mechanikovi: „Copak je to

tam? Je to zvíře nebo tam někdo něco odložil?“

Mechanik se tím směrem podíval, ale v tu chvíli

měsíc zase zakryl temný mrak. Pokrčil tedy rameny,

posbíral své nářadí a vydal se k letištním budovám.

Zřejmě už chtěl být doma. Biggles šel dál k letadlům.

Dostalo se mu dalšího varování, ale protože

nepředpokládal ani nejmenší nebezpečí, šel klidně dál.

Blížil se k Vydře a znovu pohlédl na to „něco“. Zdálo se,

že je to mnohem blíž než odhadoval prve, sotva dvacet

yardů a přesto pořád nedokázal rozeznat, co to vlastně je.

V tu chvíli zaslechl hlasy z kabiny letadla, kde už ho

zřejmě ostatní očekávali. Tak si řekl, že půjde za nimi a

vyzvedne si silnou baterku, aby mohl tajemné „něco“

prozkoumat. U dveří kabiny se otočil a ještě naposledy si

tu tajemnou „věc“ prohlédl. Zarazilo ho, že je to ještě

blíž a nějak podivně se to na zemi zploštilo. Přesvědčilo

ho to, že se jedná o zvíře a tak mu vykročil vstříc.

Co následovalo, sběhlo se ve třech, nanejvýš čtyřech

sekundách. „Něco“ – černé jako noc, se nadzvedlo a

natáhlo zpátky ruku. Byl to tedy člověk! To Bigglese

dosud ani nenapadlo. Napřažení ruky vypadalo, jako by

se skrčená postava chystala k hodu. Biggles se

instinktivně přikrčil a zaslechl jenom, že něco zasvištělo

kolem jeho hlavy a drnčivě narazilo do trupu Vydry.

Biggles okamžitě vyrazil za útočníkem, rozhodnut

ho dopadnout. Muž však kličkoval a uhýbal v úžasně

rychlém běhu. Přeskakoval drny, uskakoval stranou a

přitom dokazoval, že je běžec nevídaných kvalit.

Pronásledovaný se pronásledovateli vzdaloval. Biggles

sice vytáhl pistoli, ale když si uvědomil, že výstřely

zalarmují celé letiště, nechal ruku se zbraní klesnout.

82

Rozhlížel se taky, jestli byl muž sám. Z mraků vykoukl

měsíc. Na ploše letiště nebylo živé duše.

Na zelené trávě se objevil žlutý pruh světla z

pootevřených dveří kabiny a Algyho hlas pronesl: „Jsi to

ty, Bigglesi?“

„Ano,“ odpověděl a nemohl popadnout dech. Prudký

a nečekaný útok jím otřásl.

„Co se děje?“

„Nemám tušení.“

„A co to bouchlo? Něco narazilo do kabiny.“

„Skoro to narazilo do mě,“ řekl Biggles suše.

„Podíváme se, co to bylo.“ Když přišli blíž, uviděli, že v

trupu letadla se ještě chvěje krátký trojzubý oštěp.

„Propána,“ vydechl zaraženě Algy, „někdo to snad

hodil po tobě?“

„Nějaký černoch.“

„Proč chtěl zabít zrovna tebe?“

Biggles se usmál: „Pokud bych zrovna nešel okolo

já, mohlo se to stát tomu, kdo by první otevřel dveře.

83

Biggles se instinktivně přikrčil a zaslechl jenom, že něco

zasvištělo kolem jeho hlavy.

84

Když jsem přicházel, viděl jsem toho darebáka, jak

se plíží k letadlu, ale nenapadlo mě, co se bude dít. Asi si

myslel, že jsme všichni uvnitř. Prostě nevím…“

„Tady něco upustil nebo zapomněl, koukejte!“ Algy

popošel pár kroků a vrátil se s nějakou tkaninou v ruce.

„Co je to?“ ptal se Biggles.

„Nějaký obvaz nebo koudel, něco takového.

Podstatné je, že je to vlhké a když to zmáčknu, teče z

toho benzín. Ten černý darebák chtěl zapálit naše letadlo.

Protože jsou obě těsně vedle sebe, od zapáleného by

chytilo i to druhé.“

„A kdyby zatarasil dveře, mohli jsme být v pasti.

Dovedeš si to představit. Oheň a pak výbuch…“

Z kabiny se ozval hlas: „Pánové, co je to tam venku

za rozruch?“

„Pojďme dovnitř,“ řekl Biggles Algymu a jeho rysy

ztvrdly.

V kabině jim potom všem vyprávěl, co se stalo.

„Co budeme dělat?“ ozval se Ginger.

„Vezmeme na vědomí, že se nás chtěl někdo zbavit.

Přinejmenším letadel. Znamená to, že ta osoba ví, že

jsme tady a taky proč jsme tady.“

„Von Stalhein.“

Biggles potřásl hlavou: „Nemyslím. On takhle

nepracuje. Kromě toho musí být ještě na moři. Není mi

jasné, jak se to najednou seběhlo. Jsem přesvědčen, že

von Stalhein o nás nevěděl, dokud nás nezahlédl na

ostrově. Počkejte…Už to mám! Odpověď není těžká. Na

Matildě mají rádiové spojení se svojí hlavní základnou.

Teď už všechno do sebe zapadá. Myslím, že už vím, jak

to bylo. Tehdy ráno myslel von Stalhein jenom na

85

jedinou věc. Protože měl co dělat s důstojníkem

australské policie, musel se soustředit na jediné. Na člun

na Osmdesátimílové pláži. Ozval se rádiem své základně

– nebo Smithovi, chcete-li a varoval jej. Letadlo, tedy

auster, bylo k dispozici. Někdo z té bandy s ním zaletěl

na pláž a spálil člun. Pokud mám pravdu, mají auster

někde v západní Austrálii nebo v severním teritoriu. No a

potom Smith nebo někdo jiný odhadl, že máme dočasnou

základnu v Darwinu a řekl si, že bude líp, když nás

vyřadí ze hry. Tak poslal toho zabijáka.“

„Myslíš, že má prostě po ruce dostatečnou zásobu

černých hrdlořezů?“ zeptal se pochybovačně Algy.

„Dnešní večer mě přesvědčil, že nemusíme o jeho

zásobách pochybovat,“ mrkl na něj Biggles. „Řeknu vám

raději i další věci, protože to všechno spolu navzájem

souvisí.“

Pak Biggles vyprávěl, co se dověděl v přístavu.

Shrnul to nakonec: „Takže vousáč je Boller, jedno ze

jmen v seznamu. Je to Němec a sídlí na místě u řeky

Daly. Jinými slovy – v Daly Flats. Pro veřejnost se

zabývá pěstováním burských oříšků. Co však dělá

doopravdy, to s oříšky nemá nic společného. Odvodnil

bažiny a provedl terénní úpravy, aby vybudoval

přistávací plochu pro letadla. Bělochů tam žije jenom pár

a jsou hodně vzdáleni. Ale do tamější oblasti Arnhem

Land se zjevně stáhli ti černoši, kteří si nepřejí soužití s

bílými. Aspoň jsem slyšel, že někteří z nich jsou hodně

nebezpeční. Pokud bychom tam museli, je potřeba s tím

počítat. West to tam bude znát snad nám bude moci

identifikovat tento druh oštěpu, prostě ve kterém kraji ho

používají. Teď prý má být ve službě. Zajdu za ním a

přeptám se.“

86

„Kamaráde, dej si pozor,“ varoval ho Bertie. „To

nemusel být jediný vrhač oštěpů na letišti!“

„Neměj strach,“ řekl vážně Biggles. „Pokud by se

někdo takový přiblížil, mám pro něj připravený kousek

olova a vpravím mu ho do těla, dřív než namíří oštěp. Vy

zatím hlídejte stroje. Od tohoto okamžiku budeme stavět

stráže. Bude to pekelná otrava, ale pořád lepší, než dostat

trojzubec mezi žebra.“

„Jasně, šéfe! Zaženem tetu Lízu za kupku sena,“

zažertoval londýnským nářečím Bertie. „Stejně ale jsem

zde nečekal žádné divošské válečníky. Považoval jsem

Austrálii za civilizovanou zemi.“

„I já,“ přidal se Biggles. „Ona taky je civilizovaná –

s výjimkou takových oštěpů. Ty civilizované nejsou…

Počkám, co mi řekne West. Vrátím se hned.“

Biggles odešel i s oštěpem.

Vrátil se asi po půlhodině a všichni napjatě čekali,

co jim poví o oštěpu. „West říká, že pochází z Arnhem

Land. Ptal se. kde jsem k němu přišel. Myslel, že si

vymýšlím. Prohlásil, že něco takového se zde ještě

nestalo. Musel jsem ho ujišťovat, že se to stalo přesně

tak, jak jsem řekl. Pak mi vyprávěl, že tomu koutu

Austrálie říkávali trojúhelník smrti, protože domorodci

zde bývali krvežízniví. Dodnes se jim prý nedá věřit.

Aspoň těm polocivilizovaným, kteří u Daly pracují pro

bílé plantážníky. Velice mě překvapilo jedno. West říkal,

že mnoho z prvních pěstitelů burských oříšků byli

Rusové. Nevím, jestli to má nějaký význam… Rozhodně

si myslím, že ten černoch, který na mě zaútočil, vůči mně

nechová zášť. Nemá žádný důvod nás upalovat. Někdo

ho poslal. Ten, co ho poslal, rozhodně umí jednat s

domorodci…“

87

Biggles se na chvíli odmlčel. Jeho tvář dostala tvrdý

výraz, když pokračoval: „Co jsem se dověděl, mi

nasadilo brouka do hlavy… Když mi to West řekl,

rozhodl jsem se prozkoumat okolí Daly. Nemusíme však

příliš spěchat. Přistávací plochy nám neutečou. Ani

Matilda tam ještě nemůže být, pokud tam vůbec míří…

Víte co? Zítra ráno zaletím v halifaxu do Broome a

popovídám si s Billem Gilsonem. Ginger může letět se

mnou. Algy s Bertiem zatím ve Vydře zapátrají po

Matildě. Nesmíte se ale přibližovat! Dám vám kurs z ústí

řeky Daly k ostrovu. Pokud na této trase zahlédnete

škuner mířící k Daly, vsaďte se, že je to Matilda.

Zaznamenejte její polohu. Nic víc. Jakmile ji spatříte,

hned se vraťte! Není zvlášť důležité, jestli vás zahlédnou,

ale bude lepší, když vás neuvidí. Vraťte se pak do

Broome, kde vás budeme čekat.“

„Rozuměl jsem,“ kývl hlavou Algy.

„Ráno musíme startovat brzy. Takže nebudeme

vysedávat. Já si beru první hlídku a vy ostatní se pokusíte

usnout,“ uzavřel rezolutně Biggles.

88

Vražda v pustině

Příštího rána dorazili Biggles s Gingerem do domu

Billa Gilsona už v devět hodin, aby ho chytili, dřív než

odejde za povinnostmi. Letištní stráž jim slíbila, že zatím

dohlédne na letadlo.

Bill byl jejich návštěvou překvapen. „Vy dva nejste

zvyklí ztrácet čas,“ poznamenal přátelsky.

„Nemůžeme si to dovolit,“ odpověděl Biggles a

představil Gingera. „Pojďme do úřadu. Chceme si s tebou

pohovořit.“

„Tak tedy poslouchej, Bille,“ řekl, když se usadili.

„Tvůj kamarád, zlatokop Joe Hopkins, tady ještě není?“

„Ne.“

„Říkals, že má zpoždění.“

„To tedy má.“

„Bývá to u něj obvyklé?“

„Naopak. Bývá velice přesný. Mívá s sebou přesně

propočítané zásoby, protože tam není co jíst. Pokud se

brzy neobjeví, budu v té věci muset něco podniknout.“

„V oblasti, kde pracuje, jsou černoši?“

Bill se zarazil: „Co to má s tím společného?“

„Jsou nebo ne?“

„Ale ano. Hodně černochů. Ale s tím bych si starosti

nedělal. On je zná a oni znají jeho.“

„Neměl s nimi nikdy potíže?“

Na Billově tváři se objevil udivený výraz: „Proč se

ptáš zrovna na to?“

„Minulou noc se na letišti v Darwinu jeden pokusil

mě probodnout.“

89

Billova tvář vyjadřovala nedůvěru: „Cože v

Darwinu? Ty si ze mně prostě utahuješ!“

„O žert vůbec nešlo, věř mi to,“ odpověděl vážně

Biggles. „Mám důvod se domnívat, že ten muž byl z

Arnhem Landu. Taky mám řadu důvodů předpokládat, že

lidé, po nichž pátrám, čítaje v to Bollera, jenž je taky na

seznamu, který jsme ti ukázali, že tedy tito lidé mají na

horním konci Daly přistávací plochu. Určitě mají ještě

jednu nedaleko odtud. Z ní startoval auster vezoucí lidi,

kteří spálili člun.“

Bill potřásl hlavou: „Na soukromé přistávací ploše

nebývá v Austrálii nic divného. Každý zde létá – farmáři,

dobytkáři, lékaři, každý… Vůbec nikdo si toho nevšímá.

Patřili jsme k prvním lidem, kteří začali považovat létání

za běžnou věc. Úlohu určitě sehrály zdejší obrovské

vzdálenosti. V této části světa jsou nejbližší sousedé

vzdáleni běžně padesát až sto mil.“

Biggles přikývl: „To chápu. Ale dosud mi dlužíš

odpověď na otázku o chování domorodců.“

„Jistě, když už o tom sám mluvíš, musím přiznat, že

tu a tam proskočí zprávy o nějakých potížích. Nebývá to

ale nic velkého. Někteří z nich byli odjakživa uzavření a

nespolehliví a místo, aby se v kontaktu s bílými vyvíjeli a

byli přátelštější, zaujali k bílým tvrdší postoj. Harry

Larkin, jeden ze starých usedlíků, mi onehdy vyprávěl, že

mu tlupa takových domorodců vyhrožovala. Je potřeba to

ovšem brát s rezervou, i když zase musím přiznat, že

Harry není žádný strašpytel. Ale co z toho všeho

vyvozuješ?“

Biggles si zapálil cigaretu: „Můžeš se mi posmívat,

že maluji čerta na zeď, ale minulou noc mě napadlo, že

90

přesně takovými incidenty začaly pozdější boje v

Malajsku a v Keni.“

Biggles prohodil, že si Ginger určitě vzpomene, kdy

mu včera večer tato myšlenka přišla na mysl, protože se

tehdy na dlouhou chvíli zarazil uprostřed věty.

Bill vypadal překvapeně: „Myslíš skupiny MauMau,

různé bojůvky a takové věci?“

„To přesně jsem měl na mysli.“

Bill se skepticky pousmál: „Zde se to stát nemůže.“

„Pročpak ne?“

„Zkrátka to není možné. Věř mi.“

„Vysvětli mi, proč?“

„Většina z nich je v pravidelném kontaktu s bílými.“

„Ti v Africe to říkali taky.“

„Mají své vlastní rezervace.“

„Ty měli v Africe taky.“

Bill opět zavrtěl nesouhlasně hlavou: „Přesto si to

nedokážu představit.“

„To si nedokázali představit ani osadníci, kteří

přivezli své ženy a děti na vzdálené farmy v Keni a dnes

neudělají krok bez pušky v ruce,“ pokračoval Biggles.

„Bille, věř mi, že nejsem typ člověka, který vidí trávu

růst. Možná, že štěkám na strom, na němž nikdo není.

Ale včera večer jsem musel myslet na problémy s

černými. A najednou se mi začaly v hlavě vynořovat

určité podobnosti. Jak zasvištěl oštěp nad mojí hlavou,

došlo mi, že řídce osídlené oblasti Austrálie mají hodně

společného s východní Afrikou. Domorodci bez trvalých

sídel, číselná převaha domorodců, izolované domovy

bílých daleko od sebe… Pěstitelé dobytka, farmáři a

zlatokopové, každý sám pro sebe… V takové situaci

postačí, když zde bude pár lidí, kteří budou chodit mezi

91

domorodce a vyprávět jim, že bílí jsou zloději, kteří jim

ukradli jejich zemi a zotročili je. Pak už bude k vraždě

jenom krůček.“ Biggles udělal omluvný posunek. „Můžu

se mýlit, ale když jsem si sečetl dvě a dvě, najednou mi z

mlhy nejasností vykrystalizoval neradostný obrázek

špinavostí, které jsou součástí studené války. Přesně tak

to fungovalo v Malajsku, Keni, Indonézii, Barmě a na

blízkém Východě. Proč by se to nemohlo opakovat tady?

Muži,

kteří

v

ukradeném

člunu

přistáli

na

Osmdesátimílové pláži, přišli z druhé strany železné

opony. Byli vysláni z hlavního stanu studené války. Vím

o nich mnohem víc než ty. Ať už se o jejich poslání

mýlím nebo ne, nenamlouvej si, že jste tady nezranitelní.

Taktika, která se jim osvědčila v Asii a v Africe, může

být úspěšná i v Austrálii.“

Billův výraz tváře se změnil. „Nikdy jsem o tom

neuvažoval tímto způsobem,“ přiznal.

„Bude užitečné, když na to budeš od nynějška

myslet a budeš mít uši nastražené, jestli zde už neřádí

agitátoři. Adamsen z Perthu, o němž jsi mluvil, by mohl

být jedním z nich.“

„Říkají, že už v Perthu není.“

„Tak prý už není… To se podívejme… Myslím, že

vím, kde je. A copak Roth z Tarracooma Creek, ať už je

to místo kdekoliv?“

„Našel jsem to místo.“

„Tak kde je?“

„Je to stará pastvina ovcí na okraji pouště, odsud

jihovýchodním směrem.“

„Daleko?“

„Odhaduji to na sto až sto padesát mil.“

„Tím směrem by měl být někde i Hopkins, ne?“

92

„Více méně. Měl by však být daleko blíž, asi tak

čtyřicet mil.“

„Na cestě do Tarracoomy bych letěl nad ním?“

„Myslím, že ano.“

„Zahlédl bych ho ze vzduchu?“

„Předpokládám, že určitě. Má důl nebo spíš

vykopanou

jámu

a

okolo

spoustu

vlastnoručně

vyrobených nástrojů a zařízení. Bydlí v takovém

sroubeném přístřešku poblíž zdroje vody. Většinou získá

dost zlatého prachu, aby ho to slušně uživilo.“

„Znáš přesně polohu toho jeho místa?“

„Vždyť jsem tam za ním byl. Je to na úpatí Mac

Larenových kopců.“

„A ten jeho vodní zdroj je v okolí jediný?“

„Ano.“

„Užívají ho tedy i domorodci?“

„Předpokládám, že ano.“

„Pak ovšem by bylo dobré, aby se někdo přesvědčil,

že je Hopkins v pořádku.“

„On se o sebe dokáže postarat.“

„Slyším to rád, protože pokud by se mělo začít dít

něco nekalého, pak si uvědom, že Tarracooma je na

seznamu. Tamější domorodci by byli mezi prvními, kteří

by začali nepokoje.“

„Rozumím, co tím myslíš,“ odpověděl pomalu Bill.

Biggles pohlédl na své hodinky: „Myslím, že se

zaletíme podívat do té Tarracoomy a zkontrolujeme Joea,

když to máme na cestě. Přidáš se k nám?“

„Velice rád!“

„Výborně. Mimochodem, ať už je Joe v pořádku

nebo není, o svých podezřeních nemohu zatím nikomu

nic prozradit. Nemusí na nich být vůbec nic. Ovšem

93

pokud oheň doutná, často stačí jediná jiskra a on vzplane.

Proto pevně věřím tvým slovům, že Joe se dokáže o sebe

postarat. Kdyby to nedokázal, potom může ta jiskra

křísnout právě tam.“

„Pokud by nebyl v pořádku, přísahám, že ty

darebáky dostanu,“ rozhorlil se Bill.

„Výtečně,“ řekl Biggles suše. „Výsledkem tvého

činu by pak mohla být odveta vůči všem bílým v okolí…

Ale nepředbíhejme událostem. Musíme vyrazit.“

Rychlým krokem došli ke garáži, kde měl Bill svůj

vůz. Proto byli na letišti v několika minutách…

Halifax se držel ve výšce několika set stop a mířil

přes nehostinnou pustinu, která se rozprostírá za

pobřežím západní Austrálie. V horším případě to byla

písečná poušť zvlněná dunami a místy žlutohnědými

kopci, v tom lepším pak se cestujícím nabízel pohled na

nízká křoviska s trním. Jezera se slanou vodou, okrouhlá

jako talíře, byla roztroušena tu a tam v krajině. Jejich

voda odrážela zářivou modř oblohy. Nikde v dohledu

nebyla živá bytost. Tak toto je teprve ta pravá Austrálie,

napadlo Gingera. Tato země zůstala stejná jako po

všechna ta nespočítatelná léta, než sem vstoupila noha

bílého muže.

„Drž se přímo ve směru prolákliny mezi těmi dvěma

vršky na horizontu a pak trochu doprava,“ dával Bill

pokyny Bigglesovi, který se poněkud odchýlil od

přímého kursu, aby mohli pátrat po nezvěstném

zlatokopovi.

Krajina však byla stále monotónně stejná, bez

známek života. Už byli přímo nad oblastí, kde se měl

zdržovat starý Joe.

94

„Zamiř tam k té průrvě mezi kopci vpravo,“ radil

Bill. „Tam je shluk stromů, ano a právě tam stojí chatrč,

kde Joe přebývá. Uvidíš i jeho důl. Joe by měl být někde

nedaleko.“

„Asi tam není, pokud není hluchý,“ prohodil

Biggles. „Jinak by se už určitě šel podívat, kdo se to

blíží.“

Halifax s řevem kroužil nad dolem. Biggles snížil

výšku a provedl dva oblety. Díra v zemi, primitivní

přístřešek, poblíž ohniště poměrně velký kotlík, to

všechno bylo zřetelně vidět.

„Měl by zde být,“ mumlal si Bill. „Domů se

nevydal. U ohně visí jeho táborový kotlík. Ten by si

přece vzal s sebou.“

„Co tedy navrhuješ?“

„Rád bych se tam podíval. Můžeme přistát?“

„Na té holé ploše tamhle by to šlo. Zkusíme to.“

Biggles si prohlédl terén zblízka a rozhodl se:

„Vypadá to dobře. Já to samozřejmě zkusím, ale nesmíte

mi nadávat, kdybych neuspěl a my museli domů po

svých.“

Jeho slova sotva dozněla a halifax se klidně snesl na

planinu

bez

jakékoliv

vegetace,

vzdálenou

od

zlatokopova obydlí něco přes tři sta yardů. Přistání bylo

naprosto hladké.

„Letadlu nic nehrozí, může zde i zůstat,“

poznamenal Biggles, když vystoupili a kráčeli k dolu.

Slunce se opíralo o zemi a horký vzduch se tetelil, až

se vzdálené obrysy na obzoru chvěly. Nikde ani nejmenší

zvuk, ani závan větru, ani zpěv ptáka. Jakmile se

přiblížili k obydlí starého Joea, ticho jako by zhoustlo.

Bylo zřejmé, že majitel zde není, protože teď už by se

95

určitě ukázal. Bill kráčel dlouhým krokem a byl u chatrče

první.

Nahlédl dovnitř a když se otočil k ostatriím, viděli,

že jeho tvář zbledla. „Je mrtev,“ byla jediná slova, která

dokázal vyslovit.

Starý zlatokop ležel zhrouceně na zemi. Zřejmě byl

mrtev už několik dní. Na podlaze se vytvořily dvě

ošklivé skvrny, na nichž hodovaly mouchy.

„Zůstaňte, kde jste,“ řekl vážně Bill. „Napřed se tu

musím porozhlédnout sám.“

Biggles si zapálil cigaretu a prohlížel si pustou

krajinu.

„Byl zavražděn,“ konstatoval Bill, když skončil

svoji prohlídku. „Byli to černoši. Napřed ho srazili

klackem a pak ho ubodali k smrti svými oštěpy. Proti

přesile neměl šanci. Nejspíš zaútočili v noci. Nikde jsem

ale neviděl jeho pušku. Vždycky říkal, že ji má při sobě,

aby mohl vystřelit po klokanovi. Byla to stará armádní

303, na pažbě měl své iniciály. Nejsou zde ani zásobníky

nábojů. To je divné.“

„Nemyslím si, že je to divné,“ vmísil se Biggles.

„Jak tyhle věci začnou, tak i končí. Řekl bych, že ho

černí zabili právě kvůli jeho pušce. A mimochodem – teď

už snad chápeš, o čem jsem mluvil.“

96

„Je mrtev," byla jediná slova, která dokázal vyslovit.

97

Bill si posunul klobouk do týla: „Pořád tomu

nemůžu uvěřit. Něco takového se přece dělo už velice

dávno a zrovna ne v této části země. Chudák starý Joe.

Když si pomyslím, kolikrát se dělil o svoji potravu a

vodu právě s domorodci…“ Biggles nesouhlasně potřásl

hlavou: „S černými nic nenaděláš, když divoch, kterého

mají pořád pod kůží, vyrazí na povrch. Ta tam je

přátelská vlídnost, kterou okoukali od bílých! Sám jsem

viděl, jak Afričané zabili nejednoho doktora, který jim

předtím zachránil život. Co hodláš podniknout?“

„Musíme ho pohřbít. Zde je zvykem pohřbívat lidi

tam, kde byli nalezeni. Nářadí máme. A potom musím

zachytit všechny stopy.“

„Chceš říct, že budeš vrahy pronásledovat?“

„Třeba i do pekla, bude-li to zapotřebí. Nikomu

nikdy nesmíme dovolit, černému ani bílému, aby spáchal

vraždu beztrestně… Prosím vás, nešlapejte nikam, kam

nemusíte!“

Potom vykopali hrob a vložili do něj tělo starého

zlatokopa a zaházeli je hlínou a kameny. Bill přednesl

Otčenáš, zarazil lopatu do hlavy hrobu a začal shledávat

skromný majetek nešťastníkův. Po chvíli se v chýši

neklidně rozhlédl a nakonec řekl: „Něco zde chybí.“

„Co to je?“ zeptal se Biggles.

„Zlatý prach, který vytěžil. Kdyby nic nezískal,

nebyl by tu zůstal ani minutu. Vždycky se mu podařilo

vydolovat aspoň pár uncí. Schovával to do takového

pytlíku. Byl to klokaní vak. Mockrát mi ho ukazoval.“

„Třeba ho schoval.“

„Neměl by čas ho někam schovat i kdyby na to

pomyslel. Ze způsobu, jakým ho zabili, soudím, že neměl

moc času vůbec na nic.“

98

„No tak potom ho musel vrah odnést, jiná možnost

není.“

Bill přikývl: „To je jediné vysvětlení.“ Zavázal

všechnu pozůstalost do rance a zvedl jej. „To je tedy

vše,“ řekl a otočil se k odchodu. Svým neklidem a

vzrušením připomínal honicího psa na stopě. Jakoby

větřil.

Ginger brzy pochopil příčinu Billova neklidu. Sto

yardů od nich se vynořilo několik nahých domorodců a

dívalo se směrem k nim. Všichni si nesli oštěpy.

Prohlásit, že Ginger byl zaražený, to by situaci

nevystihovalo. On třeštil oči. Byl by přísahal, že nikde

není živé duše.

„Takže?“ zvedl obočí Biggles.

„Promluvím s nimi. Může to být tlupa, co zabila

Joea.“

„Znáš to tu líp než já, ale já si myslím, že to oni

nejsou,“ prohlásil Bigles. „Ti, co zabili Joea, by už

věděli, co bude následovat a prchali by.“

„Uvidíme.“ Bill šel pevným krokem k domorodcům,

kteří stáli nehybně jako vytesaní do kamene. „Pokud

sami nezabíjeli, budou o tom leccos vědět.“

„Máš zbraň?“ volal Biggles.

„Žádnou nepotřebuji.“

Biggles pokrčil rameny a řekl tiše Gingerovi: „Jsou

okamžiky, kdy se neohroženost mění v bláznovství. O

primitivech vím jen to, že v tlupě se vždycky odváží.

Mají zvířecí instinkty a nikdy dopředu nevědí, co udělají.

Tady tihle by měli utíkat. Pokud neutíkají, může se stát

všelicos.“

Bill se zastavil ve vzdálenosti dvaceti yardů. „Jaké

jméno?“ křičel.

99

Nikdo se nepohnul, nikdo nepromluvil.

„Co vy tady dělat? Co vidět?“ křičel zřetelně Bill.

Černí si zachovali svůj nehybný výraz a jejich

zvířecí oči si bez mrknutí prohlížely policistu.

„Poslyš, Gingere,“ obrátil se Biggles na přítele. „S

tou sebrankou nic nedokáže a ještě se dostaneme do

průšvihu. Skoč do mašiny a nastartuj. Snaž se ji dostat co

nejblíž. Musíš se ale chovat klidně, jakože se nic neděje.

V žádném případě nesmíš vypadat vystrašeně.“

„Oukej.“ Ginger se vydal k letadlu, které nebylo

přímo za nimi, ale zhruba mezi oběma skupinami. Tak

mohl koutkem oka pořád sledovat, co se děje.

Biggles s rukama v kapsách se loudal k Billovi, jako

by se vůbec nic nedělo. Když došel na doslech, řekl: „To

není ta tlupa, Bille. Nemají přece pušku.“

„Ti darebáci nechtějí mluvit.“

„Když se tak rozhodli, co naděláš. Pokud na ně

půjdeš tvrdě, můžeme mít těžkosti. A to přece žádný z

nás nechce.“

„Nikdy dřív jsem je neviděl v takové náladě,“

odpověděl Bill zklamaně.

Biggles pozoroval Billa a chápal jeho nynější pozici.

Vzdát se nyní veškeré snahy a odejít by v očích

primitivních domorodců znamenalo slabost, prostě ztrátu

tváře. Pokračování však mohlo vyústit v otevřené

nepřátelství.

„Dělej si, co chceš. Je to tvá země a ty se v ní

vyznáš,“ zabručel Biggles a sáhl po další cigaretě.

Motory halifaxu naskočily a velký stroj se dal

pomalu do pohybu směrem k oběma skupinám.

Bill si povzdechl: „Asi máš pravdu, ale štve mě, že

je nechám jít jen tak.“ Napolo se otočil k Bigglesovi.

100

Pohyb byl zřejmě signálem, na nějž černoši čekali.

Pokud se na ně Bill díval, váhali, podobně jako zvířata,

cokoli podniknout. Jakmile se však otočil, začali jednat.

S ohlušujícím hvízdáním a neartikulovaným pokřikem se

dali na útěk.

Bill se zarazil. Nejenže ho toto chovám překvapilo,

ale dosud stále nechápal to, co bylo Bigglesovi už delší

dobu jasné. Jejich životy byly v nebezpečí. Když se

člověk chová k domorodcům příliš přátelsky, mohou jím

začít opovrhovat… Zvážil situaci a aniž by dal najevo

strach, vydal se zvolna za Bigglesem k letadlu.

V poslední minutě přiletěl oštěp. Mnoho škody

nenadělal. Bill se tak rozezlil, že se Gingerovi z místa

pilota zdálo, že půjde dopadnout pachatele. Tento vývoj

událostí by ovšem mohl znamenat sebevraždu. Biggles

sice pistoli měl, ale nevytáhl ji, protože nechtěl

vystupňovat nepřátelskou atmosféru. Koneckonců proti

zdivočelé tlupě by ani příliš platná nebyla.

Ginger se rozhodl vzít situaci do vlastních rukou.

Zaroloval s letadlem tak, že ocas směřoval k černochům.

Výsledek se ihned dostavil. Domorodci se ocitli ve

směsici kouře, prachu, písku a částeček okolní vegetace.

Čtyři silné motory udělaly svoje. Z bojovníků se

najednou staly vrávorající postavy, které si rukama

chránily oči a snažily se uniknout z místa, jež jim

nabízelo tolik nepříjemností.

Biggles i Bill bystře využili situace a bez zaváhání

bleskově zaujali svá místa v letadle. Bezprostřední

nebezpečí bylo zažehnáno. Ginger uvolnil své místo

Bigglesovi, který procedil jenom: „Dobrá práce. „Ještě

než vzlétli, obrátil se na Billa: „Co chceš dělat teď?

101

Přeješ si vrátit se do Broome, nebo mám letět do

Tarracoomy?“

„Raději bych se vrátil do Broome,“ odpověděl Bill.

„Ať už si o tom myslíš cokoliv, já musím nejprve ohlásit

vraždu Joea Hopkinse a podat zprávu o chování těch

šílenců tady. Nechápu, co je to najednou posedlo.“

„Já to vím,“ zahučel Biggles. „Nechci se vytahovat,

že jsem ti to říkal, ale připusť, že jsem věděl, co můžeme

očekávat. Bille, my teď musíme pracovat rychle, jinak

zde bude mnohem víc obětí než Joe Hopkins… Tak a teď

tě vezmu domů.“

Oknem kabiny viděli, že nazí válečníci z dostatečné

vzdálenosti sledují, jak řvoucí halifax stoupá k obloze.

102

Tarracooma cení zuby

Po návratu do Broome se setkali s Algym. Ten na

palubě Vydry pátral po Matildě a nalezl ji asi sedmdesát

mil odtud, jak míří do ústí řeky Daly.

„Čekal jsem něco podobného. V tomto okamžiku

nepotřebujeme vědět nic víc,“ řekl Biggles. Seznámil

Billa s Algym a Bertiem a vyprávěl jim, co zažili ráno s

Billem a Gingerem. „Teď už jsem si jist, že bez ohledu

na jiné záměry, je jedním z cílů von Stalheina a jeho

společníků

vyvolání

nepokojů.

K

tomu

využijí

domorodce. Povede to jednak k hmotným škodám,

jednak se pozornost soustředí na černochy a plně to

zaměstná policii a letectvo. Potom se celé špionážní síti

bude lépe pracovat. Bille, kolik máte v Austrálii

stoprocentních černochů?“

„Pokud to můžu odhadnout, tak okolo padesáti tisíc.

Navíc je zde ale spousta míšenců.“ Bill se zašklebil a

pokračoval: „Zkrátka bude jich dost k tomu, aby nadělali

spoustu nepříjemností.“

Biggles se ani neusmál.

„Ti, které jsme viděli dnes ráno,“ pokračoval Bill,

„si říkají Peedongové. Kočují v pusté krajině a jsou

odlišní od těch, kteří žijí v džungli v oblasti teritorií. Těm

se říká Myallové. Jsou hodně divocí, ale ti z Arnhem

Landu jsou v tomto ohledu ještě horší. Donedávna se k

nim nedalo ani přiblížit. Spousta lidí tam našla svou

smrt.“

Biggles pokrýval hlavou: „Zdá se mi, že někdo

zapracoval tak, aby Peedongové začali být taky

nepřátelští. Můžeme zde mít dost brzy situaci jako v

103

teritoriích. Potíže v západní Austrálii mohou začít v

Tarracoomě a vůbec okolo Daly.“ Podíval se vážně na

Billa: „Chápu, že chceš ohlásit zabití Joea Hopkinse a

zahájit pátrání po jeho vrazích. Zatím se nám však

problémy mohou rozšířit. Jsem přesvědčen, že Hopkins

nebyl jediný osamělý zlatokop mezi těmi divočáky.“

„To se ví, že ne. Někteří muži pracují sami, jiní ve

dvojicích. Máme jejich sídla zanesena na mapě.“

„Pak by měli být varováni. Problém je, jak to udělat

a přitom ty lidi nestrašit. Vytvoříme-li atmosféru strachu,

mnozí se nám budou vysmívat a nepřátelští agenti se

budou snažit tím víc. Rozhodně nesmíme ztrácet čas.

Semeno zla už bylo zaseto a musí být zničeno jednou

provždy. Moje možnosti jsou omezené. Nemám právo

nikoho zatknout, i kdybych měl proti němu sebelepší

důkazy. A ani ty nemám. Zatím…“

„Musím dostat vraha starého Hopkinse. Stop tam

bylo dost.“

„A zatím co se poženeš za ním, dojde k dalším

vraždám. I tebe samotného mohou zabít.“

„Co mi tedy navrhuješ?“

„A co navrhuješ ty? Já bych mohl zaletět do Sydney

a navštívit jednoho člověka z vaší tajné služby, s nímž

mám spolupracovat. To by vyžadovalo určitý čas a další

čas by uplynul, než by byla přijata opatření. Dovedu si

představit, že bych toho muže musel přesvědčit, že

nemaluji čerta na zeď a on by nemohl začít jednat, aniž

by si to celé nedal schválit. Přitom by neměl v ruce

důkazy, ale jenom moje slovo a to by asi nestačilo… Co

bych si přál právě teď, je podívat se blíž na toho

záhadného Smithe, který je u kořene našich potíží. Ten je

ale toho času mimo tvoji pravomoc.“ Biggles se zamyslel

104

a pokračoval: „Čím víc to rozebírám, tím spíš se kloním

k tomu, abychom popadli býka za rohy a rázně se

postavili tomu Rothovi v Tarracoomě. To by v této

oblasti mohlo ukončit neklid.“

„Jak si to představuješ?“

„Mohl bys ho zatknout a přivést sem k výslechu.“

„A nechat se zesměšnit?“

„Připouštím, že by to tak mohlo dopadnout,“

připustil Biggles.

„Je na tobě, aby ses rozhodl, jestli chceš riskovat

svoji kariéru a pokusit se zachránit některé z těch lidí,

kteří teď pracují v pustině a myšlenka na nebezpečí jim

ani nepřijde na mysl. Je taky možné, že Roth, pokud má

máslo na hlavě, může po střetnutí s námi zpanikařit a

udělá něco, co nám umožní, abychom ho sebrali. Třeba

najdeme nějaké důkazy v jeho domě. Rozhodně by bylo

dobré ho po přistání v Daly Flats nějak vyprovokovat.“

Bill vypadal ustaraně a měl k tomu taky důvod.

„Toto je svobodná země,“ odporoval Bigglesovi, „Každý

může cestovat kam chce a dělat, co se mu líbí tak dlouho,

dokud neporuší zákony. A rozhodně nemáme žádný

zákon, který by zakazoval rozhovory s černochy nebo s

bělochy.“

„Protivník přesně na to spoléhá,“ prohlásil Biggles.

„Tím se mu přece jeho nekalé akce velice ulehčují a naše

protiakce jsou pak obtížnější. Dobrá, poletíme do

Tarracoomy. Rozhodni se, Bille, jestli se k nám připojíš.“

„Půjdu s vámi,“ řekl Bill. „Podíváme se na zoubek

tomu Rothovi. To neuškodí. Cestou taky uvidíme, jestli

se černoši nedali do pohybu. Počkejte chvilku, než

podám hlášení o Hopkinsově vraždě a hned se k vám

vrátím.“

105

„A co my?“ ptal se Algy, zatímco čekali.

„Ty a Bertie musíte se mnou. Může se stát cokoliv a

čím víc budu mít svědků, tím lépe. Vydře bude tady

dobře.“

„Odkud víš, že budeš moci v Tarracoomě přistát?“

vyzvídal Bill, když se vrátil.

„Nevím to, ale věřím, že tam nějakou možnost

přistání objevím. Roth může být ve spiknutí jenom malá

ryba, ale jeho šéf s ním určitě udržuje kontakt. Protože se

domnívám, že tím šéfem je Smith, jsem si jist, že se tam

dá přistávat. Bille, myslíš, že trefíš do Tarracoomy?“

„Polohu místa znám. Nebude tam mnoho osad, takže

pokud nějakou spatříme, bude to ona.“

Trvalo to jen několik minut a halifax byl opět ve

vzduchu. Tentokrát se dali o něco jižněji než minule. Pod

nimi ubíhala tatáž krajina, snad zde bylo jen více úseků

klasické pouště s pískem a zakulacenými kameny, jaké

bývají na přímořských plážích. Později uviděli i časté

ostrůvky křovisk, v nichž převládaly rostliny z druhu

akácií. Z jednoho takového zarostlého úseku stoupal

tenký proužek dýmu. Pak Biggles zahlédl další a tak

zauvažoval nahlas: „Copak je to za kouř? Nikoho v okolí

nevidím.“

Odpověděl mu Bill: „Zde se tomu říká dráty. Někteří

to nazývají telegraf v buši. Tak si totiž domorodci

signalizují.“

„Myslíš, že se to týká nás?“

„Možná. Nebo si podávají zprávu o vraždě. Někdy

to může dopadnout tak, že o tobě budou vědět, dřív než

přistaneš. Všeobecně ovšem nemohou být kouřové

signály rychlejší než letadlo. Jindy bych klidně řekl, že

tyhle signály nemají větší význam. Teď se mi ale nelíbí,

106

jak se černoši drží z dohledu. Je zřejmé, že když už vědí

o mrtvém bílém muži, budou se snažit ukrýt. Moc dobře

vědí, že někdo za to zaplatí.“

Letadlo se pohupovalo. Jediný viditelný život v

divočině vykazovalo stádo klokanů.

„Této krajině drobných keřů a písku zde říkáme

pindan,“ vysvětloval Bill. „Pokud osadníci v Tarracoomě

opravdu chovají ovce, musíme je už brzy spatřit.

Pastviny pro ovce se táhnou často až do délky sta mil.“

Halifax se pohyboval zdánlivě pomalu. Obloha

žhnula v umdlévajícím vedru.

Uplynulo dalších dvacet minut, když Bill řekl: „Zde

někde už musí být Tarracooma. Osobně jsem tady nikdy

nebyl, takže přesně to říct nedokážu. Tamhle musí být

zdroj vody, tady tomu říkají billabong. Když se

dostaneme trochu výš a zakroužíme, určitě uvidíme

odlesk světla na vodní hladině. Voda je tady vzácná. U

vodního zdroje bývá vždycky větrný mlýn, který pohání

artézskou studnu.“

Ukázalo se, že se Bill nemýlil. Ginger to zpozoroval

hned. Biggles vypnul motory a spouštěl se klouzavým

letem. Pak už zahlédli budovy, hlavně podle stínů, které

vrhaly. Bylo možné zahlédnout i jednotlivé ovce.

Několik černochů pobíhalo sem a tam, jeden z nich vedl

dva koně do budovy. Asi to byla stáj.

„Na té stezce v písku je vidět stopy kol,“ upozornil

Bill.

„Vidím je taky, ale nevím, co je způsobilo,“

odpověděl Biggles. „Mohlo by to být i auto, ale připadají

mi moc daleko od sebe. Však brzy uvidíme. Ty se budeš

muset zaměřit na výslech. Jakou taktiku zvolíš?“

„Napřed se podívám na Rotha, co je vlastně zač.“

107

„Musíš mít ovšem nějakou záminku.“

„Půjdu se ho zeptat, jestli nemá nějaké potíže se

svými černochy.“

„Řekne, že nemá. A zřejmě bude mít pravdu,

protože právě on je jeden z těch, kteří ty problémy dělají.

Alespoň podle mého názoru. Jinak by přece nebyl důvod,

aby jeho jméno stálo na von Stalheimově seznamu.“

„Budu si to pořád uvědomovat,“ ujišťoval Bill.

Řada budov byla nyní přímo pod nimi. Hlavní

budova vypadala jako dlouhý bungalow s plechovou

střechou. Gingerovi připadala skoro nová. Rozhodně tady

nemohla stát dlouho.

„Nikdo nevyšel, aby se u nás podíval,“ všiml si Bill.

„Nesmíme udělat žádnou chybu,“ poznamenal

Biggles.

Přistáli na zemi poblíž hlavní budovy a nakonec

ještě popojeli tak, že zůstali ve vzdálenosti sotva padesát

yardů od ní. Biggles vypnul motory. Vystoupili. Ginger

zahlédl černochy, kteří je pozorovali z okolních stavení.

„Někdo by měl raději zůstat u letadla,“ rozhodl

Biggles. „Myslím, že vy oba, Algy a Bertie, můžete čekat

tady. Uvidíte, co se bude dít a přitom budete dostatečně

blízko, kdyby pana Rotha napadlo něco nedobrého.

Nemyslím, že by byl tak nemoudrý, ale jeden nikdy

neví.“

Biggles, Bill a Ginger kráčeli k předním dveřím

budovy. Než tam však dorazili, objevil se ve dveřích

muž. Podle rysů tváře a barvy pleti to byl míšenec.

„Je pan Roth doma?“ začal Bill.

„Já jsem Roth,“ odpověděl muž.

Na okamžik se Bill zarazil. Stejně se vedlo

Bigglesovi a Gingerovi. Všichni totiž předpokládali, že

108

Roth je běloch. Vneslo to do celé věci cosi

neočekávaného, ale nebyl čas o tom hovořit.

„Můžeme dál?“ zeptal se Bill, protože je k tomu

muž nevybídl. Udělal krok kupředu.

S trochou zaváhání Roth ustoupil. Aspoň Gingerovi

se to tak jevilo. Vypadalo to, že i Roth nebyl připraven,

rozhodně ne na návštěvu policejního důstojníka. Kdyby

Bill cestoval na koni, určitě by Roth o jeho příjezdu

věděl.

Za dveřmi byl obývací pokoj. Na stole ležely

špinavé talíře a poblíž stály použité sklenice. Rozhodně

to vypadalo, že zde nejedl jenom jeden člověk. Uprostřed

stála prázdná láhev od whisky.

„Koukám, že jste měl společnost,“ řekl Bill.

„Doufám, že jsem vás nevyrušil.“

Otázku skrytou ve větě Roth ignoroval. „Co si

přejete?“ zeptal se hrdelním hlasem, jenž sdostatek

potvrdil německý původ jeho otce. Koneckonců svědčilo

pro to i jeho jméno.

„Navštěvuji pár lidí v pustině, abych si ověřil, že je

u nich všechno v pořádku.“

„A proč to?“

„Někteří nám totiž ohlásili potíže s jejich černými

zaměstnanci.“

„Zde potíže nemáme.“

„Koho máte v domě?“

„Co to znamená máte?“

„Napadlo mě jenom, že bych mohl zároveň

pohovořit s vašimi sousedy, pokud zde jsou. Možná by

mi to ušetřilo cestu.“

„Jaképak návštěvníky bych tu podle vás měl mít?“

109

„To nevím. Vy to musíte vědět líp. Já jsem si jenom

všiml, že jeden z vašich přátel má letadlo.“

Ginger v tu chvíli nevěděl, jestli Bill vystřelil

naslepo, nebo jestli skutečně odhadl, že stopy kol jsou

vlastně otisky podvozku letadla. Přece

už na

Osmdesátimílové pláži mu říkali, že auster má rozchod

kol šest stop.

„Můj přítel z Perthu přiletěl,“ řekl po chvilce

zaváhání Roth. Rozhodl se, že přítomnost letadla

nepopře. Bylo by to ostatně pošetilé, když byly venku ty

stopy.

„Mohl bych ho znát?“ zkusil to Bill. „Nemyslím si

to.“

„Jak se jmenuje?“

Roth se zamračil: „K čemu je to vaše vyptávání?“

„Snažím se jenom vědět, kdo je na mém území.

Máte nějaké důvody, abyste mi neodpovídal na běžné

otázky?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Tak proč mi nechcete říct návštěvníkovo jméno?“

Roth se zatvářil nepřívětivě: „Pokud to musíte vědět, jeho

jméno je Adamsen.“ Biggles si vyměnil pohled s

Gingerem. „Je stále zde?“ zeptal se Bill.

„Ano.“

„A ještě někdo?“

Rothova nevraživost rostla: „Proč by zde měl být

ještě někdo jiný?“

Billovo chování zůstávalo stále stejné: „Jenom, že

jsem zahlédl, že na tom stole bylo prostřeno pro pět lidí a

myslím, že i na vyprázdněnou láhev whisky zde muselo

být víc než dva lidé.“

110

„Co je vám do toho, kolik lidí je v mém domě?“

odsekl Roth. „Nemáte nic lepšího na práci, než mě

obtěžovat idiotskými otázkami? O co se tu snažíte, co?“

Billův hlas poněkud přitvrdil: „Snažím se pouze

najít muže, který zavraždil zlatokopa Joe Hopkinse.“

Roth ztuhl. V jeho očích se zableskl neklid. Nebyl

dobrý hráč.

„Tak vy už o tom víte,“ tlačil ho Bill.

„Neřekl jsem to.“

„Ale věděl jste o tom.“

„Nevěděl.“

Bill pokročil do rohu místnosti a uchopil pušku,

která tam byla opřená o zeď. Držel ji za hlaveň a přistrčil

k muži její pažbu. „Pokud jste nic nevěděl, jak se k vám

dostalo toto?“ řekl.

Roth se zarazil a neklidně si olízl rty.

„To je Joeova puška a vy to víte,“ zvýšil hlas Bill.

„Nevím, komu patřila,“ odsekl Roth.

„Jak se sem dostala?“

„Jeden z mých lidí ji přinesl.“

„Proč?“

„Protože nenechám své lidi běhat se zbraněmi.“

„Pak se ho musíme zeptat, odkud ji má,“ prohlásil

Bill pevně. „Pošlete pro něj.“

„Už zde není,“ odpověděl Roth. „Jak to?“

„Před týdnem jsem ho propustil.“

„Jak se jmenuje?“

„Charlie.“

„Charlie kdo?“

„Odkud to mám vědět? Nepamatuji si jméno

každého binghi, který pro mě pracuje.“

„Kolik lidí nyní zaměstnáváte?“

111

„Asi dvacet.“

„Co přesně dělají?“

„Co obvykle dělávají binghi na farmách?“

„Hlídají stáda, pokud tam nějaká jsou,“ řekl Bill.

V tom okamžiku se otevřely dveře vedoucí do další

místnosti a vstoupili čtyři muži. Jeden, zřejmě předák,

byl běloch. Byl mrtvolně bledý, měl malé tmavé oči těsně

u sebe a neudržovaný plnovous. Dva další byli na první

pohled míšenci, kteří nezapřou své asijské předky.

Poslední vypadal jako typický místní domorodec.

„Co je to tu za randál?“ zeptal se s nevraživým

výrazem předák.

„Randál vyvolala jedna vražda,“ odpověděl krátce

Bill. „Kdo jste?“

„Jmenuji se Adamsen, pokud vám to něco říká,“

ušklíbl se muž a odhalil zažloutlé zuby. „Já jsem nikoho

nezabil. Zatím…“ dodal.

„Neřekl jsem, že jste to byl vy,“ odsekl Bill a vytáhl

svůj notes.

„Potřebuji jména vás všech. Předvolám vás jako

svědky.“ V pokoji zavládlo napjaté ticho. „Tak mluvte,“

pobídl je Bill s tužkou v ruce. Nikdo neodpověděl.

„Tak takhle je to,“ řekl Bill chladně. „Vidím, jaký na

to máte názor. Nebojte se, budu si pamatovat vaše tváře.

Je v další místnosti ještě někdo?“ Přešel rychle místností

a otevřel dveře, jimiž vstoupili. Rozhlédl se a pak se

zeptal: „Pane Rothe, vy máte licenci na vysílačku?“

„Nemám na to čas. Ten krám mi sem jenom

postavili.“

„Kdo to sem postavil – Adamsen?“ Nedostal

odpověď.

Bill se obrátil a řekl Rothovi: „Půjdete se mnou.“

112

„Kam?“

„Do Broome.“

„Proč tam půjdu?“

„Udělat úřední prohlášení o tom, jak se k vám

vlastně dostal majetek mrtvého muže. To je přece vaše

povinnost.“

„Řekl jsem vám všechno, co vím.“

„Nejsem s vaším vysvětlením spokojen.“

„Víc ode mne stejně nikdo neuslyší. A navíc se

odtud stejně nemohu hnout.“

„Tím,

že

budete

odporovat

policii,

ničeho

nedosáhnete.“

„To je jediné, co umíte,“ odfrkl Roth, který zjevně v

přítomnosti svých společníků nabyl sebedůvěru.

V tu chvíli přeběhl černoch celou místnost, otevřel

vstupní dveře a silně zahvízdal na prsty. Od

vzdálenějších stavení přiběhlo na dvacet černochů.

„Soudím, že je čas, abyste všichni vypadli,“ vyštěkl

Roth.

Bill sevřel rty v tenkou čárku: „Jste darebák a

přivedete ty ubožáky do neštěstí.“

Rothův úšklebek se rozšířil: „V nešťastné situaci jste

vy, pane.“ Zjevně se mu vysmíval. „Raději dělejte.“

„Půjdu, ale vy půjdete se mnou,“ řekl Bill ledově

klidně. Gingera napadlo, že až obdivuhodně klidně na to,

že nebyl ozbrojen.

Rothova pravice se dala do pohybu směrem k jeho

kapse, ale najednou se zarazila, protože muž se díval do

ústí Bigglesovy pistole.

„Nikdo ani hnout!“ nařídil Biggles. Jeho hlas zněl

jako práskání biče. „Gingere, dej svou zbraň Billovi a

zneškodni vysílačku.“

113

Ginger předal pistoli policistovi a vstoupil do další

místnosti. Adamsen se napolo otočil, jako by mu chtěl

bránit.

Biggles na něj zamířil: „Zůstaňte stát!“ Něco v jeho

hlase muže přesvědčilo, že bude lepší uposlechnout.

Za okamžik se Ginger vrátil. „Je to v pořádku,“

oznámil.

„Za to mi zaplatíte,“ vyhrožoval Roth.

„Ještě si povykládáme o tom, kdo bude nakonec

platit,“ řekl Bill. „Půjdete se mnou?“

„Ne.“

Bill vrátil pistoli Gingerovi. „Podrž to,“ řekl klidně.

Obrátil se zpátky k Rothovi a vztáhl ruku, aby uchopil

jeho paži. „Naposledy se ptám, jestli se mnou půjdete?“

„To vás dřív uvidím v pekle,“ zavrčel Roth a odrazil

Billovi ruku.

Bill se rozmáchl pěstí. Přistála na Rothově čelisti.

Muž těžce padl na zeď. Než se mohl vzpamatovat, přišla

druhá Billova rána, která ho srazila k zemi. Bill přiskočil,

sehnul se a v místnosti cvakly ocelové náramky pout.

„Naučím vás úctě k zákonům,“ řekl Bill na Rothovu

adresu. „A teď půjdeme!“

Přihodilo se to tak rychle, že se ostatní členové

Rothovy společnosti nestačili ani pohnout. Stáli tiše a

nevěřili svým očím. Biggles si je prohlížel se zbraní v

ruce.

Ginger uvažoval, proč černoši nevešli dovnitř a

ohlédl se ke dveřím. Tam však stál Algy a mířil na

černochy svojí automatickou pistolí.

Bill, s úšklebkem a trochu pobledlý pod svým

opálením, postrčil Rotha směrem ke dveřím.

114

Roth viděl, že jeho přátelé mu nepomohou.

Rozzuřilo ho to do nepříčetnosti: „Tak mi, sakra, pojďte

na pomoc! Co čumíte, zatracení zbabělci? Charlie –“

vtom se zarazil, protože si uvědomil, že mu uklouzlo, co

nemělo.

Bill se zastavil. „Charlie,“ opakoval jméno a pohlédl

do tváře jediného domorodce v místnosti, který ustupoval

ke zdi. „Vy jste Charlie?“

„Je to on,“ křičel Roth vztekle. „Nebudu viset kvůli

jedné černé svini!“

Charlie se pohnul jako blesk a v jeho ruce se objevil

nůž. Biggles se nepohnul, ale z jeho zbraně vyšla rána.

Charlie zaskučel, chytil se za paži a upustil nůž na zem.

Biggles jej odkopl a popadl muže za límec.

„Dej pozor! Může mít v kapse bouchačku,“ varoval

Bill.

Biggles ohmatal mužovy kapsy. V jedné něco ucítil.

Hmátl tam a vytáhl malý, ale zcela naplněný klokaní

váček.

„To je on,“ vykřikl Bill. „Patřil Joeovi. Musíme ho

vzít s sebou.“

„Takže už mě nepotřebujete,“ ozval se Roth.

„Víte o tom všechno. Proto vás potřebujeme,“

odpověděl pevně Bill.

Charlie sténal. Bylo sporné, jestli Adamsen a oba

míšenci věděli něco o vraždě. Zřejmě s tím nechtěli mít

nic společného a tak se tvářili neutrálně. Roth mezitím

nadával Charliemu, že si ponechal Hopkinsovo zlato.

Byla to ukázka ubohosti darebáků, kdy jeden obviňuje

druhého.

115

„Dejte mi minutu, ať mu ovážu ruku,“ ozval se

Biggles. „Gingere, podej mi kousek látky. Postačí ručník.

V kuchyni asi něco najdeš.“

Během chvilky měl domorodec přiložen provizorní

obvaz. Hned potom Biggles prohlásil: „Tak vyrazíme,

Bille.“

Bill nesl Hopkinsovu pušku a pobízel oba zatčené.

Vedle něj šel Ginger, zatímco Algy hlídal černochy.

Poslední kráčel Biggles, který předtím zavřel dveře

domu.

Venku se několikrát schylovalo ke konfliktu s

černochy. Byli velice neklidní a zdálo se, že by se mohli

o něco pokusit. Nakonec však neudělali nic. Zřejmě je

držela na uzdě Billova uniforma. V takových situacích

obvykle každý čeká, že začne ten druhý… Nakonec

zůstali všichni stát s vytřeštěnýma očima a otevřenými

ústy, jako by jejich primitivní mozky nedokázaly

zpracovat neobvyklé události.

Motory halifaxu naskočily. Bill nastrkal zatčené do

kabiny a pak se ještě obrátil k černochům venku. Co jim

říkal, nebylo v kabině v hluku motorů slyšet. Nedělal

žádná výstražná gesta, neměl v rukou zbraň a tak zřejmě

předvedl správnou ukázku vlády bílého muže. Napětí

viditelně opadlo a jeden z černochů se pokoušel něco

vysvětlovat. Nakonec je Bill mávnutím ruky rozpustil a

všichni se klidně rozešli.

„Nesměl jsem je nechat, aby si mysleli, že jsme z

nich měli strach,“ vysvětlil, když se přidal k letcům.

„Řekl jsem jim, aby neposlouchali lidi, kteří je budou

pobízet k nepokojům a kdyby měli nějakou stížnost, ať se

obrátí na mě nebo na úřad pro ochranu domorodců. Tak a

teď už můžeme domů.“

116

Biggles se usadil na své místo a ve dvou minutách

zanechali Tarracoomu zahalenou dýmem z motorů.

„A co bude s Adamsenem a s tou dvojicí míšenců v

domě?“ zeptal se Ginger.

„Zatím jsme s nimi nemohli nic dělat,“ odpověděl

Biggles. „Oni teď asi nepodniknou nic významného,

vždyť přece nemají fungující vysílačku. Nejspíš budou

především hodně přemýšlet. Musí teď být otřesem

poznáním, že vidíme do jejich špinavé hry. Dověděli se i

o vraždě a myslím, že to pro ně byla novinka. Věřím, že

Adamsen přicestoval z Perthu, aby instaloval vysílačku.

My jsme se jim zkrátka podívali na zuby a teď máme

možnost vydechnout a dobře si rozvážit, co podnikneme

dále.“

Halifax pokračoval klidně v cestě a hluboko pod ním

ubíhala poušť…

117

Tahy a protitahy

Odpoledne ještě příliš nepokročilo, když se halifax

vrátil do Broome. Biggles celou cestu přemýšlel a teď

oznámil, že se rozhodl pustit se s oběma stroji dál, do

Darwinu. Když zůstal Adamsen v Tarracoomě, nemělo

smysl vydávat se do Perthu, jak Biggles původně chtěl. V

Broome už neměli nic na práci. Bill se musel postarat o

všechny úřední náležitosti v souvislosti se zatčenými.

Odnikud nebyly hlášeny nové zprávy o případném

nepřátelském chování domorodých černochů. Po tom, co

se stalo v Tarracoomě, byla určitá naděje, že se situace

aspoň na čas uklidní.

Dali si šálek čaje a svačinu, poděkovali Billovi za

účinnou spolupráci a nastoupili do svých letadel. Cesta

do Darwinu proběhla bez problémů. Protože museli

přelétnout ústí řeky Daly, rozhlíželi se po Matildě.

Nezahlédli ji však. Na otevřeném moři spatřili několik

plavidel, ale zblízka je neprohlíželi. Biggles poznamenal,

že v tuto chvíli je škuner už asi na řece. Bylo to velmi

pravděpodobné vysvětlení, ale později Biggles sobě

samotnému vyčítal, že se nepřesvědčil.

Během letu probírali s Gingerem celou situaci.

Ginger Bigglesovi sdělil, že v Tarracoomě měli

vysokofrekvenční vysílačku, která Smithovi nebo jinému

nejvyššímu náčelníkovi špionážní sítě umožňovala

pohodlné spojení i na velmi velké vzdálenosti, což bylo

na australském kontinentě tolik zapotřebí. Tarracooma

ovšem byla teď umlčena, takže se nemohl dovědět, co se

118

tam vlastně stalo. Bigglese napadlo, že tam šéf špiónů asi

pošle auster.

Hlavní téma konverzace se točilo okolo otázky, co

dál. Biggles uvažoval, že by se rád podíval do Daly Flats,

ať už ze vzduchu nebo i ze země. Pokud to však chtěli

udělat, museli by spěchat, aby tam byli dřív než škuner.

Mimoto chtěl Biggles navštívit plukovníka Mac Ewana,

zpravodajského důstojníka v Sydney, protože cítil, že už

nastal čas, aby mu vyložil karty. Nemohou přece putovat

křížem krážem Austrálií a svým jednáním překračovat

své pravomoci. To by mohlo všeobecně vzbudit odpor a

rozruch. V Tarracoomě to proběhlo dobře, protože měli s

sebou Billa. S jeho pomocí se dokonce zmocnili

důležitého muže z celé špionážní sítě. Nemohli však

doufat, že v tom lze pokračovat do nekonečna.

Australské úřady by se mohly důrazně domáhat

vysvětlení, co jsou vlastně zač. Navíc bylo jisté, že i když

špiónům uškodí, tajemný Smith udělá protitahy a

nepřátelská činnost bude pokračovat.

Biggles

rovněž

chtěl

získat

úplný

seznam

nepřátelských agentů v zemi a najít lidi, kteří jsou ve

styku s von Stalheinem. Nebylo pochyb, že musí

existovat další kopie seznamu. Kdo ho má? Nejspíše

Smith, který patřil k vedení celé sítě, pokud vůbec nebyl

její hlavou. Má přece k dispozici vlastní letadlo. Takže

vlastně – kde je letadlo, tam bude i Smith. Nejvíce

pravděpodobné je, že bude v Daly Flats a čeká tam na

příjezd Matildy. Tam se může Smith z první ruky

dovědět od von Stalheina, co se vlastně stalo na ostrově.

Jak se to však doví, nemá proč zůstávat v Daly Flats.

Může i s von Stalheinem odletět kamkoliv. Proto je třeba

spěchat!

119

„Je to tak,“ uzavřel úvahy Biggles, „že pokud

poletíme do Sydney navštívit muže, jehož adresu mi dal

náš plukovník, toho Mac Ewana, asi zmeškáme jejich loď

i letadlo v Daly Flats. Pak se zase budeme honit po celé

Austrálii za austerem. Za předpokladu, že toho času je

Smith i s austerem v Daly Flats.“

„Australská vláda je schopna auster najít,“ řekl s

přesvědčením Ginger.

„Nejsem si tím jist,“ odporoval Biggles. „Smith se

bude vyhýbat veřejným letištím. Takových skrytých

základen jako jsou Tarracooma a Daly Flats může mít k

dispozici tucet.“

„Ví ten důstojník australské bezpečnosti, že jsme už

zde?“ vyzvídal Ginger.

„S jistotou to nevím, ale spíš si myslím, že ano.

Plukovník Raymond mu už určitě dal vědět, že naše mise

začala.“

„Když tedy nemůžeme letět současně do Sydney i

do Daly Flats, proč mu nezatelefonuješ?“

Biggles potřásl hlavou: „Představ si, že mu máš to

všechno vysvětlovat po telefonu. Navíc u běžných

telefonů nelze vyloučit odposlech.“

Debatovali ještě, když už přistáli v Darwinu a

umístili letadla na totéž místo jako předtím, za poslední

hangár. Než doplnili palivo, bylo už pozdě na to, aby se

ještě někam vydávali téhož dne. Biggles znovu se všemi

probral další postup a pak definitivně rozhodl vyrazit už

za denního rozbřesku do Sydney v halifaxu.

Ostatní potom by s Vydrou provedli opatrný letecký

průzkum oblasti Daly Flats se zaměřením na přistávací

plochu, na auster i na škuner, jenž by už měl být na řece.

120

Potom by se měla Vydra vrátit do Darwinu a vyčkat

Bigglesova návratu.

Biggles připustil, že ho toto řešení netěší, ale neviděl

jinou možnost, protože být na dvou místech současně

nelze. Nechtěl už dále podstupovat riziko možných

nedorozumění s úřady, které bdí nad zachováváním

australské státní svrchovanosti. Nakonec by to popudilo i

britské úřady doma.

Rozhodli se povečeřet na letišti a spát v letadlech.

Biggles ještě zaskočil za Western. Napřed však určil

celonoční stráže, protože měl stále na paměti pokus o

zapálení letadel. První hlídka padla na Gingera.

„Teď už nenecháme letadla bez dozoru ani za

denního světla,“ řekl Biggles. „Gingere, běž se najíst a

my půjdeme, až se vrátíš.“

„Rozumím,“ odpověděl Ginger a vydal se do místní

restaurace. I když už se slunce chýlilo k západu, pořád

bylo dobře vidět. Říkal si, že tak ještě tři čtvrtě hodiny

může denní světlo vydržet.

Neměl v hlavě jiné pomyšlení než na dobré jídlo.

Vstoupil do restaurační místnosti a zaznamenal, že je

téměř plně obsazeno. Byli zde zaměstnanci letiště,

několik posádek letadel a pár cestujících, kteří čekali na

spoj společnosti Quantas, kterým se chtěli dopravit do

Singapuru. Než se posadil, rozhlédl se kolem, jestli

nezahlédne někoho známého.

Najednou ztuhl úžasem. Zasunul židli zpátky, otočil

se a vyšel ven. Kráčel klidně, aby nevzbudil pozornost,

ale jakmile byl z dohledu okna restaurace, dal se do běhu.

Ostatní byli zatím na palubě Vydry. Zahlédli ho

okénkem, takže když se přiblížil, stál už Biggles v

otevřených dveřích. „Co se děje?“ ptal se Biggles.

121

„Von Stalhein sedí v restauraci,“ odpověděl Ginger

a sotva popadal dech.

Biggles ztratil řeč. Už dlouho ho Ginger v takovém

stavu neviděl. Hned se však vzpamatoval. „Je sám?“

zeptal se, když seskočil na zem.

„Myslím, že ano. U stolu sedí sám. Nečekal jsem a

šel jsem hned zpátky.“

„Co dělá?“

„Dívá se oknem, jako by někoho čekal. Před sebou

na stole má čaj.“

„Zahlédl tě?“

„Myslím, že ne, ale přísahat na to nemůžu. Otočil

jsem se hned, jak jsem ho poznal. Nečekal jsem ho

tady…“

„Ani já ne,“ dodal Biggles.

„Podržte mě,“ vykřikl Bertie od dveří. „Ten darebák

musí být ďábel!“

„Jak to zvládl?“

„Musíme se zamyslet,“ přerušil ho Biggles. „Tak to

dopadá, když si myslíme, že všechno víme. Buď Matilda

neplula na řeku Daly, ale zakotvila zde v Darwinu, nebo

von Stalhein vystoupil ve Wyndhamu na břeh a přiletěl

pravidelnou linkou. Když jsme si zde povídali, právě

přistálo letadlo z jihu. Vzpomínáte?“

„Když jsem škuner naposledy viděl, směřoval do

ústí Daly,“ prohlásil Algy. „Bertie to může potvrdit.“

„Rádiem mohli dostat pokyny, aby změnili kurs.“

„Proč vlastně je von Stalhein tady?“

„Proto, proč chodí na letiště většina lidí, myslím,“

odpověděl Biggles suše. „Aby chytil letadlo. Možná si

myslíte, že teď se mé plány změní. Nechme však věcem

určitý řád. Von Stalhein nemůže vědět, že jsme tady,

122

jinak by sotva vysedával v restauraci. Byli jsme zde už ve

chvíli, kdy přistálo letadlo z jihu. Pokud byl na jeho

palubě, nemohl vidět naše letadla. Ale obraťme to. Pokud

zde byl, už když jsme přistávali, pak nás viděl. Potom by

se nám ovšem klidil z očí… Ale teď není důležité, jak se

sem dostal. Podstatné je, že je tady. Otázkou zůstává,

kam hodlá cestovat.“

„Pokud si objednal letenku, můžeme to zjistit,“

poznamenal Algy.

„Raději ho budeme sledovat,“ namítl Biggles.

„Může nás zahlédnout,“ upozornil Ginger.

„Musíme to risknout. Když zde budeme postávat,

nedovíme se nic. Musíme zjistit, co dělá. Když si nás

všimne, bude to pro něj stejný šok, jako byla pro nás

zpráva, že sedí v restauraci. Někdo by zde měl zůstat u

letadel. Ty, Bertie, dobře? Něco budeš vidět i odsud.“

„Podívejte,“ vykřikl Ginger a ukázal na oblohu.

„Čekal na tohle.“ Z jižního směru nasazoval na přistání

auster.

„Teď známe odpověď,“ kývl Biggles. „Smith spěchá

za ním. Škuner bude právě asi někde na řece. Pluje proti

proudu… A teď mě všichni dobře poslouchejte. Jestli

auster von Stalheina naloží, tak nám ten chlap zase zmizí.

Musíme tomu zabránit. Denní světlo vydrží už sotva půl

hodiny a já dost pochybuji, že by jejich pilot riskoval

noční pristávání v džungli, pokud tedy míří do Daly

Flats. Algy, utíkej na řídící věž a požádej Westa, aby

auster asi tak čtvrt hodiny zdrželi. Pak se přidej k

Bertiemu ve Vydře a připravte se ke startu. Když se

auster odlepí od země, následujte ho, i kdybyste se měli

vrátit v noci. A Ginger půjde se mnou. S troškou štěstí

uvidíme velezáhadného pana Smithe.“

123

Když došli do letištní haly, byl už auster na zemi a

roloval na volné místo na letištní ploše. Zastavil, ale

motor běžel. Vystoupil z něho muž, který se vyčkávavě

díval směrem k hale. Pilot zůstal na svém místě.

„Myslíš, že to je ten Smith?“zeptal se Ginger.

„Ne. Vypadá jako jeden z těch zabijáků, kterými byl

předtím von Stalhein obklopen. Čeká na Ericha, to je

jisté. Kde ale vězí?“

„Viděl jsem ho tam,“ pokynul Ginger nenápadně k

restauraci. Přistoupili ke dveřím ve chvíli, kdy von

Stalhein vyšel. Setkali se tedy tváří v tvář. Pokud byl

překvapen, nedal to najevo. Jedinou známkou toho, že je

poznal, bylo lehké kývnutí hlavou ve chvíli, kdy se

míjeli.

„Nějak moc spěcháte,“ prohodil k němu Biggles.

Von Stalhein se netrpělivě obrátil. „Co chcete?“ řekl

nevlídně.

„Vůbec nic,“ odpověděl zlehka Biggles. „Jenom se

dívám, co za kámoše vás tamhle vyhlíží.“

„Myslíte, že vám to povím?“

„Určitě ne.“ Šli teď všichni tři směrem k austeru.

„Předpokládám, že za vaši návštěvu vděčím tomu

fotografovi,“ zasyčel nenávistně von Stalhein.

124

„Nějak moc spěcháte,“ prohodil k němu Biggles.

125

„Nemýlíte se. To víte, že mne zajímalo, jestli jste

pořád u fochu. Neunavuje vás už trochu být pořád na

straně, která prohrává?“

„Hra ještě neskončila.“

„Pokud jde o Austrálii, je vaše hra u konce.“

Von Stalhein pohlédl směrem k hangárům, kde

nastartovaly motory halifaxu. „Předpokládám, že to je

Lacey, pilný jako vždy,“ povzdechl si, když došel k

austeru.

„Samozřejmě.“

„Kam poletí?“

„Ještě nevím. Záleží to na tom, kam poletíte vy.“

Von

Stalheinovi

zablýskala

v

očích

jiskra

porozumění: „Takže mě bude sledovat.“

„Tak nějak. Nedivte se, že se zajímáme o vaše

pohyby.“

Von Stalhein zaváhal. Ginger pochopil, že v duchu

srovnává rychlost obou strojů.

V tom okamžiku vystoupil z austera pilot, mladý

sympatický chlapík. „Chcete-li být dnes večer doma, pak

raději nasedněte,“ vmísil se do rozhovoru. „Moc času už

nemáme.“

Biggles si ho prohlédl a mrkl na Gingera. Oběma se

zdálo, že tak by člen gangu nemluvil. Biggles se k němu

obrátil: „Ještě letět nemůžete.“

„Proč ne?“

„Podívejte se na řídící věž.“

Pilot zaváhal: „Ale před minutou mi signalizovali

oukej.“

„Asi to museli změnit. Přistane constellation ze

Singapuru.“

126

„Nevšímejte si toho,“ vyštěkl von Stalhein.

„Musíme vyrazit.“

Biggles oslovil pilota: „Vaše jméno je Cozens, že

ano?“

„Ano.“

„Australan?“

„Ano.“

„Máte plnou komerční licenci?“

„Ano.“

„Jak dlouho jste jejím držitelem?“

„Tři měsíce.“

„A jak dlouho trvalo, než jste ji dostal?“

„Tři roky.“

„Zkuste ignorovat pokyny z věže a za tři dny ji

nemáte,“ řekl vážně Biggles.

Von Stalheinův doprovod, který jim zatím

naslouchal s podmračeným výrazem a s jednou rukou v

kapse, pokročil k Bigglesovi: „Co jste zač?“

Odpověděl von Stalhein: „Bigglesworth. Říkal jsem

ti o něm.“

„A tak…“

Ginger pochopil, že Bigglesova zdržovací taktika

vychází.

Von Stalhein se pohnul, jako by chtěl nastoupit do

letadla.

„Lituji, ale bez jasného signálu nemůžu vzlétnout,“

řekl Cozens s ustaraným výrazem. Byl mladý a zřejmě

plnil svoji první smlouvu.

„Jste moudrý,“ komentoval to Biggles. „Stejně bude

už v několika minutách tma. Mimochodem, znáte ty lidi,

pro které teď pracujete?“

„Začínám se lecčemu divit,“ prohodil mladý letec.

127

„Tak si dejte pozor,“ radil Biggles. „Kdo jste?“

Biggles kývl k von Stalheinovi: „On vám to poví.“

Pak vzhlédl k obloze. „Už tu máme constellation. Tak já

půjdu. Mějte se…“ Otočil se a odcházel.

Ginger zahlédl von Stalheinovu tvář bílou vzteky a

vydal se za Bigglesem.

„Jestli to vyjde,“ poznamenal Biggles na cestě k

letadlům, „tak dnes večer nevzlétnou.“

„Jednali jsme s nimi moc otevřeně,“ prohodil s

obavami Ginger.

„Nic jsme nepokazili. Museli jsme je zdržet co

nejdéle. Získali jsme přece to, co potřebujeme. Čas.“

U letadel postávali Algy a Bertie. Algy se smál:

„West je pašák. Škoda, že jsem neviděl von Stalheinovu

tvář, když austeru nedovolili odletět.“

Biggles jim povyprávěl, co se přihodilo: „Mám

takový pocit, že se věci dávají do pohybu a pokud bude

po mém, věřím, že přebíráme iniciativu. Teď se vydám

do Sydney. Poletím sám, a protože je to dva tisíce mil,

nečekejte mě dřív než zítra odpoledne. Jestli West auster

nezadrží a ten přece jen v noci odstartuje, nedělejte vůbec

nic. Pokud vystartuje ráno, sledujte ho až do přistání a

zaznamenejte polohu místa. Pak se vraťte a čekejte na

mě. Asi to bude Daly Flats, takže za denního světla tam

auster dorazí za půl hodiny.“

„Je pravděpodobné, že auster nepoletí až ráno?“

zeptal se Ginger.

„Ten chlapík Cozens vypadá poctivě, takže myslím,

že von Stalhein i ta jeho gorila zůstanou trčet na zemi.

Však uvidíme. Mějte oči otevřené, protože Stalhein ví, že

ho budeme sledovat a mohl by udělat něco, abyste zůstali

na zemi trčet vy. Pokud by nastaly nějaké docela

128

nepředvídané okolnosti, musíte je zvládnout na vlastní

pěst. To je vše. Jakmile odstartuje constellation, vyrazím

do Sydney.“

129

Zneklidňující zprávy

Nad letištěm zavládla teplá noc s měsícem skoro v

úplňku a s nebem plným hvězd. Signální věž zářila do

tmy a několik oken v hlavní budově vrhalo žluté světlo

na rozjezdové dráhy. Za okny pracovala noční směna

letištního personálu. Ginger seděl na bobku zády k

podvozku a rozhlížel se na své první hlídce. Čas od času

mu podráždily chřípí aromatické vůně, které přinášel

noční vánek…

Constellation i halifax odletěly na jih a auster nebyl

ve tmě vidět. Ještě než se úplně setmělo, bylo vidět, že se

Cozens se svými dvěma cestujícími dohaduje. Zřejmě se

přeli o to, zda lze riskovat noční let do džungle s

riskantním přistáním. Nakonec Cozens zajel s letadlem

do hangáru. Kam odešli, nikdo nevěděl. Rozhodovali se,

jestli je nemají sledovat, ale neměli k tomu skutečný

důvod a Algy dával přednost tomu, aby zůstali

pohromadě. Jejich protivníci se dříve nebo později vrátí,

aby si vyzvedli svého austera. Zdálo se, že von Stalhein s

doprovodem odešli někam přenocovat a vrátí se až ráno.

Možná to byl von Stalheinův záměr, ale nakonec se

neuskutečnil.

Okolo půl deváté zahlédl Ginger v temnotách

postavu muže, který přicházel klidným krokem od

rozjezdových drah k Vydře. Gingera napřed napadlo, že

je to West s novými zprávami, třeba s rádiovým vzkazem

z paluby halifaxu. Ginger zahoukal smluvený signál a

připravil se na příchod neohlášené návštěvy.

Ukázalo se, že je to pilot Cozens.

130

Ginger vůbec nečekal, že by Cozens mohl za nimi

přijít a nedovedl si představit, že by von Stalhein s něčím

takovým souhlasil. Nakonec se však taky ukázalo, že to

nebylo s von Stalheinovým souhlasem.

Cozens pozdravil.

Ginger odpověděl a dodal: „Jste poslední, koho bych

čekal. Co pro vás můžu udělat?“

„Můžete mi vysvětlit, co váš přítel myslel svojí

poznámkou, abych si dával pozor. Dělá mi to starosti. Je

to moje první zaměstnání a nerad bych si pokaňkal

služební záznam hned na začátku.“

Algy seskočil na zem: „Vaši společníci vědí, kde

jste?“

„Nevědí nic.“

„To jsem si myslel,“ poznamenal Algy.

„Byli jsme na večeři a já jsem se pak omluvil, že

musím jít zkontrolovat letadlo. Měl jsem pocit, že by

nebyli rádi, kdybych řekl, že jdu za vámi.“

„To tedy máte pravdu,“ povzdychl si Algy.

„Děsně se rozčilovali, když jsem odmítl ignorovat

signály z věže.“

„Umím si to představit. Mimochodem kam jste

vlastně měli letět?“

Cozens zaváhal: „Lituji, ale když jsem přebíral tuto

práci, slíbil jsme naprostou mlčenlivost.“

„Nepřipadalo vám to divné?“

„Když jsem chtěl práci, nemohl jsem klást

požadavky. Stejně nemám, o čem bych povídal.“

„Nechci vás nutit, abyste porušil slovo, ale máte

vůbec ponětí, co je to za lidi, s nimiž jste se dal

dohromady? Ale navrhnu vám takovou dohodu. Já vám

131

přísně důvěrně povím, proč vám kamarád radil, abyste si

dal pozor a vy mi pak zodpovíte jednu otázku. Platí?“

„Zní to slušně.“

„Dobrá. Tak se podržte. Pracujete pro nepřátelskou

špionážní organizaci.“

Cozens se tvářil nechápavě: „Špionážní organizaci?“

V jeho hlase zaznívala nedůvěra.

„Je to tak. A je to pravda. V praxi to ovšem není

takové, jak se většinou píše v knížkách. Pláště a dýky a

všelijaké jiné rekvizity – plynové pistole, injekce

kyanidu, vždyť to musíte znát…“

Cozens se zamyslel: „Musel jsem být slepý. Ale

vysvětlovalo by to několik věcí.“

„Třeba přistání na Osmdesátimílové pláži a následné

spálení člunu,“ prohodil Algy.

„Vy o tom víte?“

„Samozřejmě. A pak hned jste odletěli do Darwinu,

ne?“

„Letěl jsem tam. Nechápal jsem proč. Připadalo mi

to velice podivné.“

„Pokud vás to zajímá, mohl bych vám to snadno

objasnit. Do Darwinu jste letěli, aby vaši kumpáni

nechali zapálit tady toto letadlo.“

Cozensova čelist poklesla. „Kdo – kdo jste?“

vykoktal.

„Britská tajná služba.“

Na okamžik Cozens ztratil řeč. Pak vyhrkl: „Dost

už! Všechno se mi to motá…“

„Starý brachu, bude se vám to motat daleko víc,

pokud se vaši kumpáni doví, že jste si s námi povídal,“

nadhodil Bertie.

„Chcete mě dostat do maléru?“

132

Algy odpověděl: „To ne. Jenom chceme naznačit, co

se vám může stát, když už vaši zaměstnavatelé nebudou

potřebovat vaše služby.“

„Nemohou se mě ani dotknout. Jsem australský

občan.“

Algy se smutně pousmál: „Poslouchejte, příteli…

Nepomohlo by vám ani to, kdybyste byl australským

králem. Než s vámi ti darebáci skoncují, budete vypadat

takhle.“ Připlácí rukou jednoho komára, který předtím

usedl na hřbet jeho opačné ruky.

„Není pravděpodobné, že by mi ublížili právě teď,“

zareagoval Cozens.

„Proč myslíte?“

„Protože nemají nikoho, kdo by řídil jejich letadlo a

chtějí být brzy doma.“

„Kde je jejich domov?“ Cozens zaváhal.

„Je to Daly Flats?“ nadhodil Algy.

Cozens se zarazil: „Proč se ptáte, když to víte?“

„Víme toho spoustu, ale vy byste nám mohl pomoci

vyplnit určité mezery. Radím vám, abyste to udělal,

protože až se celá historie dostane do novin, mohlo by

být vaše jméno uvedeno v nelichotivých souvislostech.“

„Dobrá,“ souhlasil Cozens uvážlivě. „Řeknu vám, co

vím. Ale co potom mám udělat?“

„To je choulostivá otázka. Bude to na vás. Nejlíp

snad když budete pokračovat jako dosud a získáte co

nejvíc informamcí. Až se do toho dá policie, postaráme

se, abyste zůstal čistý. Nesmíme však ztrácet čas. Jak

dlouho už pro ně pracujete?“

„Měsíc.“

„Stejně mě zaráží, že zaměstnali australského

pilota.“

133

„Měli předtím jednoho cizince, ale ten se zabil při

pokusu přistát v divočině na příliš malé ploše. Vypadalo

to, že jejich záležitosti velice spěchají a tak ho museli

nahradit okamžitě.“

„Myslím, že vás nahradí hned, jak jim centrála za

železnou oponou pošle posilu,“ prohlásil zachmuřeně

Algy. „Co jste pro ně dělal? Stručně. Nemůžete zde

zůstat příliš dlouho.“

„Hodně jsem létal,“ vyprávěl Cozens. „Některá

přistání byla dost divoká. Hlavní stan v teritoriích mají v

Daly Flats. Šéf mi dal rádiem pokyn, abych tady vyzvedl

muže, kterého jsem neznal. Druhý muž letěl se mnou,

aby mi ho ukázal. Aspoň tak mi to řekli. Ráno je mám

oba dopravit do Daly Flats.“

„Komu říkáte šéf?“

„Vystupuje pod jménem Smith, ale bude to cizinec,

patrně Rus. Rozhodně se hodně baví s Ivanem, to je muž,

který mě doprovází. Ivan je typicky ruské jméno a Ivan

taky nepopírá, že je Rus. Nepřipadalo mi to divné,

protože v Austrálii žije spousta Rusů. Většina z nich jsou

však určitě poctiví lidé.“

„Řekněte mi víc o Daly Flats.“

„Původně to byla farma na burské oříšky. Muž,

který ji řídil, byl prý ubodán černochy. Aspoň to říkali.

Smith ji zřejmě levně koupil a upravil přistávací plochu,

aby měl usnadněn kontakt se světem. To místo je velice

osamělé a jediná další dopravní možnost je po řece. Na

těžké náklady si pořídil škuner. Spojení udržuje rádiem,

to znáte. Zaměstnává spoustu černochů. Nevím jak je

zvládá, protože oni patří k té nejhorší sebrance. Můj strýc

pracoval pro důlní společnost a vyprávěl mi o nich

134

dost… Jinak je tam hodně zbraní. Prý kdyby nastaly

potíže…“

„Určitě má i další základny.“

„Několik. Některé z nich jsem viděl.“

„Patří k nim i Tarracooma.“

„Taky. Tam jsem byl včera. Bral jsem muže z

Perthu, který instaluje vysílačky. Smith říká, že musí být

ve stálém kontaktu se všemi svými podniky. V džungli je

to jediná možnost.“

„Můžete mi nakreslit, kde leží Daly Flats? Stačil by

mi opravdu jenom hrubý náčrt. V několika dnech tam asi

uskutečníme razii a možná byste nám ušetřil

nepříjemnosti.“

„S radostí.“

„Pojďme dovnitř. Máme tam papír a tužky.“

„Musím spěchat. Mohli by se divit, kde jsem tak

dlouho.“

„Vypadá to, že je pozdě,“ ozval se Ginger. „Právě

přicházejí. Příteli, zapněte si pásy, bude to drncat. Aspoň

mně se to tak jeví.“

O totožnosti dvou blížících se postav nebylo pochyb.

První byla rozložitá a druhá štíhlá lehce kulhala. Blížily

se k letadlu.

„Cozensi, teď to nebudete mít lehké,“ prohodil

Bertie.

„Proč myslíte? Dělám svou práci a nemůžou mi

zakazovat mluvit s lidmi.“

„Nemůžou? Kamaráde!“ řekl procítěně Bertie. „To

je tedy neznáte.“

„Když budou nepříjemní, poznají, že i já umím být

nepříjemný,“ prohlásil klidně Cozens.

135

„Zdá se, že pořád nechápete, že máte co do činění s

lidmi, pro které jsou vraždy každodenním chlebem,“

přerušil ho netrpělivě Algy. „Vtlučte si to do hlavy a

nezapomínejte na to!“

Nestačili si povědět víc, protože muži už stáli před

nimi.

První promluvil von Stalhein. Jeho hlas byl břitký

jako ocel. Jeho hněv se však ve tváři neodrážel: „Tady

jste, Cozensi. Říkal jste, že se jdete podívat na letadlo.“

„Taky jsem se byl podívat. Máme však spoustu času,

ne?“ odvětil pilot.

„Měl jste mi říct, kam půjdete.“

Cozens vzplanul: „Chcete mi přikazovat, s kým

smím promluvit?“

„Pokud vás zaměstnáváme, budete dělat, co vám

přikážeme. Teď si s vámi chci promluvit. Pojďte s námi!“

Cozens se díval na von Stalheina a potom zase na

Algyho. Očividně byl v úzkých. Na několik sekund

zavládlo nepříjemné mlčení. Pak se ozval Algy: „Protože

vám dávají plat, asi byste měl jít s nimi. Všichni máme

své rozkazy, že je to tak, von Stalheine?“

Von Stalhein neodpověděl. Zřejmě stále uvažoval,

co všechno mohl Cozens prozradit. Určitě se rozhodl, že

mu už nedá možnost prozradit ani slovo navíc.

„Máte asi pravdu,“ zamumlal Cozens v odpověď

Algymu. „Ale zajídá se mi, nechat sebou postrkovat jako

pimprle. Tak – na shledanou někdy jindy…“ Otočil se a

odcházel.

Von Stalhein a jeho kumpán ho následovali.

Algy sledoval, jak odcházejí: „Nevím, nakolik

Cozens pochopil, že je v nebezpečí života. Utěšuji se

136

jenom tím, že dnes v noci už nic neprovedou, protože ho

potřebují, aby s nimi zaletěl domů.“

„Neměli jsme ho nechat odejít,“ odporoval Ginger.

„Mohou se rozhodnout, že ho umlčí, hned jak ho

nebudou potřebovat.“

„Neměli jsme možnost mu bránit v odchodu,“

prohlásil Algy. „Varovali jsme ho a rozhodnutí bylo na

něm. Vím, že jsem mu sám říkal, aby šel, ale to bylo v

jeho vlastním zájmu. Kdyby odmítl, von Stalhein by

pochopil, že jsme mu dávali rozumy, a proto by ho mohli

chtít tím spíš zlikvidovat. Von Stalhein takto alespoň

neví, jak moc otevřeně jsme spolu mluvili.“

„Nemyslíš, že by je měl jeden z nás sledovat?“

navrhoval Ginger.

„Není to zapotřebí. Musí zde přece zůstat do zítřka.

Raději bychom měli na chvíli usnout. Mám takový

dojem, že brzy nám bude horko.“

Ginger předal po půlnoci hlídku Algymu. Všude byl

klid. Ve čtyři začal hlídat Bertie. V šest třicet je vzbudil a

postavil na čaj. Než se najedli, už se úplně rozednilo. Po

pilotu austeru a jeho cestujících však jako by se země

slehla. Letadlo zůstávalo v hangáru.

„Myslel jsem, že už budou dávno na cestě,“ říkal

udiveně Algy. „Nevím, co se mohlo přihodit. Doufám, že

nás nějak nepodfoukli.“

„Nedovedu si představit jak,“ odvětil Bertie. „Auster

je pořád uvnitř.“

Bylo osm hodin. Nikde se nic nepohnulo. Ginger se

prošel až k hangáru a vrátil se se zprávou, že letadlo je na

svém místě.

V devět už Algy zneklidněl. „Něco se muselo stát,“

prohlásil. „Von Stalhein nám proklouzl. A povím vám

137

proč. Dobře věděl, že když poletí austerem, budeme mu v

patách až k jeho základně.“

„Ten darebák se přece nemohl vrátit pěšky,“ zavrčel

Bertie a zuřivě si čistil svůj monokl.

„Napadla mě hrozná myšlenka,“ pronesl Algy

přiškrceným hlasem. „Je zde rozhodně ještě jedna cesta,

po níž se mohli dostat na základnu. Biggles přece

uvažoval, že von Stalheina sem mohla přivézt Matilda.

Pokud tomu tak bylo, mohli odjet škunerem. Vždyť už

Cozens nám říkal, že se lze do Daly Flats dostat lodí.“

„Jestli to tak bylo, můžeme se s Cozensem

rozloučit,“ řekl chmurně Ginger. „Nedovolí mu, aby se

dostal zpátky a mluvil s námi. Určitě by ho raději zabili.

A pokud ho vzali s sebou, skončí to stejně. Po včerejší

noci mu už nebudou věřit. Navíc ho už nepotřebují, když

neletí zpátky. Najmou si jiného pilota a ten auster

vyzvedne, až jej budou potřebovat.“

„To je dost smutná představa,“ řekl Bertie. „Jak

daleko je k té zatracené řece?“

„Její ústí je asi sto mil odsud na jihovýchod,“

odpověděl Algy. „Neznám rychlost jejich lodi a nevím,

jak daleko je potom ještě od ústí do Daly Flats. Ovšem

pokud vypluli už ráno, za dvanáct hodin už mohou být na

řece. Nezapomeňte na rádio. Von Stalhein mohl Smithovi

ohlásit, co se stalo včera večer a možná dostal rozkaz

nechat auster na letišti a vrátit se domů lodí.“

„Teď můžeme už jenom čekat zprávu, že našli

Cozensovo tělo,“ poznamenal sklíčeně Ginger. „Neměli

jsme ho pouštět.“

„Nemá smysl o tom teď mluvit,“ odpověděl Algy.

„Musíme něco podniknout. První věcí by bylo ověřit naše

138

podezření. Gingere, zaskoč do hlavní budovy, zavolej do

přístavu a zjisti, jestli tam včera byla Matilda.“

Ginger odkráčel a brzy se vrátil. „Měls pravdu,“ řekl

stručně. „Matilda včera připlula a v deset večer už byla

zase pryč.“

„Myslím, že chudák Cozens skončil špatně,“

povzdechl si Bertie.

„Ve městě není,“ ozval se Ginger.

„Jak to můžeš vědět?“ zeptl se Algy.

„Protože ze Sydney přišel příkaz týkající se toho

austeru. Nemá prý správně vyřízenou licenci k provozu,

mají v tom být nějaké nejasnosti. Náš přítel West už

odešel, ale dozorčí důstojník mi řekl, že obvolávají

všechny hotely ve městě, aby varovali Cozense. Nesmí

startovat, pokud mu to nebude výslovně povoleno.

Myslím, že za tím rozruchem bude Biggles. Je to asi jeho

nápad, jak získat čas. Neví ovšem, že nepřítel dostal

nápad nechat letadlo v hangáru a použít k návratu loď.“

„Když ten příkaz přišel ze Sydney, má s tím co dělat

ten člověk z australské bezpečnostní služby, za nímž letěl

Biggles,“ konstatoval Algy. „Cílem bylo zbavit Smithe

dopravního prostředku, dokud se nezahájí akce proti nim.

Zadržení austeru není náhoda. Bohužel nám to teď

nepomůže a rozhodně to nepomůže Cozensovi. Možná

chtěli zadržet i jeho osobně, než se dostaví lidé z tajné

služby a nevyslechnou ho. Zkrátka to nevyšlo. Je pryč.“

„Řekl bych, že odešel navždy,“ zamumlal Bertie.

Algy chodil sem a tam: „To je hrozné. Jak bychom

mu pomohli?“

„Je naděje, že Cozens ještě žije. Aspoň není známo,

že by někde našli jeho tělo,“ poznamenal s nadějí v hlase

Ginger.

139

„Není-li dosud mrtev, brzy může být,“ prohlásil

Algy. „Smith je typ člověka, který nenechá odejít někoho

jako je Cozens. Ví toho už příliš mnoho.“

„Co takhle vyrazit všichni do Daly Flats –“

navrhoval Bertie.

Algy ho však nenechal domluvit: „Biggles chtěl,

abychom byli zde, až se vrátí. Když odletíme do Daly

Flats, nebude po návratu vědět vůbec nic o tom, co se

stalo.“

„Říkal nám také, abychom v případě nečekaného

vývoje projevili vlastní iniciativu,“ prohlásil Ginger.

„Zdá se, že jste zapomněli, že nevíme, kde to Daly

Flats vlastně leží,“ vykřikl Algy, „Je to úplně moje vina a

zasloužil bych za to! Neměl jsem se s Cozensem tak

dlouho vybavovat o jiných věcech. Dnes jsme už mohli

mít orientační nákres. Von Stalhein ale přišel dřív. Je

snadné být generálem po bitvě… Jak jsem jenom mohl

tušit, že ti grázlové přijdou za ním?“

„Byla to zatracená smůla, to musím připustit,“ dodal

Bertie. „Ale nemůžeme přece celý den sedět nečinně na

zadku. Bigglesovi bude trvat ještě hezky dlouho, než se

vrátí. Musíme se pokusit udělat něco na pomoc

Cozensovi.“

„Jistě bychom měli něco udělat,“ vykřikl Algy

zoufale, „ale co? I kdyby byl stále naživu, o čemž

pochybuji, bude na tom škuneru. Jak se ho máme

zmocnit? Na škunerech zkrátka nejsou přistávací

plochy…“

„Pokud to promýšlíme, musíme konstatovat, že s

jistotou nevíme, kde se škuner nalézá,“ řekl pomalu

Ginger. „Pro začátek bychom mohli letět podél řeky Daly

a ověřit si, že Matilda je na cestě.“

140

„A co potom?“ vyzvídal Algy.

„Dal bych těm darebákům na vědomí, že vidíme do

jejich špinavé hry,“ prohlásil Bertie. „Když uvidíme na

palubě Cozense živého, pak se rychle rozhodneme k

nějakému činu.“

„To by byla hloupost,“ odsekl Algy. „Jediné co by

se potom mohlo stát, je asi tak to, že by ho hned střelili

do hlavy a hodili krokodýlům. Nechci si vzít na svědomí

jeho smrt.“

„Když to tak vezmeš, jsme už zodpovědní za jeho

současnou situaci,“ poznamenal kriticky Ginger. „Jedno

je jasné. Nezachráníme ho, pokud se zde budeme pořád

jenom dohadovat.“

Algy se najednou rozhodl: „Dobře, hoši. Zkusme

najít škuner. Gingere, zaskoč na řídící věž a nechej tam

pro Bigglese vzkaz, co děláme, kdyby se zde objevil dřív

než my.“

Ginger bezeslova odběhl.

141

Zoufalá situace

Vydra se vydala na vzdušnou pouť jihozápadním

směrem k řece, která sice nebyla příliš dlouhá, ale zato

měla na svědomí nesčetné katastrofy, včetně smrti mnoha

lidí. Návštěvníky už po léta odrazovala svými krokodýly,

hustými hejny komárů a nakonec i divokými kmeny

domorodců, kteří zde žili.

Algy se záměrně vydal až k jejímu ústí, kde se kalné

vody mísily s vodou v oceánu. Pozoroval strmé břehy

porostlé keři a bodláky. Vydal se pak proti jejímu

proudu. Už dříve řekl, že nezná ani rychlost proudění,

proti němuž musela loď plout, ani rychlost samotného

škuneru. Protože na moři ani u ústí řeky žádné plavidlo

nezpozoroval, musel pátrat v jejím průběhu.

Zhruba v průběhu deseti mil neupoutalo letce nic, až

na krokodýly, kteří se na více místech pohybovali u

rozblácených okrajů a někteří se vyhřívali na slunci. Pak

se koryto řeky Daly zúžilo a razilo si cestu mezi strmými,

řídce zarostlými břehy. Místy zahlédli proužek kouře, z

něhož usuzovali, že poblíž sídlí domorodci, nebo je tam

farma na burské oříšky. Povodí Daly se teď hemžilo

volavkami, jeřáby, černými i bílými jabiru i hejny hus a

kachen. Za příjemnějších okolností by si člověk mohl

připadat jako na dovolené, napadlo Algyho. Klidný let

oba dva ukolébával.

Netrvalo dlouho a ozval se Ginger: „Tohle by měli

být oni. Všechno tomu nasvědčuje. Bojím se ovšem, že

nás slyší.“

„Nemusí nás slyšet,“ odporoval Algy. „Sami dělají

dost velký hluk. Nemyslím taky, že by na tom moc

142

záleželo, jestli nás zpozorovali. První odpověď na naše

otázky leží pod námi. Matilda skutečně pluje po řece. Co

uděláme teď?“

„Musíme

se

přiblížit,

jestli

nezpozorujeme

Cozense.“

„Dobře.“

„Měl bys jít trochu výš. Řeka se zužuje.“

Algy vypnul motory: „Budeme klouzat. Je zde jakási

naděje, že bychom je zastihli nepřipravené. Jestli tam

Cozens opravdu je, snad ho povzbudí, když se o nás

doví.“

Vydra se držela nosem dolů a i při své malé

rychlosti škuner předbíhala.

„Na palubě je několik lidí,“ hlásil Ginger. „Myslím,

že nás nezahlédli, protože se dívají dopředu. U kormidla

stojí ten vousatý hrubián. Vedle něho postává von

Stalhein a na zádi vidím tlupu černochů. Páni! Myslím,

že je tam Cozens! Sedí na nějakých stočených lanech

uprostřed lodi, za stožárem. Má hlavu v dlaních.“

„Zdá se, že se nemýlíš,“ potvrdil Algy. „Je to on.

Vidí nás, protože vyskočil.“

„Černoši nás už také viděli. Utíkají dopředu, aby to

oznámili.“

Všechny tváře na palubě se pak obrátily vzhůru k

letadlu, které teď bylo asi dvě stě yardů před nimi a

rychle ztrácelo výšku.

„Jestli půjdeš ještě níž, začnou na nás střílet,“

varoval Ginger.

Zezadu se ozval Bertie: „Pokud to ti špinaví psi

zkusí, přísahám, že do nich napálím všechno, co mám!“

143

„Je to nemilé, ale myslím, že jsme udělali všechno,

co je momentálně možné,“ řekl Algy bezmocně. „Jsou

blízko a přitom daleko.“

Nikdo z lidí v letadle a na lodi však nebyl připraven

na další vývoj událostí. Gingera ani ve snu nenapadlo, že

by se o něco mohl pokusit právě Cozens. Považoval ho

za stejně bezmocného jako sebe sama. On si to však

zřejmě nemyslel. Vyskočil totiž, přelezl zábradlí a vrhl se

do vody.

Ginger si vzpomněl na krokodýly a mimoděk

vykřikl.

Algy strnul, protože nic podobného nepředpokládal.

Avšak začal okamžitě jednat, když spatřil rozzuřeného

Bollera, jak střílí ránu za ranou do zpěněné vody, kde se

občas vynořovala lidská hlava.

Přátelé v letadle neodhadli to, s čím Cozens zřejmě

od počátku počítal. Totiž s rychlostí vodního proudu. Než

se Matilda začala obracet, ocitl se plavec už aspoň

čtyřicet yardů od ní a vzdálenost rychle narůstala. K

Bollerovi se na palubě připojili další a rozpoutali divokou

palbu. Ve vodě bylo vidět zčeřené dráhy střel okolo

Cozensovy hlavy. Žádná kulka však prozatím nenašla

svůj cíl. Jeho paže mocně pracovaly. Neúspěch palby

nebyl nic mimořádného, protože střelba z pistole na

pohyblivý terč velikosti hlavy byla na tuto vzdálenost

velmi obtížná a úspěchu mohl dosáhnout jenom

výjimečně trénovaný střelec.

Cozens musel od počátku počítat i s potížemi při

manévrování s Matildou. Loď plula uprostřed říčního

koryta. Mohla tedy zastavit a plout zpátky, nebo se

přiblížit k břehu, aby získala víc prostoru a otočit se.

Boller se věnoval střelbě a černoch u kormidla se nemohl

144

rozhodnout, který ze dvou manévrů má větší naději na

úspěch. Nakonec se rozhodl pro obrátku, neměl však

dostatek místa a trvalo mu velice dlouho, než se mu

podařilo škuner obrátit.

Všechno trvalo sotva tři minuty, ale Cozensovi to

muselo připadat jako věčnost. Ze všech sil mířil napříč k

nejbližšímu břehu a získal před Matildou náskok dobrých

dvě stě yardů. Algy nasadil plný plyn, otočil se na místě a

málem zavadil o koruny několika stromů na břehu.

Nejvyšší palmu minul skutečně o vlásek. Na okamžik

sám sobě radostí zatleskal, že to tak dopadlo.

Radost však byla předčasná, protože nej obtížnější

část celé akce byla stále před nimi. Algy se neodvažoval

přistát na rychle plynoucí vodě říčního proudu z celkem

pochopitelných důvodů. Musel kalkulovat nejen s

rychlostí toku, ale i se silami lidského jedince, jenž se

nebyl schopen dlouho pohybovat proti proudu, byť by

byl sebelepší plavec.

Nakonec se rozhodl pro jediné možné řešení. Po

obrátce se ocitl také ve směru po proudu, šel dolů tak, že

se nosem letadla dotýkal hladiny a se řvoucími motory

čekal, že Cozens k němu doplave za podpory proudu

vody. Vydru ohrožoval navíc rozbahněný břeh, jemuž

bylo třeba se vyhnout. Pozice letadla nebyla snadná.

Vydra visela ve vzduchu asi padesát yardů od

rozbahněného břehu, plyn stažený na polovinu, předkem

na hladině. Vodní tříšť zaplavovala čelní sklo tak, že se

viditelnost značně zhoršila. Cozens se rychle blížil, snažil

se ze všech sil vyhnout bahnitému úseku a Algy se

pokoušel co nejvíc přiblížit čáře jeho pohybu. Čtvrt míle

pozadu supěla plnou parou Matilda. Ginger se modlil,

145

aby uvázla v rozbahněném úseku, ale Boller se zde určitě

dobře vyznal, protože k tomu nedošlo.

Najednou Gingera napadlo, že Cozens dělá spoustu

zbytečných pohybů a doslova kolem sebe plácá. Teprve

potom s hrůzou pochopil proč. To, co považoval za

kmeny padlých stromů poblíž bažiny, se začalo hýbat.

Krokodýlové se dali do pohybu. Nejstatnější z nich měřil

určitě skoro dvacet stop. Není divu, že Cozens plácal a

kopal kolem sebe. Snažil se udržet ve středu koryta,

protože cesta k břehu znamenala sebevraždu.

Algy se zoufale udržoval v řadě s ním, ale najednou

Vydra povážlivě zakolísala na jednu stranu. Algy výkyv

vyrovnal vypnutím jednoho motoru.

Ginger křičel na Bertieho, aby se postavil s lanem do

dveří kabiny. Se stoupajícím vzrušením pozoroval, jak se

k nim ve zpěněné vodě přibližuje plavcova hlava. Zatím

nikdy nadlouho nezmizela z dohledu, takže bylo zřejmé,

že krvelačné bestie neuspěly.

Čtyřicet yardů… dvacet… deset… Usilovně

vydechující Cozens se zachytil! Náraz jeho rukou pocítili

všichni na palubě Vydry. Zavěsil se a pokoušel se vylézt

výš. Už se mu však nedostávalo sil.

„Tudyma!“ křičel z plna hrdla Ginger a divoce

gestikuloval. Cozens se konečně zachytil na boku

hladkého trupu. Bertie se vyklonil a táhl ho nahoru.

Společným úsilím se jim to nakonec podařilo. Zachránce

i zachráněný se svalili na podlahu…

Algy už na nic nečekal a hned nasadil k další

obrátce, protože Matilda už byla tak blízko, že kdyby

vyrazil proti proudu, musel by se s ní srazit. Ovšem stále

nebylo vyhráno. Ke kanonádě ručních zbraní na palubě

lodi se přidal i kulomet. Zločinci na škuneru měli

146

poslední možnost zvrátit výsledek dnešního měření sil.

Několik kulek zřejmě Vydru zasáhlo. Algy ani Ginger se

však nestarali o to, kam šly střely. Jedinou jejich starostí

bylo dostat se rychle pryč.

Příští minutu si bude Algy pamatovat do konce

svého života. Už zažil dost bláznivých letů, ale tomuto se

nevyrovnal žádný. Když Vydra doslova seděla na řece,

zdálo se nemožné, aby se nesrazila s některou z plujících

klád nebo s krokodýlem. Za okamžik se vznesla z obou

břehů hejna ptáků. Algy skrz ně chvílemi neviděl.

Vedl Vydru tak, aby se dostala zcela mimo dostřel

rozzuřených mužů na škuneru. Za chvíli byli v bezpečí.

„Dokázali jsme to!“ křičel Ginger a pak klesl

vyčerpaně do sedadla.

Algy byl v obličeji bledý, ale slabě se usmíval.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zašeptal.

„Kam teď?“

„Zpátky do Darwinu. Musíme nechat Cozense

vyšetřit lékařem. To, co má za sebou, nebyla legrace.“

Ginger prošel spojovacími dveřmi a našel Cozense

sedícího v obrovské louži.

Bertie mu naléval brandy z železných zásob.

Australský pilot vypadal, že ji nutně potřebuje.

„Člověče, vám snad ruplo v bedně, že jste skočil do

řeky plné krokodýlů?“ zeptal se Ginger.

„Bylo to pořád bezpečnější, než zůstat na lodi plné

chladnokrevných

zabijáků,“

odporoval

vyčerpaný

Cozens.

„Tak jste nám přece jen uvěřil, že?“

„To tedy ano… Ale nebojte se, já se s nimi ještě

vyrovnám. Představte si, že mě v mé vlastní zemi

147

postrkovali s revolverem namířeným mezi moje žebra.“

Cozens byl bez sebe vztekem.

„Však nám to ještě povykládáte,“ řekl Ginger. „Teď

letíme do Darwinu.“ Vrátil se k pilotovi. „Je v pořádku,“

oznámil Algymu, „ale je pěkně nažhavený.“

„Může být rád, že není až příliš studený,“

komentoval to Algy. Za půl hodiny, už na letišti,

vyprávěl Cozens ve vypůjčeném oblečení svou historku

třem posluchačům. Jeho promočený oděv se zatím sušil.

Nebylo toho zas až tak moc k vyprávění. Když totiž

minulé noci odešel s von Stalheinem a Ivanem, ucítil

mezi žebry pistoli, dříve než došli na okraj letištní

plochy. Protesty nepomohly. Protože pochopil, že jeho

život doslova visí na vlásku, nechal se odvléci do

přístavu a na palubu Matildy, která hned zvedla kotvy.

Důvod, proč ho na místě nevyřídili, byl ten, že odmítl

prozradit, co řekl Algymu a to, co Algy svěřil jemu.

Oznámili všechno rádiem Smithovi v Daly Flats. Smith

rozkázal, aby pilota přivezli s sebou, tam mu už prý jazyk

rozvážou. Tak to aspoň Smith tvrdil Bollerovi. „Museli

být parádně zvědaví na to, co bylo mezi námi,“ uzavřel

své vyprávění. „Dovedete si představit, jak mi bylo, když

jsem vás uviděl nad sebou a přitom jsem věděl, co mě

nemine. Tak jsem si řekl, že nemůžu nic ztratit, když

skočím přes palubu. Jsem velice dobrý plavec, ale musím

se vám přiznat, že v tom rozrušení z toho, že vás vidím a

v tom záchvatu nenávisti k těm darebákům, jsem docela

zapomněl na krokodýly. Až jsem je zahlédl v bažině, tak

jsem si to teprve uvědomil. Ale to už mi bylo všechno

jedno. I kdybych měl čas přemýšlet, asi bych skočil taky.

Ta svinská banda si byla jistá, že to neudělám, protože

jsme cestou krokodýly viděli. Dokonce mi je ukazovali.

148

Ústí řeky se jimi hemžilo. Je to však za mnou… Děkuji,

že jste mě vyzvedli. Předvedli jste perfektní letecký

výkon.“

„Chvílemi se nám z té akce ježily vlasy,“ zasmál se

Ginger.

„Co budete dělat teď?“ zeptal se Cozense Algy.

„Samozřejmě se chystám do Daly Flats,“ odpověděl

sveřepě.

Algy vytřeštil oči: „Kam se chystáte?“

„Do Daly Flats.“

„Zbláznil jste se?“

„Určitě ne. Mám tam svoje věci. Myslíte, že jim je

nechám? Ti darebáci mi taky dluží měsíční plat…“

Algy se podíval na ostatní s výrazem zoufalství:

„Rozumíte tomu? Takoví jsou tedy mladí Australané?“

Obrátil se pak ke Cozensovi: „Človíčku, my jsme se

pěkně zapotili, než jsme vás vyrvali z jejich drápů a teď

máme s potěšením sledovat, jak se k nim dobrovolně

vrátíte? To je tedy věc! Za sebe musím říct, že na vašem

místě bych se Daly Flats i těm darebákům vyhýbal

obloukem. A jak se tam vůbec chcete dostat?“

„V austeru, jak jinak.“

„Nemůžete. Zadrželi ho na letišti. Aspoň to tak ráno

vypadalo.“

„Však uvidíme,“ procedil chmurně Cozens.

„Zadrželi – nezadrželi, poletím. V tuto chvíli mám

totiž ještě šanci. Až dorazí ta tlupa na škuneru, už ji mít

nebudu.“

„Hoši, on má kus pravdy,“ hvízdl Bertie. „Pro nás to

platí taky. Teď je ten správný čas. Buď teď nebo nikdy,

jak se říkává.“

149

Algy potřásl hlavou: „Zní to šíleně.“ Obrátil se ke

Cozensovi: „Kdy odhadujete, že Matilda dorazí do Daly

Flats?“

„Tak ve tři odpoledne nebo něco po třetí.“

„Tak brzy?“

„Ano.“

„A jak dlouho tam poletí auster?“

„Ne víc než půl hodiny.“

Bertie se podíval na Algyho: „Co takhle být

přitom?“

„Myslíš jako letět s ním?“

„Jistě.“

„A co Biggles?“

„Někdo zde zůstane s Vydrou a všechno mu poví.

Auster uveze tři, v krajním případě čtyři lidi.“

„Smith se pravděpodobně vydá k řece naproti své

lodi,“ vyprávěl jim Cozens. „Dům je dosti daleko od

řeky. Na to právě sázím, že najdeme dům prázdný.“

„Kolik lidí kromě Smithe tam obvykle bývá?“

„Dva až tři. Smithův osobní sekretář, kuchař a taky

několik černých sluhů, které ovšem nepočítám.“

„A na škuneru je jich kolik?“

„Boller, von Stalhein, Ivan, Bollerův malajský sluha

a osm nebo devět černochů.“

„To by při troše štěstí mohlo vyjít,“ souhlasil Algy.

„Škoda, že zde není Biggles. Byla by to taky dobrá

příležitost zmocnit se seznamu agentů, pokud se nám to

vůbec někdy podaří.“

„Taky nezapomínejte, že Cozens ví úplně přesně,

kde je jejich přistávací plocha,“ připomenul Ginger.

„Vyzná se navíc v domě. A konečně je taky důležité, že

po tom, co se stalo a určitě už všechno díky rádiovému

150

spojení vědí, poslední věcí, kterou by očekávali, je

Cozensův přílet v austeru do Daly Flats.“

„Myslím, že máš pravdu,“ přikyvoval Algy.

„Rozhodně se tam podíváme. Gingere, zaskoč do hlavní

budovy s Cozensem a zjistěte, jak je to s austerem.“

„To je moje gusto,“ vykřikoval nadšeně Bertie,

„pěkně věci rozfofrovat a pak vlítnout do nej větší

vřavy!“

Ginger s Cozensem odběhli.

Netrvalo to ani dlouho a vrátili se posmutnělí,

protože rozkazy ohledně austeru dosud nebyly odvolány.

Službu konající důstojník sice o celé věci věděl od

Westa, choval se velice sympaticky, ale odmítl auster

propustit. Samozřejmě by mohli s letadlem vzlétnout na

vlastní pěst a nést plnou odpovědnost za následky a

hlavně riskovat poplach, který by úřední místa v Sydney

nepochybně rozpoutala.

Ve skutečnosti byl asi jediným možným postiženým

Cozens, který byl nositelem australské letecké licence.

Tatáž místa mu ji mohla škrtnutím pera odebrat. On však

dlouho nepřemýšlel, protože od včerejška v jeho žilách

kolovala horká krev. „Vykašleme se na všechno a

vyrazíme,“ přesvědčoval je.

Algy se podíval na hodinky. Byla právě jedna.

„Máme tak akorát čas na menší oběd a mohli bychom být

zpátky do Bigglesova návratu,“ počítal nahlas. Pak se

zamyslel a pokračoval: „Ale nemůžeme letět všichni.

Kdyby se vrátil dřív, musí zde někdo z nás čekat, aby ho

informoval. Cozens letět musí, protože to tam zná a chce

si vyzvednou své věci. Což mi teď něco připomnělo:

Cozensi, můžete nám nakreslit tu orientační mapku, o níž

151

jsme mluvili? Potřebuji ji mít zde, aby ten, kdo zůstane,

věděl přesně, kam jsme se vydali.“

„To bude trvat jenom chvilku,“ ujišťoval pilot

austeru.

„Kdo tedy zůstane?“ rozhlédl se Algy. „Pojďme

losovat,“ navrhl Ginger. „Kdo prohraje, zůstává.“

„Tak dobře.“

Hodili minci a Algy prohrál.

„Dnes nemáš štěstí,“ utěšoval ho Bertie.

Algy vybral ze skříňky rezervní pistoli a předal ji

Cozensovi: „Raději si ji strčte do kapsy. Mám takový

pocit, že se vám bude náramně hodit.“

V tomto ohledu měl pravdu.

152

Loučení s austerem

Bez ohledu na nesouhlas úřadů tedy auster vyrazil

na tajnou misi do místa, kde měli spiklenci svůj hlavní

stan.

Nehledě na Bertieho bezstarostný přístup k

plánované akci v Daly Flats, Ginger si moc dobře

uvědomoval rizika tohoto dobrodružného podniku. Bertie

už byl prostě takový. Ginger si žádné iluze nedělal.

Cozens, bez ohledu na to, co prožil, vypadal, jako by se

ho to příliš netýkalo. Ginger nevěděl, jestli je to dáno

nedostatkem představivosti nebo snad spravedlivým

hněvem a opovržením k tomu, co Cozens sám označoval

slovy „rudá sebranka“. Pravdou je, že se zmiňoval o tom,

že si jenom „vyzvedne své krámy“, jako by je zapomněl

někde v hotelu v Darwinu a nemusel pro ně do hlavního

stanu nebezpečné organizace, jejíž členové se neštítí

žádného zločinu.

Cozens tvrdil, že si vyzvedne své věci a bude žádat

mzdu, jež mu náleží. Nic víc, nic míň. Ginger nevěděl,

jestli se má té naivní tvrdohlavosti smát nebo se spíš

zlobit. Pilot uvažoval, jako by jeho zákazníky byli slušní

lidé dbalí zákonů. Politickým aspektům případu Cozens

příliš nerozuměl. Ani si nepřipouštěl, že by druhá strana

mohla po prozrazení špionážní sítě sáhnout k nevybíravé

pomstě. On svůj boj chápal čistě osobně.

Navenek se tedy Ginger a Bertie museli tvářit, že se

k němu připojují čistě jako společníci, kteří mu

pomohou, bude-li třeba. Ovšem skutečným důvodem

jejich účasti byla snaha využít jedinečné příležitosti

prozkoumat, co se vlastně děje v Daly Flats a snad se i

153

pokusit nalézt důkazy, které Biggles potřebuje pro

australské úřady, má-li se zahájit velká akce proti

nepřátelským agentům.

Ginger dobře pochopil, že mnoho z informací, které

Biggles tak nutně musí získat, zná samotný Cozens.

Protože pro tak zvaného Smithe celý měsíc létal, znal

mnoho letištních ploch v divočině, které se podobaly

Tarracoomě a Daly Flats. Důvody, proč leží zrovna tady

a ne jinde, přirozeně neznal a nepátral po nich. Uvěřil na

začátku svým zaměstnavatelům, že jde výlučně o obchod.

Při velkých vzdálenostech lidských sídel v Austrálii, to

dokonce znělo věrohodně.

Teď vyvstal i problém domorodců v Daly Flats.

Podle Cozense to byli Arnhem Landers – ten nejhorší

místní kmen. Jak jim Smith může vládnout, nikdo

nevěděl. Bylo známo, že pokud se nechovají přímo

nepřátelsky, jsou vůči bělochům přinejmenším velmi

zdrženliví a nerespektují je. A tito lidé pomáhali

Smithovi vybudovat v džungli malé soukromé letiště.

„Přinejmenším jim musí denně nacpat břicha, jinak si to

nedovedu vysvětlit,“ uvažoval Cozens.

Ginger taky neustále uvažoval o důsledcích neklidu

mezi černým obyvatelstvem. Nahlas to neříkal, ale dobře

věděl, že mnozí z nich jsou nespolehliví a dopouštějí se

často krádeží. Smith se odvážil tyto špatně ovladatelné

primitivy

podnítit

k

násilným

činům.

Biggles

předpokládá, že cílem je rozpoutání teroru po vzoru

afrických kmenů Mau-Mau. Jakou však má Smith

záruku, že se černý teror nakonec neobrátí i proti němu?

Zná a připouští si Smith tato rizika? Nebo o nich

nepřemýšlí a věří, že se o sebe dokáže postarat? Rozhodl

se v okamžiku, kdy vypukne povstání, uletět? Vždyť

154

přece lidé tady dobře vědí, že černoch často někde sebere

pušku a úplně bez příčiny zastřelí bělocha, který se s ním

po celou dobu přátelil. Co se dá podnikat s takovými

lidmi, uvažoval Ginger.

Nakonec tyto otázky položil Cozensovi.

„Neptejte se mě,“ odpověděl pilot. „Vím jenom

tolik, že žádný běloch se zdravým rozumem nebude

nikdy důvěřovat Smithovým černým bestiím. Nikdy

nedokážete odhadnout, co udělají v příštím okamžiku.

Lidé, kteří je omlouvají, říkají, že jsou impulzivní. Stačí,

když zahlédnou pušku a už chtějí někoho zastřelit. Je jim

vlastně jedno, kdo to bude. Sám jsem Smithovi řekl, že

není v zemi tak dlouho, aby do toho viděl. Dal jsem mu

přečíst pár článků v novinách, ale on jenom pohrdavě

vrčel. Já dobře vím, že jestli něco v této džungli začne, dá

zatracenou práci to zastavit. Jenom se podívejte dolů.“

Ginger se už dolů díval a pozoroval krajinu tolik

odlišnou od té, kterou viděl na východ od Broome. Zde

byla ta pravá tropická Austrálie, hustý porost stromů,

palem a vysoké trávy, v níž se klikatily stužky vodních

toků. Nebylo jich však mnoho, protože Cozens neletěl

podél řeky Daly. Znal nejkratší cestu.

Po chvíli odmlčení Cozens pokračoval: „Když tak na

to myslím, je docela možné, že násilí v této oblasti už

propuká.“

„Z čeho tak soudíte?“

„Když jsem říkal vedoucímu dopravy, kam se

chystám, povídal, ať vyřídím Johnnymu Batesovi, že jeho

ženě je už líp. Byla asi nemocná… Myslel, že se tam

možná setkám s Johnnym.“

„Kdo je Johnny Bates?“

155

„Policejní důstojník. Nikdy jsem ho osobně neviděl.

Jeden černoch se pokusil někoho probodnout nožem a

pak se schoval v buši. Bates se za ním vydal. Je už více

než týden pryč. To však není nic zvláštního. Když

policisté v severních teritoriích narazí na stopu, jdou po

ní tak dlouho, dokud svého muže nedostanou. Bývají

pryč týdny i měsíce, žijí z ruky do úst a z každého

křoviska může zasvištět oštěp.“

„Mně o tom nemusíte povídat,“ bručel Ginger.

„Před námi je už Fergusson,“ ukázal Cozens na

řeku. „Už to nemáme daleko.“ Poněkud změnil kurs a za

několik minut oznámil: „To je naše místo, přímo pod

námi.“

Ginger zvědavě pozoroval uskupení budov, o němž

poslední dobou tolik slyšel. Nebylo vidět nic než skupinu

stavení se střechou z vlnitého plechu na místě, které

zřejmě vzniklo vysekáním křovisk v buši. Velká prázdná

plocha vedle určitě sloužila k přistávání letadel.

Zmocnily se ho pochybnosti o tom, jak budou přijati

a co se může sběhnout. Rozuměl tomu tak, že Cozens

musí napřed bezpečně přistát a pak se vydají do domu,

kde si Cozens vyzvedne věci a bude požadovat výplatu

mzdy. Buď od Smithe a pokud nebude přítomen, tak od

jeho sekretáře. Cozens si byl jistý, že všechno proběhne

klidně. Ginger však chápal, že vývoj situace bude krajně

nejistý.

Když Cozens nasadil na přistání, Bertie poznamenal:

„Jestli toužil ten Smith po nějakém místě, co není na

mapě, pak se mu to splnilo.“

„Máte-li na mysli místo daleko od bělochů, potom

souhlasím,“ odpověděl Cozens. „Ale nesmíte být na

omylu! Tam dole žije spousta černochů. Oni vědí, jak se

156

držet z dohledu. Můžete tady chodit celé dny a neuvidíte

žádného. Lidé, kteří v tom labyrintu byli a měli štěstí, že

to přežili, ti by vám mohli vyprávět.“

Ginger si na něco vzpomněl: „Myslím, že jsem četl

o expedici do Arnhem Land, která hledala bělocha, který

měl být po ztroskotání lodi u pobřeží zajat černochy…“

„Vím o tom. Veřejnost požadovala, aby se něco

podniklo. Výprava pátrala, kde se dalo, ale bez výsledků.

Ostatně staří osadníci to předpovídali. Členové výpravy

slyšeli pískot a viděli kouřové signály, ovšem to bylo

všechno. Pokud se černoch skrývá, pak ho bílý muž

nenajde. To je ztráta času.“

V tu chvíli byl už auster nízko nad zemí.

„Takže jdeme přímo dolů?“ zeptal se Ginger.

„Jistě. Nebudeme dělat žádné cavyky.“

„Není vidět živá duše,“ prohodil Bertie.

„Lidé v domě nás možná neslyšeli, ale ujišťuji vás,

že z buše nás pozoruje hodně očí.“

Odmlčeli se. Cozens přistál a zastavil až skoro u

domu. „Půjdete oba se mnou?“ zeptal se, když se odepnul

a chystal se vystoupit.

„Jistě,“ odpověděl Ginger. „Na letadlo přece

uvidíme oknem. A navíc zde bude sotva někdo, kdo by s

ním dokázal uletět.“ Všichni tři vystoupili.

„Dveře jsou dokořán,“ upozornil Cozens. „Teď už

nás musí slyšet. To je zvláštní, že nikdo nevychází. Smith

šel asi skutečně k řece vstříc lodi.“

Slovo „zvláštní“, pomyslel si Ginger, nevystihovalo

situaci. Jakmile utichl rytmický hluk motoru austeru,

zavládlo na místě podivné, nepřirozené ticho. V těžkém

prohřátém vzduchu bylo cítit podivný nepříjemný pach.

Něco cizího, nepřátelského a zlověstného bylo všude

157

kolem. Ginger měl pocit, jako by zde měla každým

okamžikem explodovat bomba.

Dokonce původně zcela klidný Cozens se pátravě

rozhlížel a na čele mu naskočily vrásky. „Jeví se mi to tu

podezřele,“ prohlásil. „Vůbec se mi to nelíbí.“

„Co se vám nelíbí?“ zeptal se Ginger.

„Nejsou tu černoši. To není dobré znamení. Pokaždé

jich tu byla spousta.“

„Myslíte, že odešli?“

„Kdepak. Pozorují nás.“

„Příteli, vzmužte se,“ ozval se Bertie. „Začíná mi z

vašich řečí naskakovat husí kůže.“

„Jenom mějte oči otevřené,“ varoval ho Cozens.

Ginger ukázal rukou: „Tam u toho přístřešku někdo

leží. Myslím, že je to černoch.“

Šli několik kroků tam, kam ukazoval. Byl to

skutečně černoch. Ležel nehybně, protože byl mrtev.

„Pamatuji si ho, byl to jeden z domácích sluhů,“ řekl

Cozens.

„A tamhle je další,“ vykřikl Bertie.

Ke druhému tělu však už nešli. Leželo poblíž

křovinatého porostu a Cozens je varoval. Křovisko bylo

ideální úkryt, z něhož mohly začít létat oštěpy. „Pojďme

dovnitř,“ řekl krátce.

Opatrně a těsně za sebou vstoupili do domu.

Hned za dveřmi se Cozens prudce zarazil, protože ve

tmě na něco šlápl. Ostatní se také zastavili a dívali se na

podlahu.

Byla to noha, nebo přesněji bota. Vysoká kožená

bota.

Cozens sáhl po své pistoli. Opatrně postupoval

dopředu. Zbylí dva ho napodobili. Za okamžik se už

158

všichni tři skláněli nad tělem muže, které leželo na

podlaze. Byl to běloch a měl na sobě uniformu.

Cozens na smrt zbledl a ztěžka vzdychl. „To bude

Bates,“ řekl. „Kdo jiný by to mohl být než Bates.“

Pomalu přejel očima každičký kout v místnosti, jako

kdyby se tam vrah stále skrýval.

„Strašné,“ bylo jediné, co řekl Ginger.

„Sledoval určitě svého muže až sem.“

Bertie se sklonil k tělu mrtvého policisty. „Střelili

ho,“ oznámil. „Byl střelen zezadu do hlavy. Kde je jeho

zbraň?“

„Museli ji odnést, nikde zde není.“

„Přišli jsme příliš pozdě,“ řekl Bertie. „Nemůže být

mrtev déle než půl hodiny.“

„Ale lidé z tohoto domu snad nejsou tak šílení, že by

riskovali vraždu policisty,“ uvažoval Ginger.

„Asi ne. Bates pronásledoval svého muže, ten vběhl

dovnitř a Bates za ním. Byl zastřelen zezadu. Mohlo zde

být víc černochů než jeden. Když začala střelba, černí

sluhové se dali na útěk. Nevím, kdo je zastřelil a teď na

tom nezáleží. Čím dřív zmizíme, tím lépe. Píchli jsme do

vosího hnízda. Všichni černoši okolo budou určitě v

pohybu. Batese vezmeme s sebou.“

„Kam se ale poděli zdejší běloši?“ zeptal se Ginger,

když se vzpamatoval z otřesu po hrůzném nálezu.

„Možná se někam ukryli. Uvidíme.“

Brzy zjistili, že nikdo se nestačil ukrýt. Byli mrtví,

ubodaní ostrými oštěpy. Sekretář přímo ve své kanceláři,

kuchař v kuchyni a další domácí zaměstnanci v chodbě.

Všechno kolem bylo rozházené nebo leželo na zemi,

jedna věc přes druhou.

159

„Muselo se to stát ve chvíli, kdy uslyšeli, že se

blížíme,“ řekl Cozens. „Je to tedy masakr.“

„Zrovna cestou sem jsme se bavili, že by se něco

takového mohlo stát,“ vrtěl hlavou Ginger. „Proč myslíte,

že se do toho dali?“

„Dorazil sem Bates. Ten šel po jednom z nich. Zabili

ho a když uviděli krev, začali řádit jako šílení. Jsou už

takoví. Musíme spěchat. Čím dřív se nám podaří to

ohlásit v Darwinu, tím líp. Buďte připraveni okamžitě

střílet. Oni nás pozorují. Možná neudělají nic, ale možná,

že zaútočí. Pokud by nám odřízli cestu k letadlu, nevím,

nevím…“

Ginger šel ke dveřím, aby se podíval na letadlo.

Poblíž austeru stálo cosi, co se jevilo jako kmen stromu.

Vypadal docela přirozeně, s trčícími ulámanými větvemi.

Divné bylo však to, že si ničeho podobného předtím

nevšiml. Bylo to podivné. Pahýl stromu byl před

austerem docela blízko. Kdyby ještě kousek popojel,

musel by do něj vrazit. Ginger si byl jist, že by Cozens

nikdy neriskoval, kdyby těsně před sebou viděl překážku.

Bylo to tam předtím? Díval se pozorně, ale pahýl byl

nehybný.

Zavolal

ostatní.

„Podívejte

se,

tomu

nerozumím,“ volal. „Cozensi, copak jste při přistávání

skoro narazil do kmene stromu?“

„Do stromu?“ opakoval nechápavě Cozens a běžel

se podívat. Ginger se obrátil. „No ano,“ odpověděl. „Tam

vpředu –“ Slova mu však zamrzla na rtech. Před letadlem

teď stály dva podivné pahýly stromů s ulámanými

větvemi.

Cozensovi stačil jediný pohled. Zvedl pistoli a volal

na ostatní: „Pozor! Jsou dva. Dávejte pozor na oštěpy!“

160

I když byl takto varován, nestačil se Ginger divit

rychlosti, s níž oba kmeny stromů oživly. Rychlostí

blesku se vzpřímily a současně zasvištěly dva oštěpy.

Tři běloši se instinktivně přikrčili a tak se oštěpy

bezmocně zaryly do dřevěné stěny domu. Oba černoši se

potom dali na útěk. Cozens vypálil. Jeden z nich upadl,

ale okamžitě se zvedl a zmizel i se svým druhem v

džugli.

„Pojďme,“ vykřikl úsečně Cozens. „Těch bestií jsou

zde desítky. Držte se pohromadě a kryjte mě, než

nastoupím. Dokud nenastartuji, musíte pálit na obě dvě

strany.“

„A co Bates?“ napadlo Gingera.

„Musíme ho zde nechat. I tak budeme mít co dělat,

abychom v pořádku nastoupili. Potřebujeme volné ruce.“

Brzy se ukázalo, že měl pravdu, protože jakmile

vykročili, vyřítilo se z porostu mnoho černochů a ve

vzduchu zasvištěly oštěpy. Několik černochů se dostalo

mezi bílé muže a letadlo.

„Zpátky!“ křičel Cozens. „Musíme zpátky do domu!

Nedá se nic dělat. Takhle to nedokážeme.“

Utíkali a v běhu divoce pálili do všech stran, kde se

něco černého hýbalo. Nebyl to zdaleka důstojný ústup,

ale byl úspěšný. Gingerovi to připadalo jako zázrak, že

nikdo nebyl zasažen. Podél cesty, kde běželi, trčely ze

země oštěpy.

Uvnitř potom se dívali jeden na druhého.

„Napálíme to do nich z oken,“ řekl Bertie.

„Podívejte! Teď se mi to podařilo. Už leží!“

Zaujali pozice ve všech třech oknech. V tom unikl z

Gingerových rtů výkřik plný zděšení.

Nebylo třeba nic vysvětlovat. Auster hořel.

161

Bitva v Daly Flats

Chvíli všichni v místnosti bezmocně sledovali, jak

auster postupně zachvacují plameny. Na záchranu letadla

nebylo ani pomyšlení, i kdyby zde černoši nebyli. Hořící

oštěp se zabodl těsně u palivové nádrže. Výsledek není

třeba popisovat. Dokonce i černoši před horkem

sálajících plamenů ustoupili, ale pořád se drželi při sobě,

podupávali, mávali oštěpy a ječeli. Přidal se k nim i ten

zraněný, který nápadně kulhal. Další zasažený ležel bez

hnutí a ostatní si ho nevšímali.

Jedinou světlejší stránkou události bylo podle

Gingera to, že domorodci se zabývali jenom svým

válečným tancem a vůbec se nechystali zaútočit na dům.

Naši trosečníci měli tedy chvíli k oddechu.

Cozens namířil pistoli, ale pak ji pomalu sklonil a

řekl sklesle: „Nemá to smysl. Letadlu už nepomůžeme.“

„Škoda, že se to tu nesemlelo, ještě když zde byl ten

tchoř Smith,“ poznamenal Bertie a čistil si svůj monokl.

„Mohlo se to stát,“ připustil Cozens, „a myslím, že

je škoda, že se to nestalo. Dorazili jsme sem v nejhorší

možnou dobu. Kdybychom přiletěli o hodinu později, už

by černoši dali dávno průchod svým instinktům, trochu

by vychladli a pravděpodobně by utekli do buše. My

jsme je ovšem zastihli ve varu.“

„Co teď asi udělají?“ ptal se Ginger.

„To přece naši domorodí kamarádi sami nevědí.

Mohou na nás vyrazit, ale pokud horečka opadla, je

možné, že zmizí.“

162

„Díkybohu má tenhle dům pevnou plechovou

střechu,“ konstatoval Bertie. „Jinak by mohli zkoušet

štěstí s těmi proklatými hořícími oštěpy.“

Ozval se Cozens: „Myslím, že bychom zde mohli

trochu uklidit, než uvidíme, co černoši zamýšlejí.

Rozhodně bychom zde neměli nechat ležet mrtvá těla.

Gingere, občas se na černochy podívejte a křikněte na

nás, kdyby vyrazili k útoku.“

Cozens a Bertie odešli a nechali Gingera na hlídce u

okna.

Vrátili se asi po deseti minutách a Cozens se zeptal:

„Tak co provádějí?“

„Odešli,“ bylo jediné, co mohl říci Ginger. „Napřed

se shlukli a pak se rozptýlili do buše.“

Cozens rozvažoval. Pak řekl: „Buď se opravdu

uklidnili, nebo plánují nějaký podraz. Znají jich spoustu.

Střílejte na všechno, co se hýbe, i když to vypadá jako

zvíře. Kolik je hodin?“

Ginger mrkl na své zápěstí: „Čtvrt na tři. Biggles

bude už každou chvíli zpátky v Darwinu. Pokud se

neukážeme, určitě se sem vydá s Vydrou, aby zjistil, co

se stalo.“

„To bude fakticky prima,“ zvolal Bertie. „Ocitne se

rovnou uprostřed téhle mely.“

„Musíme ho nějak varovat.“

„To se řekne. Jak?“

„Mohli bychom se zkusit s Darwinem spojit

vysílačkou. Zde v domě by přece nějaká měla být.“

163

Dokonce i černoši před horkem sálajících plamenů ustoupili,

ale pořád se drželi při sobě, podupávali, mávali oštěpy a ječeli.

164

„Měl bys říct, že zde určitě byla,“ dodal Bertie. „Ti

bystří hoši, co čekají venku, z ní dozajista udělali fašírku.

Jsou sice pitomí, ale o rádiu už nejspíš slyšeli.“

„Pak musíme vymyslet něco jiného,“ nedal se

Ginger.

Zavládlo ticho. Horko bylo nesnesitelné a venku se

nic nehýbalo. Jenom z trosek letadla stále stoupal kouř.

Kdyby zde sám nebyl, Ginger by nikdy neuvěřil že se

takové věci mohou stát v zemi, kterou považoval za

stejně bezpečnou jako Anglii. Pak si ovšem uvědomil, že

stejně museli smýšlet běloši v Keni, dokud nezačaly

potíže s Mau-Mau.

„Jsou tři dvacet,“ řekl Bertie. „Co asi dělá Smith a ta

banda na škuneru? Podle vás, Cozensi, by už pomalu

měli být tady.“

„Pokud přijdou, dostanou se hned do středu dění,

abych tak řekl.“

„To je vůbec to nejlepší, co se může stát,“

pochvaloval si Bertie. „Děsně by mě potěšilo, kdybych tu

svini Smithe uviděl napíchnutého na oštěp. To by byla

správná odplata za všechno, co způsobil.“

Venku však vládl stále ospalý klid.

„Myslíte, že odešli?“ vyhlížel z okna Ginger.

Cozens zavrtěl hlavou: „Kdepak! Ti někde vykukují

z keřů a čekají, až jeden z nás vyjde ven. Čas pro ně nic

neznamená. Dokáží čekat celé dny.“

„To je od nich milé,“ mumlal Bertie.

„Musíme vymyslet nějaký varovný signál pro

Bigglese,“ vracel se k původnímu tématu Ginger. „Děsím

se toho, až přistane.“

165

„Radil bych počkat, dokud ho neslyšíme,“

odpověděl Cozens. „Myslím, že bude dobré, když si ti

černí venku budou myslet, že nás už skoro mají. Jak

uslyší, že se blíží další letadlo, začne jim to vrtat hlavou a

nebudou tak pozorní.“

Ginger se podíval na Bertieho: „Místo toho

nicnedělání bychom měli prohledat Smithovu pracovnu.

Vždyť přece hlavně kvůli tomu jsme tady.“

„To je nápad,“ zvedl se Bertie. „Čekání mě děsně

nudí.“

V místnosti sloužící jako kancelář nalezli spoustu

papírů. Některé se povalovaly na zemi, protože

domorodci se zřejmě vyžívali v co největším nepořádku.

Veškeré písemnosti však byly nesrozumitelné. Některé

byly zašifrovány, jiné byly psány v ruštině.

„Naši hoši z dekódovacího oddělení si s tím určitě

poradí,“ ujišťoval Ginger.

„Pokud to k nim dokážeme dopravit, starý brachu.

Ještě nás čekají všelijaké drobné nepříjemnosti, pokud

rozumíš, co tím míním.“

„Co může být za těmi dveřmi?“ tázal se Ginger a

zkusil kliku dalších dveří. Bylo však zamčeno. Zavolal

proto na Cozense: „Co je v pokoji za Smithovou

pracovnou?“

„Nevím,“ odpověděl Cozens. „Nikdy mi tam

nedovolili vstoupit. Vždycky bylo zamčeno.“

„Zkusíme se tam dostat,“ navrhl Bertie, zapřel se

pevně a zabral celou svojí váhou.

Dveře náporu odolaly, jakmile se však přidal i

Ginger, nakonec s rachotem povolily a otevřely se

dokořán.

166

„Páni, to jsou mi tedy věci!“ vykřikl Bertie, když se

rozhlédl. Pokoj byl něco mezi zbrojnicí a chemickou

laboratoří. Ve stojanech byly umístěny různé typy pušek,

na policích pistole. U zdi stálo několik beden plných

střeliva. Na stolech a na dalších policích bylo zase vidět

chemické nářadí, váhy, zkumavky, kahany a spoustu

lahví s různými chemikáliemi. Na stole se povalovaly

úlomky různých kamenů.

„Smith se rozhodně nemusí bát nedostatku zbraní,“

prohlásil Bertie.

„Určitě neuvažoval, že by se všechny použily,“

všiml si Ginger. „Mnohé patří k nejlevnější a dnes už

zastaralé sortě. Nechtěl je určitě používat sám, ale snad je

chtěl rozdat černochům, až začnou nepokoje.“ Prohlížel

si jednotlivé kusy a po chvíli řekl s přesvědčením:

„Myslím, že se nemýlím. Vsadil bych se, že je přivezla

von Stalheinova loď, která ztroskotala ve willie-willie.

Toto zboží nemohlo nikdy projít celnicí. Po ztroskotání

to všechno naložili na škuner a dopravili po řece přímo

sem. Všechno pro to mluví.“

„Dejme tomu,“ souhlasil Bertie. „K čemu je ale

všechen ten ostatní binec tady?“

„Vzorky hornin. Nic jiného to nemůže být. Smith

nebo někdo pod jeho vedením zde hledá uran. Austrálie

je na jeho naleziště bohatá. Na ostrově jsme přece našli

Geigerův počítač. Teď víme, k čemu měl sloužit. Loď

přivezla i peníze. Snad aby mohli domorodcům platit.

Pravděpodobně to byly padělky.“

„Rozumím,“ přikývl Bertie. „To jsou odpovědi na

řadu našich otázek. A co máme tady?“ zvedl víko jedné

bedny. „Granáty! Panečku! To měl zřejmě nachystáno na

černochy, kdyby se obrátili proti němu.

167

Ovšem podívej, tohle přece nejsou granáty s běžnou

trhavinou. Zde je slzný plyn! Ten darebák myslel

opravdu na všechno.“

„Mohou se nám hodit,“ řekl s pousmáním Ginger.

Vrátili se za Cozensem, který právě opatrně otevíral

okno. „Musím trochu vyvětrat,“ prohlásil. „To horko je

vražedné. Takové lepkavé horko je tu vždycky, když se

blíží wet. Naposledy tak bylo asi před týdnem.“

„Co je weť?“ ptal se Ginger.

„Déšť přece. Nikdy jste neviděli pořádný déšť,

pokud jste ho nezažili tady. Chrstá to jako z tisíce věder a

pořád to nepřestává. Možná právě blížící se změna počasí

tak zapůsobila na černochy. Zahraje to na nervy skoro

každému. Poradím vám. Jestli se odsud nedostaneme dřív

než to začne, měli bychom zde nějaký čas zůstat. Při

viditelnosti nula není pravděpodobné, že by pro nás

někdo přiletěl.“

„Říkáte nám opravdu samé potěšující a optimistické

věci,“ zašklebil se Bertie. „Začněte už raději přemýšlet o

něčem jiném.“

Cozens odhadoval, co se děje na obloze: „Vůbec se

mi nelíbí ta divná záře. Něco se bude dít. Kolik je

hodin?“

„Čtvrt na čtyři,“ odpověděl Ginger. „Pokud Biggles

–“

Cozens

ho

zarazil

uprostřed

věty:

„Tiše!

Poslouchejte!“

Nekonečné ticho venku najednou skončilo. Ozvaly

se lidské hlasy. Zatím byly dost daleko, ale přibližovaly

se.

„To je Smithova banda,“ prohlásil Cozens.

„Poznávám jeho hlas. Mluví vždycky tak, jako by ostatní

168

byli úplně hluší. Zdá se, že se chytí do své vlastní pasti.

Však brzy uvidíme.“

„Neměli bychom ho nechat jenom tak,“ namítl

Ginger.

„Proč ne?“

„Nemám rád představu, že budu jenom přihlížet

tomu, jak černoši bodají do bílých lidí.“

„To zní dobře,“ ušklíbl se Cozens. „Ale nějak rychle

zapomínáte, že to byl on, kdo poštval černé proti bílým.

On je dostal do pohybu a teď by mohl osobně vyzkoušet,

jak skvěle si jeho černoši proti bílým vedou. A nesmíme

zapomenout ani na Johnnyho Batese ve vedlejší

místnosti.“

„Stejně nemůžeme nic dělat,“ dodal Bertie.

„Souhlasím s vámi,“ kývl Cozens. „Kdo chce, ať

nasazuje krk, ale já můžu za sebe říct jenom tolik, že za

žádných okolností nebudu riskovat ránu oštěpem kvůli

gaunerovi, který mě podvedl, a který bude stejně viset.“

„Mohli bychom aspoň křičet, abychom jim dali

šanci,“ nedal se odradit Ginger.

„Můžete křičet podle libosti. Ale pokud černoši

odtáhnou, uvidíte, co Smith udělá nám, když bude moci.“

Ginger přistoupil k oknu. „Von Stalhein,“ vykřikl.

„Blíží se od řeky. Tudy vede pěšina,“ ukazoval Cozens.

„Von Stalheine!“ volal Ginger z plna hrdla.

Hlasy venku zmlkly a opět zavládlo ticho. Krůpěje

potu stékaly Gingerovi po tváři. „Vraťte se!“ křičel.

„Černoši jsou na válečné stezce!“

Varování nedosáhlo svého cíle. Co se stalo, stalo by

se asi v každém případě. Volání snad ještě události

urychlilo. Smith, hnaný spíše zvědavostí než strachem,

udělal jenom to, co se dalo čekat.

169

„To je on, ten Smith,“ řekl Cozens, když se na stezce

objevil hřmotný muž, doprovázený dalším bělochem.

Tím byl Ivan. Vedle něj našlapoval ještě jeden běloch. Za

nimi nesli dva černoši těžké balíky. Všichni spěchali a

rozhlíželi se, kdo na ně volá.

Ginger čekal, až se objeví posádka škuneru a

především von Stalhein. Avšak ještě se nestačili ukázat,

když vypukl nepřehledný zmatek.

Jakmile Smith zahlédl zbytky spáleného letadla, řekl

něco ostatním a spěchal si tu spoušť prohlédnout zblízka.

Oba domorodci odložili svůj náklad a čekali. V džungli

se nepohnul ani lísteček a Ginger si začal myslet, že

černoši už odešli.

Avšak Cozens zahlédl něco, co vzbudilo jeho

podezření nebo snad to byla naopak ta podivná

nehybnost, která mu napověděla, že teď se určitě něco

stane. V každém případě otevřel dveře, k nimž se ti

venku mezitím vydali a vykřikl: „Dávejte pozor!“

Bylo však pozdě. Najednou byl vzduch plný letících

oštěpů vržených černochy, kteří se vyrojili ze svých

úkrytů.

Ivan a druhý běloch padli na místě. Nestačili ani

sáhnout po svých zbraních. Smith se rozběhl do domu.

Naše trojice v domě pálila ze dveří a několik

černochů kleslo k zemi. Jenom této palbě vděčil Smith za

to, že se dostal až na vzdálenost deseti yardů od dveří

domu. V tu chvíli se za Smithem vydal jeden z

rozdivočelých domorodců a zezadu ho svým oštěpem

probodl. Hned nato upadl provrtán třemi kulkami. Smith

se zhroutil několik kroků před ním.

První z domorodců s balíky se otočil a utíkal zpátky

na pěšinu, kterou přišli. Za chvíli zmizel v džungli.

170

Druhý běžel k domu, byl zasažen oštěpem do stehna, ale

nakonec dovrávoral do dveří a dva kroky za prahem

upadl na podlahu.

Většina černochů teď pobíhala na prostranství před

domem a vytahovala své oštěpy, aby je mohla znovu

použít. Nedali se rušit ani střelbou, která tu a tam

některého zkosila. Tehdy si Ginger vzpomněl na granáty

se slzným plynem. Nacpal si jimi všechny kapsy, vyběhl

před dům a začal je vrhat všemi směry tak rychle, jak jen

to bylo možné. Účinek jeho úsilí nebylo možné

zhodnotit, protože okolí domu spolu s útočícími černochy

bylo najednou zahaleno bílým dýmem. Vrátil se tedy do

domu a spatřil, jak se Cozens a Bertie snaží dopravit

Smithe dovnitř, což jim šlo vzhledem k jeho tělesné váze

špatně. Taky jim překážel oštěp trčící ze zad. Cozens jej

nakonec opatrně vytáhl, ale hned poznamenal, že to

nemělo smysl. Muž byl už mrtev. Oštěp mu

pravděpodobně probodl srdce.

Jako by vývoj událostí ještě nebyl dosti dramatický,

zaslechli najednou zvuk leteckých motorů. Ginger

vyhlédl ven a spatřil Vydru, která se k nim blížila v

nevelké výšce nad vrcholky nejvyšších stromů.

„To je přece Biggles!“ volal. „Necháme ho přistát?“

Než se však mohli odhodlat k jakémukoliv činu,

podvozek Vydry se už dotkl země a letadlo po přistání

rolovalo k nim.

„Musíme přidat slzného plynu,“ rozhodl se Cozens.

„Kde je ta bedna?“

Ginger mu ji ukázal a během chvilky pak všichni tři

soutěžili, kdo dohodí dál mezi keře, kde se mohli skrývat

jejich černí protivníci. Účinek svého počínání mohli brzy

171

slyšet, ačkoliv neviděli nic. Z porostu buše se všude

ozývaly zoufalé výkřiky a nářek.

Vydra zastavila asi třicet yardů od domu a posádka

začala vystupovat. První byl Biggles, bledý v tváři a s

krvavýma očima. Příliš potěšeně nevypadal. „Co to, k

čertu, vyvádíte?“ volal.

„Černoši zešíleli,“ odpovídal Ginger. „Byla to

hrůza! Zabili spoustu lidí a my jsme je teď museli zahnat

Smithovým slzným plynem.“

„Kde je Smith?“

Ginger ukázal na zem: „Tamhle. Mrtev. Probodli ho

oštěpem.“

Bertie a Cozens taky vyšli ven. Z opačného směru se

blížili čtyři dosud neznámí muži. Algy zůstal u letadla.

Biggles je stručně představil. Příchozími byli –

plukovník MacEwan z tajné služby, jeho osobní asistent

a dva policejní úředníci.

„Kdo s tím masakrem začal?“ staral se Biggles.

„Algy nám řekl, co se přihodilo včera a dnes ráno a taky

to, proč jste se sem vydali.“

„Nezačali jsme zabíjet, ujišťuji tě,“ odpověděl

Ginger s důrazem. „Všechno to vypuklo dřív, než jsme

přišli. Zavraždili Batese, policistu z Darwinu a všechny

lidi, kteří se nalézali v domě. Ocitli jsme se v té vřavě,

bránili jsme se z domu a černoši nám zatím zapálili

letadlo.“

Ginger, Cozens i Bertie pak museli všem o svém

dobrodružství podrobně vyprávět.

„Kolik černochů se tady teď zdržuje?“ zeptal se

plukovník MacEwan a pokynul směrem k džungli. Nyní

tam opět vládlo ticho.

„Mohlo jich zůstat tak čtyřicet,“ odhadoval Cozens.

172

„Myslím, že bychom to zvládli, kdyby se vrátili.

Pochybuji však, že by se odvážili,“ poznamenal

plukovník. „Teď se ovšem musíme podívat, co se dělo v

domě.“

Od tohoto okamžiku převzali členové australských

bezpečnostních složek vyšetřování celého případu.

„Chvíli jsem na vás v Darwinu čekal,“ vyprávěl

Biggles Gingerovi a Bertiemu. Cozens mezitím odešel s

policisty dovnitř. Biggles pokračoval: „Protože však jste

se stále neobjevovali, hned mi došlo, že se zde něco

nemilého děje a tak jsme vyrazili, abychom to zjistili.

Toto místo by ale stejně čekal policejní výsadek.

Plukovník MacEwan o tom rozhodl ještě dřív, než jsme

sem letěli… Mimochodem, kdepak je von Stalhein?“

„Není zde,“ informoval ho Ginger. „Vypadá to, že

nikdo z lidí, kteří byli na škuneru, nakonec se Smithem

nevrátil. Možná, že tam k něčemu mezi nimi došlo, když

se Cozensovi podařilo uprchnout… Nevíme…“

Biggles souhlasně přikývl: „Von Stalhein je dítě

štěstěny. Kdykoliv začne obcházet ta s kosou, on nějak

pokaždé unikne. Nevadí… Policie určitě škuner zadrží,

když se pokusí opustit ústí řeky a možná, že ještě dřív.“

Je třeba už teď poznamenat, že se to nepodařilo, i

když Australané vynaložili na polapení Matildy velké

úsilí. Škuner vlastně zachránil wet, úporný déšť, který na

několik dní snížil viditelnost. Poskytl lodi možnost úniku.

Ginger si to vysvětloval tak, že Smithův černý sluha,

který utekl do buše zpátky po pěšině, se pravděpodobně

vrátil k řece a varoval posádku. Pravdou je, že policejní

jednotky jeho tělo nikde nenašly. O několik týdnů

později přišlo hlášení, že na jednom z Melvilleových

173

ostrovů ztroskotala loď, která mohla být Matilda.

Nepodařilo se to však potvrdit a policie stále pátrá po

Bollerovi a jeho posádce.

* * *

Je nezbytné dodat závěrem ještě několik slov.

Plukovník MacEwan se svými lidmi podrobně propátral

celý dům a shledal, že Bigglesova obvinění se zakládají

na pravdě. Vydra se potom vydala do Darwinu s

nákladem písemností a vrátila se spolu s halifaxem s

policejní jednotkou, která měla dostatek prostředků, aby

zabránila pokračování nepokojů. Černoši však brzy

vystřízlivěli a když se vrátili na místo bojů, pochopili, co

způsobili a v tichosti odtáhli do džungle.

Celé spiknutí bylo nakonec odhaleno, protože se

podařilo najít i úplný seznam nepřátelských agentů v

Austrálii, včetně těch, kteří přistáli spolu s von

Stalheinem v záchranném člunu. Z důvodů bezpečnosti

země se však podrobnosti celé aféry na veřejnost

nedostaly. Zajímavého očitého svědka získaly soudní

orgány v černém sluhovi, který byl v boji zasažen

oštěpem do stehna. Po uzdravení vypověděl do protokolu

řadu zajímavých detailů.

Plán spiklenců byl velkolepý. Vybudovali síť agentů

ve všech koutech australského kontinentu. Jejich úkolem

bylo odhalit tajemství výzkumu atomových zbraní i

řízených střel a rovněž měli přispět k podlomení

australského hospodářství. Hodně si slibovali od

agitátorů, kteří se rozptýlili do oblastí, kde žijí černoši.

Počítalo se i s tím, že v okamžiku vzplanutí nepokojů

174

budou vybraní černoši vybaveni zbraněmi. Laboratoř v

domě byla moderně zařízena přístroji a chemikáliemi na

zkoumání minerálů důležitých pro jaderný výzkum.

Původně se měli lidé, zbraně a zařízení prostě jen

přemístit ze zaoceánské lodi na Matildu, která by je

dopravila po řece až do Daly Flats. Selhalo to jenom díky

tomu, že hlavní organizátoři za železnou oponou si

neuvědomili,

jaké

počasí

zachvátí

severozápadní

Austrálii mezi listopadem a dubnem, kdy v úseku mezi

zálivem Exmouth a Osmdesátimílovou pláží řádí jeden

willie-willie za druhým.

Biggles se svými spolupracovníky se k večeru vrátil

do Darwinu. Akci převzal plukovník MacEwan. Biggles

ani ostatní už nikdy nenavštívili Daly Flats. Nebylo to

zapotřebí a nic je tam nelákalo. Trochu si odpočinuli a

Biggles musel pochopitelně sepsat podrobné hlášení o

celé záležitosti. Pak ještě vykonali přátelskou návštěvu u

Billa Gilsona v Broome. Na – konec se vydali na

zpáteční cestu do Londýna. Až později se dověděli, že

Bill byl za svůj podíl na akci v Tarracoomě povýšen.

Zatčení byli odsouzeni podle zákona.

Cozens brzy získal nové zaměstnání u letecké

společnosti Quantas. Létá s constellationem. Nejenže se

nedostal do žádných potíží kvůli svému letu s austerem,

kdy porušil pokyny letecké služby, ale s ohledem na

významnou úlohu, kterou v případu sehrál, byla mu

nahrazena škoda, kterou utrpěl.

Takže když máme nyní jednou větou shrnout, co se

přihodilo, musíme říci, že jediní, kterým Bigglesova

návštěva Austrálie uškodila, byli ti, kdož se zločinně

spikli proti této krásné zemi.

Stalo se tedy to, co se má stát vždycky.

175

Obsah:

Předmluva

Novinář nabízí hádanku

Nedozírné prostory

Noc plná nepohodlí

Bezejmenný ostrov

Rozhovor se seržantem Gilsonem

Někdo je předešel

Nejasné vyhlídky

Protivník udeří

Vražda v pustině

Tarracooma cení zuby

Tahy a protitahy

Zneklidňující zprávy

Zoufalá situace

Loučení s austerem

Bitva v Daly Flats

176

William Earl Johns

BIGGLES V AUSTRÁLII

Z anglického originálu Biggles in Australia přeložil Pavel

Jansa

Obálku s využitím motivu Zdeňka Buriana navrhl Josef

Pinkava

Vydalo nakladatelství Riopress Praha v roce 1997

jako svoji 114. publikaci.

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát.

Vytiskla ČTK-Repro Brandýs nad Labem

Doporučená prodejní cena 86,– Kč

ISBN 80-85611-26-0

177