W. E. Johns

BIGGLES A ČÍNSKÁ

PUZZLE

RIOPRESS

PRAHA 1999

Biggles a čínská puzzle

„Dej mi pařížskou Sureté na soukromou linku. Chci

si promluvit s Marcelem Brissacem. Před několika týdny

mi slíbil nějaké záznamy z Interpolu a od té doby o sobě

nedal vědět,“ přikázal Biggles policejnímu pilotovi

Gingerovi Hebblethwaitovi.

Ginger usedl k přístroji a pokoušel se navázat

spojení. Za minutu se mu to podařilo. „To je Jourdier,“

řekl Bigglesovi. „Radši si s ním promluv ty.“

Biggles uchopil sluchátko. „Bon jour, mon vieux. Ici

Bigglesworth,“ pozdravil Jourdiera a potom se na

dlouhou dobu odmlčel. Seděl se sluchátkem u ucha,

naslouchal a jeho tvář se pomalu zachmuřovala. Všem

přítomným příslušníkům zvláštního oddělení letecké

policie Scotland Yardu bylo po chvíli jasné, že něco není

v pořádku.

Biggles po dlouhé době konečně zavěsil. „Marcel se

ztratil. Už šest týdnů se neohlásil,“ oznámil stručně.

„Šest týdnů!“ vykřikl Algy.

Biggles přikývl. „Vypadá to špatně,“ prohlásil

chmurně.

„Ví Jourdier, na čem Marcel pracoval v době, kdy se

přestal hlásit velitelství?“

„Ano. Nebo spíš ví, čím se zabývat chtěl. Právě mi o

tom říkal.“

„A jaké kroky Jourdier podnikl?“

„Zřejmě žádné. Říká, že se s tím nedá nic dělat.“

„To je nesmysl,“ vybuchl Ginger.

3

Biggles pokrčil rameny. „To se lehce řekne. My

jsme tady čtyři, ale jak víte, Marcel byl odkázán sám na

sebe.“

„Co dělá francouzská letecká policie?“

„Bojuje s bandity v Indočíně, snaží se udržet

pořádek v severní Africe, prostě má na starosti policejní

službu v celé francouzské koloniální říši. Dovedu si

představit, že při tolika povinnostech nemají na hledání

nějakého zaběhlého policisty ani pomyšlení.“

„Co ti vlastně Jourdier řekl, stará vojno?“ vyzvídal

Bertie Lissie.

„Říkal, že podle jistých náznaků docházelo v

poslední době mezi Francií a Indočínou k pašování valut

ve velkém. Marcel se domníval, že v té záležitosti hrají

důležitou roli letadla, a tak se vydal hledat nějakou stopu

do Saigonu. Od té doby o něm nikdo neslyšel. Jourdier si

začal dělat starosti teprve nedávno, protože neočekával,

že by Marcel posílal pravidelné zprávy z úkolu takového

druhu.“

„Můžeš nám vysvětlit situaci?“ zeptal se Algy.

„Několik velkých saigonských obchodníků má

zřejmě z indočínské války tučné zisky. Místní měny mají

patrně víc, než je pro ně zdrávo, a tak platí čtyřicet

piastrů, to je šest set osmdesát franků za jeden americký

dolar. Tentýž dolar má v Paříži hodnotu kolem čtyř set

franků. Je to velmi jednoduchá aritmetika. Když koupíte

dolar ve Francii za čtyři sta franků a prodáte ho v

Saigonu za šest set osmdesát, je váš čistý zisk dvě stě

osmdesát franků. A to za jeden dolar. Znásobte to deseti

tisíci, a váš zisk už dělá skoro tři milióny franků –

řekněme asi tři tisíce britských liber. Jak snadné, že?

Samozřejmě, má to jeden háček.“

4

„Jak dostat ty dolary do Saigonu,“ zamumlal Ginger.

„Naprosto správně. Jourdier neví jak, ale ten podnik

pravděpodobně stále běží. Marcel předpokládal, že se ty

peníze dopravují vzduchem, protože do jednoho letadla

se vejdou bankovky za milióny dolarů. Zdá se, že se

nemýlil.

Myslím, že zachytil nějakou stopu, a ta ho zavedla k

něčemu tak velkému, že na to sám nestačil. Vždycky se

najdou piloti, kteří si rádi přivydělají nezákonnou

výměnou peněz, ale to jsou jen malé ryby a většina vlád

nad nimi přivírá oči. Ale když jde o miliónové částky, je

z toho rázem vážná věc a vlády s tím budou muset něco

udělat.“

„Otázka je, co s tím uděláme my?“ poznamenal

Ginger.

„Žádnou možnost nevidím. Indočínu mají na starost

Francouzi.“

„Ale Marcel je přece příslušníkem Interpolu, stejně

jako my. Neříkej mi, že když se jeden člen Interpolu

dostane do nesnází, ostatní si nad ním umyjí ruce a

řeknou, že se jich to netýká.“

„Promluvím si o tom s leteckým komodorem,“

rozhodl Biggles. „Ale předem vím, co mi řekne. Nebude

se

chtít

vměšovat

do

francouzských

domácích

problémů.“

„Ale kdo tvrdí, že je to francouzská domácí

záležitost?“ protestoval Bertie. „Ti gangsteři můžou být

odkudkoliv, a třeba dokonce operují z britského území.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Možná, ale pravděpodobné

to není. Musíme si uvědomit, že v Indočíně neexistuje

žádný zákon, který by zakazoval směnu piastrů za franky

a dovážet franky do Francie je samozřejmě také naprosto

5

legální. Jedinou nezákonnou částí celého podniku je

pašování tvrdých valut z Francie do Saigonu. Musíme si

uvědomit, že velké machinace s penězi vlastně bojují

proti tomu, proč byla bankovní kontrola měny zavedena.

Samozřejmě, že takto získané franky je možné převést do

jiných světových měn, ale to je zatím jen dohad. Kdyby

se Marcel domníval, že tato hra může ohrozit britskou

libru, jistě by nám o tom řekl dřív, než se vydal na cestu,

o které musel vědět, že bude nebezpečná. Velcí

obchodníci s penězi se před ničím nezastaví, zákony už

stejně porušují, a tak musí hrát hop nebo trop.“

„Nechme stranou matematiku,“ namítl Bertie.

„Základní myšlenkou Interpolu je, že si členské země

mají navzájem pomáhat. Kdyby to nedělaly, tak se celá ta

zatracená organizace zhroutí. Jestli se Marcel dostal do

nějaké kaše, tak je na nás, abychom ho z ní vytáhli.“

Bertie si posunul brýle a rozhlédl se kolem hledaje

podporu.

„Na tom něco je,“ přiznal Biggles. „Ale nejde o to,

co bychom udělat chtěli, ale o to, co udělat smíme.

Nejsme soukromé osoby. Platí nás vláda a musím

přiznat, že nám při vyšetřování dávají dosti volnou ruku.

Z toho důvodu nechci nikoho přivést do trapné situace

tím, že bych násilně vnikl na francouzské území.“

Biggles povstal. „Uvidím, co tomu řekne šéf,“ zakončil

rozhovor.

Asi po hodině se vrátil s nezúčastněným výrazem na

tváři. „Nedopadl jsem tak špatně,“ oznámil a usadil se do

křesla. „Jak jsem předpokládal, komodor zrudnul jako

rak, když jsem mu navrhl, že bychom se chtěli pokusit

vypátrat, co se stalo s Marcelem. Nechtěl slyšet žádné

argumenty, ale mluvil jsem do něj tak dlouho, až nakonec

6

přislíbil, že zatelefonuje francouzskému vyslanci,

měnové komisi a bůhví komu ještě.“

„Všude ho odbudou jen diplomatickým protokolem

a krasořečněním,“ prohlásil Algy.

„Pravděpodobně. Ale udělal jsem všechno, co bylo v

mých silách. Výprava na Dálný východ na vlastní pěst je

zcela bezpředmětná. Řekl jsem šéfovi, že jsme ochotni se

tam vydat, ale jen když nám dá svoje svolení. Není mi

moc jasné, co si tam počneme. Indočína je francouzská, a

aby byla situace ještě komplikovanější, zuří tam válka, v

níž bojuje půl tuctu různých armád, které potírají jedna

druhou. Pod jakou záminkou se do toho můžeme

zamíchat? Indočína je dějištěm jen jedné části té

gangsterské operace. Zbytek se odehrává někde jinde,

nejspíš ve Francii nebo ve francouzské severní Africe.

Ale o tom si promluvíme, až to bude aktuální. Prozatím

si dáme pohov a počkáme na komodorovo rozhodnutí.“

Asi o hodinu později vstoupil do místnosti sám

komodor. „Tak, pánové,“ řekl úsečně. „Můžete vyrazit,

ale s jistými omezeními. Ze zřejmých důvodů nemůžete

vystupovat jako britští policisté, proto vás vybavíme

doklady, které z vás udělají civilisty na obchodní cestě.

Poletíte pronajatým civilním letadlem. Spojení s

Jourdierem a se Sureté si zajistěte sami, a nakonec vám

ještě připomínám, nebuďte pryč příliš dlouho. Mohl bych

vás tady potřebovat. A buďte proboha opatrní,

rozmyslete si předem do čeho se pouštíte. Pokud budete

mít problémy s některou z armád, které bojují o moc na

dálném Východě, ode mne pomoc nečekejte. Vaším

úkolem je najít Marcela, nebo aspoň zjistit, co se s ním

stalo. Nezapleťte se do války, ani do akcí s válkou jen

7

nepřímo spojených. To je vše. Hodně zdaru.“ Letecký

komodor odešel.

Biggles se podíval na ostatní. „To je velmi slušné,“

poznamenal. „Teď se musíme pořádně zamyslet,

abychom neudělali stejnou chybu, které se zřejmě

dopustil Marcel, i když budeme sledovat stejné stopy

jako on.“

„Které to jsou?“ zeptal se Algy.

„Jel do Saigonu, na místo, kde se dělá špinavá práce.

Jak už jsem řekl, je to jen jeden konec černého trhu. Kde

je ten druhý nevíme, a pochybuji, že to věděl Marcel,

Možná, že před odjezdem podnikl nějaké pátrání, ale

nedomnívám se, že by narazil na něco důležitého, jinak

by to jistě řekl Jourdierovi.“

„Co asi zamýšlel dělat v Saigonu?“

„Měl podezření, že se valuty pašují letecky, takže

jistě zašel na letiště, aby získal přehled o letadlech, která

je využívají. To my uděláme taky. Procházet se po

ulicích je k ničemu. Marcel možná prováděl pátrání příliš

horlivě a někdo pochopil, že je agent policie. My budeme

vystupovat jako obchodníci na služební cestě. Já budu

prostý pilot letadla a Ginger bude můj mechanik. To nám

poskytne příležitost pohybovat se volně na letišti. Vy dva

musíte předstírat, že něco kupujete nebo prodáváte. To je

detail, který vyřešíme později. Naše národnost pro nás

bude spíše výhodná. Co by proboha dělali britští policisté

v Indočíně? Ale teď do práce. Připravte stroj ke startu a

sežeňte všechny dostupné informace o oficiálních

civilních letadlech, která používají saigonské letiště, i

když dost pochybuji, že by ti gangsteři používali

pravidelné letecké linky, to by předpokládalo, že jsou do

toho zapleteni i celníci. Já si odskočím do Paříže na

8

slovíčko s Jourdierem. Gingere, zavolej mu, že už jsem

na cestě. Vrátím se brzy.“

O tři hodiny později byl Biggles v kanceláři kapitána

Jourdiera, velitele oddělení pařížské policie, pod jehož

velení patřil i Marcel.

Našel detektiva ve stavu naprosté nerozhodnosti,

která, jak mu Jourdier vysvětlil, pramenila z nedostatku

informací, jež by nasvědčovaly, že se přihodilo něco

tragického. Joudier se obával, že se jedná o falešný

poplach a zdráhal se zahájit akci, která by Marcela

zbytečně ohrozila, pokud by byl zločincům opravdu na

stopě. Přesto však nemohl přejít skutečnost, že se Marcel

ještě nikdy na tak dlouhou dobu neodmlčel. Jediné co

věděl, a to ho právě nejvíce znepokojovalo, byl fakt, že

Marcel už není na letišti. Bezesporu tam byl, ale zmizel.

„Máte nějaké tušení, co chtěl v Saigonu dělat?“

vyzvídal Biggles.

„Nevěděl to sám. To mi také řekl. Jeho pátrání ve

Francii nepřineslo žádné výsledky, a proto se vydal do

Saigonu.“

„Jaký druh šetření tady prováděl?“

„To mi neřekl, a z toho usuzuji, že se patrně jednalo

o nějakou zcela běžnou záležitost.“

„Podíval jste se do jeho stolu po nějakých

poznámkách, které by nám prozradily něco o jeho

záměrech?“

Jourdier pokrčil rameny. „Takové poznámky by si

jistě vzal s sebou.“

„Dá se to předpokládat,“ souhlasil Biggles. „Ale je

jistá možnost, že si při přípravách něco zakreslil do

mapy, třeba nějaký azimut nebo značku kružítkem, z

9

které bychom mohli usoudit, do jakých končin se vlastně

vydal.“

„Podíváme se,“ řekl Jourdier, vstal a vedl Bigglese

do Marcelovy kanceláře.

Nějakou chvíli se zdálo, že jeho domněnka byla

pravdivá. Všechno bylo uklizené a pečlivě srovnané.

Nikde žádné mapy Indočíny. Marcel si je patrně vzal s

sebou, jak se dalo přepokládat. Jeho deník končil dnem

odjezdu. Vrchní list poznámkového bloku, vedle něhož

leželo kuličkové pero, byl nepopsaný.

„Tak vidíte,“ řekl Jourdier. „Pokud si dělal nějaké

poznámky, tak je buď zničil, nebo si je vzal s sebou.“

„Jestli je psal tímhle perem, možná že se protlačily

na vrchní papír,“ poznamenal Biggles, opatrně vytrhl

vrchní papír z bloku a podržel ho proti světlu.

„Ano, myslím, že tam něco je,“ pokračoval. „Je to

příliš nezřetelné, ale pokusíme se s tím něco udělat.“

„Vezměte to ke mně,“ požádal ho Jourdier.

V kapitánově kanceláři posypali papír jemným

uhlíkovým práškem a na papíru se objevily lehké obrysy

několika slov. Bylo to pět jmen a adres, ale bez uvedení

města nebo země.

„Říká vám to něco?“ zeptal se Biggles.

„Jsou to jména pařížských firem, které obchodují s

Dálným východem a mají kanceláře v Saigonu,“ řekl

Jourdier zvolna. „Přesně řečeno, jen tři z nich. Zbývající

dvě adresy patří saigonským společnostem, které mají

zastoupení v Paříži, takže to vlastně vyjde nastejno.“

„Jedno z těch jmen je zjevně čínské.“

„Ano. Ching Loo a spol. Je to známá orientální

firma s pobočkami v každém velkém městě Východu. V

10

Saigonu vlastní spoustu nemovitostí včetně hotelu

Pagoda Palace. Myslím, že tohle nás daleko nepřivede.“

„Ale proč si je tedy Marcel poznamenal?“

Jourdier pozvedl ramena. „Kdo ví? Třeba se chtěl

ubytovat v Pagoda Palace.“

„Zřejmě ty adresy považoval za důležité. Raději si je

poznamenám.“

„Nechcete, abych vám opatřil zvláštní policejní

průkazy?“ navrhl Jourdier ochotně.

„V nouzi by vám mohly být užitečné.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Ne, díky. Mohly by být

nebezpečné, neodvážil bych se je použít. Mám Francii ve

velké úctě, ale v tom spiknutí může být zapletený i

nějaký úředník, možná dokonce policista. V této

záležitosti jde o velké peníze, a velké peníze dokáží

zkorumpovat i toho nejlepšího. Nejlépe je nevěřit

nikomu.“

„Ano, příteli, obávám se, že máte pravdu,“ připustil

smutně Jourdier.

Touto poznámkou rozhovor skončil. Biggles ještě

svého francouzského kolegu ubezpečil, že s ním zůstane

ve spojení, ale že ho nebude žádat o pomoc, pokud to

nebude životně důležité.

Na letiště odjel taxíkem a kolem šesté byl zpátky ve

své kanceláři.

O deset dní později se na olověně šedém nebi nad

Saigonem objevil starý, ale ještě stále provozuschopný

Halifax letecké policie a připravoval se k přistání.

Hluboko pod ním tekly husté, temné vody řeky

Mekongu, jejíž bahnité břehy lemovaly rozsáhlé,

beztvaré oblasti křovin a lesů, v nichž se milióny mužů –

11

bílých, černých, žlutých i hnědých – střetávaly v kruté a

nekonečné válce.

Stroj přistál v prudkém lijáku. První hodinu na zemi

strávila

posádka

doplňováním

pohonných

hmot,

hledáním místa pro letadlo a zdlouhavými celními

formalitami, po jejichž skončení Ginger poznamenal, že

v práci francouzských celníků neshledává žádné známky

nedbalosti. Vzorky látek, které naše skupinka přivezla,

aby budila zdání, že se hodlá zabývat obchodem, byly

prohlédnuty s nevšední pečlivostí. Po celní prohlídce

dostali všichni povolení ke vstupu do země.

„A co teď?“ zeptal se Algy.

„Sežeň si taxi, nalož do něj všechnu naši výbavu a

podívej se po nějakém ubytování. Nejdřív to zkus v

hotelu, který byl na Marcelově seznamu, v Pagoda

Palace. Je dost pravděpodobné, že se tam stavil, a možná,

že se tam dozvíme něco nového. Ginger by měl, alespoň

ze zdvořilosti, zajít na britské vyslanectví a ohlásit náš

příjezd. Já za vámi přijdu později.“

„Co budeš dělat ty?“

„Budu se chvíli poflakovat kolem hangárů a zjistím,

jestli tam náhodu není Marcelův Morane. Mohl se

odněkud vrátit, zatímco jsme byli na cestě sem, i když v

to moc nedoufám, ale přesto se tam podívám. A potom –

opravdu nevím. Těžko říct, kde máme začít. Uvidíme se

v hotelu.“

S tím se rozešli.

Biggles rozhodně nepřeháněl, když řekl, že neví, kde

začít. Během letu přemítal o nadcházející akci celé

dlouhé hodiny, ale stále ještě neměl definitivní plán. V

případě, že se skutečně jedná o nějakou špinavou hru, by

neskrývané pátrání po zmizelém letadle nejen předem

12

zmařilo jejich úmysly, ale mohlo by je přivést do velmi

nebezpečné situace. Jeho jedinou nadějí bylo, že se

pozorováním přilétajících a odlétajících letadel dozví

něco o způsobu, jakým bylo pašování prováděno, nebo že

na letišti zaslechne nějaké narážky nebo klepy, které by

ho přivedly na Marcelovu stopu.

Ještě než došel k východu na asfaltovou rozjezdovou

dráhu, oslovil ho, zcela nečekaně, mladík sedící na židli s

novinami v rukou.

„Dobrý den. Vy jste Američan?“ zeptal se zvesela.

„Ne. Musím vás zklamat. Jsem Brit,“ odpověděl

Biggles.

„Smůla. Když je člověk daleko od domova, tak si

touží trochu poklábosit s rodákem.“

„Zřejmě jste Američan.“

„No jasně. Měl jsem poznat, že jste Brit podle toho

starého křápu, ve kterém jste přiletěl.“

Biggles se usmál. „Ano, je to už trochu obstarožní

herka, ale pořád ještě spolehlivá.“

„Když jsem byl za války v Anglii, viděl jsem jich

tam spoustu, ale myslel jsem, že už jsou dávno na

šrotišti.“

„Když

zastaraly,

vláda

je

prodala

levně

soukromníkům a dodnes ještě slouží jako docela

spolehlivé chartery pro dálkové lety.“

Američan přikývl. „Co děláte v téhle díře?“

„Přivezl jsem sem pár chlápků, kteří tu chtějí

prodávat novou kolekci vlněných košil a kalhot.“

Američan se ušklíbl. „Snílkové!“

„Co tady děláte vy?“ vyzvídal Biggles. „Má to něco

společného s válkou?“

13

„Kdepak, kamaráde. Já už jsem se naválčil dost.

Jsem pilot a pracuji pro Americkou válečnou pomoc.

Létám sem s novými mašinami a staré odvážím na

generální opravu.“

„Do Ameriky?“

„Ne. To by se nevyplatilo. Jen do Marseille, tam

máme opravárenské dílny.“

„To se nalétáte.“

„To jo, ale je to jako jezdit s autobusem. Naprostá

ztráta času i peněz, samozřejmě. Ti natvrdlí orientálci

rozflákají mašiny, hned jak se jim dostanou do rukou.

Letadla je nic nestojí a já mám o práci postaráno, tak co?

Nejvíc mě ničí to nekonečné čekání v téhle šikmooké

díře.“

„Copak jste na tu práci sám?“

„Ne. Jsme čtyři, ale málokdy se sejdeme na stejném

místě. Mám navigátora, ale ten se mezi jednotlivými lety

uchlastává k smrti. Nic jiného se tady taky dělat nedá.

Nezajdeme na panáka?“

„Teď ani ne, díky. Chci zkontrolovat stroj a připravit

si kurzy.“

„Kde bydlíte?“

„V Pagoda Palace.“

„Tady je to všechno stejný. Já tam taky spím.“

„Tak se uvidíme tam.“

„Prima.“

Biggles se vzdálil. Svrběl ho jazyk, aby se

mnohomluvného Američana zeptal, jestli neví něco o

letadle typu Moran, ale nakonec si to rozmyslel. Zeptá se

ho, až ho pozná blíž. Když tak o tom přemýšlel,

uvědomil si, že se právě dozvěděl o letecké lince mezi

Indočínou a Evropou, kterou ještě neměl na svém

14

seznamu. Jistě existovaly i další. Biggles strávil

bloumáním po letišti další dvě hodiny, ale přestože

nahlédl do všech hangárů, Marcelova Morana nenašel.

Pokušení zeptat se některého z mechaniků zavrhl.

Pozoroval celní prohlídky při příletu i odletu, ale

nespatřil nic, co by v něm probudilo sebemenší náznak

podezření. Zdálo se mu, že všechno probíhá naprosto

normálně.

Právě chtěl zavolat taxi, když se znovu objevil

Američan. „To tu trávíte celý den?“ zeptal se zvědavě

Biggles.

„Ano, čekám tady na příkazy. Nikdy nevím, kdy mě

zavolají do práce. Zdá se, že budeme muset toho panáka

odložit, kamaráde. Startuju zítra ráno s jedním stařičkým

Douglasem.“

„Do Marseille?“

„Jasně.“

„Doufám, že se vám během letu nerozpadne.“

Biggles odcházel s lehce zamračenou tváří, zdálo se mu,

že je mladý Američan už značně podnapilý. Ale co, jeho

se to netýkalo, a rozhodně to nebyl jediný pilot, který pil

víc, než bylo zdrávo.

Biggles dorazil do Pagoda Palace taxíkem a tam se

shledal s ostatními, kteří se už mezitím ubytovali.

„Něco nového?“ zeptal se Ginger.

„Nic,“ odpověděl Biggles. „Popovídal jsem si s

jedním Američanem, který převáží letadla v rámci

Americké válečné pomoci, ale tu rozhodující otázku jsem

mu nepoložil. Bydlí tady. Vypadá na slušného chlapíka,

ale u baru si na něj dejte pozor. Už teď měl v sobě

spoustu alkoholu. Nechte ho mluvit, má povídavou

náladu. Ale nejdřív si dáme něco k jídlu.“

15

Biggles byl po dlouhém letu unavený a chtěl si

trochu odpočinout, ale ještě než se odebral do svého

pokoje, strávil krátkou chvíli listováním v hotelové knize

hostů. Dozvěděl se, že se americký pilot jmenuje Bollard,

a našel v ní i datum, kdy se v hotelu přihlásil Marcel.

Datum jeho odhlášení bylo tři dny staré, ale Biggles si

povšiml, že nebylo psané Marcelovou rukou. Rovněž

inkoust nebyl stejné barvy jako inkoust v kalamáři, který

používala většina hostů. Kdo ten zápis napsal, pomyslel

si Biggles. Ať to byl kdokoliv, musel vědět, že se Marcel

už nevrátí, a tudíž znal i jeho další osud.

Nevypadalo to dobře. Biggles začínal ztrácet naději.

Vrátil se do haly k ostatním a oznámil jim, že jde spát.

Doporučil jim, aby následovali jeho příkladu. Vtom se v

létajících dveřích objevil mladý Američan. Přistoupil

rovnou k nim a z jeho důvěrnosti a lehkého zadrhávání

bylo okamžitě jasné, že utápěl nudu u baru. Ale nedalo se

říct, že by byl opilý.

„Nenapijeme se?“ navrhl velmi přátelsky.

Biggles nechtěl mladíka urazit, a tak jeho nabídku

přijal. „Jakou trasou obvykle létáte?“ zeptal se jakoby

nic.

„Tou nejkratší. Bangkok, Kalkata, Karáčí, Bagdád,

Káhira. Už jsem ji letěl tolikrát, že bych dokázal řídit se

zavázanýma očima,“ chvástal se Bollard. „Nemusím

spěchat, dávám si na čas.“

„Jistě zůstanete občas někde viset kvůli letištním

formalitám,“ ponoukal ho Biggles.

„Já?

Nikdy.

Při

tomhle

kšeftu

používáme

diplomatické pasy s nejvyšší prioritou, a věř mi,

kamaráde, nikoho ani nenapadne, aby nám zkřížil cestu,“

16

zubil se Bollard. „Pracujeme pro humanitární pomoc, a to

z nás dělá důležité lidi.“

„A po té úmorné cestě do Marseille se otočíte a zase

letíte zpátky? Nejste z toho už trochu unavený?“

„O nic víc než kluci, kteří létají na pravidelných

linkách. Nehledě na to, že jsem prakticky svým pánem.

Nemusím dodržovat žádný pevný letový řád. Dostávám

lepší plat, a kromě toho mám samozřejmě možnost

přivydělat si občas nějaký ten dolar.“ Bollard chytrácky

zamrkal.

„Ovšem,“ souhlasil Biggles suše.

Bollard si zřejmě uvědomil, že mluvil neuváženě a

rychle změnil téma. „Jak se vám tady líbí?“

„Ve městě, nebo v hotelu?“

„V hotelu.“

„Na orientální hotely je velmi dobrý.“

„Aby ne. Vede ho firma Ching Loo. Velký boháči a

zřejmě se jim daří skvěle. Kupují nemovitosti, kde se dá.

Za chvíli skoupí celé tohle zatracené město.“ Bollard

ztišil hlas. „Držím se jich, protože se proslýchá, že brzy

začnou provozovat svou vlastní leteckou společnost. Až

válka skončí, rád bych to v ní dotáhl hodně vysoko.“

„Znáte toho pana Ching Loo osobně?“

„Prozatím ne, ale zdejší ředitel, Švýcar jménem

Estere, mi slíbil, že mi s ním domluví schůzku. Ching

Loo jen zřídka opouští své velké venkovské sídlo. Jestli

tady ještě budete, až se vrátím, což bude za pár týdnů, tak

vás s Esterem seznámím. Je to velmi užitečný člověk.“

„Vřelé díky,“ odvětil Biggles.

„To nestojí za řeč,“ řekl Bollard a jedním hltem

dopil sklenici. „Dáme si ještě jednu?“

17

Než stačil Biggles odmítnout, přerušil je příchod

snědého číšníka, který Američanovi něco zašeptal do

ucha.

„Už budu muset jít,“ oznámil Bollard poněkud

překotně. „Zatím nashledanou. Ještě se uvidíme.“

Bigglesovy zraky ho zamyšleně sledovaly, když

opouštěl místnost.

„Co jsi z něj dostal?“ zeptal se tiše Algy.

„To nevím,“ odpověděl Biggles pomalu. „Na můj

vkus se moc vytahuje, ale to je pro tenhle druh

Američanů typické. Buď mluví pravdu, anebo blufuje, to

musíme mít na paměti. Je mladý, nudí se a hodně pije.

Při prvním setkání na letišti jsem ho měl za upřímného,

příjemného chlapíka, ale teď už si nejsem tak jistý.

Zřejmě dobře vychází s organizací toho Ching Loo. Na

tom nemusí být nic špatného, ale naznačil mi, že si u nich

hledá práci.“

„Co tím myslel, že si občas přivydělá pár dolarů? To

neznělo příliš poctivě,“ poznamenal Bertie.

Biggles pokrčil rameny. „Třeba to myslel doslovně.

Nebyl by první ani poslední majitel diplomatického pasu,

který tu a tam provede něco nedovoleného. Příslušníci

královského vojenského letectva tím byli proslaveni, a

nikdo z nich to nepovažoval za nějaký přečin, i když to

podle předpisů samozřejmě byl. V každém případě,

balancuje na hranici zákona.“

„Myslíš, že o Marcelovi nic neví?“ vmísil se Ginger.

„Jestli ano, tak se nevyznám v lidech. Žádný pilot by

nedopustil, aby někdo ublížil jinému pilotovi nebo

poškodil jeho stroj. Jen si nejsem jistý, jestli ví, co

vlastně dělá. Sám přiznal, že má dobré vztahy s

organizací toho Ching Loo, a jestli ti nejsou čistí, tak je v

18

tom možná namočený víc, než tuší. A když ne teď, tak v

budoucnosti určitě. Rád bych věděl, co dělá a kam jde,

když dorazí do Marseille. Tam se za ním plahočit

nebudeme a dávat ho sledovat Jourdierem se mi taky

nezamlouvá. Ale už je pozdě. Je čas jít na kutě.“

„Co nás čeká zítra?“ zeptal se Algy.

„Já pojedu na letiště, abych viděl Bollarda odlétat.

Ty a Bertie se snažte někde ukazovat vaše vzorky pro

případ, že nás někdo sleduje. Ginger může jít se mnou.

Uvidíme se zítra.“

Biggles kráčel zamyšleně hlavní chodbou směrem k

výtahu, aby vyjel do svého pokoje.

Než k němu stačil dojít, dveře jednoho z pokojů se

otevřely a vystoupil z nich muž, o kterém před chvílí

hovořili. V ruce držel napěchovanou aktovku. Bigglese si

ani nevšimnul, rychle proběhl chodbou a zmizel za

rohem.

Když Biggles míjel dveře, ze kterých se muž

vynořil, dobře si je prohlédl. Velkými bílými písmeny na

nich bylo napsáno: Soukromý byt. A pod tím menším

písmem, P. Estere.

Biggles vstoupil do svého pokoje, posadil se na

postel a zapálil si cigaretu. Přemýšlel o tom, co právě

viděl. V hale u baru Bollard žádné zavazadlo neměl.

Číšník mu vyřídil vzkaz, pravděpodobně od ředitele

hotelu, protože Bollard šel do jeho pokoje. Když z něj

vycházel nesl aktovku. Dalo se předpokládat, že až ráno

odstartuje ze Saigonu, aktovka poletí s ním. Taška, nebo

aspoň její obsah, patřila Esterovi. Estere tudíž věděl, co v

té aktovce je. Ale věděl to i Bollard? Taška nemohla

skrývat nějaký velký nebo těžký předmět, na to byla

příliš malá, ale papíru by se do ní vešlo hodně. Například

19

značný obnos v bankovkách tvrdé valuty. Bollard létal

mezi Saigonem a Marseille. Chlubil se, že si občas pár

dolarů přivydělá. Chránil ho diplomatický pas, a to

znamenalo, že aktovku během cesty nebude nikdo

kontrolovat. A k dovršení všeho, jméno Ching Loo bylo

na Marcelově seznamu a Marcel šel po příletu do

Saigonu rovnou do tohoto hotelu.

Biggles nehybně seděl asi půl hodiny a kouřil. Cítil

jisté zklamání, jeho první dojem ze setkání s Bollardem

byl příznivý, a nyní se zdálo, že se v něm zmýlil. Ale

stále v něm ještě doutnaly pochybnosti, založené

především na Američanově bezelstném přiznání, že si

„občas vydělá pár dolarů navíc“. Ne, rozhodl se Biggles.

Kdyby Američan věděl, že je zapleten do pašování

tvrdých valut ve velkém, rozhodně by takhle nemluvil.

Vlastně by s ním patrně nemluvil vůbec – ledaže by byl

hlupák. A to jistě nebyl, kdo by svěřoval velké sumy

peněz hlupákovi. Když se na to Biggles podíval z tohoto

hlediska, zdálo se mu pravděpodobnější, že Bollard

vůbec netuší, že je zapletený do nějakého pašeráckého

podniku – že ho někdo využívá jen jako nástroj.

Biggles ještě chvíli přemítal, potom se svlékl a ulehl

ke spánku.

Následujícího rána vyrazili Biggles a Ginger k

letišti. Byl vlhký, pošmourný, neradostný den, a i když

ještě nepršelo, ve vzduchu bylo cítit, že před večerem

přijde déšť.

Úzká, rozjezděná silnice, plná bláta, výmolů a

kaluží, se klikatila krajinou, která nastavovala nevlídnou

tvář zamračenému nebi. Pásy zapařené džungle a

mlžných lesů se střídaly s rovinami bahnitých rýžových

20

políček, v nichž tu a tam stály polorozpadlé chatrče a

omšelé vily. Občas se objevil rozbořený srub nebo

mechem a býlím zarostlé bloky betonových opevnění,

které svědčily o tom, že země je ve válce, jejíž konec je

zatím v nedohlednu. V některých pevnůstkách zahlédli

barevné

vojáky,

naverbované

ze

všech

koutů

francouzského

impéria.

Ginger

se

usmál

ve

vzpomínkách, když tu a tam zahlédl známou bílou čepici

příslušníka Cizinecké legie. Ve vzduchu visela tíživá

atmosféra únavy, bídy a strachu. Zkrátka a dobře,

tropická země ve své nejhorší možné podobě.

Po příjezdu na letiště chvíli předstírali, že se zajímají

o meteorologickou předpověď a potom si Biggles našel

příhodné místo, odkud mohl nepozorovaně pozorovat

Bollardův příjezd a vše, co bude následovat. To byl

hlavní důvod, proč se sem vydali, ale Biggles si chtěl

také udělat obraz o celkovém pohybu letadel na letišti,

protože, vzhledem ke zkušenostem z předchozího dne,

považoval svoje dosavadní vědomosti za více než

nedostatečné. Z letového řádu se dozvěděl o pohybech

pravidelných linkových letadel, ale ta byla pro jeho

pátrání nezajímavá.

Na betonové rampě před hangárem číslo dvě stál

Douglas D.C. 3.

„To bude ten stroj, který má Bollard dopravit do

Francie,“ poznamenal Biggles.

Krátce nato dorazil Američan, v jedné ruce aktovku

a v druhé diplomatický kufřík, pravděpodobně s

cestovními potřebami. S úsměvem pozdravil celníky a

bez zastavení kolem nich prošel až ke svému letadlu.

„Vidíš,“ řekl Biggles, „všichni ho znají, vědí, co

dělá, a tak se ani nenamáhají kontrolovat mu zavazadla.

21

Samozřejmě, pokud je Bollard opravdu kurýr pašerácké

bandy, může mít právě službu nějaký podplacený celník.

Podle toho, co jsme viděli, by tudy bez překážky pronesl

jakýkoliv nepříliš objemný kontraband. S diplomatickým

pasem nebo bez něj, něco takového by mu v Evropě

neprošlo.“

Pohybovali se pomalu k vyhlédnutému místu, odkud

mohli

pozorovat

další

průběh

událostí.

Ginger

nepředpokládal, že by se ještě něco zajímavého přihodilo.

Letadlo za chvíli odstartuje a vydá se na dlouhou cestu na

západ. Tomu alespoň všechno nasvědčovalo. Bollard

přistoupil k muži, který stál vedle letadla a který byl

pravděpodobně jeho společníkem na dálkovém letu,

prohodil s ním několik slov a nastoupil do pilotní kabiny.

Druhý muž zůstal stát u dveří. Motory ožily. Ginger se

domníval, že muž u dveří nastoupí, motory se rozeřvou a

Douglas začne rolovat. Ale to se nestalo. Muž u dveří

zůstal stát a zíral upřeně do křoví, které asi ve vzdálenosti

padesáti yardů lemovalo startovací dráhu. Podíval se na

hodinky. Minuty ubíhaly. Motory zařvaly a pak se jejich

chod opět ztišil. Ve dveřích pilotní kabiny se znovu

objevil Bollard.

I on upíral pohled do podrostu a občas otočil hlavu

směrem k letištním budovám.

„Co se děje?“ zamručel Ginger.

„Zdá se, že na někoho čekají.“

„Proč by čekali tady?“

„Za tím křovím je silnice, která se téměř dotýká

téhle části letiště.“

„Co s tím má silnice společného?“

22

„Místo, kde letadlo stojí, by mohlo být velmi

příhodné pro čekání na člověka, který nechce projít

letištní kontrolou.“

Ginger udiveně zíral na Bigglese. „Chceš říct, že

čeká na nějakého cestujícího?“

„Rozhodně na něco čeká.“

„To je trochu velké sousto. Myslíš, že by měl kuráž

něco takového udělat?“

„To, že se takové věci nedějí v Londýně,

neznamená, že se nemůžou dít tady. Viděl jsi přece, že

Bollard prošel přes celnici, jako by neexistovala.“

„Možná, že si Bollard takhle přivydělává ty své

dolary, občas někomu poskytne zlevněnou letenku

domů.“

„Možné to je. Místa má dost. Ale mám podezření, že

je za tím něco víc. Jistě by mu nedělalo potíže sehnat si

povolení k nástupu cestujícího, pokud by se jednalo o

osobu, která může volně opustit zemi. Ale pokud by ta

osoba nesměla svobodně vycestovat, bylo by to něco

docela jiného. Takový člověk by nemohl projít kontrolou

v odletové hale. Musel by tajně podlézt pod plotem, nebo

v našem případě prolézt křovím. Jistě by se tady našlo

hodně lidí, kteří by s radostí opustili tuhle morovou díru,

jen kdyby věděli jak.“

„A kdo třeba?“

Biggles pokrčil rameny. „Určitě by se někdo našel.

Lidé, které hledá policie, lidé, kteří obešli imigrantské

zákony, dostali se do země bez povolení, a teď se chtějí

dostat zase ven, vojenští zběhové …“

Biggles náhle zmlkl. Z křoví u rozjezdové dráhy

náhle vyrazil muž, běloch ve špinavých, zelených

vojenských kalhotách, a v hlubokém předklonu běžel

23

podél stěny hangáru směrem k letadlu. Oba letci sebou

trhli, jako by čekali právě na něj.

Bollard zmizel uvnitř. Druhý netrpělivě zamával a

čekal, až k němu neznámý doběhne. Doslova ho vecpal

do kabiny, naskočil za ním a zabouchl dveře. Motory

zaburácely a stroj se dal do pohybu.

Biggles si zapálil cigaretu. „Velice zajímavé,“ řekl

suše.

„Teď už to víme,“ poznamenal Ginger.

„Co víme?“

„Bollard je darebák.“

„To je trochu silné slovo. Zatím nemáme žádné

důkazy. Nebuď si jistý předem.“

„Musí být blázen, když riskuje pilotní průkaz pro pár

dolarů.“

„Nedělej ukvapené závěry. Nevíme, jestli to dělá pro

pár dolarů, nebo pro spoustu dolarů. Možná, že to dělá

zadarmo.“

„To nechápu.“

„Pořád se mi nechce věřit, že můj první dojem z

Bollarda byl mylný. Jestli je opravdu darebák, tak už

nikdy nebudu věřit svému úsudku. Je docela možné, že

ho pohání něco silnějšího než peníze.“

„Copak existuje něco mocnějšího?“ vyzvídal

cynicky Ginger.

„Ano, někdy. Vlastenectví. Kamarádství. Za

určitých okolností i nacionalismus. Francouzi nasadili do

zdejší války především příslušníky Cizinecké legie.

Několik z nich jsme zahlédli. Člověk, který právě

naskočil do letadla, měl zelené kalhoty, které jsou

součástí tropické uniformy Cizinecké legie. Řekl bych, že

je to dezertér, nebo člověk, který má velice pádné důvody

24

k návratu domů. V Legii je hodně Američanů, mužů,

které okouzlil život legionáře tak, jak ho předkládají

hollywoodské filmy. Když přijedou do země jako je

tahle, a poprvé stanou tváří v tvář realitě bez pozlátka,

musí to pro ně být krutý šok. Poznali jsme to na vlastní

kůži. Někteří z nich v té zkoušce obstojí, ale zcela jistě se

vyskytnou i tací, kteří se chtějí dostat za každou cenu

pryč. Nejsem si jistý, jen se snažím nějak vysvětlit

události, které jsme právě viděli. Ale není to naše věc, a

Marcela nám to zřejmě najít nepomůže. Takže když už

jsme tady, radši se podíváme na náš stroj.“

„Jestli Bollard stojí na straně dezertérů, nevypovídá

to o jeho charakteru nic dobrého,“ řekl zamyšleně

Ginger, když kráčeli směrem k hangáru.

„Na první pohled bych ti dal za pravdu, ale

neodsuzujme ho předem. Nebyl bys taky v pokušení

podat pomocnou ruku krajanovi, který se dostal do

nesnází v neznámé zemi, daleko od domova?“

„Záleží na tom kdy a kde by to bylo, a především na

tom, co by to bylo za člověka,“ odpověděl Ginger

vyhýbavě. „Ty se na všechno díváš z té lepší stránky.“

„Protože jsem se naučil nesoudit lidi, když neznám

všechna fakta. Ale nechme toho. Mě spíš zajímá, co se

skrývá v Bollardově aktovce, než kdo sedí na rezervním

sedadle v jeho letadle.“

Vešli do hangáru, kde byl zaparkovaný jejich

Halifax a našli ho v naprostém pořádku. Letištní dělníci,

kteří se v hangáru pohybovali, jim nevěnovali žádnou

pozornost. Biggles se otočil k odchodu a řekl: „Trochu se

tady porozhlédneme. Byl jsem tak zaujatý Bollardem, že

jsem si to tady ani pořádně neprohlédl.“

Vydali se na průzkum.

25

Téměř celou přední část hangáru zabíral mohutný

Douglas D.C.4 se znakem Air Vietnam, velké letecké

společnosti provozované společně Air France a místními

společnostmi. Biggles mu věnoval jen zběžný pohled, ale

v okamžiku, kdy chtěl pokračovat v obchůzce, jej zaujal

stroj, který stál za Douglasem. Vydal se k němu beze

slova se zvědavým výrazem na tváři. Zastavil se, pozorně

si ho prohlížel, ale nepromluvil.

Ginger zůstal také stát a udiveně zíral. Před nimi, s

trupem pomalovaným válečným maskováním a s

registračním číslem přemalovaným čínskými znaky, stálo

letadlo typu Moran. „To je Moran,“ vyhrkl Ginger. „Ale

Marcelův stroj to není,“ pokračoval chvatně. „Marcelovo

letadlo bylo modré, alespoň když jsem ho viděl

naposledy.“

Biggles zvídavě začichal. Rychle přistoupil k letadlu

a položil ruku na kryt motoru. „Je teplý,“ řekl tiše. „Není

to dlouho, co ten motor ještě běžel.“ Přistoupil k trupu,

chvíli si ho zblízka prohlížel a pak se s pobledlou tváří

obrátil k Gingerovi. „Buď je to Marcelův stroj nebo jeho

dvojče,“ prohlásil tiše a v hlase mu zaznělo potlačované

vzrušení. „Modrou barvu někdo přemaloval. Na

odřených místech kolem nýtování ještě prosvítá.“

„Modrých Moranů může být spousta.“

„Ale bylo by dost divné, kdyby se dva zatoulaly až

sem. A proč by byl majitelem Číňan? Musím zjistit,

komu patří. To by nemělo být tak složité. Podíváme se po

nějakém mechanikovi.“

Nemuseli žádného hledat. Sotva to Biggles dořekl,

vpadli do hangáru s nezvyklým chvatem dva muži v

overalech, jeden bílý a druhý Číňan, a okamžitě se jich

26

začali rychlou francouzštinou vyptávat, co tam dělají a

současně je vykazovali z budovy.

Biggles pozvedl smířlivě ruku. „Jen klid, klid,“

zaprotestoval stejnou řečí. „Snad nemusí být tak zle. Co

je na tom zvláštního, že se zajímáme o to pozoruhodné

letadlo? Jsme piloti, a nevidím tu žádný nápis, že by

tenhle hangár byl soukromý.“ Během řeči Biggles

pomalu ustupoval k otevřeným dveřím. „Tohle letadlo

zřejmě patří nějakému místnímu čínskému gentlemanovi,

nemám pravdu?“ vyptával se nenápadně.

„Tohle je soukromý hangár,“ odsekl zhurta běloch.

Biggles viděl, že se odpovědi na svoji otázku

nedočká a raději dále nenaléhal. Vytáhl z pouzdra

cigaretu, otočil se a odešel. „Dost to se mnou zatřáslo,“

řekl Gingerovi, když byli z doslechu. „To jsem opravdu

nečekal. Jourdier mi tvrdil, že Marcelovo letadlo na

letišti stoprocentně není, a já to vzal jako fakt. Kromě

toho jsem si jistý, že tu včera to letadlo nebylo. Procházel

jsem kolem hangáru. Ten vietnamský Douglas tady

nestál, takže kdyby tady byl zaparkovaný Morane, určitě

bych ho nepřehlédl.“

„Víš určitě, že je to Marcelův stroj?“

„Naprosto. Chování těch mechaniků naznačuje, že s

ním není něco v pořádku. Nespustili by takový poprask,

kdyby neměli rozkaz nikoho sem nepouštět. Vlastně by

nás nemělo tolik překvapovat, že jsme tady toho Morana

našli. Věděli jsme, že sem přiletěl, a pokud je ještě

schopný provozu, kde jinde by měl být než na letišti?“

„Dobrá, tak je to Marcelův stroj, ale to je jediné, co

se z něj dozvíme,“ řekl zachmuřeně Ginger.

„Právě naopak, prozradí nám toho hodně,“ oponoval

mu Biggles. „Především je to pro nás dobrá zpráva. První

27

paprsek naděje, že Marcel ještě žije. Letadlo je schopné

letu. Dnes ráno bylo ve vzduchu, nebo někdo aspoň

natočil motor. Nezdá se, že by bylo poškozeno při

nehodě nebo se stalo terčem útoku, takže jestli je Marcel

mrtvý, nezahynul při nějaké havárii, a pokud nezahynul

při havárii, je jistá šance, že je stále naživu. A ještě něco,

je-li Marcel živý a jeho stroj je tady, je pravděpodobné,

že Marcel nebude daleko. Tak se to alespoň jeví mně.

Možná, že se na to dívám příliš optimisticky, ale už

samotný fakt, že jsme to letadlo našli, mě velmi

povzbudil. Teď musíme nějak vypátrat, kdo ten stroj

používá.“

„Jestli se budeš vyptávat, budou z toho jen

nepříjemnosti.“

„Tomu se nedá vyhnout. Když se nebudeme ptát,

nikdo nám nic neřekne.“

„Podle chování těch dvou darebáků soudím, že nám

nikdo nic neřekne, právě když se budeme vyptávat.“

„Uvidíme.“

„Kde chceš začít?“

„Tady na letišti, kde jinde? Někdo musí vědět to, co

nás zajímá.“

Biggles oslovil vrátného v hlavní hale. „V jednom z

hangárů je malý Moran, nevíte jestli není na prodej nebo

k pronajmutí?“

Muž přelétl Bigglese pátravým pohledem a tváří se

mu mihl podezřívavý výraz. „Ne,“ odpověděl úsečně.

„Nemůžete nám říct, komu patří?“

Muž sevřel rty. „Já o letadlech nic nevím,“ řekl a

otočil se k nim zády.

Biggles přistoupil k muži v uniformě, který vypadal

jako zástupce ředitele. „Monsieur,“ řekl zdvořile, „dostali

28

jsme se s přítelem do sporu, možná, že byste nás mohl

rozsoudit.“

„Oui, monsieur?“ odpověděl muž s úsměvem.

„Když jsme procházeli kolem hangárů, všimli jsme

si malého hnědozeleného letadélka s čínskými znaky.

Můj přítel si myslí, že je to Brequet, a já tvrdím, že je to

Morane. Kdo z nás má pravdu?“

Mužova tvář se změnila ještě dlouho před tím, než

Biggles domluvil. „Žádné takové letadlo neznám,“ řekl

odměřeně.

„Máte přece na starosti letecký provoz, ne?“

„Ano mám.“

„Mohou tady letadla přistávat a odlétat bez vašeho

vědomí?“

„Někdy se to stává.“

V Bigglesově hlase zazněl lehký sarkasmus. „Chcete

říct, že si sem lidé přiletí, zaparkují si letadlo do hangáru

a vy se o tom nic nedozvíte?“

Muž pokrčil rameny. „Promiňte, mám práci.“ Otočil

se na podpatku a odešel.

„Neumí lhát,“ poznamenal Biggles. „To nevadí,

aspoň něco jsme se dozvěděli. Ať už se tu děje cokoliv, v

pozadí musí stát někdo, koho se lidé natolik obávají, že

drží jazyk za zuby. Je nad slunce jasnější, že další

vyptávání nás nikam nedovede.“

„Třeba ano, ale rozhodně ne tam, kam chceme,“

opáčil významně Ginger.

„Další možností je pozorovat letiště a čekat, kdo s

letadlem vzlétne. Protože dnes už někde venku bylo, není

pravděpodobné, že poletí ještě jednou. Myslím, že se

můžeme vrátit zpátky do hotelu. Naobědváme se a

29

budeme informovat ostatní o vývoji situace. Dnes ráno

jsme si nevedli tak špatně.“

Zbytek dne proběhl bez jakýchkoliv událostí, které

by mohly vrhnout nějaké světlo na záhadu letadélka

Morane a tajemství s ním spojených. Po večeři, při níž

Biggles zpravil Algyho a Bertieho a dnešních novinkách,

se zase odebral s Gingerem na letiště, aby pozorovali

letiště jako takové, ale především dočasný úkryt

Marcelova letadla. Ostatní znuděně setrvali ve svých

rolích obchodníků, což bylo sice moudré a nutné

opatření, ale žádnou velkou zábavu neposkytovalo.

Příchod tmy znemožnil další pozorování, a Biggles s

Gingerem se po promarněném odpoledni vrátili zpátky

do hotelu a po chvíli dorazili i Algy a Bertie.

Všichni seděli v hale a v poklidu probírali situaci u

šálku čaje. Po chvíli přišel tiše ke stolu domorodý číšník,

sdělil Bigglesovi, že ho pan Estere, ředitel hotelu, zve k

přátelskému rozhovoru do své kanceláře, a vyzval

Bigglese, aby si pospíšil.

Biggles překvapeně vzhlédl. „Jste si jistý, že chce

mluvit opravdu se mnou?“

„Oui, monsieur,“ přitakal číšník a vzdálil se.

Biggles se rozhlédl po ostatních. „Co teď?“ vydechl.

„Co mi, pro všechno na světě, může chtít, ledaže by …“

Biggles se zvedl. „Počkejte tady,“ řekl svým přátelům a

vykročil směrem k ředitelově kanceláři, k oněm dveřím s

nápisem „Soukromý byt“, z nichž viděl vycházet

Bollarda.

Za několik sekund stanul poprvé tváří v tvář řediteli

hotelu a okamžitě si uvědomil, že nadcházející rozhovor

nebude lehký, oba muži si byli na první pohled

30

nesympatičtí a nedůvěřovali jeden druhému. Ale ve své

práci se bezpochyby vyzná, pomyslel si Biggles při

vzpomínce na pověstnou schopnost Švýcarů.

Estere byl typický ředitel – středně vysoký, trochu

chladně hezký a dokonale upravený muž v drahém

obleku. Měl bledý a naprosto bezvýrazný obličej, který

se během celého rozhovoru ani nepohnul. Svou tvář

dokázal ovládat, ale své oči ne. Šedé, daleko od sebe

posazené oči připomínaly alsaského psa upřeně

pozorujícího vetřelce. Byly chladné, podezřívavé a

ostražité.

Nevyzval Bigglese, aby se posadil, ale začal ihned

mluvit, hlasem stejně bezvýrazným jako byla jeho tvář.

„Slyšel jsem, že jste strávil celý den na letišti.“

„To je pravda.“

„A v jednom z hangárů jste objevil letadlo, které

vzbudilo vaši zvědavost.“

„To není ten správný výraz. Řekněme, že vzbudilo

můj zájem.“

„Proč?“

„Jestli je to nějaký kviz, tak jsem teď na řadě já. Z

jakého důvodu by se nesměl profesionální pilot, jako

jsem já, zajímat o letadla? A za druhé, co je vám po

tom?“

Estere jeho otázku přešel. „Proč jste se na to letadlo

vyptával?“

V Bigglesovi to vřelo při tom neoprávněném

výslechu, ale udržel se na uzdě. „To není žádné

tajemství,“ řekl klidně. „Divil jsem se, jak se sem takový

typ letadla dostal a kdo s ním přiletěl. Je na tom něco

špatného?“

31

„Není. Ale faktem zůstává, že jste se vyptával, a

vyptávání je v dnešní době v Saigonu velmi nebezpečná

činnost. Jste hostem v mém hotelu, a proto jsem pokládal

za svou povinnost vás varovat.“

„To je od vás nesmírně pozorné. Ale v našem

rozhovoru jste mně již položil celé množství otázek.

Řekněte mi, pane Estere, proč by mělo být vyptávání v

Saigonu nebezpečnější než jinde na světě?“

„Válka sem přivedla mnoho podivných lidí. Mnozí z

nich sem přijeli pod falešným jménem a nesnášejí, když

se někdo plete do jejich záležitostí. Tohle město se jen

hemží špiony a agenty nejrůznějších národností, a v

atmosféře nedůvěry a napjatých nervů lehce vzplanou

vášně. Chci-li úspěšně vést svůj podnik, musím se

vyhýbat potížím.“

„Máte naprostou pravdou. Chápu vás.“

„Jak dlouho se u nás hodláte zdržet?“

„Ne déle, než to bude nutné, ujišťuji vás. Ale

rozhodnutí není zcela v mé moci. Předpokládám, že

odjedeme, jakmile dokončíme záležitost, která nás sem

přivedla. Kdy to přesně bude, vám nedokážu říct.“

„Podle neúspěšných pokusů vašich zaměstnanců

soudím, že to bude brzy. To je vše, co jsem vám chtěl

říct.“

Biggles sám nevěděl, co ho po tomto chladném

propuštění přimělo, aby neopustil pokoj. Snad to byla

pouhá zlomyslnost nebo vztek, který se v něm při tom

urážlivém výslechu vzedmul, vztek na hoteliéra, jenž tak

nepokrytě naznačil, že těmi nezvanými cizinci je on a

jeho přátelé. Snad se jen toužil pomstít a vrátit

protivníkovi ránu. Estere mu dal námět k přemýšlení, teď

32

zas on dá tomu uhlazenému řediteli něco, nad čím by se

měl zamyslet.

„Je to zvláštní náhoda, že jste mě k sobě pozval,“

řekl Biggles zdvořile, „sám jsem měl v úmyslu se u vás

zastavit, než odjedeme.“

„Z jakého důvodu?“

„Na radu člověka, kterého patrně dobře znáte,

Američana jménem Bollard.“

„Co s ním máte společného?“

„Včera v noci toho patrně trochu moc vypil, a když

jsme si spolu povídali, jak už to mezi letci bývá, řekl mi,

že má občas příležitost vydělat si pár dolarů navíc.

Bezpochyby si uvědomil, že se budu zanedlouho vracet

do Evropy s téměř prázdným letadlem. To víte, doba je

zlá, a tak jsem se ho zeptal, jak to dělá.“

„Řekl vám to?“

„Ne. Nechtěl mi to prozradit, ale slíbil mi, že mě s

vámi seznámí, pokud tady ještě budu, až se vrátí.“

Než Estere odpověděl, uplynulo několik sekund, a

Biggles věděl, že trefil do černého.

„Co si od toho slibujete?“ zeptal se ředitel důrazně.

„Chtěl jsem se vás zeptat, co tím Bollard myslel.“

Řekl Biggles s lehkým úsměvem.

Estere se neusmál. Jeho oční víčka trochu poklesla,

takže ještě více připomínal alsaského psa. „Chcete si ze

mě dělat blázny?“ řekl pomalu.

„Vážený pane,“ odpověděl Biggles zostra. „Jestli si

myslíte, že jsem vážil tak dlouhou cestu, abych ztrácel

čas nějakým nevýnosným obchodem, tak se velice

mýlíte.“

„Takže se na to snažíte jít chytře?“

„Možná. Ale to snad dělá každý, ne?“

33

„Jen abyste to nepřehnal. Chytráci se často spálí.“

„To zní skoro jako výhrůžka.“

„Jen vám dobře radím. Tady nejste v Londýně, víte?

Tohle je Saigon, město, kde si každý moudrý muž hledí

svého.“

„Přesně to také dělám.“

„A čím se konkrétně zabýváte?“

„Dělám to co vy. Vydělávám peníze.“

„Jdete na to trochu zhurta.“

„Peníze se nevydělávají snadno.“

„Proč jste se zmínil o Bollardovi?“

„Protože on se zmiňoval o vás. Do té doby jsem

neznal ani vaše jméno.“

„Co vám řekl?“

„Neřekl mi nic, co bych neřekl já vám. Ať už

správně nebo mylně jsem usoudil, že jste mu dopomohl k

nějakému výdělku. Pokud se mýlím, zapomeňte na to.

Tolik mně na tom zase nezáleží. Uvědomte si, že jsem za

vámi nepřišel já. Vy jste si mě dal zavolat. Takže teď už

jsme se viděli. Nezdá se mi, že by nám to k něčemu bylo,

ale není všem dnům konec.“

„Máte pravdu, není všem dnům konec.“

„Jestli je to vše, tak zase půjdu.“

„Přemýšlejte o tom, co jsem vám řekl.“

„A vy o tom, co jsem řekl já vám.“

Biggles chtěl právě odejít, ale najednou se ozvalo

naléhavé zaklepání, dveře se bez vyzvání rozletěly a do

místnosti vpadl Číňan v evropském oděvu. V ruce svíral

noviny. Hodil je napůl složené na Esterův psací stůl,

zadrmolil něco jazykem, kterému Biggles nerozuměl, a

ukázal na fotografii na první straně.

34

Bigglesovy oči sledovaly jeho prst, ale protože seděl

na opačné straně stolu, viděl fotografii obráceně a

rozeznal pouze, že se jedná o portrét. V záhlaví novin byl

název Saigon-Soir.

Estere si teprve teď uvědomil, že Biggles je ještě v

místnosti. „Dobrou noc,“ řekl stroze. „Promluvíme si

někdy jindy.“

„Dobrou noc, a díky za vaše rady,“ opětoval Biggles

a vyšel z pokoje.

O několik minut později se připojil k ostatním.

„Dávejte pozor,“ řekl stručně. „Věci začínají dostávat

spád. Všechno způsobil náš nápadný zájem o toho

Morana. Zpráva o tom, že jsme se na něj vyptávali, se

rychle donesla k Esteroví. Ale to nás nemusí

překvapovat.“

„Co se stalo, nenapínej nás,“ naléhal Bertie.

„Estere mě víceméně vyzval, abychom odsud

vypadli.“

„Z jeho mizerného hotelu?“

„A ze Saigonu taky.“

„Ten si troufá,“ zamručel Algy.

„Nervy má rozhodně dobré, a pokud mě mé tušení

neklame, ve hře, kterou tady hraje, by se bez nich

neobešel. Zdáme se mu podezřelí, prozatím nic víc,

aspoň myslím, protože kdyby s jistotou věděl, co tady

skutečně děláme, jistě by se neobtěžoval nás varovat. Ve

skutečnosti mi řekl víc než já jemu. Tím, že pro mě

poslal, nám vlastně prozradil, že je zapletený do nějaké

nekalé činnosti. Ale nesmíme udělat chybu, od této

chvíle o nás vědí, musíme postupovat obezřetně, nebo

skončíme jako Marcel – ať už to s ním dopadlo jakkoliv.

Zcela náhodou, právě když jsem odcházel, vstoupil do

35

Esterová pokoje nějaký chlápek a přinesl noviny.

Vypadal dost nervózně a vyděšeně. Byl to Saigon-Soir.

Gingere, vyběhni ven a kup je, ale hoď sebou.“ Ginger se

vzdálil.

„Nevíš, co ho v těch novinách mohlo vyděsit?“

zeptal se Algy.

„To opravdu nevím, ale třeba to má nějakou

souvislost s naším případem. Na první stránce byla

fotografie, kterou Estere zjevně z nějakého důvodu

pokládal za důležitou. A jestli byla důležitá pro něj, může

být důležitá i pro nás.“

Ginger se vrátil se složenými novinami a podal je

Bigglesovi. Ten je rozevřel a podíval se na první stránku.

Dlouze si upřeně prohlížel fotografii a do jeho tváře se

vkrádal ohromený výraz. Všichni jen němě zírali, nikdo

ani nehlesl.

Fotografie v novinách byl portrét muže v rozhalené

košili. Měl pohublou až vychrtlou tvář se strniskem

vousů. Pod fotografií byl nápis velkým písmem:

POLICIE PÁTRÁ PO NEBEZPEČNÉM VRAHOVI. A

o něco níž, kurzívou tištěná stručná informace, že

dotyčný je zrádce, který bojoval na straně povstalců Viet-

Minh. Byl zatčen a eskortován do Saigonu, ale v noci se

mu podařilo uprchnout.

I přes zapadlé oči a vyhublou tvář nikdo z

přítomných o mužově identitě nezapochyboval.

Byl to Marcel Brissac.

Biggles se sykavě nadechl. „To je to, co jsme

potřebovali. Rychle do práce, nesmíme ztrácet ani

minutu. Jestli ho dostanou podruhé, tak je s ním konec.

Estere nebo nějaký jiný muž v pozadí se už o to

postarají.“

36

„Neměli bychom poslat telegram Jourdierovi?“

navrhl Ginger úzkostlivě.

„Na to není čas. Všude ho hledají, a je-li v tak

zbědovaném stavu jako na fotografii, dostanou ho za pár

hodin. A jakmile jim padne do rukou, bude bez milosti

umlčen, protože zřejmě ví příliš mnoho.“

„Kdyby aspoň věděl, že jsme tady,“ zabručel

Ginger.

„Takhle se daleko nedostaneme. Musíme rychle

něco vymyslet.“

„Ale kde ho máme začít hledat? Tohle město je jako

králičí doupě.“ řekl Algy a zlomil se mu hlas. „Třeba ani

ve městě není, může být.“

„Jen klid, nesmíme panikařit,“ přerušil ho Biggles.

„Použijeme mozek. Vžij se do Marcelovy situace. Co si

počne uprchlík v nepřátelském městě? Kam by ses snažil

dostat?“

„Do džungle,“ navrhnul Ginger.

„Tam by tě brzy zahubil hlad a malárie, nebo by tě

ubili povstalci. Nevěřím, že bys byl takový hlupák. Já

osobně bych zamířil k letišti a myslím, že totéž udělá

Marcel. Nezapomínejte, že tam má svůj stroj. Kdyby se k

němu nedostal, jsou tam i jiná letadla. Když jde o život,

člověk si nemůže příliš vybírat. Jediná cesta z téhle země

vede vzduchem, a on to určitě ví.“

„Dávám návrh, abychom vyrazili k letišti,“ řekl

Ginger dychtivě.

„Máš nějaké lepší řešení?“

„Ne.“

„Má někdo nějaký nápad?“ Nikdo se neozval.

„Tak dobrá,“ řekl Biggles. „Jde se na letiště.

Rozdělíme se a budeme hlídat silnici, která vede kolem

37

letiště, především úsek v blízkosti hangárů. Letištní

budovy můžeme pustit z hlavy, těm se pochopitelně

vyhne širokým obloukem. Občas zkusíme zavolat jeho

jméno nebo zazpíváme úryvek z nějaké písničky R.A.F.

Domorodci je jistě nepoznají, ale Marcel si jich třeba

všimne.“

„Kdy vyrazíme?“ zeptal se Algy.

„Ihned.“

„Venku je tma jako v pytli a leje,“ poznamenal

Ginger.

„Tím líp pro Marcela.“

„Jak dlouho zůstaneme na letišti?“

„Celou noc. Nebo spíše, dokud ho nenajdeme, nebo

se nedozvíme, že ho chytili jiní. Kdyby k tomu došlo,

prodiskutujeme to později. Sraz je za hangárem, ve

kterém je zaparkovaný Halifax. To místo si vezmu na

starost já. Jdeme.“

„Ještě okamžik,“ zadržel ho Bertie. „A co ten lotr

Estere? Jeho kumpáni tam budou jistě taky.“

„No a co?“

„Co si bude myslet, když se včas nevrátíme do těch

jeho zablešených postelí?“

„To je mi naprosto fuk,“ odpověděl Biggles tónem,

který ukončil jakoukoliv další diskusi o tomto tématu.

V hale hotelu si oblékli nepromokavé pláště a vydali

se ke dveřím.

Najednou se objevil Estere. „Jdete ven?“ vyzvídal.

„Máte něco proti tomu?“ zeptal se Biggles s ostrým

posměškem v hlase.

„Ale vůbec ne. Venku leje jako z konve.“

„Na to jsme zvyklí,“ odpověděl mu Biggles.

„Nemám vám zavolat taxi?“

38

„Ne, díky. Jestli vás tak zajímá, kam jdeme, můžu

vám to říct. Ze samé nudy jsme se rozhodli navštívit pár

těch slavných saigonských nočních klubů.“

„Dejte si pozor.“

„Na co?“

„Ať vám někdo nevybere kapsy.“

Biggles se usmál. „Nebylo těch varování už dost?

Zřejmě jste ještě roztřesenější než ti lidé, o kterých jste

mi vyprávěl. Buď je v atmosféře Saigonu něco

nezdravého, nebo vedete nezdravý život.“

Venku se chvíli brodili kalužemi, ale zanedlouho

Biggles zastavil taxi a požádal řidiče, aby je odvezl na

letiště.

Pro své záměry si nemohli vybrat horší noc.

Všechno

zahalovala

ponurá,

trochu

neskutečná,

černočerná tma, jak tomu bývá jen v tropech. S nebe se

linuly přívaly deště, který jen občas na krátkou chvíli

ustával. Silnice byla rozrytá pásy těžkých vojenských

vozidel a v hlubokých výmolech se tvořily kalužiny, ze

kterých v krátkých přestávkách mezi jednotlivými

poryvy lijáku vyletovala hejna komárů. Zdálo se, že se

země i vzduch změnily ve vodu, a Ginger upřeně hledící

do noci byl za chvíli na kůži promočený.

Byla to nejdelší noc, jakou kdy zažil. Temnota trvala

téměř dvanáct hodin. Giger si myslel, že nikdy neskončí.

Jednotvárné čekání tento pocit ještě zesilovalo. Co chvíli

kousek popošel, brodil se řídkým bahnem, občas zavolal

Marcelovo jméno a pak zase těžce klopýtal dál, dokud

nenarazil na Bertieho, který hlídkoval na vedlejším úseku

silnice. Prohodil s ním několik slov, pak se otočil a

trmácel se na opačnou stranu, dokud se nesetkal s Algym,

39

hlídkujícím nalevo od něj. Byla to ta nejbeznadějnější ze

všech marných hlídek, kterých se kdy účastnil, ale v

sázce byl Marcelův život, a tak musel vydržet až do

konce.

Občas potkal nějakého nočního chodce, ale nikdy

nevěděl, kdo to je, protože si nevyměnili pozdravy. Z

temné noci se vynořil beztvarý obrys lidské postavy,

opatrně přešel na protější stranu silnice, z které stoupala

hustá pára, a po chvíli opět zmizel v temnotách. Jednou

kolem něj projel konvoj vojenských nákladních aut s

rozsvícenými reflektory. Na korbách se choulily postavy

vojáků vracejících se z fronty, nebo z nějakého zvláště

ohavného tažení proti povstalcům. Jednou zažil i horkou

chvilku, když u něj zastavil džíp, vyskočil z něj nějaký

muž a posvítil mu baterkou do tváře. Když Ginger poznal

uniformu vojenské policie, předstíral, že je opilý.

„Kdo jste, a co tady děláte?“ zeptal se muž.

„Moje odpověď zní nevím, a je mi to fuk,“

odpověděl Ginger jadrně.

Muž se rozesmál a ostatní v džípu také. Ginger si s

úlevou oddechl, protože viděl, že jeho lest zabrala.

Napadlo ho, že ti muži možná také hledají Marcela.

Ginger trpělivě snášel všechny útrapy té bezútěšné

noci, protože ho posilovala myšlenka na Marcela, jehož

úděl byl mnohokrát horší než jeho vlastní. Pomalu se ho

však zmocňovala beznaděj. Ze začátku pevně věřil, že je

Marcel naživu a že se pokusí dostat na letiště, ale v

dlouhých hodinách čekání jeho naděje zplihly stejně jako

jeho promočené oblečení. Začala se v něm zakořeňovat

nenávist k lidem, kteří jsou za tohle všechno zodpovědní.

40

Deprimovaní, unavení a promočení na kost se

všichni sešli na místě srazu za hangárem, v němž

parkoval Halifax.

„Vydržíme až do konce,“ pronesl chmurně Biggles.

„Zůstaneme tu celý den a bude-li to třeba i celou příští

noc. Nedovedu si přestavit, že by se Marcel vydal někam

jinam.“

„Proč nejde na policejní ředitelství?“ řekl Algy.

„Je přece policista, dalo by se předpokládat, že se

spojí se zdejšími úřady. Tohle mi připadá už od začátku

divné.“

„Zřejmě k tomu má nějaký důvod,“ odpověděl

Biggles. „Patrně to má nějakou spojitost s tou fotografií v

novinách, kterou buď dala uveřejnit policie, nebo někdo,

kdo chtěl, aby to tak vypadalo. Myslím, že pravda bude

asi taková. Vládnou tady podobné poměry jako kdysi v

Americe v době, kdy ji ovládali gangsteři, a nikdo se

neodvážil promluvit z obavy o svůj život. Marcel se bojí

s někým promluvit, bojí se ukázat na veřejnosti, protože

nikomu nedůvěřuje. Jediný způsob, jak se z toho

začarovaného kruhu dostat, je odejít z téhle země.

A jinak než letadlem se z ní nedostane. Proto jsem

vsadil všechno na jednu kartu a rozhodl jsem se hlídat

letiště, ale je značně pravděpodobné, že si to uvědomí i

Marcelovi protivníci a vydají se sem také. Když nás tady

zahlédnou, ihned pochopí, co tady děláme.“

„A my zase, co tu dělají oni,“ dodal Bertie vřele, „a

když si s námi něco začnou, tak je vyprovodíme, že

nebudou stačit koukat!“

„Je-li situace tak těžká, jak to vypadá, pochybuji, že

se sem Marcel odváží za denního světla,“ namítl Algy.

41

„Myslím, že by tudy dokázal nepozorovaně

proklouznout,“ upozornil ho Biggles. „Je tady množství

úkrytů. Mohl by se proplížit tímhle příkopem nebo se

dostat skrze křoví až k hangáru,“ Biggles ukázal na dvě

překážky, které oddělovaly silnici od přistávací plochy.

„Pokračujte v hlídkování, za chvíli se k vám připojím.

Budu předstírat, že se chystám k celkové kontrole letadla

a vyvezu Halifax z hangáru, pro případ, že bychom

potřebovali rychle odletět.“

„Když s ním pohneš, okamžitě se to dozví Estere,“

varoval ho Ginger.

„Tomu se nedá zabránit. Třeba si bude myslet, že

jsem si vzal k srdci jeho radu a připravuji se k návratu

domů.“

„Nemyslíš, že bys měl poslat telegram Joudrierovi?“

řekl Algy.

„Estere by měl do půlhodiny v ruce kopii,“ řekl

Biggles stroze, „a navíc by musel někdo z nás do města

na poštu, to by nám ztížilo patrolování, a bůhví, jak

bychom se potom sešli. Ne, dost už řečí. Vraťte se na své

úseky, ale nevzdalujte se příliš daleko jeden od druhého.

Stačí, když budeme hlídat prostor za hangáry. Ty budou

Marcelovým cílem, jestli se tu objeví.“

Skupinka se rozešla, Biggles se vydal zkratkou přes

křoví k hangáru, ostatní se rozmístili kolem silnice asi v

padesátimetrových rozestupech. Déšť ustal. Vrstva

mraků se očividně zvedala a viditelnost se zlepšovala. Na

jednu stranu je to výhoda, pomyslel si Ginger: pokud

Marcel přijde, budeme mít větší šanci ho zahlédnout, ale

totéž se dá říct o jeho nepřátelích. Marcel si to jistě

uvědomí, a pokud skutečně dorazí, bude se pohybovat

skrytě.

42

Ginger procházel svůj úsek sem a tam, a po celou

dobu mu nešla z hlavy myšlenka, jestli Marcel ví o jejich

přítomnosti v Saigonu. Naděje, že se s ním setkají, byly v

tomto okamžiku podstatně vyšší, než když dorazili do

Indočíny, ale Ginger si nedokázal představit, za jakých

okolností toto setkání proběhne.

Najednou se prudce zastavil a pak se vrhl do

příkopu, rychle se prodral křovím a tryskem přeběhl

mokrý trávník až k místu, kde se na betonové ploše

majestátně otáčel nosem proti větru Halifax, s

burácejícími motory. V pilotní kabině seděl Biggles.

Ginger na něj naléhavě zamával. Biggles seskočil dolů.

„Co se stalo?“

„Nic se nestalo, jen mě něco napadlo.“

„Tak ven s tím.“

„Kdyby Halifax vzlétl, byl by vidět na míle daleko, a

pokud by ho Marcel zahlédl, určitě by ho poznal. Bylo by

mu jasné, že sem s ním těžko přiletěl někdo jiný než my.

Chápeš, co by to znamenalo? Ať už je kde chce,

okamžitě by vzal nohy na ramena a pelášil na letiště.“

„Skvělý nápad. To je trefa,“ vyhrkl Biggles. „Jak to,

že nás to nenapadlo dřív? Okamžitě, jakoby na zkoušku,

vzlétnu, jednou obkroužím letiště a pak budu kroužit nad

Saigonem. Řekni o tom ostatním. Občas nad vámi hodně

nízko přeletím. Kdybyste chtěli, abych přistál, rozpažte

ruce.“

„Dobře.“ Ginger ohlušený řevem motorů Halifaxu

doběhl zpátky na silnici a vysvětlil plán Algymu a

Bertieovi. Potom, s novou nadějí v srdci, se vrátil na svůj

úsek a zaujal stanoviště na malé vyvýšenině, odkud měl

rozhled po celém okolí. Nad hlavou mu pomalu kroužil

Halifax.

43

Znenadání se nablízku objevil džíp s dvěma muži v

uniformách. Měli červené čapky. Muž na sedadle pro

spolujezdce se občas vztyčil a rozhlížel se. Ginger

okamžitě pochopil účel jejich počínání a nijak ho

nepřekvapilo, když se vůz rozjel k němu a zastavil.

Stojící muž na něj zavolal: „Neviděl jste tady divoce

vyhlížejícího muže, který napadá na jednu nohu?“

„Zahlédl jsem jen pár kuliů na rýžovém poli,“

odpověděl Ginger popravdě.

„Co tady děláte?“

„Pozoruji, jak krouží to velké letadlo.“

Muži

prohodili

pár

slov,

a

podle

jejich

podezřívavých pohledů Ginger usoudil, že hovoří o něm.

Po chvíli se, k jeho velké úlevě, auto zase rozjelo. Jestli

mají v úmyslu hlídat silnici, rozhodně to náš úkol

neusnadní, pomyslel si Ginger s obavami. Policie hledá

kulhajícího muže. Je-li to, jak předpokládal, Marcel, tak

musel utrpět nějaké zranění. Ginger pozoroval auto a

viděl, že zastavilo u Algyho, který pomalu kráčel po kraji

silnice. Muži s ním vyměnili pár slov, pak vůz ještě

kousek popojel, otočil se do protisměru, bez zastavení

projel kolem Gingera a pokračoval směrem k letištním

budovám. Tam oba muži vystoupili a připojili se k malé

skupince shromážděné před hlavním vchodem.

Gingerovi bylo jasné, že on i jeho přátelé jsou

bedlivě pozorováni a že je jejich situace neudržitelná.

Nevěděl sice, co se stane, ale byl si téměř jistý, že jejich

mise vezme brzy špatný konec.

Rachot startujícího jednomotorového letadla jej

přiměl, aby se otočil ke startovací dráze. Zpočátku mu ve

výhledu bránil hangár, ale po chvíli vyjel z jeho stínu na

plochu Morane.

44

Gingerovi bleskklo hlavou, že by to mohl být

prchající Marcel, ale jeho naděje se brzy rozplynuly.

Stroj nevzlétl, jen popojel před hlavní budovu, kde se

zastavil a vzápětí motor umlkl. Ginger se nevesele usmál,

když pochopil, že se jedná jen o bezpečnostní opatření,

které má zabránit tomu, aby se letadla nezmocnil nikdo

nepovolaný.

Pozoroval letadlo a najednou si povšiml nezvyklého

shonu před hlavním vchodem letiště. Popošel pár kroků

dopředu a zdálo se mu, že poznává Estera, hovořícího s

nějakým elegantně oblečeným Číňanem, vedle nich

postávala skupinka mužů, patrně policistů, ale tím si

nebyl jistý. Rozhodně to nevěštilo nic dobrého.

Nízko nad Gingerovou hlavou prolétl Halifax, zdálo

se, že Biggles jde na přistání. Nečekají policisté právě na

to? Nechtějí se pod nějakou záminkou zmocnit letadla?

To se mohlo lehce stát, a v tom případě by jejich

vyhlídky byly více než chmurné. Nedaleko od něj bylo

opuštěné betonové kulometné stanoviště. Rozběhl se k

němu a vyšplhal se nahoru, aby se podíval, jestli Halifax

už přistál. Z vrcholu bunkru vrhl rychlý pohled směrem,

kde stál Algy, cítil, že vzrůstající nebezpečí vyžaduje

vzájemnou spolupráci všech. Algy si patrně uvědomil

totéž, protože právě netrpělivě mával na Bertieho, který

hlídkoval o kus dál.

Uspokojený Ginger se chtěl znovu otočit k letišti, ale

náhle zahlédl koutkem oka nějaký pohyb. Na kratičký

okamžik se asi padesát yardů od něj mihla přikrčená

postava muže, který se prodíral řídkým křovím od silnice

k letišti. Ginger bleskem seskočil z vrcholu bunkru a

přikrčený až k zemi, aby unikl zrakům policistů u hlavní

45

budovy, se hnal směrem, kde tušil neznámého muže.

Když k němu doběhl blíž, zavolal: „Marceli!“

Odpověděl mu slabý hlas.

Ginger se vrhl do křoví, a tam našel klečícího

Marcela, tak zbědovaného, že ho sotva poznával. Byl

otrhaný a pokrytý blátem od hlavy až k patě. Obličej měl

pobodaný moskyry a z roztržené nohavice mu vyčnívaly

cáry zkrvaveného obvazu. Těžce oddechoval a byl

očividně u konce svých sil.

Ginger se nad ním málem rozplakal. „Marceli,“ řekl

chraptivě. „Vydrž. Jsme tady, všichni. Počkej chvíli.“

Vyrazil zpátky k silnici, aby zavolal Algyho a Bertieho,

ale ti už ho zřejmě také zahlédli a běželi mu vstříc.

„Rychle!“ volal na ně Ginger vzrušeně. „Je tady. Ale je

na tom špatně, budeme ho muset nést.“ Rychle se vrátil k

Marcelovi a za okamžik dorazili i ostatní.

„Nesmíme ztrácet čas,“ vyhrkl Ginger. „Pozorují

nás. Přiběhnou se podívat, co se tu děje.“

„Počkejte chvíli, podívám se, kde je Biggles,“

odpověděl Algy chvatně a prodíral se křovím k dráze

letiště. Za minutu byl zpátky. „Přistává směrem k

hangáru,“ oznamoval. „Gingere, vstaň a dej mu znamení,

ať přistane co nejblíž. Marcel omdlel, budeme ho muset

nést.“

Ginger se zvedal, ale vtom zaslechl, že se k nim po

silnici řítí džíp. „Už jsou tady,“ vydechl.

Muži v džípu si zřejmě dobře zapamatovali místo,

kde Ginger zmizel, ale netušili, že se k němu připojili

Algy a Bertie. Džíp zastavil a do houští se vrhli dva

muži, titíž, kteří Gingera před chvílí kontrolovali.

46

Na vysvětlování nebyl čas. Než stačili muži v

červených čepicích vytáhnout z pouzder u pasu pistole,

Algy a Bertie se na ně vrhli a strhli je na zem.

Zápas byl zuřivý, ale krátký. Muži v červených

čepicích byli zaskočeni prudkostí nenadálého útoku a od

samého počátku se jen bránili. Možná, že to ani nebyli

praví policisté, ale jen ničemové pracující v žoldu

gangsterů. Vypadali vyděšeně a rozhodně se v boji muže

proti muži moc nevyznali. Ginger, v němž se vařila krev

při vzpomínce na zbědovaného Marcela, se na ně vrhl

jako tygr, a oba muži skončili na lopatkách, dřív než se

stačili postavit na odpor.

„Svažte je,“ procedil mezi zuby Algy. „Jde nám o

krk.“

Svázali oba zajatce jejich vlastními opasky a

odebrali jim pistole. „Budeme je potřebovat,“ řekl Algy

hlasem chladným jako ocel. „Rychle, zvedněte Marcela,

musíme ho nést.“

„Když vyjdeme ze křoví, okamžitě nás zpozorují,“

vyhrkl Bertie.

„Co nám zbývá? Tady zůstat nemůžeme.“

„Počkejte,“ řekl Bertie. „A co ten džíp?“

„Co je s ním?“

„Naložíme do něj Marcela a odvezeme ho.“

„Jak se chceš dostat skrz to houští?“

„Vjedeme na plochu brankou vedle odbavovací

budovy. Ta je vždycky otevřená.“

„Uvidí nás.“

„Uskočí stranou, když jim dojde, že nehodláme

zastavit. A když si vypůjčíme ty červené čepice, budeme

na ploše dřív, než se vzpamatují.“

47

„Ginger má pravdu,“ prohlásil Bertie. „Naprostou.

Vrhli by se na nás jako sršně, dřív než bychom došli s

Marcelem k letadlu.“

„Tak dobrá,“ souhlasil Algy. „Otoč džíp, Gingere,

my k němu přineseme Marcela.“

Ginger doběhl k vozidlu, dvakrát s ním málem spadl

do příkopu, ale nakonec se mu ho podařilo obrátit

správným směrem. Za okamžik se objevili Algy a Bertie,

kteří napůl nesli, napůl vlekli Marcelovo bezvládné tělo,

a po několika neúspěšných pokusech se jim ho podařilo

naložit do stěsnaného prostoru na zadním sedadle. „Jeď,“

rozkázal Algy. „Nesmíš zastavit.“

Ginger zařadil rychlost, džíp se pohnul a namáhavě

nabíral rychlost.

Když dojížděli k bráně u odbavovací budovy,

ručička tachometru se chvěla na sedmdesátce, ale před

nimi byla téměř pravoúhlá zatáčka. Ginger nemohl přidat

plyn, protože si ze zkušenosti pamatoval, že džípy se v

zatáčkách často převracejí, ale i tak se blížil k bráně

poměrně velkou rychlostí. Před očima se mu mihly tváře

mužů, kteří se je se zdviženýma rukama snažili zadržet,

ale bylo už pozdě. Džíp už byl za branou. Padlo několik

výstřelů, ale žádný jim neublížil.

Ginger se rozjel po přistávací ploše k Halifaxu, z

něhož právě vystupoval Biggles. Biggles se zastavil a

pozoroval blížící se vozidlo.

„Odhoďte ty čepice, nebo si bude myslet, že jsme

policie!“ Vykřikl Ginger přes rameno.

Čepice, které už splnily svůj úkol, vylétly do

vzduchu. Ginger dojel až k letadlu, a když viděl, že je

Biggles poznal, smykem zastavil vůz. „Máme ho,“

zaječel.

48

„Zvládnete to sami?“

„Ano! Zasedni za knipl! Pozor, jsou za námi!“

K letadlu tryskem běželo několik ozbrojených mužů,

ale byli ještě poměrně daleko. Když se přiblížili na

dostřel, byl už Marcel naložen v letadle a Ginger

přibouchl dveře. „Startujeme!“ zaječel.

Motory Halifaxu zařvaly. Ginger klesl na podlahu

kabiny. „Pánové, to byla jízda!“ vydechl.

Vibrace přenášené koly podvozku ustaly a stroj se

vznesl do vzduchu. Ginger se namáhavě doplazil k

bočnímu okénku a vyhlédl ven. Hluboko pod letadlem

viděl jen vzhůru obrácené tváře bezmocně přihlížejících

pronásledovatelů. Když se odvrátil od okna, viděl, že se

mezitím Algy a Bertie chopili kufříku první pomoci a

ošetřují zraněného Marcela. „Jak je na tom?“

Algy odpověděl: „Myslím, že to není nic vážného.

Je strašně vyčerpaný. Vydržel do chvíle, kdy jsme ho

našli, a pak se zhroutil.“

Ginger šel do pilotní kabiny a řekl tu zprávu

Bigglesovi, pak mu stručně vylíčil, co se přihodilo na

zemi. „Kam poletíme?“ vyptával se zvědavě.

„Nejdřív do Rangúnu a potom co nejrychleji do

Marseille. Doufám, že tam dorazíme dřív než Bollard.

Říkal, že nijak nespěchá. Jdi dozadu a pošli mi sem

jednoho z těch dvou, potřebuji stanovit nový kurz.“

„Nemůžu to udělat já?“

„Ne. Ty běž na záď a dávej pozor, jestli nás

nesledují nějaká letadla. Ti gangsteři jsou všeho schopní,

možná že se nás pokusí ještě dostat. Když zahlédneš

nějaký stroj, dej mi vědět, a já se ukryji v mracích.“

„Dobře. Nemrzí tě, že jsme tam nechali naše

letadlo?“

49

„Zavolám z Rangúnu na britské vyslanectví a

požádám je, aby se ho ujali. Ještě před chvilkou to

vypadalo, že tam dole necháme víc než naše malé

letadélko.“

„Ani mi to nepřipomínej,“ zamumlal Ginger a šel na

záď.

O pět dní později dosedl Halifax na letiště

Marginane nedaleko Marseille. Bollard ještě nedorazil,

ale zato je tam čekal kapitán Jourdier ze Sureté, kterému

poslal Biggles z Říma telegram.

Marcel už se udržel na nohou, i když byl stále velmi

slabý. Jeho příběh byl velmi jednoduchý. Od samého

začátku tušil, že za pašováním valut vězí Ching Loo a

jeho organizace, protože zisky, které vykazoval v Paříži,

neodpovídaly rozsahu jeho zákonného podnikání. Proto

se Marcel vydal do hotelu Pagoda Palace. V hotelu ho

patrně okamžitě někdo poznal, protože byl bez varování

zajat a odvezen do Ching Loova venkovského sídla k

výslechu. Jeho věznitelé ho dokonce mučili. Předstíral

bezvědomí a podařilo se mu uprchnout do džungle. Když

se snažil najít potravu, byl zajat vzbouřenci a nějakou

dobu žil v jejich táboře. Vesnice vzbouřenců však byla

dobyta francouzskými vládními vojáky, kteří ho dopravili

do Saigonu. Marcel podcenil vliv Ching Looa, a proto

odhalil svou totožnost a doufal, že bude propuštěn. Místo

toho byl obviněn z velezrady a uvržen do trestného

tábora, kde očekával soud. Z obavy před Ching Looem

uprchl i z tohoto tábora, ale při útěku byl postřelen.

Ukrýval se v rýžovém poli a jednoho dne zahlédl v dálce

kroužící Halifax. Uvědomil si, co to znamená, a vydal se

50

na zoufalou pouť k letišti. O tom, že se někdo zmocnil

jeho letadla nevěděl, ale zpětně usuzoval, že se dostalo

do rukou Ching Loově bandě, která potřebovala udržovat

letecké spojení s povstalci, které tajně zásobovala. Tento

další důkaz proti Ching Loovi objevil během svého

pobytu v povstalecké vesnici. O Bollardovi nevěděl

Marcel nic.

Bollard přistál na letišti až následujícího dne, takže

měli dost času se na jeho přílet připravit. Po přistání

vystoupil z Douglasu jen Bollard a jeho partner. Přestože

měl Bollard v jedné ruce diplomatický kufřík a v druhé

aktovku, prošel bez potíží celnicí do odletové haly, kde

ho očekával Biggles. Ostatní zpovzdálí přihlíželi. „Co vy

tady k čertu děláte?“ vyhrkl Bollard s nelíčeným

překvapením.

„Rád bych si s vámi pohovořil,“ odpověděl Biggles.

„Pojďte se tamhle posadit.“

„O co jde?“ vyptával se Bollard, když zaujali místa

na lavici.

„Je to prosté,“ odpověděl Biggles. „Je proti vám jisté

podezření, a byl bych velmi rád, kdybyste se z něj

očistil.“

„Nevím, co tím myslíte,“ prohlásil Bollard.

„Hned to pochopíte,“ slíbil mu Biggles. „Řekněte

mi, co máte v té aktovce.“

„Papíry.“

„Jaké papíry?“

„Co já vím? Řekl mi, že jsou to nějaké obchodní

papíry.“

„Kdo vám to řekl – Estere?“

Bollard chvíli váhal. „Ano.“

„Nedíval jste se do toho kufříku?“

51

„Ne. Řekl mi, že je zamčený, a já mu věřím.“

„Nemáte od něj klíč?“

„Ne.“

„Co máte s tím kufříkem udělat?“

„Mám ho předat řediteli Ching Loovy pobočky v

Marseille.“

„Co kdybychom se do toho kufříku podívali?“

„Za nic na světě.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Nemá to cenu, Bollarde.

Celníci mají právo vás prohledat, a vy to víte.“ Pokynul

rukou Jourdierovi, který stál opodál s několika muži v

uniformách.

Bollard zbledl, když je zahlédl. „Jak myslíte,“ řekl

bezmocně. „Ale jestli jsou to nějaké tajné papíry, tak z

toho budou jen potíže.“

„Kolik vám Estere za předání toho kufříku zaplatil?“

„Padesát dolarů.“

„A další kufřík máte odvézt zase do Saigonu?“

„Jistě.“

„Tímhle způsobem si vyděláváte těch svých pár

dolarů navíc?“

„Jo. Co je na tom špatného. Estere potřeboval ty

papíry doručit rychle, a já jsem letěl s prázdnou bednou.“

„A co ten cestující, kterého jste nabral v Saigonu?“

To Bollardem otřáslo. Na okamžik nebyl schopen

slova. „O tom také víte?“

Biggles přikývl. „Pozorovali jsme vás. Kdo to byl?“

Bollard se trpce usmál. „Toho jsem vzal zadarmo.

Byl to Američan jako já a chtěl se dostat domů.“

„Dezertér?“

„Kdo jiný?“

„Kde je?“

52

„To nevím, vysadil jsem ho v Římě. Říkal, že

odtamtud už to zvládne sám. Asi se mu nechtělo na

francouzskou půdu.“

„Něco takového jsem si od začátku myslel,“

zamumlal Biggles.

Oči všech byly upřeny na Jourdiera, který si odnesl

kufřík stranou a pokoušel se ho otevřít. Najednou víko

odskočilo a Jourdier jim beze slova ukázal obsah

zavazadla. Kufřík byl plný svazků bankovek.

Bollard to přijal celkem klidně. „No dobře. Jsem

prostě hlupák,“ řekl klidně. „Co chcete, abych teď

udělal?“

„Předejte kufřík na domluvenou adresu,“ odpověděl

Jourdiere. „Budeme na blízku.“

A to byl pro Bigglese a jeho přátele konec jejich

saigonského dobrodružství. Odletěli rovnou domů a

přenechali dořešení případu francouzské policii. Ta si

počínala

se

svou

pověstnou

pečlivostí.

Hned

následujícího dne odletělo z Paříže do Saigonu zvláštní

policejní komando, které se postaralo, aby zločinci

skončili za mřížemi.

Dnes již Ching Loova organizace neexistuje a Estere

si odpykává mnohaletý trest ve vězení. Bollard,

znechucený tím, jak ho Estere zneužil, spolupracoval s

policií, a proto vyvázl jen s malou pokutou. Ztratil sice

zaměstnání, tomu se nedalo zabránit, ale velkou hlavu si

z toho nedělal. Dobrých letadel jsou spousty, řekl

Marcelovi, a na světě je spousta lepších míst, než je

Saigon.

53

Případ novodobých pirátů

Biggles a piloti jeho policejní letky si právě

prohlíželi obrázky nových typů letadel v posledním

vydání časopisu Flight, když se ozvalo zaklepání a do

dveří operační místnosti vstoupil jejich šéf, letecký

komodor Raymond.

„Přeji vám šťastný nový rok,“ pozdravil je zvesela.

„Nápodobně, pane,“ odpověděl mu sbor hlasů.

„Přišel jste nám jen popřát do nového roku?“

vyzvídal Biggles podezřívavě.

„Ne,“ odpověděl letecký komodor upřímně.

„To jsem si hned myslel,“ zamumlal Biggles.

„Chci vám vyprávět jednu příhodu,“ pokračoval

letecký komodor, když se usadil v pohodlném křesle.

„Potvrzuje moji oblíbenou teorii, že moderní zločin dnes

už na hony předstihl nejodvážnější spisovatelské

představy.“

„Jsem ochoten věřit čemukoli,“ ujistil ho Biggles.

„Neunáhlujte se,“ varoval ho letecký komodor a

koutky jeho úst se roztáhly do lehkého úsměvu.

„Tentokrát nejde o krádež nějaké maličkosti, která se dá

schovat do kapsy nebo ukrýt v kufru auta. Uloupený

předmět váží několik tisíc tun.“

Ta slova Bigglese trochu zarazila, ale potom se po

jeho tváři rozlil úsměv. „Už chápu, proč jste se zmiňoval

o přebujelé spisovatelské fantazii,“ souhlasil. „Co je to za

předmět?“

„Je to loď.“

„Máte na mysli člun?“

54

„Mám na mysli zámořskou loď o výtlaku tři tisíce

tun, která právě opustila loděnici.“

Biggles se pobaveně usmál. „To už stojí za to,“ řekl

uznale. „Od krádeží v obchodě k uloupení lodi, to už je

slušný krůček. Co ten chytrák se svým lupem udělal?“

„Ztratil ho.“

„Kde?“

„To bychom se rádi dozvěděli.“

Biggles si povzdechl. „Aha, už mi svítá. Chcete,

abychom se za tím náprstkem honili kolem celé

zeměkoule.“

„V podstatě ano, ale nebude to tak zlé.“

„Je to loď, kamaráde,“ poznamenal Bertie, „a

pořádně velká. Něco takového se nedá jen tak někde

schovat, aby o to dříve nebo později někdo nezakopl.“

„Ano. Na tom něco je,“ přiznal Biggles sarkasticky a

obrátil se na leteckého komodora. „Řekněte nám o tom

případu něco bližšího, zřejmě to bude docela zábavné.“

„Byl to geniální nápad.“

„Předpokládám, že ten lupič tu loď k něčemu

potřeboval.“

„Chtěl se stát pirátem.“

Biggles se hlasitě zasmál. „To je skvělé.

Bezpochyby existuje hodně lidí, kteří by raději brázdili

slanou vodu, než vysedávali v nějaké kanceláři, ale

vztyčit v dnešní době pirátskou vlajku, to už vyžaduje

pěknou dávku odvahy. Kdo je ten novodobý Morgan?“

„Jmenuje se John Sebastian Blake. Mluvím o něm v

přítomném čase, protože se domnívám, že ještě žije, i

když naše zprávy svědčí o opaku. Jako malý chlapec

patrně četl spousty knížek o pirátech a posléze se

rozhodl, že se stane pirátem sám. Ačkoliv se o svém

55

úmyslu nikomu nezmínil, zdá se, že jeho uskutečnění

zasvětil celý život. Nic ho k tomu nenutilo, byl to

poměrně zámožný muž; a proto předpokládám, že byl k

činu – který mohl, a možná i zaplatil životem

– veden jen neovladatelnou romantickou touhou po

dobrodružství. Ale raději vám budu jeho příběh vyprávět

od začátku. Přiznávám, že je dosti neuvěřitelný.“ Letecký

komodor si vzal od Bigglese cigaretu a pokračoval.

„Blake se narodil a vyrůstal na pobřeží v Devonu.

Miloval moře a nikdy se od něj daleko nevzdaloval. Jeho

jedinou zábavou byly lodě a čluny, a v patnácti letech už

byl zkušený námořník. Ve škole byl vynikající žák. Byl

jedináček, jeho rodiče ho slepě milovali a nijak

neprotestovali, když jim po ukončení školy oznámil, že

chce odejít na moře. Nic jiného ani neočekávali.

Nastoupil u obchodního námořnictva jako plavčík, a

veškeré zkoušky složil s lehkostí, jež svědčila o jeho

přirozeném nadání a nadšení pro věc. Asi před osmi lety

ještě všechno vypadalo normálně. Jestli celou tu dobu

uvažoval o uskutečnění své touhy, nebo jestli byl jeho

plán dílem náhlého záblesku inspirace, to bohužel

nevíme. Ale protože věděl všechno o lodích, lodních

papírech a podobných věcech, můžeme přepokládat, že si

také uvědomoval, že je jeho plán už od samého počátku

odsouzen k nezdaru. Muselo mu být jasné, že ho dříve

nebo později dopadnou lidé chytřejší než on. Ale ať tomu

bylo jakkoliv, když mu bylo dvacet šest let, jeho otec

zemřel a zanechal mu dvanáct tisíc liber. A právě tyto

peníze mu umožnily, aby se stal, abychom tak řekli,

pirátem v moderním stylu.“ Letecký komodor oklepal

popel z cigarety a pokračoval.

56

„Musím vám říct, že Blake zasvětil do svého

podniku minimálně jednoho člověka, možná několik.

Dotyčný muž byl americký námořník nevalné pověsti,

ale nevíme, jestli Blake o jeho pravém charakteru věděl.

Nevíme ani, kde se seznámili. Nejspíš v nějakém cizím

přístavu. Pro nás je důležité, že ten muž, Nicolas Diaz,

byl od začátku zapleten do plánu ukradnout nějakou loď.

První kroky byly snadné. Blake věděl jak na to. Se

zděděnými dvanácti tisíci liber si otevřel makléřskou

kancelář a inzeroval, že hledá pronájem moderně

vybavené zámořské lodi na zvláštní plavbu v trvání asi

šesti měsíců. Podle jeho tvrzení měla loď vyplout z

Anglie se skupinkou bohatých Američanů. Rovněž uvedl,

že cena nerozhoduje. Dostal několik nabídek, a nakonec

se rozhodl pro loď, která se jmenovala Cygnet. Řekl, že

si Američané přivedou vlastního kapitána – tím byl

samozřejmě Diaz. Zatímco Blake vyřizoval pojištění,

staral se o nákup a nalodění zásob, nákladu a tak dále,

Diaz najímal posádku. Většina nových námořníků byli

černoši, Pákistánci a Indové, kteří měli zkušenosti se

službou na obchodních linkách. Na loď bylo naloženo

mnoho sudů barev a rovněž malý tiskařský stroj. Za

nakoupené zboží zaplatil Blake pouze zálohu a zbytek

slíbil uhradit po příchodu Američanů na palubu.

Dodavatelské firmy se samozřejmě nerozloučily se svým

zbožím, aniž by si ověřily Blakeovy finanční poměry, ale

Blakova společnost vlastnila, jak víme, dvanáct tisíc

liber, a tuto částku pokládaly za dostatečné krytí jeho

závazků. V určenou dobu Cygnet vyplula.“

„A co ti bohatí Američané, kteří měli být na

palubě?“ zeptal se Biggles.

57

„Blake prohlásil, že se nalodí až v Lisabonu; a

Cygnet skutečně do Lisabonu doplula, a její připlutí bylo

neprodleně hlášeno jejím londýnským majitelům. Potom

loď pokračovala v plavbě údajně do Kapského města.

Někde u západoafrického pobřeží svolal Blake podle

starého pirátského způsobu posádku a seznámil ji se

svými úmysly. Slíbil námořníkům trojnásobný plat a

podíl na kořisti, jestliže se k němu připojí. Na tuto

výhodnou nabídku přistoupili všichni, až na Angličana

jménem Farrow a skotského strojníka, který se jmenoval

MacAlister. Ti dva se následujících akcí neúčastnili. Diaz

je chtěl zabít, ale Blake to nepřipustil. Nařídil pouze, aby

byli uvrženi do želez. Zdá se, že při tomto incidentu

došlo k první roztržce mezi Blakem a Diazem. Další

hádky na sebe nenechaly dlouho čekat.“

„Odkud znáte tyhle detaily?“ vyzvídal Biggles

zvědavě.

„Od Farrowa, který, jako jeden z mála, tohle

fantastické dobrodružství přežil. Ale nechte mě

pokračovat. Během plavby kolem západoafrického

pobřeží, které je pro četné mlhy noční můrou všech

námořníků, loď zastavila a posádka naházela do moře

množství předmětů – čluny, záchranné pásy a tak

podobně – na nichž bylo jméno lodi. Potom byla

původně šedá loď natřena na černo, bílý komín přetřen

oranžovou barvou a jméno lodi bylo změněno z Cygnet

na Pauline. Pomocí tiskařského stroje byly pozměněny i

všechny lodní papíry. Dá se říct, že Blake nic neopomněl

a zcela změnil totožnost lodi. Jako Pauline pak dorazila

loď do Kapského města, kde byla část nákladu lacino

prodána za hotové peníze. Blake utržil téměř dvacet tisíc

liber. Na palubu byl naložen, opět bez řádného zaplacení,

58

další náklad a loď zamířila údajně do Jižní Ameriky. Po

opuštění přístavu bylo jméno Pauline změněno na

Corinthia a loď po nějaké době dorazila do Brisbane v

Austrálii, kde byl opět náklad prodán za hotové. Už je

vám to jasné?“

Biggles přikývl. „Vypadá to jako lehce vydělané

peníze.“

„To si zřejmě Blake také myslel,“ souhlasil letecký

komodor. „Tou dobou už byly také nalezeny čluny a jiné

předměty z údajně ztroskotané Cygnet a loď byla

odepsána. Ale pravda vyjde vždycky najevo. Část

nákladu, který byl prodán v Kapském městě, se dostala

zpátky do Anglie. Jak se to zboží dostalo do Kapského

města, když Cygnet ztroskotala? Pojišťovací společnosti

zahájily pátrání a konec Blakeova dobrodružství se

kvapem blížil. Zjistilo se, že zboží pochází z lodi jménem

Pauline, ale žádná taková loď nebyla zapsána v Lloydově

rejstříku. Vzhled Pauline v mnohém připomínal Cygnet,

a proto před ní byly všechny přístavy světa varovány

rádiem. Ale tou dobou už žádná Pauline neexistovala,

pouze jí podobná loď jménem Corinthia, která kotvila v

Brisbane. S plným nákladem, jehož součástí byly i zlaté

cihly, se chystala k plavbě do Anglie. Opět se dalo do

práce rádio a zanedlouho vyšlo najevo, že žádná

Corinthia neexistuje. Blake tentokráte radiové signály

zachytil, uvědomil si, že jeho hra je prozrazena, rychle

zvedl kotvy a vyrazil k severu. Brzy ho vypátrala

hlídková letadla, která ho sledovala do té doby, než další

vzdušné pozorování znemožnily prudké monzunové

deště. Po silném dešti přišel tajfun a Corinthia, která se

nemohla odvážit vyhledat úkryt v žádném přístavu, byla

brzy silně poškozena. Posádka se snažila vplout do ústí

59

řeky na severovýchodním pobřeží Nové Guineje, ale loď

byla vyzdvižena do výšky obrovskou přílivovou vlnou a

vyvržena na břeh v blízkosti mangrovového močálu. To

byl její konec. Blake pochopil, že loď je zničena, ale

zůstaly mu zlaté cihly, množství bankovek z lodní

pokladny a zásoby potravin. Svolal posádku, dal

každému pět set liber a nařídil námořníkům, aby se každý

postaral o svou záchranu sám. Ještě jim připomněl, aby

drželi jazyk za zuby, a potom zapálil loď.

60

Brzy ho vypátrala hlídková letadla, která ho sledovala …

61

Námořníci se rozdělili do malých skupin a rozešli se.

Farrowovi a MacAlisterovi, kteří odmítli přijmout peníze

za mlčení, se podařilo nepozorovaně uprchnout, a později

v noci z úkrytu pozorovali, jak Blake a Diaz zakopávají

poklady, které si samozřejmě nemohli odnést.“

„Zajímavý příběh,“ zamumlal Biggles. „A to už je

všechno?“

„Ještě budu pokračovat,“ odvětil letecký komodor.

„Nikdo z těch lidí neměl nejmenší tušení, jaký kraj

se rozkládá mezi nimi a Portem Moresby, přístavem na

druhé straně ostrova, ale přesto se tam rozhodli dojít.

První přechod ostrova se zdařil teprve nedávno, a to ještě

specielně vybavené výpravě sestávající ze dvou bělochů

znalých místních poměrů, silného oddílu ozbrojené

policie a sedmdesáti domorodých nosičů. A i tato

výprava prožila těžké chvíle, protože neměla na cestu

dostatečné zásoby potravin. Vzdušnou čarou je ostrov

patnáct set mil dlouhý a čtyři sta mil široký. Ale člověk

nemůže putovat vzdušnou čarou. Musí překonávat řeky

plné krokodýlů, neprostupný prales, bahnité močály a

čelit nástrahám domorodých lovců lebek a kanibalů. A

jakoby těch překážek nebylo dost, páteř ostrova tvoří

horský hřeben dosahující výšky šestnácti tisíc stop, který

je místy až čtyřicet mil široký. Zkrátka, je to ta nejhorší

krajina na světě.“

„Předpokládám, že nikdo z těch pirátů na druhou

stranu nedorazil,“ poznamenal Biggles.

„To je na tomhle příběhu to nejpodivuhodnější,“

prohlásil letecký komodor. „Farrowovi se to podařilo.

Dorazil do Port Moresby víc mrtvý nežli živý. Vyšel

spolu s MacAlisterem, ale ten cestou zemřel na horečku.

62

Osud ostatních je zahalen tajemstvím, ale protože se

žádný z nich nikdy neobjevil, dá se předpokládat, že

všichni zahynuli a jejich hlavy teď zdobí chýše lovců

lebek v nějaké domorodé vesnici.“

„Na začátku cesty museli mít přece dostatek zásob.“

Letecký komodor zavrtěl hlavou. „Žádný muž

neunese dost zásob na takovou pouť – rozhodně ne na

celou cestu.“

„A jak se to podařilo Farrowovi?“

„Měl neuvěřitelné štěstí. Narazil na horní tok Muší

řeky a měl tolik odvahy, že ukradl domorodcům kanoi.

Ale ani jemu by se to nepodařilo, kdyby ho náhodou

nezachránila vládní expedice, která měla za úkol

prozkoumat dolní tok řeky.“

„Jak vypadá situace teď?“

„Někde na pustém, dvě stě mil dlouhém pobřeží

mezi ostrovem Karthar a Wewakem leží vrak lodi a

padesát yardů od něj je zakopáno 200 000 liber ve zlatě a

asi 100 000 liber v bankovkách – za předpokladu, že

Blake a Diaz poklad ještě neodnesli, což se nezdá příliš

pravděpodobné. Pojišťovací společnosti chtějí svoje

peníze zpátky a nabízejí deset procent tomu, kdo poklad

nalezne. My zase chceme dostat Blaka a Diaze, a také si

chceme ověřit Farrowovu historku, protože, kromě jeho

vyprávění, nemáme žádné jiné důkazy o její pravdivosti.“

„Kde je v současné době Farrow?“

„Je mrtvý. Zemřel před několika dny na oddělení

tropických nemocí jedné londýnské nemocnice –

pravděpodobně byl během svého putování kousnut

nějakým jedovatým broukem.“

„To je mi líto. A to je všechno?“

63

„Téměř všechno. Najít místo, kde leží vrak lodi,

bude možná úkol pro pozemní expedici, ale padl návrh,

že by bylo vhodnější podniknout nejdříve letecký

průzkum. Je to váš obor, tak jsem si říkal, jestli se do

toho nechcete pustit. Hlavním úkolem je zjistit, jestli je

zlato ještě na místě. Pokud byste současně získali nějaké

informace o Blakeovi a Diazovi, tím lépe.“

Biggles přikývl. „To je slušný návrh. Takový výlet

by pro nás byl vítané vybočení z každodenní rutiny.

Budu o tom přemýšlet, a pokud pro vás budu mít nějaký

konkrétní návrh, dám vám vědět. Jestli se nemýlím, létají

teď na Novou Guineu dvě letecké společnosti, takže

doplňování pohonných hmot by neměl být velký

problém.“

„Máte pravdu. Jedna společnost létá z Cooktownu v

Austrálii do Mandangu s mezipřistáním ve Fort Moresby,

a ta druhá létá z Lae do Rabaulu. Ale mezi těmito dvěma

letišti není nic než tropický prales.“

„Trochu se podívám do mapy,“ uzavřel debatu

Biggles.

Než na letišti v Mandangu – vybraném jako

základna expedice – přistál obojživelný letoun letecké

policie, pojmenovaný „Mořská vydra“, uplynul téměř

měsíc, neboť mimořádná náročnost nastávající výpravy

vyžadovala i mimořádně náročnou přípravu. Nic nesmělo

být ponecháno náhodě – náhradní díly, zásoby potravin,

zbraně a dokonce i množství drobných dárkových

předmětů,

určených

k

uklidňování

nepřátelsky

naladěných domorodců – všechno muselo být pečlivě

shromážděno, zváženo a naloženo na palubu letadla.

64

Díky svým bohatým zkušenostem si Biggles dokázal

udělat poměrně přesnou představu o problémech, které

bude nutno v podmínkách Nové Guineje překonávat, a

proto předpokládal, že se jejich expedice protáhne na

delší dobu. Mnohokrát litoval, že Farrow zemřel dřív, než

stačil udat místo, kde leží vrak lodi. Ztroskotání bylo

dramatické, možná, že skutečnou polohu ani neznal, ale

jako námořník měl jistě určitou celkovou představu.

Jinými slovy, kdyby Farrow nezemřel a mohl je

doprovázet jako průvodce, stála by jejich expedice před

mnohem jednodušším úkolem. Ale jednou už byl mrtvý a

výprava se bude tedy muset obejít bez jeho pomoci.

Z map, které měl k dispozici, věděl, že

severozápadní pobřeží Nové Guineje je drsné a divoké,

ale přesnou představu o skutečné podobě nejrůznějších

nebezpečí, jež je čekají, si udělají teprve při průzkumu na

místě. Ginger upřímně přiznal, že pokládá expedici za tak

beznadějnou, že by ji raději přenechal pozemní výpravě.

Jednalo se o pobřeží dlouhé asi dvě stě mil, to

znamená, že tak dlouhé by asi bylo, kdyby se táhlo

alespoň částečně rovně. Ale břeh byl rozerván tolika

řekami, potoky a hlubokými údolími, že budou muset

prozkoumat nejméně čtyři sta mil pobřežní čáry. Místní

krajina byla neuvěřitelně rozmanitá. V některých místech

spadaly přímo do moře vysoké hory. Jinde se střídaly

nekonečné plochy bažin porostlých zeleným bambusem s

nehostinnými porosty mangrovníků. Z výšky působila

krajina docela příjemným a přívětivým dojmem, ale

všichni muži v letadle si dokázali představit, že na zemi

bude všechno vypadat docela jinak. Nikde na zemi se

nerodí tolik neznámých druhů krvežíznivého hmyzu a

65

různých oslizlých bahenních příšer jako v tropickém

porostu mangrovníkového močálu.

Místa, kde byl na břehu písek, byla poměrně úzká a

strmá, a shora je zakrývala hustá opona lián a jiných

popínavých zelených rostlin, visících z převislých větví

mohutných tropických stromů. Tvar těchto malých

písečných pláží byl velmi zvláštní. Sestávaly z velkého

množství vzájemně propojených malých zálivů a

písečných kos, takže se zdálo, jakoby se moře zahlcovalo

sousty země, kterou příliš hladově ukusovalo. Pobřeží

lemovaly mělčiny a nespočetné útesy. Korálové útesy

představovaly i jistou výhodu, lámaly velké vlny a tišina

za nimi poskytovala obojživelnému letadlu dobré

možnosti ke kotvení. Bylo zde i mnoho ostrůvků, které se

zrcadlily jako zelené smaragdy v křišťálové vodě, jejíž

barva přecházela z tyrkysové až do nejtemnějšího

ultramarínu.

Nebe bylo během prvního průzkumného letu modré

a bezmračné, jak to bývá jen v tropech. Vládlo naprosté

bezvětří a od obzoru k obzoru nerozčeřila hladký oceán

ani jediná vlnka.

„Mořská vydra“ křižovala kolem pobřeží ještě

následujících pět dní. Biggles chtěl využít nádherného

počasí k průzkumným letům, neboť si uvědomoval, že

tak příhodné podmínky dlouho nepotrvají a brzy přijde

tropický liják. Kdyby však naši přátelé měřili svou snahu

dosaženými výsledky, mohli klidně zůstat na základně a

dokonce i Biggles už začínal souhlasit s Gingerovým

výrokem, že jejich podnik je beznadějný. Ať létal vysoko

nebo nízko, neviděl v tom žádný rozdíl. Z větších výšek

bylo vidět jen nedotčenou nekonečnou masu pralesa

zvedající se míli za mílí až k vrcholkům hřebene, jenž

66

tvořil páteř ostrova. Nikomu z pozorovatelů se ani na

okamžik nepodařilo zahlédnout na zemi jedinou známku

lidské přítomnosti. Ale tím se nenechali zmást. Věděli, že

pod korunami mohutných stromů žijí četné domorodé

kmeny, které mezi sebou vedou neustálou válku, jíž se,

co do krvežíznivosti, nic na světě nevyrovná. Jedinými

vyslanci civilizace, kteří mezi tyto divochy pronikli, byli

prospektoři a misionáři, ale většina z nich zaplatila za

svou odvahu životem a jejich hlavy teď zdobily chýše

barbarských náčelníků.

Navečer pátého dne prohlásil Biggles, že už

nemůžou bezvýsledně plýtvat pohonnými hmotami.

Povolil ještě jeden poslední let na následující den, ale

potom chtěl pátrání zastavit, poslat zprávu leteckému

komodorovi do Londýna a čekat na jeho instrukce.

Následujícího dne měli štěstí. Už od rána bylo

krásné počasí a pozorovatelé se dočkali první stopy. Stalo

se to takto.

Na okraji pralesa poblíž ústí řeky Sepik zahlédl

Ginger proužek kouře, podal o tom zprávu Bigglesovi, a

ten se snesl s letadlem níž, aby prozkoumal situaci. Když

letěli nízko nad zemí, vyrazila na hladinu řeky domorodá

kanoe. Ginger očekával, že uvidí skupinu divochů, ale k

jeho velkému údivu se z lesa vynořili dva běloši a s

divokým máváním se rozběhli směrem k letadlu.

„Ze vzduchu si s nimi moc nepopovídáme, radši

přistanu a podíváme se, jestli nemají nějaké potíže,“ řekl

Biggles a zamířil k mořské hladině, protože břeh se mu

zdál pro přistání příliš příkrý. „Možná, že nám něco

řeknou,“ dodal.

Zakroužil nad vodou, aby se přesvědčil, že se pod

hladinou neskrývá žádné nebezpečí a pak posadil

67

hydroplán lehce na vodu. Mléčně zpěněná vlna zanesla

stroj k pláži, na které nehybně stáli dva neznámí muži.

Posádka vystoupila z Mořské vydry a brodila se

vlahou vodou ke břehu.

„Nějaké nepříjemnosti?“ zeptal se Biggles, přestože

bylo na první pohled zřejmé, že cizinci jsou ve značně

zbědovaném stavu. Byli vyhublí, části oděvu na nich

visely v cárech, a oba vypadali unaveně. Jeden z nich se

třásl horečkou.

Jejich příběh byl prostý. Jeden pocházel z Nového

Zélandu a druhý z Austrálie. Byli prospektoři a hledali

zlato vysoko proti proudu jednoho z přítoků řeky Sepik.

Jak se dalo čekat, dostali se do sporů s domorodci.

Zachránili si holé životy, ale přišli o všechny své nástroje

a zásoby. Téměř měsíc se prodírali pralesem podél

pobřeží a bezúspěšně hledali pomoc. Sužováni horečkou,

bez potravin, chininu a sítí proti moskytům byli na

pokraji svých sil.

Biggles je ujistil, že jim buď dá dostatek zásob,

pokud se rozhodnou pokračovat dál pěšky, nebo že je

dopraví letadlem do Medangu, pokud si to budou přát.

Při pouhé zmínce o letadle, které jim ušetří deset dní

namáhavé cesty pralesem, vyskočili oba nadšením.

„Měli jsme z pekla štěstí, že ses tady objevil,

kamaráde,“ řekl Australan, jménem Thompson. „Nevěřili

jsme svým uším, když jsme zaslechli zvuk letadla.

Nepátrali jste náhodou po nás? Než jsme vyrazili, nechali

jsme na základně zprávu, kam jdeme.“

„Ne,“ odpověděl Biggles. „Hledáme vrak jedné lodi.

Neviděli jste ho náhodou, když jste putovali podél

pobřeží?“

68

„Viděli jsme jich aspoň půl tuctu,“ odpověděl

Thompson trochu vyvedený z rovnováhy. „Většinou

hodně starých. Ale jeden z nich tam nemohl ležet dlouho,

kdysi to musela být poměrně velká loď.“

„Loď, kterou hledáme, je celá z kovu.“

„Zdejší vlny brzy roztrhají každou loď,“ vysvětloval

Thompson. „Moře je tu drsné, i když se to možná na

první pohled nezdá. Co neodnese moře, odnesou kousek

po kousku domorodci. Kov je tu vzácný a potřebují ho na

hroty svých šípů a oštěpů.“

„Kde jste ten vrak viděli?“ vyptával se Biggles.

Thompson se na chvíli zamyslel. „Asi tak dvacet mil

odsud na břehu dost velké říčky. Vrak leží zarytý v bahně

na pokraji mangrovníkového močálu. Prohrabávali jsme

to bahno klacky, jestli náhodou nenajdeme nějaké

konzervy, ale nic tam nebylo.“

„To by mohla být loď, kterou hledáme,“ řekl Biggles

zamyšleně.

„Jestli se tam chcete vydat, tak si dejte dobrý pozor,“

prohlásil Thompson. „Něco se tam děje, a místní

domorodci nemají zrovna dobrou náladu. Jsou to

Kobové. Normálně nejsou nejhorší, ale teď je něco

podráždilo. Jeden D.P. nám vyprávěl divokou historku,

že je přepadl vedlejší kmen, Gilikiové, které vedl nějaký

běloch s puškou. Ty dva kmeny spolu neustále válčí. V

každém případě tam vládne dost napjatá atmosféra.

Požádali jsme je o trochu jídla, ale jediné, čeho jsme se

od nich dočkali, byly výhrůžky. Těm ďáblům se nedá

věřit. Kdyby nebylo toho D.P., tak si nás uvařili k

večeři.“

„Kdo je ten D.P., o kterém mluvíte?“

69

„Zřejmě jste tady noví. D.P. jsou domorodí policisté.

Většinou to bývají černoši, kteří byli nějaký čas v Port

Moresby a mluví trochu pidgin English. Dostávají od

vlády plat, asi tak libru ročně, a za to se starají ve

vesnicích o pořádek. Většinou se dají naverbovat proto,

že je láká uniforma – modrá bederní zástěrka s červeným

lemováním. Jako odznak své moci nosí malý cínový

kotouček s vyrytými písmeny D.P. Ten, co slouží u

kmene Kobe, se třese hrůzou, protože ať dopadne válka

jak chce, má jistotu, že skončí jako slavnostní pečínka.“

„Vy nevěříte té pověsti, že Gilikie vede nějaký

běloch?“

„Ne. Kdo by to byl? Jediný běloch široko daleko je

jeden francouzský kněz z misie Svatého srdce, ale ten by

se nedotkl pušky ani za nic, natož aby začal válku.

Doufali jsme, že se s ním setkáme, ale jakmile jsme před

domorodci vyslovili jméno „otec Antoinne“, uzavřeli se

jako ústřice, což znamená, že pravděpodobně skončil v

kotli. To je osud většiny misionářů. Jak vám říkám, těm

ďáblům nesmíte věřit ani pozdravení, jeden den na vás

vyžebrají nějaké léky a druhý den vám uříznou hlavu –

pro nic za nic.“

„Rozumím,“ řekl Biggles pomalu. „To je všechno

velmi zajímavé, ale dnes už je pozdě se do něčeho

pouštět. Raději vás dopravíme do Medangu a k vraku se

podíváme zítra.“

„To nám vyhovuje,“ ujistil ho prospektor. „Ale

dávejte si dobrý pozor, ať neskončíte na rožni – a když

říkám na rožni, tak to taky tak myslím. Území Kobů teď

není vhodné místo pro bílého muže.“

70

Krásné počasí vydrželo, a následujícího rána krátce

po rozednění letěla Mořská vydra nízko nad pobřežím

hledajíc ústí říčky, kterou Bigglesovi popsali prospektoři.

Hluboko pod letadlem se od obzoru k obzoru rozkládalo

klidné moře. Voda měla v ranním světle podivně bledý

odstín holubičí šedi. Mihotavá hra barev a odlesků na

vlnách se dostaví teprve později, až se s východem

slunce zvedne mírný větřík.

V noci načrtl Thompson Bigglesovi hrubou mapu,

na které označil přibližnou polohu vraku, ale ani s její

pomocí nebylo pátrání snadné, neboť do moře stékalo z

horských svahů mnoho potoků a říček, které se podobaly

jedna druhé jako vejce vejci. Bylo zjevné, že bez setkání

s prospektory by Bigglesův letecký průzkum skončil

neúspěchem. Hledali vrak, ba co více, vrak poměrně

velké lodi, ale teprve když se ocitli nad ní, viděli, jak

málo toho z nešťastné Cygnet zbývá, a proč ji nemohli

tak dlouho ze vzduchu objevit. Trup lodi se napůl

propadl do bahna a ohořelé zbytky komínu a kovových

plátů pokrývala matná rez.

Biggles si sice nebyl docela jistý, že jde o loď,

kterou hledají, ale jak poznamenal, museli vycházet z

předpokladu, že je to ona. Rozhodně to byl vrak velké

moderní celokovové lodi.

Biggles zavedl Mořskou vydru co nejblíže k vraku,

ale měkký a bahnitý břeh neskýtal žádné vhodné místo k

přistání, a proto přistál na mořské hladině nedaleko

pobřeží. Bujnou ostrovní vegetací zarostlý břeh byl asi

čtyřicet nebo padesát yardů široký, ale jeho šíře se měnila

podle přílivu a odlivu. Vrak ležel asi uprostřed pláže. Za

ním

se

tyčila

stěna

pochmurně

vyhlížejících

mangrovníků, jejichž vzdušné kořeny se splétaly jako

71

klubko hadů. Ve stínu hustého listoví se skrýval černý

močál, zdánlivě bez života, ale Ginger ze zkušenosti

věděl, že se pod jeho povrchem odehrává věčný tichý boj

odporných plazů a ryb. Vzduch byl horký a vlhký. Ze

zlověstného bahna stoupal pach rozkladu a smrti.

Biggles předal letadlo Algymu, přikázal mu, aby byl

v pohotovosti, kdyby potřebovali rychle odstartovat, a

vystoupil do mělké vody. Vzápětí zapadl asi stopu do

bahna. „Není to tak zlé,“ oznamoval. „Gingere, jestli

chceš, můžeš jít se mnou. Bertie, nabij pušku a dobře nás

hlídej. Kdybys zahlédl něco podezřelého, tak na nás

zavolej, ale nestřílej, dokud to nebude opravdu nutné.“

Biggles, následován Gingerem, se přebrodil ke

břehu, kde bylo bahno sice kluzké, ale přece jen o něco

pevnější. V tom okamžiku se předmět, který Ginger

pokládal za padlý kmen stromu, zvedl na čtyřech nohách

a vklouzl do vody.

Biggles došel až k vraku. „To je hrůza,“ zamumlal

rozhlížeje se kolem.

„Myslím, že se můžeme rovnou vrátit domů,“

poznamenal Ginger znechuceně, „tady nic nenajdeme.“

„Máš naprostou pravdu,“ odpověděl Biggles a jeho

pohled zabloudil k okraji mangrovníkového lesa.

„Kdybychom to bahno prohledávali sami, strávili

bychom tady měsíc. Když chceme něco najít, musíme na

to najmout nějaké domorodce.“

„Jaké domorodce?“ zeptal se Ginger s překvapeným

výrazem.

„Ty Koby, nebo jak se jmenují, o kterých nám

vyprávěl Thompson.“

„Pomalu,“ protestoval Ginger. „Nechci skončit v

guláši.“

72

„Jistě si odsud odnesli, co se dalo,“ poznamenal

Biggles a prohlížel si okraj pralesa. „Určitě tu jsou nějaké

stopy, které by nás zavedly k jejich vesnici.“

„Co je nám do nich?“ odpověděl Ginger. „Pokud

jsme nepřišli o rozum, jediné stopy, po kterých se

vydáme, vedou zpátky k naší Vydře.“

„Tady je stezka,“ vyhrkl Biggles. „Už ji vidím.“

Ginger ji viděl také, a jakmile jeho oči zabloudily k

pochmurnému labyrintu lesa, zahlédl i něco jiného –

domorodce, který je pozoroval, nehybný jako kmen

stromu. Ginger viděl jen jednoho. Byl to vysoký,

svalnatý muž s neuvěřitelně ošklivou tváří a obrovským

chumáčem vlasů vyčesaných do výšky. V nose měl

prostrčený špičák nějakého zvířete a kolem krku

náhrdelník z bílých zubů.

Zkoprnělý Ginger zamumlal směrem k Bigglesovi:

„Nehýbej se. Pozorují nás.“

„Vidím ho,“ opáčil Biggles. „Hezký chlapík, že?“

Postava zmizela nehlučně jako duch.

„Je pryč,“ řekl Ginger. „Radši zmizíme, Bigglesi.

Radši je nedrážděme.“

„Souhlasím s tebou,“ připustil Biggles a s puškou

připravenou k výstřelu pomalu couval směrem k vodě.

Ginger ho následoval očekávaje každou chvíli

spršku šípů. Zastavili se až u hromady zrezivělých

plechů, jediných pozůstatků nešťastné Cygnet.

Biggles pokrčil nerozhodně rameny. „Kam se

vydáme teď?“

„Domů,“ odpověděl Ginger bez zaváhání. „Je jasné,

že tady už nic nepořídíme, a zůstávat tu by bylo čiré

šílenství.“

73

„Půjdeme za ostatními a poradíme se,“ rozhodl

Biggles.

O pět minut později byli zpátky v kabině letadla a

debatovali o situaci. Ne, že by bylo příliš o čem

diskutovat, začít za těchto okolností s hledáním pokladu,

jak poznamenal Algy, by nebyla jen ztráta času, ale

naprosté šílenství. „Jediní lidé, kteří vědí, kde to zlato je,

jsou ti darebáci, kteří ho sami zakopali, jsou-li ještě

naživu,“ pokračoval. „My jsme alespoň našli vrak, a s

tím se bude muset komodor spokojit. Zlato ať si

vyzvednou ti, kteří o něj tak stojí. Tak se na to dívám já.“

„Moje řeč,“ přitakal Bertie. „Úplně s tebou

souhlasím. Přece nejsme parta kopáčů. Je to špinavá

práce a celé tohle místo se mi nelíbí.“

„Jen žádný spěch,“ pronesl Biggles. „Uvaříme si čaj,

sníme pár sušenek a chvíli počkáme.“

„Čekat? Na co chceš čekat?“ vyzvídal Ginger.

„Až se ten chlapík, co nás pozoroval, vrátí do

vesnice, jistě o nás bude vyprávět, a je docela možné, že

se ta zpráva donese k tomu domorodému policistovi, a

ten se přijde podívat, co se tu děje. Thompson říkal, že

mluví trochu anglicky, možná, že bychom mu mohli

položit pár otázek.“

Bigglesův předpoklad se více než vyplnil. Za malou

chvíli se na pláži neobjevil houf nahých domorodců, ale

osamělý běloch v sutaně. Biggles okamžitě vyskočil.

„Máme štěstí,“ řekl chvatně. „To musí být otec

Antoinne.“

Předal velení letadla Algymu a rychle se rozběhl k

místu, kde se proti pochmurnému porostu mangrovníků

rýsovala podivně cize vypadající postava. Muž byl

vychrtlý, a propadlé tváře a žlutavý nádech pleti svědčil o

74

tom, že strávil mnoho let života v tropech sužovaných

malárií. Biggles se k němu blížil s úctou, která misionáři

příslušela.

„Otec Antoinne?“ zeptal se Biggles, když se k němu

přiblížil na pár kroků.

Misionář se uklonil, poněkud překvapený, že ho

cizinec oslovuje jménem.

Biggles se mu přestavil, a potom ho seznámil i se

svými přáteli.

„Jeden z mých chlapců mi řekl, že jste tady, tak jsem

se sem rychle vydal, pro případ, že byste potřebovali

nějakou pomoc,“ vysvětloval otec Antoinne. „Máte

nějaké potíže?“

„Ne,“ odpověděl Biggles. „Přistáli jsme tu z vlastní

vůle. Mám-li být upřímný, byli jsme sem vysláni britskou

vládou, abychom našli vrak téhle lodi. Můžete nám o ní

něco říct?“

„Bohužel ano,“ odpověděl kněz. „Říkám bohužel,

protože někteří členové její posádky způsobili v tomto

kraji velké nepříjemnosti. Jaké měli úmysly, to nevím,

ale rozhodně se nechovali jako normální trosečníci.

Domnívám se, že své podivné chování zaplatili životem.“

„Co se stalo?“ vyzvídal Biggles.

„Nevím přesně, jak to všechno začalo. Když loď

ztroskotala, byl jsem v jedné vesnici daleko od pobřeží,“

pokračoval otec Antoinne. „A ačkoliv to říkám nerad,

vyprávění domorodců nelze příliš věřit. Podle toho, co

jsem se doslechl, ztroskotala loď v silné bouři a její

posádka, většinou samí barevní, se z nepochopitelného

důvodu rozhodla vydat na strastiplnou pouť do Port

Moresby na opačné straně ostrova.

75

Územím Kobů prošli bez úhony, někteří z nich

dokonce dostali jídlo. Co se s nimi stalo potom, to nevím,

ale protože, jak jsem slyšel, nedbali na dobře míněné

rady a vstoupili na území kmene Gilikiků, domnívám se,

že nedošli daleko. Gilikikové jsou zlí lidé. Neznám

nikoho, kdo by se dostal živý přes jejich území.“

„Kdo tedy způsobil ty potíže?“ vyptával se Biggles.

„Dva běloši, kapitán lodi a jeho společník. Zůstali ve

vesnici Kobů nedaleko odsud. Zřejmě je tady něco

drželo. Co to bylo, nevím.“

„Nevíte náhodou, jak se jmenovali?“

„Jméno jednoho z nich možná znám. V té době jsem

tady nebyl, a pokud mohu věřit svým chlapcům, trávili ti

dva celé dny bohapustým pitím a hádkami, což bylo

vzhledem k situaci, do které se dostali, věru neuvěřitelné

počínání. Jednoho dne se hádka zvrhla v pěstní souboj.

Když se vítěz otočil, poražený vytáhl pistoli, zastřelil ho

a uprchl do pralesa. Zděšení domorodci se ho pokusili

zadržet, ale marně. Zakrátko jim zmizel z očí a pušku si

odnesl s sebou. Krátce po této události jsem se vrátil.“

„Proč byli domorodci tak zděšeni?“ vyptával se

Biggles udiveně.

„Protože zavražděný byl běloch. Zabít bílého muže

je vážný zločin, a domorodci se obávali, že se celá věc

donese k úřadům a oni budou obviněni z vraždy. Proto

nechali mrtvé tělo až do mého příchodu na místě. Přiměl

jsem je, aby mrtvého pohřbili, ale předtím jsem mu ještě

prohledal kapsy a v jedné z nich jsem našel dopis

adresovaný jistému Blakeovi.“

„Ach!“ vydechl Biggles. „Tak to byl Blake. Děkuji

vám, otče, to jsem chtěl vědět. To potvrzuje, že jsme

76

skutečně našli ten pravý vrak. V krátkosti vám objasním,

co se stalo.

Blake a jeho společník jménem Diaz tuhle loď

ukradli. Na palubě byly zlaté cihly, které tady někde

zakopali a které tu patrně ještě leží. To byl

pravděpodobně důvod jejich hádky i jejich nechuti toto

místo opustit.“

„Zlato,“ řekl tiše kněz a zavrtěl smutně hlavou. „To

jsem si mohl myslet, kde je zlato, tam jsou vždycky

nějaké problémy. To ale zároveň vysvětluje i něco

jiného, můj příběh ještě není u konce. Blakeův vrah

uprchl na území Gilikiků, takže jsme se přirozeně

domnívali, že zahynul jejich rukou, ale nebylo tomu tak.

Nějakým zázrakem nejenže přežil, ale dokázal ty

nevypočitatelně barbary přimět k tomu, aby mu

pomáhali. Nedlouho potom Gilikikové přepadli naši

vesnici a v jejich čele byl ten bílý darebák.“

„Diaz se snažil dostat ke zlatu,“ uvažoval Biggles.

„Teď se mi to zdá být dost pravděpodobné, i když ty

dva kmeny mezi sebou válčí už odedávna,“ řekl otec

Antoinne.

„Co se stalo dál?“

„Útok byl odražen, protože Kobové jsou stateční

bojovníci, zvláště když bojují na svém území.

Následovaly další útoky, ale všechny dopadly stejně.“

„Diaz je stále u Gilikiků?“

„Řekl bych, že ano, ale co ho nutí u těch strašných

lidí zůstat, to nevím.“

„Na to je jen jedna odpověď,“ odvětil Biggles. „Ví,

kde je zlato ukryté, a je pevně rozhodnutý se ho zmocnit.

Už dávno si musel uvědomit, že ho hledá policie. S těmi

penězi by mohl odjet do Ameriky nebo se ukrýt kdekoli

77

na světě. Bez nich je bezmocný. Nemůže si dovolit

opustit takové bohatství, protože jakmile by jednou

opustil Novou Guineu, jen těžko by se sem dostával

zpátky.“

„To znamená, že můžeme očekávat další útoky,“

dodal kněz znaveně. „Kobové si to zřejmě uvědomují,

protože jsou pomalovaní válečnými barvami a dnem i

nocí duní jejich bubny. Za těchto okolností je nedokážu

ovládat. Po pravdě, nedokážou ovládat ani sami sebe.

Ten zrádný běloch zničil dílo, které jsem budoval celé

roky.“

Biggles vytáhl z pouzdra cigaretu, zapálil si a na

chvíli se zamyslil.

„O čem přemýšlíš, můj synu?“ zeptal se ho kněz s

úzkostí v hlase.

„Jsem policista,“ prohlásil Biggles. „Uvažuji, jak

bych chytil toho vraha, který už vám způsobil tolik

nepříjemností. Je nejvyšší čas, aby byl předán

spravedlnosti.“

Otec Antoinne se na něj pochybovačně zadíval, ale

neodpověděl.

Biggles vzhlédl, jako by konečně našel řešení. „Jak

daleko odtud je ta vesnice Kobů, otče?“

„Asi půl míle.“

„Předpokládám, že v ní bydlí i náčelník kmene.“

„Ovšem.“

„Nebude mi mít za zlé, když ho navštívím?“

„Pokud s vámi budu já, tak ne.“

Biggles se otočil k Gingerovi a Bertieovi. „Zajděte

do letadla a řekněte Algymu, co se děje. Půjdeme do

vesnice. Řekněte mu, ať hlídá pláž s prstem na spoušti a

je připraven k okamžité akci. Z letadla přineste dvě

78

automatické pušky s patřičným množstvím munice a dvě

brokovnice dvanáctky s náboji.“

Když Ginger a Bertie odešli, otočil se Biggles s

omluvným úsměvem k mlčky čekajícímu knězi.

„Omluvám se, otče, jestli moje přípravy neodpovídají

vašim zásadám, ale čeká mě perná práce, a moje výzbroj

musí

odpovídat

okolnostem.

Ty

zbraně

budou

samozřejmě použity pouze tehdy, budeme-li muset bránit

holé životy.“

„Chápu tě, synu“ řekl kněz a naklonil hlavu, jakoby

něčemu naslouchal.

„Slyšíte něco?“ zeptal se Biggles.

„Hovoří bubny. Poslouchej.“

Biggles chvíli čekal, a pak se zeptal. „Víte, co

říkají?“

„Ano. Říkají, že na pláži u vraku přistáli bílí muži.“

„Ta zpráva je pouze pro Koby?“

Otec Antoinne zavrtěl hlavou. „Je srozumitelná

všem domorodcům, kteří ji zaslechnou.“

„I Gilikikům?“

„Zajisté.“

Biggles poplašeně vzhlédl. „Uvědomujete si, co to

znamená?“

„V jakém smyslu?“

„Jestli o tom řeknou Diazovi, jistě si domyslí, co

tady ti bílí muži hledají…“

„A…?“

„Podnikne poslední zoufalý pokus, aby se zmocnil

toho jediného, na čem mu záleží – zlata.“

Oči kněze se překvapeně rozšířily. „To mě

nenapadlo,“ hlesl.

79

„Domnívám se správně, že se Gilikikové můžou

dostat na pláž jedině přes území Kobů?“

„Ano. V téhle džungli se i domorodci můžou

pohybovat jen po stezkách. A ta, která vede k téhle říčce,

prochází přes vesnici Kobů. Teď už chápu, proč byla

vesnice tolikráte napadena. Ten bílý muž, ten Diaz, se

chtěl dostat sem.“

„To je i můj názor,“ odpověděl Biggles a otočil se k

místu, kde na břeh namáhavě šplhali Bertie a Ginger s

nákladem zbraní v náručí. „Pospěšte si,“ řekl s napětím v

hlase. „Začíná to dostávat spád. Musíme se dostat co

nejrychleji do vesnice. Veďte nás, otče,“ dodal. Vzal si

od Gingera brokovnici, nabil ji a pár nábojů si zastrčil do

kapsy.

Cesta do vesnice vedla mezi mangrovníkovými

stromy, jinak tomu ani být nemohlo, protože pláž, na

které stáli, jimi byla obrostlá ze všech stran. Věděli, jak

nebezpečný úkol je čeká, ale na strach nezbýval čas,

museli kupředu, jiná možnost nebyla.

Po většinu cesty se bořili až po kolena do odporného

bláta, z nějž pod jejich vahou vystupovaly obrovské

bubliny nechutně páchnoucích bahenních plynů. Ale to

ještě nebylo to nejhorší. Některá místa stezky byla

zaplavena hlubokými kalužinami špinavě zelené tlející

vody, které museli namáhavě překonávat přeskakováním

po kluzkých vzdušných kořenech mangrovníků. Občas se

některý kořen zlomil, a cestovatelé zapadli až po pás do

černého bahna. Namáhavější a odpornější pěší túru si

snad nelze ani představit. Ke všemu ještě bylo vedro k

zalknutí.

80

Naštěstí netrvala tato krutá cesta víc než dvacet

minut. Potom se zpocení a blátem pomazaní poutníci

dostali na vyšší místo a močál se pomalu změnil v

obyčejnou džungli. V šeru, jež vládlo pod spletenými

převislými větvemi, se před nimi objevila úzká, rovná

stezka.

„Uf,“ oddechl si Biggles, na okamžik se zastavil a

otřel si zpocenou tvář. „To nejhorší máme za sebou.“

„Víš, kamaráde,“ řekl Bertie tichým, nevzrušeným

hlasem, „občas si myslím, že jsem se dočista zbláznil. Co

mě nutí, abych si takhle ničil tělo? Vojáci mají víc

rozumu, ti by si tu nechali postavit pontonový most.“

„A vedle něj kantýnu,“ doplnil Ginger a jeho

zablácenou tvář prořízl úsměv od ucha k uchu.

„Přestaňte si ze mě dělat blázny,“ zahartusil Biggles,

„vím, že máte nejradši, když jde do tuhého. Žádné

zdržování, jdeme!“

Hodili zbraně na ramena a vyrazili za knězem.

Zvuk bubnů zesílil a tempo úderů se horečnatě

zrychlovalo.

„Za chvíli dojde k boji,“ poznamenal otec Antoinne

přes rameno a přidal do kroku. Ginger starému knězi

sotva stačil a nedokázal pochopit, kde se v jeho křehkém

těle bere tolik síly.

Přestože postupovali co nejrychleji, boj vzplál dřív,

než dorazili do vesnice. Začátek útoku ohlásilo divoké

ječení, vytí a chraplavé zvuky připomínající psí štěkot.

Ohlušující vřavu prořezávalo ostré drnčení tětiv luků a

občas se ozval výstřel z pušky.

„Zdá se, že Diaz je tam také,“ řekl Biggles a vrhl se

k sluncem osvětlené mýtině na konci stezky. Dorazil na

ni v okamžiku, kdy se na prostranství přiřítila z druhé

81

strany skupina ječících divochů. Byla to nepříjemná

situace, protože Biggles a jeho muži netušili, jestli jsou to

Kobové nebo Gilikikové. Když divoši spatřili bílé muže,

zarazili se jako přimražení, přitiskli se k sobě a

překvapeně zírali. Vyčesané vlasy, černé tváře a těla

pomalované bílou hlinkou, rudou betlovou šťávou

potřísněné rty a zvířecí špičáky v širokých nosech, to vše

skýtalo obraz tak nespoutané divokosti, na jaký se dlouho

nezapomene. Někteří z bojovníků třímali oštěpy, jiní

drželi těžké luky vysoké šest stop.

Otec Antoinne zachránil zdánlivě beznadějnou

situaci. Vyběhl bojovníkům vstříc a divoce máchaje

rukama zavolal něco nesrozumitelným jazykem.

„Nestřílejte, to jsou moji lidé,“ řekl naléhavě

Bigglesovi.

Bojovníci kněze poznali, znovu propukli v zuřivé

štěkání, otočili se a utíkali zpátky do vesnice, nad kterou

se objevil sloupec dýmu. Běloši je následovali a za chvíli

se ocitli na otevřeném prostranství, na němž zuřila bitva.

Ginger přehlédl rychle situaci a ihned si uvědomil,

že bíle pomalovaní Kobové prohrávají na celé čáře.

Několik chýší stálo v plamenech a zády k nim bojovaly z

posledních sil roztroušené skupinky zmatených Kobů.

Nepřítel měl převahu. Ginger při pohledu na stovky

červeně pomalovaných těl krvežíznivých Gilikiků téměř

podlehl panice, uvědomil si, že odsud jen s velkým

štěstím vyváznou živí. Nečekal, že se zapletou do bitvy

takových rozměrů a v duchu si říkal, že nic takového

netušil ani Biggles, jinak by si předem připravil nějaký

plán.

Ale co zmůžou luky a oštěpy proti moderním

automatickým zbraním. „Připravte se k palbě,“ zavelel

82

Biggles. „Jestli budete muset střílet, miřte nízko.“ S těmi

slovy přiložil pušku k líci a zahájil palbu.

Puška je smrtící zbraň, ale dokáže vypálit jen jednu

kulku na jediný cíl. Dvanáctka brokovnice vystřelí hrstku

broků, které se ve vzdálenosti asi šedesáti yardů rozptýlí,

a i když broky člověka nezabijí, přesto ho dokážou

pořádně štípnout. Za okamžik to poznali Gilikikové na

vlastní kůži. Několik výstřelů z brokovnice zcela změnilo

situaci na bojišti. Útočníci vyskakovali vysoko do

vzduchu, když se jim broky zaryly do nahých těl. Někteří

padli k zemi, jiní tančili na místě, odhodili zbraně a tiskli

si rukama zasažená místa. Nejspíš si mysleli, že drobná

škrábnutí jsou smrtelná. Po chvíli se zděšení Gilikikové

obrátili na útěk a s bolestným vytím kulhali směrem k

džungli. Biggles za nimi ještě několikrát vystřelil, ale

broky jen neškodně zachrastily v hustém listí.

Zdálo se, že tím konflikt skončil, ale nebylo tomu

tak. Udivení Kobové, nadšení náhlým zvratem, převzali

iniciativu a vyrazili za prchajícím nepřítelem s

neskrývanou touhou po pomstě. Tím znemožnili další

střelbu, protože v změti pomalovaných černých těl nikdo

nerozeznal přítele od protivníka.

Ginger po celou dobu vyhlížel Diaze – o jehož

přítomnosti svědčilo suché práskání pušky – a nyní ho

konečně zahlédl. Pohyboval se se skupinou Gilikiků mezi

hořícími chatrčemi. Když si uvědomil, že by mohl

padnout do zajetí, rozběhl se k lesu. Několik Kobů

vyběhlo za ním. Na několik okamžiků se zdálo, že se mu

podaří zmizet v bezpečí. Ginger na něj zavolal, zvedl

pušku k rameni, ale s výstřelem váhal. Nebylo to

zapotřebí. Sotva pět kroků od okraje lesa se Diazovi zaryl

mezi lopatky šíp a Diaz padl k zemi, jako podťatý.

83

Otec Antoinne se k němu rozběhl se zděšeným

výkřikem. Ostatní se vydali pomalu za ním uvědomujíce

si, že nebezpečí není zažehnáno. Vesnice byla téměř

prázdná, ale z lesa se ještě ozývalo divoké vytí, které

vzbuzovalo obavy, že se Gilikikové mohou pokusit o

protiútok. Občas se vzduchem mihl osamělý šíp.

„Pozor, kryjte se!“ upozorňoval své muže Biggles.

S puškami připravenými k výstřelu došli k místu,

kde se skláněl otec Antoinne nad ležícím pirátem. Kněz

se otočil směrem k nim a zvedl ruce v gestu, jež mohlo

znamenat jen jedno. Biggles se zastavil a s ním i ostatní.

„Člověku, kterého zasáhne ostnatý šíp, není pomoci.

Zemře, i kdybych mu ho vytáhl z rány.“

Všichni sklonili hlavy a mlčky pozorovali kněze, jak

dává nešťastníkovi poslední pomazání a posléze přikrývá

tvář muže, který si svými zločiny připravil tak strašný

konec.

Otec Antoinne povstal a přistoupil k nim. „Je po

všem,“ řekl vážně. „Ten ubohý hříšník věděl, že umírá a

před smrtí se ke všemu přiznal. Zlato je stále na místě,

kde ho s Blakem zakopal. Na pokraji mangrovníkového

lesa stojí tři ságové palmy. Poklad najdete mezi kořeny té

největší z nich.“

„Díky,“ prohlásil Biggles. „Zatím tam může zůstat.

Vrátím se domů a podám zprávu jeho majitelům.

Nepochybuji, že sem pro něj vyšlou loď. Můžu vám

nějak pomoci?“

„Myslím, že ne. Vím ze zkušenosti, že v případech,

jako je tento, je nejlepší nechat domorodce, aby si své

záležitosti urovnali sami. Ještě nějaký čas na ně nebudu

mít žádný vliv.“ Kněz se na okamžik zamyslel. „Jestli

84

vám zbyly nějaké potraviny nebo léky, rád si je vezmu.

Takových věcí tady nemám nikdy dost.“

„Na palubě letadla je spousta zásob, které už

nebudeme potřebovat – především díky vám,“ odpověděl

Biggles. „Vyložíme je na břeh, můžete si pro ně poslat

čluny.“

„S radostí, a vřelé díky.“

„My děkujeme vám, pane,“ odpověděl Biggles. „A

pokud už vám tu nejsme nic platní, jak se říká, dovolte,

abychom se vrátili na pobřeží. Naši přátelé v letadle

určitě zaslechli střelbu a jistě si už o nás dělají starosti.“

„To chápu.“

Potřásli si rukama a vyrazili na zpáteční cestu k

moři. Za jejich zády jim mlčky žehnal otec Antoinne.

85

Světélkující hlína

„Bigglesworthi, seznamte se se sirem Jamesem

Randallem a profesorem Lovejoyem,“ řekl letecký

komodor Raymond, když velitel jeho policejní letky

vstoupil do operačního štábu letecké policie v hlavní

budově Scotland Yardu.

Biggles uposlechl příkazu. Sir James byl vážný a

vybraně vyhlížející muž. Když si však potřásal rukou s

profesorem, jehož neupravené oblečení a kostěné

obroučky brýlí až příliš dobře připomínaly známé

karikatury roztržitých vědátorů, Biggles jen stěží potlačil

úsměv.

„Jak pravděpodobně víte,“ pokračoval letecký

komodor, „sir James je náš přední specialista na poli

atomového výzkumu. Zabývá se využitím této mocné

síly pro komerční účely. A profesor Lovejoy je přirozeně

onen světoznámý přírodovědec a cestovatel. Přišli nás

požádat o spolupráci na podniku, který je přinejmenším

poněkud zvláštní. Poprosím sira Jamese, aby vám o něm

něco řekl, a potom vás požádám, abyste nám sdělil svůj

názor na jeho praktické uskutečnění.“

Biggles se otočil k siru Randallovi.

„Vědci naší země soutěží v celosvětovém úsilí o

první prakticky využitelný motor s atomovým pohonem,“

vysvětloval Sir James. „Jistě chápete, že země, která jako

první takový přístroj vyrobí, se dostane do ekonomicky

velice výhodné pozice. Význam atomového motoru pro

export bude nedocenitelný.“

86

„To naprosto chápu, pane,“ řekl Biggles, marně si

vzpomínaje

na

zprávy

o

nějakých

ukradených

dokumentech

nebo

prozrazených

průmyslových

tajemstvích.

„Výborně,“ pokračoval vědec. „Pro další pokrok

našich výzkumů je naprosto nezbytná jistá velice složitá

substance, podobná uranu, říkejme jí třeba „Modrá

hlína“. Jsme zcela závislí na jejích plynulých dodávkách.

Výroba třeba i několika málo gramů této látky je velice

nákladný a zdlouhavý proces. Pochybuji, že by někoho

napadlo, že se může vyskytovat i v přírodě, ale profesor

Lovejoy nám podal nezvratný důkaz, že tomu tak je.

Ujišťuje nás, že ví o místě, kde se tato látka vyskytuje v

téměř nevyčerpatelném množství, stačí ji jen sbírat s

povrchu země. Prvořadou důležitost tohoto objevu, který

jsme

samozřejmě

nezveřejnili,

jistě

nemusím

zdůrazňovat.“

„A kde je to podivuhodné ložisko?“ vyptával se

Biggles, který už začínal tušit, co bude následovat.

„Než na vaši otázku odpovím, musím se zříci všech

zásluh na jeho objevení,“ prohlásil profesor. „Po pravdě

řečeno jsem ani netušil, co jsem vlastně nalezl, a při

podivuhodných okolnostech, za nichž k nálezu došlo, se

tomu ani nelze divit. S jedním přítelem, rovněž

přírodovědcem, který má to štěstí, že vlastní jachtu

schopnou plavby na širém moři, jsme křižovali v Tichém

oceánu. Studovali jsme vejce racků hnízdících na malém

ostrůvku a při bližším ohledání jsme zjistili, že světélkují

– přesněji řečeno světélkovaly pouze jejich skořápky. Po

návratu domů jsem se o tom zmínil v jedné ze svých

přednášek v Královské společnosti, které se účastnil i sir

James. Později jsme spolu několik vzorků skořápek

87

podrobili analýze a zjistili jsme, že obsahují nepatrné

stopy „Modré hlíny“, která také světélkuje. Vejce měla

rovněž namodralou barvu, a teprve tehdy jsem si

vzpomněl, že i půda, v níž ležela, měla modrou barvu, ale

žádného světélkování jsem si tenkrát nevšiml, patrně

proto, že jsme tam byli za denního světla. Dali jsme si to

dohromady a došli jsme k následujícímu závěru.

Rackové, kteří na onom ostrůvku hnízdí, pojídají zároveň

s potravou – patrně kvůli zažívání nebo lepší tvorbě vajec

– i drobná zrníčka „Modré hlíny“ roztroušená v tamějším

písku. Následkem toho snáší světélkující vejce. Není to

podivuhodný příběh?“

„To opravdu je,“ souhlasil Biggles.

Do hovoru se vmísil sir James. „Bylo by absurdní

utrácet čas i peníze na výrobu něčeho, co můžeme v

téměř neomezeném množství sebrat ze země. Jedna

zásilka „Modré hlíny“ by nám umožnila získat před

ostatními náskok několika let.“

„Předpokládám, že ten ostrůvek je na nějakém

odlehlém místě,“ řekl Biggles.

„Je uprostřed Tichého oceánu. V malém souostroví

ležícím asi sedm nebo osm set mil od západního pobřeží

Jižní Ameriky, které může být geograficky považováno

za vzdálený výběžek skupiny Galapág.“

„Je to souostroví obydlené?“

„Jen jeden ostrov. Je sice největší z celého

souostroví, ale přesto tak malý a nehostinný, že se nelze

divit, že se o něj zatím nikdo nezajímal. Místní

domorodci jsou, přes svůj polynéský původ, mírně

řečeno zaostalí a jejich pověst návštěvníky spíše

odrazuje. Ostrůvek s ložiskem „Modré hlíny“, který jsem

nazval Racčí skála, je od hlavního ostrova vzdálen

88

několik mil. Je to spíše sopečná homole připomínající

vykotlaný zub trčící z hladiny moře. Celé souostroví je

vulkanického původu, stejně jako Galapágy, a během

posledních staletí zde došlo k opakovaným vulkanickým

jevům – sopečným výbuchům a zemětřesení. Racčí skála

není zanesena na mapách, takže je možné, že se z vln

vynořila teprve nedávno. Snad je to jeden z těch ostrovů,

které zaniknou stejně rychle jako vzniknou, v Tichém

oceánu jich je víc. Když kolem jede nějaká loď, zanese

takový ostrov do mapy, o pár měsíců později proplouvá

stejným místem jiná loď, a ostrov tam už není. U Racčího

ostrova není žádné přirozené kotviště, skály spadají

téměř kolmo do hlubiny.“

„Ale dá se u něj bez větších potíží přistát?“

„Když nebudou příliš velké vlny tak ano, ale při

vlnobití by to mohlo být nebezpečné, ne-li nemožné.

Upřímně řečeno, obávám se, že se ostrůvek zase brzy

potopí. Proto je nutné, abychom se tam vydali co

nejdříve.“

„Pokud ostrov stále existuje, stačí, když u něj

přistaneme a nabereme vědro „Modré hlíny“, je to tak?“

Vědec a cestovatel si vyměnili významné pohledy a

pak se oba zadívali na leteckého komodora. Ten se otočil

k Bigglesovi a suše poznamenal: „Tak jednoduché to

není.“

„V čem je potíž?“

„V otázce vlastnictví ostrova. V dnešní době, kdy se

budují radiové stanice a základny pro zásobování letadel

pohonnými hmotami, uplatňuje na dotyčné souostroví

nárok několik zemí. Pokud by vešlo ve známost, že jeden

z ostrovů má nějakou zvláštní cenu, a my bychom tam

89

uspořádali nájezd, mohlo by dojít k mezinárodnímu

skandálu, a to my nechceme.“

„Řekl bych, že největší právo na ty ostrovy mají

lidé, kteří na nich žijí,“ prohlásil rozhodně Biggles.

„Mnoho lidí by vám dalo jistě za pravdu,“ přitakal

Sir James. „Ale když se do toho zamíchá mezinárodní

politika, bývají takovéto nároky většinou rychle smeteny

se stolu.“

Letecký komodor ho přerušil. „Nechceme vzbudit

zbytečnou pozornost. Co se domorodců týče, pro ty je

Racčí ostrov jen pusté skalisko v oceánu. O hodnotě

„Modré hlíny“ nemají ani tušení, a kdyby měli, stejně by

ji nedokázali využít. Bezpochyby by ji byli ochotni

prodat za pár rybářských háčků. Když se nám podaří

nepozorovaně získat trochu té hlíny, nikoho z toho hlava

bolet nebude. Proto naše akce zůstane přísně utajena.“

„Představujete si, že se tam pro tu hlínu vydám já?“

„Ano. Pokud se o tom tajemství nedozvěděl někdo

jiný, a tomu nic nenasvědčuje, nemyslím, že by to mělo

být příliš obtížné.“

Biggles přikývl. „Vypadá to jednoduše, ale zdánlivě

jednoduché věci se někdy dokáží pořádně zkomplikovat.

Ale to nám ukáže další vývoj.“

„Nevadilo by vám, kdybych se operace zúčastnil i

já?“ zeptal se profesor Lovejoy.

Biggles zaváhal.

„Mohl bych vám být prospěšný. Jednak poznám

„Modrou hlínu“ na první pohled, a kdybychom přistáli na

hlavním ostrově, pomohl bych vám v domluvě s

domorodci, protože znám jejich jazyk. Beze mne byste

ten pravý ostrůvek jen těžko hledali.“

90

„Tak dobře, souhlasím,“ přikývl Biggles. „Ale

poletíte s námi na vlastní riziko.“

„Samozřejmě.“

Přípravy k akci nepůsobily Bigglesovi a jeho

pilotům žádné zvláštní obtíže, s dálkovými lety měli

bohaté zkušenosti. Sepsali seznam potřebné výzbroje a

výstroje, a každý pracoval na určitém úkolu. Jeden

zajišťoval nákup a nakládání potravin, druhý obstarával

mapy a zjišťoval předpověď počasí, Biggles a Ginger

vypočítávali kurzy. Za dva týdny se jejich hydroplán,

starý Sunderland, který už jim tolikrát dobře posloužil,

blížil ke svému cíli.

Ginger, sedící v pilotní kabině vedle Bigglese, si s

úlevou oddychl, když se, po dlouhém letu nad širým

mořem, v hloubce před nimi vynořila osamělá skupina

ostrovů. Let nad vodou bývá vždycky monotónní, a

riziko přehlédnout malý cíl, ztracený v nedohledném

oceánu, je značné.

Biggles letěl pomalu a pozorně si prohlížel tvary

jednotlivých ostrovů a ostrůvků, tak jak se vynořovaly

nad obzorem. Profesor jim nakreslil hrubou skicu

Racčího ostrova, a proto by nemělo být příliš obtížné

ostrov identifikovat, jakmile ho zahlédnou. Ale i když

našli jeho přibližnou polohu vůči ostatním ostrovům,

objevit Racčí ostrov se jim nepodařilo. Biggles slétl níž a

řekl: „Nějak se mi to nechce líbit. Radši zajdi za

profesorem a požádej ho, ať sem přijde a …“

V tom okamžiku se objevil Algy. „To je on, tamhle

je,“ ukázal prstem.

„Ale ten se vůbec nepodobá profesorovu nákresu,“

protestoval Biggles.

91

„Ne. Profesor říká, že ostrov změnil tvar, ale že je to

určitě on.“

„Tak dobře. Hned to zjistíme.“

Když Biggles přešel do klouzavého letu, Ginger

zmateně poznamenal: „Tam dole se něco děje. Podívej

se, jak se chovají ti rackové. U všech rohatých! Jsou tam

lidé – domorodci. Na břehu jsou jejich kanoe. Museli se

tam doplavit z hlavního ostrova.“

„Dobře, že je s námi profesor.“

„Chceš přistát?“

„Jistě. Moře vypadá klidně, a to je dobré znamení.

Při takovéhle akci se vždycky vyskytne něco

neočekávaného.

Zůstaneme trochu dál od břehu, dokud se

nedozvíme, co si o tom myslí profesor.“

Biggles otočil hydroplán a hladce přistál asi půl míle

od břehu, potom ještě dojel po hladině asi do poloviny

této vzdálenosti, aby měli lepší výhled na ostrov. Na

úzkém skalnatém břehu pod strmými útesy, jediném

vhodném přístavišti na ostrově, bylo vytaženo pět nebo

šest válečných kanoí. Z břehu zírala na hydroplán asi

stovka domorodců. Kolem skal kroužili s ostrým křikem

hejna vyplašených racků.

Profesor se Bigglesovi omlouval. „Nedomnívejte se,

prosím, že jsem vás záměrně oklamal, co se týče těch

domorodců,“ řekl. „Obávám se, že jsme přiletěli v

nevhodnou chvíli. Neřekl bych, že sem ti divoši přijeli na

výlet, spíš to vypadá jako nějaký rituál.“

„Jste si jistý, že je to ten správný ostrov? Nevypadá

jako ten, který jste mi namaloval.“

„Je to on, ale od doby, kdy jsem tady byl, se jeho

tvar změnil,“ vysvětloval profesor. „Býval vyšší, a zdá

92

se, že se rozpadl na dvě části. To mohla způsobit jen

vulkanická činnost.“

„Co bychom teď měli udělat?“

„Je tohle místo pro letadlo bezpečné?“

„Pokud se nezmění podmínky, tak ano. Ale jsme na

volném moři, jestli se zvednou vlny, budeme se muset

vznést.“

„Pak tedy navrhuji, abychom prozatím zůstali, kde

jsme. Doufejme, že domorodci brzy odplují zpátky na

hlavní ostrov. Za těchto okolností by nebylo moudré

zajíždět ke břehu.“

„Z čeho tak soudíte?“

„Kdyby byli domorodci v přátelské náladě, připluli

by nás uvítat. Ale to, že jen stojí a civí na nás, to je

špatné znamení.“

„Tak dobře,“ přitakal Biggles. „Jeden muž zůstane

na stráži, a my ostatní se zatím trochu najíme.“

Den se pomalu vlekl a situace se nijak neměnila.

Moře zůstávalo klidné, ale domorodci nejevili žádné

známky chuti k odplutí. Profesor se podivoval, že kolem

hydroplánu nevidí žádné ryby, ale po chvíli jich pár

zahlédl, plavaly na hladině břichem vzhůru. Voda kolem

ostrova byla pokryta špinavou pěnou. „To jsou neklamné

známky nedávné sopečné činnosti, která způsobila, že

ostrov poklesl,“ vysvětloval profesor.

„Pokud nedojde k výbuchu …“ začal Ginger.

„To myslím nehrozí,“ přerušil ho profesor. „Spíš

bych čekal, že ostrov bude pomalu dál klesat, až zmizí ve

vlnách.“

K večeru se k hydroplánu opatrně přiblížila kanoe

asi s tuctem veslařů. Bigglesovi to bylo vhod, protože

začínal být netrpělivý a toužil se dozvědět, jak dlouho

93

domorodci na ostrově zůstanou. Aby se vyhnul nebezpečí

nenadálého útoku, nastartoval motory, nechal je jen tiše

příst, a do střední střelecké věžičky postavil na stráž

Bertieho s puškou. Profesor se chystal hrát roli

vyjednavače.

Domorodci patrně také nechtěli nic riskovat, a když

se přiblížili na doslech k letadlu, odložili pádla.

Nechovali se přátelsky ani nepřátelsky. Profesor se s nimi

pustil do očividně obtížné konverzace, a po nějaké době

domorodci odpádlovali zpátky k ostrovu.

„O čem jste mluvili?“ zeptal se Biggles.

„Chtějí, abychom okamžitě odletěli. Říkají, že jsme

na ně přivolali zkázu tím, že jsme urazili jejich bohy.

Bůh ohně se rozhněval a téměř zničil jejich ostrov, a tak

se vydali sem, aby ho usmířili obětmi.“

„Jinými slovy, došlo tady k sopečné erupci.“

„Ano, tak bychom to označili my.“

„A to se tady máme poflakovat, než se jim uráčí

odejít?“

„Obávám se, že ano. Pokoušet se o přistání by bylo

bláznovství.“

„V tom případě počkáme,“ řekl Biggles odevzdaně.

„I když tím nejsem nijak nadšený. Podmořský výbuch by

způsobil přílivovou vlnu, a to by nebyla žádná legrace.“

Když slunce zapadlo do moře a podivnou scenérii

rychle zahalila tma, objevily se viditelné příznaky

přítomnosti boha ohně, které vysvětlovaly podivné

chování domorodců. Na holé skále ostrova vzplanula

mihotavá záře. Celé úbočí věžovité hory se rozzářilo

podivně nezemským, jakoby neónovým světlem, jehož

odlesky zaplavovaly mořskou hladinu.

94

Profesor vykřikl, že to je „Modrá hlína“ a nikdo mu

neodporoval. Co jiného by to taky mohlo být? „Sopečný

výbuch pravděpodobně roztrhl ostrov na dvě části,“

vysvětloval profesor. „Tím se dostaly na povrch spodní

vrstvy horniny, kterou, jak se zdá, tvoří čistá „Modrá

hlína“. Opravdu neuvěřitelný pohled.“

„Jestli se ostrov roztrhl, může se každou chvíli

rozpadnout,“ řekl Algy.

„To je dost pravděpodobné,“ přitakal profesor.

„Domorodci musejí být šílení, když na ostrově

zůstávají. Možná, že si ani neuvědomují nebezpečí.“

„Myslím, že jsou k smrti vyděšení, ale na jejich

ostrově zřejmě došlo ke strašné katastrofě, a neodvažují

se vrátit domů.“

„Třeba se vrátí, až budou hotovi s tím svým

obřadem,“ prohodil Bertie s nadějí v hlase.

„Ta šedá pěna, kterou jsme viděli na mořské hladině,

byla bezpochyby sopečná láva vyvržená výbuchem

nějaké sopky,“ řekl profesor.

„Jestli se situace nezmění, můžeme zítra ostrov

obletět. Pokusíme se najít kráter,“ navrhl Biggles. „Teď

bychom se měli trochu prospat.“

Ale nebylo jim to dopřáno. O několik okamžiků

později přerušilo jejich rozhovor temné hluboké dunění,

podobné vzdálenému hromu. Nedokázali odhadnout,

odkud zvuk přichází, ale z prudkého kymácení letadla

pochopili, že jeho zdroj nebude daleko.

„To se mi vůbec nelíbí,“ zamručel Algy.

„Mně taky ne,“ odpověděl Biggles. „Ale když už

jsme letěli tak daleko, přece jen tak neutečeme. Nejdříve

se podíváme, co se vlastně děje. Skála ještě stojí a

95

rozhodně si z ní chci nabrat trochu té hlíny, než se dáme

na ústup.“

Následující noc byla ta nejnepříjemnější, na kterou

si Ginger dokázal vzpomenout. Děsivá – by byl asi

přiléhavější výraz. Dunění se v nepravidelných

intervalech opakovalo, a hydroplán se pokaždé

nepříjemně zahoupal. Jednou se dokonce celý roztřásl.

„To bylo přímo pod námi,“ vyhrkl Bertie.

„Už chápu, jak se cítí člověk sedící na vrcholu

sopky.“ Na potvrzení jeho slov se ozval rachot padajícího

kamení. Všichni přiskočili k oknu. Skála ještě stála, ale

skýtala děsivě nádherné divadlo. Vzduch páchl sírou.

„Jestli tam ti chudáci divoši ještě jsou, tak musí být

zkamenělí hrůzou,“ poznamenal Algy.

„To jsem já taky,“ odpověděl Bertie upřímně. „Jsou

blázni, že tam zůstávají.“

„To platí i pro nás,“ dodal Ginger.

„Jako by se po nich slehla zem,“ zamumlal profesor.

Kalné svítání jejich obavy nerozptýlilo. Hladina

kolem hydroplánu byla pokryta hustou šedivou pěnou

zmítající se na vlnách nahoru a dolů a tu a tam vířící v

širokých vírech. Ostrov byl stále na svém místě, ale

znatelně se snížil. Když se obloha rozjasnila, bylo

zřejmé, že domorodci ostrov opustili.

„Na tuhle chvíli jsme čekali,“ řekl Biggles úsečně.

„Hoďte sebou, ať můžeme ten přetopený kotel rychle

opustit. Spusťte gumový člun. Gingere, připrav nádobu

na hlínu.“

„Potápí se!“ zaječel profesor.

Všichni se otočili a strnule pozorovali, jak se celý

ostrov pomalu noří do moře. Kolem se zvedly vlny.

96

„Přísámbůh, prohráli jsme na cílové čáře!“ zamručel

zklamaně Bertie.

Biggles se vrátil do pilotní kabiny a nastartoval

motory.

„Zastavil se!“ vykřikl Algy.

„Doufejme, že ještě pár minut vydrží,“ řekl Biggles

zachmuřeně a letadlo se rozjelo po hladině k ostrovu.

Zavládla napjatá atmosféra. Všem bylo jasné, že

každým okamžikem může dojít k dalšímu výbuchu.

Biggles se nepokoušel přátele nijak uklidňovat, a z

výrazu jeho tváře bylo patrné, že si uvědomuje vážnost

situace. Zastavil hydroplán asi sto yardů od umírajícího

ostrova a pak šlo všechno ráz naráz. Biggles popadnul

nádobu na „Modrou hlínu“, skočil do nafukovacího člunu

a odrazil od letadla. „Jestli se ostrov potopí dřív, než se

vrátím, nečekejte na mě a rychle odleťte do bezpečí,“

rozkázal úsečně Gingerovi, který se k němu chystal

nastoupit.

„Ale …“

„Je to rozkaz.“

„Tak dobrá,“ souhlasil váhavě Ginger. Věděl, že

nemá cenu Bigglesovi odporovat.

Biggles pádloval k ostrovu a muži v letadle ho

napjatě sledovali. Zdálo se jim, že mu cesta trvá

nekonečně dlouho. Ještě delší čas strávil obtížným

přistávacím manévrem u téměř kolmých útesů.

Na hodinách na přístrojové desce hydroplánu

uplynula pouhá půlhodina, ale i půlhodina se zdá

nekonečná v situaci, kdy každý okamžik rozhoduje o

životě a smrti.

Racčí skála nebyla z kamene, ale z měkkého

sopečného tufu, který se Bigglesovi drolil pod rukama.

97

Vylézt nahoru k ložiskům „Modré hlíny“ se zdálo být

nad lidské síly. V jedné chvíli mu kolem hlavy

prosvištěla malá lavina a zapadla do moře, z něhož

začínaly stoupat husté kotouče páry. Přesto se nakonec

Bigglesovi jeho záměr zdařil. Rychle sklouzl s útesu a s

nádobou plnou „Modré hlíny“ těžce dopadl do gumového

člunu.

Ginger, pozorující Bigglese, si otíral zpocené čelo,

bylo jasné, že jde o sekundy. Zlověstné hřmění

zesilovalo, voda vřela a z mořského dna vystupovaly na

hladinu stále větší a větší balvany kouřícího tufu. Biggles

si jimi musel proklestit cestu k letadlu. Vzduch se naplnil

dusivým sirným dýmem. Biggles se rozkašlal.

Ostrov se zachvěl a sklouzl pod hladinu dřív, než

Biggles dopádloval k letadlu. Mohutný vír člun téměř

zastavil a zdálo se, že jej uchvátí a strhne do hlubin. V

poslední chvíli hodil Bertie Bigglesovi lano, Biggles je

zachytil, přitáhl své nemotorné plavidlo k boku

hydroplánu a namáhavě vyskočil na palubu. „O člun se

nestarejte,“ vydechl. „Odstartuj!“ přikázal Algymu.

Odstartovat ze změti plovoucích balvanů tufu se

ukázalo zhola nemožné. Algy pomalu popojížděl a razil

si jimi cestu jako ledoborec. S rostoucí vzdáleností od

místa zániku ostrova se hladina trochu vyčistila, a po

několika nekonečných minutách hydroplán nabral

rychlost a vznesl se do vzduchu.

Když se Ginger ohlédl za nešťastným ostrovem,

spatřil jen nekonečné moře. „To bylo o chlup,“ řekl

Bigglesovi. „Ostrov je pryč!“

„Nic lepšího se stát nemohlo,“ prohlásil Biggles a

stíral si s tváře pot. „Aspoň už nikdo nepodlehne

98

pokušení tohle páchnoucí místo navštívit. Podejte mi

vědro vody, rád bych se trochu umyl.“

Hydroplán zakroužil a vyrazil směrem k pevnině.

99

Létající křižáci

Na betonové rozjezdové dráze před budovou

hlavního štábu Letecké policie se v letním slunci třpytilo

několik letadel. Mezi nimi procházel s čapkou v ruce

konstábl Algy Lacey, který se právě vrátil ze zkušebního

letu. „Je škoda ubíjet tak krásný den v přeplněných

místnostech,“ poznamenal, když vkročil do kanceláře,

kde konstáblové Ginger Hebblethwaite a Bertie Lissie

uspořádávali kartotéční lístky.

„Můžeme strávit víkend na venkově společně, jestli

chcete,“ nabídl jim Biggles od stolu, kde se probíral

došlou poštou. „Také bych si docela rád vyjel.“

„Ale kam?“ vyzvídal Ginger.

Biggles se usmál. „Mohli bychom se zajet podívat

na pár těch starých vymyšleností z bambusu a drátu, na

kterých se lidé vznášeli do vzduchu, než byla vynalezena

pořádná letadla.“

„A kde jsou?“ vyptával se Ginger. „Vždycky jsem se

chtěl proletět v takové ptačí kleci.“

100

… hladina se trochu vyčistila a po několika nekonečných

minutách…

101

„Na zámku Mancroft. Sir Giles Mancroft byl jedním z

průkopníků letectví. Když už byl na pilotování moc starý,

vložil spoustu peněz do vybudování jedinečné sbírky

starodávných létajících strojů. Pečlivě je zrenovoval a

udržoval je v provozuschopném stavu. Ale zřejmě to byl

přece jen trochu drahý koníček, a proto se teď rozhodl

svou sbírku rozprodat. Dostal jsem pozvánku na aukci,

která se koná tuto sobotu. Jedním z prodávaných

exponátů má být i „Létající křižák“, stroj, s nímž Sir

Giles, jako jeden z prvních, přeletěl kanál La Manche.

Asi před dvěma lety se kolem toho letadla strhnul nějaký

poprask, ale na podrobnosti si už nevzpomínám, musím

si osvěžit paměť. Před chvílí jsem dostal vzkaz od jistého

Smitherse, za války u mě sloužil jako mechanik. Píše, že

teď působí u Sira Gilese a že by mě rád ještě dnes

navštívil. Doufám, že nechce, abych koupil některý z

těch starých krámů.“

Bigglesovy obavy se nevyplnily. Když za několik

okamžiků Smithers dorazil, bylo okamžitě jasné, že jej k

návštěvě vedly jiné motivy. „Dozvěděl jsem se, že jste

také pozvaný na aukci, pane, a protože jsem se doslechl,

že působíte u Letecké policie, rozhodl jsem se vás

požádat o pomoc,“ vysvětloval s omluvami Smithers.

„Odkud víš, že se mám zúčastnit aukce?“

„Nesl jsem pozvánky na poštu a povšiml jsem si

vašeho jména,“ přiznal upřímně Smithers.

„O jakou pomoc jde?“

„Očistěte jméno mého otce, pane. Jakmile bude starý

Křižák prodaný, nebude k tomu už příležitost.“

„Nechceš si sednout a něco nám o tom říct?“ vyzval

ho Biggles.

102

„Nejdřív byste měl vědět, pane,“ rozhovořil se

Smithers, „že existují, nebo spíš existovali dva Létající

křižáci. Jeden Křižák je staré letadlo a druhý je obraz.

Letadlo dostalo bezpochyby název podle toho obrazu.

Ale musím vás předem varovat, pane, historka o dvou

Křižácích, kterou se vám chystám vyprávět, je dosti

spletitá a poněkud neuvěřitelná. Určitě se budete divit,

stejně jako někdy i já sám, proč se zavčas neudělalo to

nebo ono, ale do průběhu událostí, které vám za okamžik

popíši, zasáhla válka, a policie měla tenkrát jiné věci na

práci; z toho důvodu, jak se domnívám, byl případ po

krátké době odložen ad acta, a rovněž noviny se o něm

téměř nezmínily. První Létající křižák byl obraz, který

daroval ruský car jednomu z předků sira Gilese, ještě za

křižáckých výprav. Je na něm zobrazen rytíř v brnění,

sedící na obrněném koni. Byl to poměrně malý obraz, ale

byl namalován jedním z nejlepších umělců oné doby.

Dnes by měl velikou cenu. Kdyby ho Sir Giles dostal

zpátky, nemusel by prodávat celý svůj majetek, aby se

dostal z dluhů.“

„Kam se ten obraz poděl?“ vyzvídal Biggles.

„To bychom také rádi věděli,“ odpověděl Smithers

smutně. „Zmizel za okolností, které stály mého otce

život.“

„Jak k tomu došlo?“

„Takhle, pane. Pouhé dva dny před vypuknutím

války pořádal Sir Giles večírek pro skupinu lidí, kteří se

zajímali o letectví. Chtěl se jim pochlubit svými starými

stroji. Mezi hosty byl i jeden Američan jménem

Silbermann, který tvrdil, že byl členem slavné Escadrille

Lafayette, americké letky, jenž bojovala za Francii na

počátku první světové války. Při vyšetřování sdělil

103

policii,

že

se

události

odehrály

následujícím

způsobem…“

„Tvůj otec byl zaměstnán u Sira Gilese, nemýlím-li

se.“

„Ano, pane, nejdříve jako mechanik a potom jako

jeho sluha.“

„Aha, pokračuj.“

„Silbermann vypověděl, že se právě chystal ulehnout

ke spánku ve svém pokoji, když si uvědomil, že

zapomněl v knihovně cigaretové pouzdro. Sešel dolů a

okamžitě si všiml, že obraz Létajícího křižáka je

vyříznutý z rámu. Okno do parku bylo otevřené. Podíval

se ven a v blízkosti hangáru z plachtoviny, v němž byla

umístěna stará letadla, zahlédl pohybující se světlo.

Vyběhl ven, podle svých slov, aby dopadl zloděje, a u

hangáru narazil na mého otce. Silbermann vypověděl, že

ho můj otec napadl. Bezpochyby došlo k prudké potyčce,

můj otec se z utrpěných zranění už nikdy nezotavil, a

rovněž Silbermann si pobyl nějakou dobu v nemocnici.

Hluk urputného zápasu vzbudil pozornost jednoho z

hajných. Když přiběhl k hangáru, uviděl mého otce

nehybně ležícího na zemi a opodál stál Silbermann a

opíral se o starého Křižáka; to je důvod, proč se

domnívám, že to „letadlo“ je do celé historie nějak

zapleteno. Oba muži byli dopraveni do nemocnice.“

„Rozumím-li tomu dobře, váš otec zemřel, aniž by

se k celé události vyjádřil.“

„Ano, pane. Utrpěl zranění hlavy a až do své smrti

nenabyl plně vědomí. Jen cosi mumlal o Létajícím

křižákovi. Samozřejmě, že by ho ani nenapadlo ten obraz

ukrást, ale v jeho neprospěch mluvilo to, že věděl, že

nenápadný obraz možná otevírá cestu k pokladu. Podle

104

staré rodinné legendy byl tento obraz klíčem k pokladu,

který před mnoha sty lety přivezl z Ruska Sir Giles, toho

jména první. Můj otec často navrhoval současnému Siru

Gilesovi, aby obraz vyňal z rámu a pozorně si ho

prohlédl, ale ten o tom nechtěl ani slyšet. Jen se smál a

říkal, že celá ta legenda je jen snůška romantických

nesmyslů.“

„Rozumím,“ řekl Biggles zvolna. „A co vlastně váš

otec v hangáru dělal, když ho tam Silbermann přistihl?“

„Převládal názor, že chtěl uprchnout s obrazem.

Podle mě to nedává smysl, ale z hlediska vyšetřovatelů

na tom něco mohlo být, protože v hangáru byla auta.

Vozy hostů, které se nevešly do zámecké garáže, byly

provizorně umístěny do hangáru.“

„A co ten obraz?“

„Nikdy se nenašel. Pátralo se po něm, ale dost

vlažně.

Vypukla válka, a policie měla docela jinou práci. Sir

Giles odešel na frontu a já, jako záložník, jsem taky

musel narukovat. Silbermann se vrátil do Ameriky, a celá

historie nějak vyšuměla do ztracena. Nikoho příliš

nezajímala. Když můj otec zemřel, lidé se spíš starali o

to, jak se ukrýt před bombardováním.“

„A co si o tom myslíš ty?“

„Tvrdím, že ten obraz ukradl Silbermann, a ne můj

otec,“ prohlásil Smithers. „Bylo to všechno jinak. Můj

otec dopadl jeho. A proto jsem přišel za vámi.

Silbermann zabil mého otce, aby se mohl zmocnit

obrazu, a tak mě napadlo, že pokud má ten starý aeroplán

skutečně nějakou spojitost s tou záhadou, Silbermann se

určitě objeví na sobotní aukci.“

„Proč si myslíš, že ten obraz neodnesl už tenkrát?“

105

„Nevím, jak by to mohl udělat. Kdyby ho měl, určitě

bychom o tom už dávno věděli. Něco mi říká, že ten

obraz je nějak spojený s tím aeroplánem, a starého

Křižáka už dlouho nikdo neviděl. Víte, když Silbermanna

propustili z nemocnice, válka už byla v plném proudu.

Zámek byl zabrán pro vládní účely, a staré aeroplány

byly rozmontovány a uskladněny dole ve sklepě společně

s nábytkem. Silbermann se k nim nemohl dostat. Na

sobotní aukci budou ty stroje poprvé předvedeny

veřejnosti.“

„Ty si nemyslíš, že Silbermann ten obraz odvezl?“

„Ne. Jak by to udělal? Jeho automobil byl

zaparkovaný v tom hangáru. Já tvrdím, že se Silbermann

chtěl dostat ke svému autu, ale můj otec ho přistihl dřív,

než se mu to podařilo. Následujícího dne byla všechna

auta v hangáru prohledána, a žádný obraz se nenašel. V

té době byl Silbermann v nemocnici a nemohl tedy obraz

přemístit.“

Biggles chvíli uvažoval. „Dobře, Smithersi,“ řekl.

„Rozumím, o co ti jde. V sobotu zajedeme na zámek a

trochu se tam porozhlédneme. Mimochodem, byl některý

z těch starých strojů v poslední době ve vzduchu?“

Smithers se usmál. „Jen Létající křižák. Včera. Věřte

tomu nebo ne, Sir Giles si chtěl trochu zavzpomínat na

staré zlaté časy a ještě naposledy se v něm proletět.

Pouze nad svými pozemky, samozřejmě. Natankovali

jsme do té staré rachotiny olej a palivo. Nemyslel jsem si,

že vzlétne, ale světe div se, vznesl se jako pták, a Sir

Giles s ním několikrát oblétl zámek asi deset stop nad

zemí.“

106

„Pěkný výkon,“ řekl Biggles s uznalým úsměvem.

„Takový stroj si nemůžeme nechat ujít. V sobotu se na

něj přijedeme podívat.“

Smithers odešel a Biggles se otočil k ostatním.

„Nezůstane jen u prohlížení, když bude dražen tak

statečný pták, je mojí povinností na něj také něco

přihodit.“

„Ty bys ho chtěl?“ vyzvídal Ginger.

Biggles zavrtěl hlavou. „Ne. Na antikvární kousky

tady nemáme dost místa. Ale jestli ho chce získat někdo

jiný, bude muset dražit proti mně; a čím víc bude cena

stoupat, tím větší budu mít zájem.“

„Chceš toho zloděje obrazů přeplatit?“ vyptával se

Ginger.

„Kdybych ho dobře neodhadnul, měl bych na krku

pěkně drahý starý krám. Měl bys přihazovat ty, Gingere.

Kdyby mě někdo z davu poznal, musel bych odpovídat

na trapné otázky. Sleduj mě a přihazuj tak dlouho, dokud

ti nedám znamení, abys toho nechal. Chci vědět, kdo s

tebou zůstane jako poslední, až se cena vyšplhá hodně

vysoko. Vy ostatní mějte také oči na stopkách.“

„Ty si vážně myslíš, že tam Silbermann přijde?“

vyptával se chytrácky Bertie a leštil si skla brýlí.

„To opravdu nevím,“ odpověděl Biggles zamyšleně.

„Možné to je. Jestli se dostaví, určitě přijde v nějakém

převleku. Po tom, co se na zámku Mancroft stalo, sotva

najde dost kuráže, aby se pokusil pod pravým jménem

získat aeroplán, vedle nějž před lety zabil člověka. To by

vypadalo moc podezřele. Noviny mají dlouhou paměť, a

reportéři by mu zcela určitě kladli otázky, na které by jen

velmi nerad odpovídal. To si jistě uvědomuje. Ale

pojďme dolů, pojedeme.“

107

Zámek Mancroft bylo velkolepé venkovské sídlo

uprostřed parkové krajiny, na pokraji rozlehlých plání

Fens. Ale Biggles a jeho přátelé se nekochali krásami

přírody, věnovali veškerou pozornost řadě starých

aeroplánů zaparkovaných na pokraji travnaté přistávací

dráhy před dvěma omšelými hangáry z plachtoviny.

Kolem letadel se shromáždil hlouček vysloužilých pilotů,

bohatých zájemců o koupi letadel a zástupců různých

muzeí a soukromých sbírek. Těžko uvěřit, že tyto

podivné konstrukce ze dřeva, drátů a plátna kdysi

skutečně kralovaly na nebi, pomyslel si Ginger. Že se

právě z těchto neohrabaných monster vyvinuly během

jediné generace dnešní dokonalé stroje, schopné

dolétnout za několik málo hodin do kteréhokoliv koutu

zeměkoule.

Biggles se představil Siru Gilesovi a v krátkém

rozhovoru s ním se dozvěděl, že všechny vystavené stroje

skutečně kdysi létaly a ještě dnes jsou schopné vznést se

do vzduchu. Sir Giles mu potvrdil, že si předchozího dne

vyletěl s Létajícím křižákem. „Bylo by tragické, kdyby

takové stroje skončily ve šrotu, doufám, že většina z nich

připadne nějakému muzeu.“

„Předpokládám, že jste se nedozvěděl o obrazu

Létajícího křižáka, který před lety zmizel, něco nového?“

zeptal se ho Biggles. „Nedávno jsem na ten případ

narazil, když jsem se probíral policejním archivem.“

„Ne,“ odpověděl Sir Giles. „Obávám se, že

nenávratně zmizel. Celá ta nešťastná záležitost už patří

historii jako tyto stroje. Chudák Smithers se asi pomátl a

ukryl ten obraz někam do bezpečí, vždycky ho měl v

obzvláštní úctě. Ten druhý muž, který do toho byl

108

zapletený, Silbermann, se vrátil zpátky do Států, a od té

doby jsem ho neviděl.“

„Teď už ve Státech není,“ opáčil Biggles. „Náhodou

jsem se dozvěděl, že po něm pátrá Výbor pro vyšetřování

neamerické činnosti.“

Sir Giles jeho slova patrně přeslechl, nebo mu jejich

význam unikl. S úsečným: „Promiňte, aukce už začíná,“

se s Bigglesem rozloučil a rychle odešel.

V poněkud stísněné náladě přihlížel Biggles a jeho

přátelé, jak jsou bývalí králové vzduchu prodáváni za

částky nepřevyšující cenu ojetého auta, určeného k

sešrotování. Trochu vzruchu vnesl do aukce jen jeden

filmový režisér, který koupil vysloužilého Farmana pro

svůj nový film.

„Teď přijde na řadu Křižák,“ zamumlal Ginger a

zvedl hlavu od katalogu.

„Mějte oči otevřené,“ připomněl přátelům Biggles.

Vydražování Létajícího křižáka začalo dobře, ale v

okamžiku, kdy se cena vyšplhala přes 100 liber,

přihazoval nabídky jen Ginger a neznámý mladý muž s

výrazným americkým přízvukem. Souboj těchto dvou

kupujících neušel všeobecné pozornosti, a jak se cena

postupně zvyšovala, Biggles zahlédl na Američanově

tváři stopy rozpaků. I Ginger vypadal poněkud ustaraně,

když cena dosáhla dvou set liber a Biggles dosud nedal

žádné

znamení.

Najednou

Američan

odstoupil,

aukcionářovo kladívko dopadlo a Létající křižák připadl

Gingerovi za částku 220 liber, nejvyšší cenu, jaké bylo

ten den dosaženo.

„Co mám říct novinářům, až se mě začnou

vyptávat?“ zeptal se Ginger Bigglese.

109

„Řekni, že zastupuješ Ministerstvo letectví, což není

tak daleko od pravdy,“ odpověděl Biggles. „Taky jim

řekni, že stroj je natankovaný, a že se s ním chystáš zítra

odletět do jeho nového domova. Kam, to jim říkat

nemusíš.“

Ginger se zděsil. „Mám s ním odletět? To nemyslíš

vážně!“

„Myslím. Vždyť létá. Slyšel jsi, co říkal Sir Giles,

ne?“

„Co je to za nápad?“

„Chci někoho vyprovokovat – pravděpodobně

našeho mladého amerického přítele – aby učinil poslední

zoufalý pokus zmocnit se Křižáka, než s ním odletíš ty.

Prozatím dej toho veterána zaparkovat do hangáru.

Budeme se střídat v hlídání, nesmíme ho spustit z očí.

Tamhle vidím Smitherse, chtěl bych si s ním promluvit.

Postarej se o Křižáka a na nějaké šikovné místo za

hangárem zaparkuj auto, ať ho máme při ruce,

kdybychom ho rychle potřebovali.“

Střežení Křižáka byl nudný a únavný úkol, který

zabral valnou část noci. Až do ranního šera se u

otevřených dveří hangáru neobjevila ani myš. Ale v

okamžiku, kdy mizely poslední hvězdy, se proti obzoru

mihla tiše našlapující postava.

Biggles se pohyboval stejně tiše. Přistoupil k

neznámému, rozsvítil baterku a v jejím ostrém světla se

objevila mrkající tvář mladého Američana. Z jeho

zmatku bylo vidět, že není na podobné ranní výlety

zvyklý.

„Hledáte něco?“ zeptal se Biggles klidně.

110

„Já, já, ech …jen jsem se chtěl naposled podívat na

tu starou kraksnu,“ koktal překvapeně.

Bigglesův hlas ztvrdl: „Vybral jste si pro to zvláštní

okamžik. Soudu budete muset dát nějaké lepší vysvětlení.

Jsem policista.“

„Policie!“ Vyhrkl Američan zděšeně. „Neunáhlujte

se,“ prosil. „Nezatýkejte mě. Já o tu starou rachotinu

nestojím. Co bych s ní dělal?“

„To bych se od vás rád dozvěděl,“ odpověděl mu

Biggles úsečně. „Tak rychle s pravdou ven.“

„Nic zlého jsem neudělal.“

„Chtěl jste s tím strojem odletět. Proč?“

„Chtěl jsem si trochu přivydělat,“ zamumlal

Američan sklesle.

„A jak? Odpovězte rychle, nebo vás budou

vyslýchat někde jinde!“

„Poslyšte,“ řekl Američan upřímně. „Když mě

zatknete, jsem vyřízený. Nejsem žádný zločinec.“

„Jak se jmenujete?“

„Galton.“

„Odkud jste?“

Američan odevzdaně pokrčil rameny. „Tak dobrá,

přiznám se vám. Nebyla to moje chyba, že jsem tu

kraksnu nekoupil, dělal jsem, co jsem mohl. Viděli jste to

sami. Jsem seržant amerického letectva v Německu. Byl

jsem na dovolence v Berlíně a prohrál jsem tam nějaké

peníze v jedné herně. Začalo jít do tuhého, ale objevil se

tam nějaký chlápek, Silbermann se jmenoval, a nabídl se,

že mi pomůže, když pro něj něco udělám.“

„Proč si vybral právě vás?“

„Protože jsem měl uniformu. Musel poznat, že jsem

letec.“

111

„Chtěl po vás, abyste pro něj pilotoval nějaké

letadlo?“

„No jasně. To je všechno. Řekl mi, abych zajel na

zdejší aukci a koupil mu tu starou kraksnu.“

„Řekl vám, na co toho veterána chce?“

„Ne. Když jsem se ho na to ptal, řekl mi, že mi do

toho nic není. Dal mi tři sta babek, abych se dostal přes

Kanál a koupil mu toho Křižáka. Řekl mi, že to bude

stačit. Jak víte sami, nestačilo.“

„Jistě vám zapomněl říct, že ho hledá Federální

policie, nemám pravdu?“ řekl Biggles zachmuřeně.

Američan sebou trhl: „A co provedl?“

„Je to zrádce.“

„Ten darebák! Tak proto nechtěl vyjít ze sovětského

sektoru.“

„Nemá cenu mu nadávat. Copak vám nebylo

nápadné, proč si sem pro to letadlo nezajel sám?“

„Jistěže. Ale řekl mi, že má v den aukce důležitou

schůzku v Berlíně.“

„Co jste měl s tím strojem udělat, až ho získáte?“

„Měl jsem s ním odletět na malé letiště nedaleko

odsud – do Hookley Green. To místo jsem navrhl sám.

Před dvěma roky jsem tam sloužil a znám v okolí každou

píď. Hookley bylo jedno z našich cvičných letišť. Je tam

slušně dlouhá přistávací dráha a nedaleko letiště je starý

větrný mlýn, báječný orientační bod.“

„To je všechno?“

„Ještě říkal, že v Hookley bude čekat někdo, kdo ode

mne ten stroj převezme. Neříkal kdo, ale ten chlápek mi

měl po předání letadla zaplatit.“

„Nezdá se vám, že dost riskoval, když vám jen tak

svěřil tři sta dolarů?“

112

„Ani ne,“ řekl Američan hořce. „Pojistil si mě,

abych ho nepodvedl. Ach, ten chlap je mazaný. Víte,

podle předpisů se nesmím vzdálit z Berlína. Abych se

dostal ven, opatřil mi falešné papíry. Kdybych mu s těmi

penězi zmizel, stačilo aby jen zvedl telefon a zavolal na

velitelství mojí letky. Byl jsem blázen, že jsem se s ním

do toho podniku pustil, ale co jsem měl dělat? Byl jsem

bez groše.“

„Kdy jste měl dopravit to letadlo do Hookley?“

„Teď. Ještě před rozedněním.“

„Tak dobrá,“ řekl Biggles obchodnicky. „Teď se

musíte rozhodnout. Silbermann je nepřítel vaší země.

Budete držet s ním, nebo se dáte do spolku s námi? Nic

vám neslibuji, ale když s námi budete spolupracovat,

pokusím se vám to u vašich nadřízených vyžehlit.“

„Jdu se vámi,“ vyhrkl Galton bez zaváhání. „Co

mám udělat?“

„Dokážete pilotovat Křižáka?“

„Jistě, to je hračka. Už jsem létal s jinými herkami.“

„Výborně, počkejte hodinu. Pak odstartujte a odleťte

s Křižákem do Hookley, jak bylo domluveno. Uděláte to?

Můžu se na vás spolehnout?“

„Na to vemte jed. Udělám cokoliv, jen když mě z

téhle bryndy dostanete.“

„Až přiletíte do Hookley, budu tam na vás čekat,“

slíbil Biggles, obrátil se na podpatku a lehce si

pohvizduje odcházel k autu za hangárem. Když se k

němu přiblížil, vystoupil ze stínu nějaký muž. „To je

Smithers,“ řekl Biggles ostatním. „Požádal jsem ho, aby

tady čekal, kdybych ho náhodou potřeboval. Ví, jak

vypadá Silbermann.“

113

Zanechali Galtona u Křižáka a vydali se po úzké

okresní silnici k letišti, kde mělo letadlo přistát. Krajina

byla plochá a opuštěná. Zanedlouho v dálce zahlédli

vychrtlá ramena starého větrného mlýna. Ve mlýně bude

asi čekat Silbermann, pomyslel si Biggles, široko daleko

není žádný jiný úkryt. Proto nezajeli až k mlýnu, ale

zastavili mezi vrbami pár set yardů od něj a dále

pokračovali pěšky. Ginger se tiše dotkl Bigglesova

ramene a upozornil ho na auto zaparkované za kuželem

mlýna. Biggles mlčky přikývl.

Uplynulo několik minut vyplněných čekáním.

Konečně prolomil hluboké ticho povědomý zvuk,

rachocení starého typu výbušného motoru. Za okamžik se

objevil Křižák, letící nebezpečně nízko. Biggles a jeho

přátelé s napětím sledovali přistávací manévr. Náhle

umlkl motor. Nos letadla poklesl. Kola se dotkla země,

letadlo poskočilo, dopadlo na zem, ještě malý kus

poposkočilo a zarylo se nosem do trávy jen malý kousek

od křoví, za kterým se krčili. Galton seskočil na zem,

rozmarně se na jankovité vznášedlo usmál a zapálil si

cigaretu.

V tu chvíli vyklouzl ze dveří mlýna muž a spěchal k

Američanovi.

„Silbermann,“ zašeptal Smithers.

„Podařilo se vám to!“ zvolal zjevně potěšený

Silbermann, když doběhl k pilotovi.

„Samozřejmě,“ odpověděl Galton.

Silbermann neztrácel čas. S nožem v ruce vylezl do

otevřeného kokpitu a chvíli cosi kutil na podlaze, nebo za

sedadlem pilota. Když se zase vztyčil, držel v ruce malou

roličku. Potom seskočil dolů, přímo do náručí Bigglese,

114

který se mezitím nepozorovaně přiblížil. Výraz jeho tváře

by byl za méně dramatických okolností směšný.

„Jmenujete se Joseph Silbermann?“ zeptal se

Biggles. „Ano … proč?“

Než se vzpamatoval z údivu, zaklaply na jeho

zápěstích želízka.

„Tohle si vezmu,“ řekl Biggles, sáhl po roličce a

podal ji Smithersovi.

Ten ji rychle rozbalil a vykřikl: „Létající Křižák!“

„Jsem

detektiv

Letecké

policie,

inspektor

Bigglesworth ze Scotland Yardu,“ řekl Biggles svému

zajatci. „Zatýkám vás pro krádež tohoto obrazu, ke které

došlo na zámku Mancroft jedné noci roku 1939. Později

budete pravděpodobně obviněn z ještě vážnějších deliktů,

proto vás upozorňuji, že cokoliv řeknete, může být

použito proti vám.“

„Proč tak zhurta,“ vydechl Silbermann. „Můžeme se

nějak dohodnout. Jde o veliké peníze. Když jsem byl v

Moskvě, objevil jsem …“

„Mlčte,“ přerušil ho ostře Biggles. „Svou historku

můžete vyprávět později.“ Potom se otočil ke Galtonovi a

řekl: „Měl byste se rychle vrátit do Berlína. Udělám pro

vás, co bude v mých silách.“

Dohra byla podivuhodná, ale ne nečekaná. Stará

legenda se potvrdila. Silbermann přiznal, že na zmínku o

obrazu narazil, když se jako student historie probíral

carovými osobními výdaji z doby, kdy byl obraz

namalován. Poté, co byl obraz pečlivě prohlédnut

odborníky, našla se na jeho rubu nenápadná značka a pod

ní byla v jeho masivním rámu objevena tajná schránka

plná drahokamů. Sir Giles získal prodejem kamenů

značnou částku peněz, která mu umožnila nejen udržet

115

rodinné sídlo zámek Mancroft, ale i znovu koupit

Létajícího křižáka. Stříbrná replika tohoto statečného

aeroplánu dodnes zdobí krbovou římsu hlavního štábu

Letecké policie.

Silbermann skončil rukou katovou a počestný

Smithers, který položil život při ochraně majetku svého

pána, byl pomstěn. Jeho syn si také získal vážnost,

nejenže se mu podařilo očistit otcovu čest, ale stal se na

zámku Mancroft velmi váženou osobou. A obraz? Obraz,

který způsobil tolik potíží, už zase visí ve svém starém

rámu na stěně zámecké knihovny.

116

Případ roztrženého padáku

Biggles vstoupil do komodorovy kanceláře v

hlavním stanu letecké policie v budově Scotland Yardu,

usadil se do křesla a tázavě se zadíval na svého šéfa.

„Chtěl jste se mnou mluvit, pane?“ řekl s úsměvem.

Letecký komodor pozvedl cár látky s potrhanými

okraji, asi yard dlouhý a stopu široký a zlehka ho položil

na svůj pracovní stůl. „Zvíře, nerost nebo rostlina?“

otázal se Bigglese.

„Zřejmě se díváte na televizi,“ poznamenal Biggles.

Letecký komodor se usmál. „Proč ne? Znáte

odpověď?“

Biggles cár uchopil, pozorně si ho prohlédl a

promnul látku mezi prsty. „Jestli je bourec zvíře, tak

bych řekl, že je to ze zvířete.“

„Správně. Je to hedvábí.“

„Podle kvality, stehů a tady toho vytrženého místa

bych řekl, že je to část padáku.“

„Opět správně. Je to tak.“

„Není to britský výrobek.“

„Vedete si dobře.“

Biggles smutně pokýval hlavou. „Pravděpodobně

teď budete chtít, abych vám řekl, komu ten padák patřil,

a jak došlo k jeho roztržení.“

„To bych moc rád věděl.“

„Odkud ten cár máte?“

„Našli ho na vrcholku stromu ve skotské Vysočině.“

Biggles upřel pohled do prázdna. „Aha,“ řekl

zvolna. „Tak budeme hádat, jak se tam dostal. Žádný

117

rozumný člověk nepoleze na strom, jen aby tam pověsil

útržek padákového hedvábí. Předpokládejme tedy, že ten

cár pochází z padáku, který na tom stromě přistál.“

„To si také myslím, ale tím se dostáváme k otázce,

kdo tam s ním dopadl.“

„Řekněte mi všechno, co o tom případu víte, a já

zkusím hádat,“ navrhl Biggles.

„Moc toho není,“ odvětil letecký komodor. „Na

Vysočině se vyskytuje jistý druh ptáka, kterému místní

lidé říkají zlodějská vrána. Má ošklivý zvyk, že napadá

novorozená jehňata a mladé ptáky, a proto mu místní

farmáři a lovci vyhlásili válku. Ale vrána zlodějka je

vychytralý pták, a je velice těžké se k ní přiblížit. Jeden z

těchto ptáků se rozhodl, že si postaví hnízdo v malém

hájku horských borovic, v zapadlém koutu blat mezi

řekou Spey a zálivem Moray. Při této činnosti ho zahlédl

jistý myslivec, který se rozhodl, že drzého ptáka po

zásluze potrestá. Před svítáním, ještě za šera, se usadil

mezi borovicemi a čekal, až pták za východu slunce

vyletí. Ale vrána byla chytrá a neukázala se. Myslivec se

opatrně prodíral mezi stromy a ke svému velikému

překvapení nezahlédl v koruně borovice vránu, ale

nějaký bílý předmět. Zvědavost ho přiměla vylézt na

strom a vysoko ve větvích našel tenhle útržek látky. To

ho udivilo ještě více, a je ochoten odpřísáhnout, že když

se předešlý den pokoušel přiblížit k vranímu hnízdu za

světla, tak tam ten útržek ještě nebyl. Myslivec si s

kusem látky nevěděl rady, a proto se obrátil na místního

policistu. Policista z toho také nebyl moudrý, a proto

požádal o radu svého nadřízeného, a ten po krátkém

vyšetřování předal onen kus látky nám.“

„Ukázalo se při tom jeho vyšetřování něco nového?“

118

„Jen tohle. Myslivec tvrdí, že při nočním čekání

zaslechl zvuk letadla. Přiletělo z jihu ve velké výšce,

opsalo ve vzduchu kruh a odletělo severovýchodním

směrem.

Nevěnoval

mu

pozornost,

protože

na

severovýchodním pobřeží Skotska je několik letišť a

noční lety jsou zcela běžné.“

„To je všechno?“

„Všechno, snad kromě toho, že si náš myslivec

rychle spočítal, že se ta látka nedostala do koruny stromu

sama. Vzpomněl si na pytláky a v celém okolí pátral po

nějakých stopách, ale žádné nenašel.“

„Hm.“ Biggles si zapálil cigaretu. „A já mám teď

přijít na to, kdo s tím padákem seskočil a proč.“

„To je váš úkol. Nemůžeme to jen tak pustit ze

zřetele.“

Biggles na něj vrhl zmučený pohled. „Mějte trochu

srdce, pane. Jsem policista, a ne kouzelník.“

Komodor se pousmál a zamrkal. „Vašim úkolem je

střežit nebe, tak se tomu snažte přijít na kloub.“

Biggles zamyšleně potáhl z cigarety. „Vypadá to na

pokus o nezákonný vstup do země. Kdyby šlo o seskok v

nouzi, našel by se někde poblíž vrak letadla. Neznámému

parašutistovi se podařilo po seskoku zmizet. Kdyby se

zranil, nebo dokonce zabil, myslivec, popřípadě policisté

by našli jeho tělo. Na mapě vidíte, že strom, do nějž

dopadl, stojí na okraji volného otevřeného prostranství.

Buď je to náhoda, nebo se parašutista v tamějším okolí

vyznal. Najít v noci místo pro seskok jistě nebylo snadné,

ledaže by mu dal někdo ze země znamení světlem.“

„Podobně jsem uvažoval i já. Ten seskok byl

plánovaný, ne náhodný.“

119

„Je jen jediný důvod, proč by někdo tak riskoval.

Dotyčný se chtěl při vstupu do země vyhnout všem

běžným hraničním přechodům jako jsou letiště a

přístavy.“ Biggles uchopil tužku a zápisník. „Kdy to

přesně bylo?“

„V úterý, přesně před dvěma týdny.“

„Bylo té noci pohřešováno nějaké letadlo? Na žádné

si nevzpomínám.“

„Žádné.“

„Nezmizel nějaký pilot?“

„Ne. Ověřil jsem si to telefonicky.“

„Byly hlášeny nějaké jiné pohřešované osoby?“

„Tři lidé. Jeden voják zběhl a dosud se nenašel.

Pohřešoval se jeden státní úředník, který byl později

spatřen až v Rakousku. Nejzajímavější případ je

bankovní pokladník jménem Lynsdale, který zmizel s

patnácti tisíci liber v použitých jednolibrových

bankovkách. Když banka v sobotu zavřela, odletěl do

Paříže, tam si v jedné cestovní kanceláři vyměnil

anglické peníze za franky a odjel do Marseille, kde si

koupil lodní lístek na portugalskou nákladní loď plující

na Dálný východ.“

„Víc mi toho neřeknete?“

„Je vám to málo?“

Biggles vstal ze židle. „Dobrá, pane, uvidím, co se

dá dělat. Budu sledovat jednu nebo dvě stopy a doufám,

že brzy zjistím, jestli nevedou do koruny stromu v

morayshirském vřesovišti.“

Biggles se vrátil do své kanceláře, kde na něj čekal

Ginger. Algy a Bertie byli právě na odchodu.

„Co je nového?“ vyptával se Ginger.

120

„Snadná práce,“ odpověděl Biggles s úšklebkem.

„Před čtrnácti dny vyskočil někdo z letadla padákem a

přistál v morayshirském vřesovišti. Máme zjistit, kdo to

byl.“

„Nic víc?“ zeptal se Ginger jízlivě.

„Na den nebo dva nás to zabaví,“ odpověděl mu

Biggles stejným tónem. „Teď dávejte pozor, něco vám o

tom povím,“ řekl Biggles a vyprávěl jim, co se dozvěděl

od komodora.

„Napadá tě něco?“ zeptal se Ginger.

„Ano, ale moc toho není,“ odpověděl Biggles a hodil

na stůl útržek padáku. „Ten padák nebyl vyroben v

Anglii. Tohle je zesílené čisté hedvábí. Pochází ze

zahraničí, a z toho můžeme soudit, že ze zahraničí

pocházelo i to letadlo. Hedvábí používá Francie a Itálie.

Začneme ve Francii. Zavolej Marcela Brissaka do

pařížského Interpolu a přepoj mi ho na soukromou

linku.“

Za necelé tři minuty mu Ginger podal telefon. „Máš

tady Marcela,“ řekl.

Následoval delší rozhovor, a když Biggles zavěsil,

rozhostil se na jeho tváři přemítavý výraz. „Možná, že

jsme měli štěstí, i když ještě nevím, jestli jsme zasáhli ten

cíl, na který jsme mířili. Řeknu vám to v kostce.

Francouzi

skutečně

jedno

letadlo

pohřešují.

Čtyřsedadlový Loire, který se ztratil při charterovém letu

z Le Bourget do Liverpoolu. Zajímavé je, že cestujícím

byl Angličan, nějaký Norman Harrington White. To se

mi nechce líbit.“

„Proč?“

„Musel zaplatit před odletem. V hotovosti.

Sedmdesát pět tisíc franků, to je asi sedmdesát pět liber.

121

Kde vzal tolik peněz? Cena běžné letenky je podstatně

nižší.“

„Jaký udal důvod letu?“

„Řekl, že musí stihnout loď, která vyplouvala za

svítání z Liverpoolu do Buenos Aires.“

„To znamená, že to byl noční let.“

„Letadlo natankovalo pohonné hmoty i pro zpáteční

let a odstartovalo po půlnoci. To bylo přesně před dvěma

týdny. Od té doby je nikdo neviděl. Ale je tu ještě něco.

White byl před startem velmi nervózní, tvrdil, že ještě

nikdy neletěl a požádal pilota o padák. Nebyl důvod mu

nevyhovět, a tak mu jeden půjčili. Taková věc se jistě

může stát, ale je to dosti nezvyklé. V každém případě z

toho vyplývá, že ten útržek francouzského padáku byl v

severním Skotsku nalezen právě oné noci, kdy letělo

francouzské letadlo s francouzským padákem na palubě

přes Skotsko do Anglie. Je to jen náhoda, nebo ne?“

„Ale Liverpool je od Morayshiru pěkný kousek.“

„To letadlo do Liverpoolu nikdy nedoletělo. Po

přeletu pobřeží mluvil pilot se třemi letišti. Letěl přesně v

kurzu. Ale potom se náhle odmlčel. Marcel po letadle

pátral, ale bezúspěšně. Co se s tím strojem stalo? Kdyby

se zřítil, jistě by už dávno někdo vrak objevil. Byla jasná

noc, a nedovedu si představit, že by se zkušený pilot

mohl ztratit nad mořem.“

„Jestli natankovali dost pohonných hmot i pro

zpáteční cestu, jak říká Marcel, jistě mohli doletět i do

Skotska.“

„To jistě,“ souhlasil Biggles. „K tomu se ještě

vrátíme. Marcel tvrdí, že až na tuhle jedinou výjimku

nebyla té noci nad Anglií žádná francouzská letadla,

kromě

pravidelných

linek.

Žádný

cestující

se

122

nepohřešuje. A cestující na pravidelných linkách přece

nedostávají padáky. Samozřejmě existuje jistá možnost,

že se v dotyčné době vyskytovala nad Anglií dvě

francouzská letadla s francouzskými padáky na palubě

současně. Ale že by to bylo přesně ve stejnou hodinu, to

pokládám za příliš velkou souhru náhod. Proto tuto

možnost, aspoň prozatím, předem vylučuji a nebudeme

se jí zabývat.“

„Budeme tady vycházet z předpokladu, že šlo jen o

jedno letadlo.“

„Ano. A pokud se nemýlíme, zamířilo to letadlo do

Skotska, i když se to zdá nepravděpodobné. Jak se tam

dostalo? Zkusme použít vylučovací metodu. Mohlo k

tomu dojít třemi způsoby. Letadlo řídil pilot. Letadlo řídil

cestující. Letadlo letělo samo – ale to by bylo možné jen

kdyby pilot i cestující byli mrtvi nebo v bezvědomí, a že

tomu tak nebylo naznačuje fakt, že jeden z nich vyskočil.

Zůstávají nám tedy jen dvě možnosti: Buď řídil pilot,

nebo pasažér. Dovedete si představit, že by se zkušený

pilot letící za jasné noci do Liverpoolu najednou ocitl v

severním Skotsku?“

„Ne.“

„Já taky ne,“ pokračoval Biggles. „I kdyby pasažér

změnil během letu cíl cesty a žádal pilota, aby ho

dopravil, dejme tomu, do Ivemess, udělal by to pilot?

Neudělal. Dostal zaplaceno za let do Liverpoolu. Mapy,

kurzy, všechno bylo připraveno na Liverpool. Je zde ještě

velmi nepravděpodobná možnost, že by pilot se změnou

cíle souhlasil, ale v tom případě by to jistě oznámil

pozemním stanicím. A kromě toho by okamžitě poznal,

že se děje něco podezřelého, protože jediným důvodem

letu bylo stihnout loď odplouvající z Liverpoolu.“

123

„Dobrá,“ souhlasil Ginger. „Takže už nám zůstává

jen ten cestující, který, jak známo, letěl poprvé.“

„Kdo řekl, že letěl poprvé? Jen on sám.“

„Chceš naznačit, že lhal?“

„Je mi podezřelý. Důvod, proč chtěl padák, mě

nepřesvědčuje. Myslíte, že by se normální, byť i velice

nervózní člověk přiznal k panickému strachu a zesměšnil

se tak před ostatními? Já bych řekl, že ne. A odkud měl

tolik franků? To si ještě musíme ověřit. Zavolej

Anglickou banku, valutové oddělení, dej jim naše kódové

číslo a zeptej se, jestli v poslední době dali nějakému

Normanu Harrigntonovi Whiteovi příděl peněz na cestu

do zahraničí.“

Ginger odešel telefonovat. Po chvíli se vrátil a

prohlásil, „Anglická banka nemá o tom jméně žádné

záznamy.“

„Děláme pokroky,“ poznamenal Biggles. „Teď už

víme, že se pan White zdržoval ve Francii bez povolení.

V tom případě jistě netoužil projít při návratu do vlasti

letištní kontrolou. Musel by ukazovat svůj pas, a v pase

je záznam o množství peněz, které mu banka povolila

vyvézt ze země. On žádné takové povolení neměl. Sice je

možné, že měl v pase jiné jméno než White, ale to by na

situaci moc neměnilo, finanční stráž by se ho stejně

dotazovala, jak přišel k sedmdesáti pěti tisícům franků. Z

toho je myslím zřejmé, že White nikdy neměl v úmyslu

přistát v Liverpoolu.“

„Tak dobře,“ souhlasil Ginger. „White byl

podvodník. Ale kam se chtěl dostat?“

„To nevím, ale je zřejmé, že se snažil držet co nejdál

od letišť s celní kontrolou. Žádný pilot by se neodvážil

přistát mimo tato letiště, tím by riskoval nejen svoji

124

licenci, ale i letadlo a možná i krk. Jak se tedy měl White

dostat na zem? Zbývala mu jediná možnost. Padák.“

„Mohl pilota přemluvit, aby ho nechal vyskočit,“

navrhoval Ginger.

„V tom případě by se byl pilot vrátil domů. Ale to

letadlo se nikdy nevrátilo. Proč? Pravděpodobně se stalo

něco, co mu v tom zabránilo.“

„Myslíš, že White hned od začátku chtěl letět do

Skotska?“

„Zdá se, že ano,“ opáčil Biggles. „Ten kraj, kde byl

nalezen útržek padáku, známe. Je to ideální místo k

seskoku. Široko daleko není jediný dům, o vesnici ani

nemluvě. Většinou je to otevřené vřesoviště, sem tam s

nějakým malým lesíkem. Byla to náhoda, že ten člověk

seskočil právě tam, nebo ten kraj znal? Jistě nezamýšlel

skončit s padákem na stromě.

Ale musíme si položit další otázku. Co dělal po

seskoku? Kam šel? Určitě někam šel. Zřejmě postupoval

podle pečlivě připraveného plánu, musíme tedy

předpokládat, že měl nějaký cíl. Jak se k němu chtěl

dostat? V tamní krajině je jen málo silnic a k železnici je

daleko. Než by dorazil k nějakému dopravnímu

prostředku, musel by ujít mnoho mil pěšky.“

„Když si dal takovou práci, aby se dostal do

Skotska, třeba tam měl v úmyslu zůstat.“

„No dobrá. Ale Skotsko je velké. Zůstal v kraji, kde

seskočil, nebo se vydal dál? Šel pěšky k nejbližší

železniční stanici, nebo zastavil někde na silnici auto? V

době, kdy seskočil, už žádné veřejné autobusy nejezdily.

Ale odpověď na tyto otázky nenajdeme tady.

Nastartujeme Proctora a zaletíme se podívat přímo na

místo.“

125

O tři hodiny později směřoval policejní Proctor k

letišti v Dalcrossu. Letěl ve výšce pěti tisíc stop. V

hloubce pod ním se do široka rozkládala zvlněná

pahorkatina porostlá vřesem a jen tu a tam se objevovaly

malé skupinky pokroucených horských borovic. Po chvíli

přeletělo letadlo široký pruh řeky Spey, po jejímž břehu

vedla trať stejnojmenné železniční společnosti. Daleko na

obzoru se objevilo moře.

„Ten útržek padáku se našel v jednom z těch lesíků,

které vidíme pod námi,“ poznamenal Biggles. „Nejbližší

silnice, nebo spíše prašná cesta, je ta, která vede přes

blata k severu k té malé vesnici za řekou. Jak se

jmenuje?“

Ginger zapátral v mapě a odpověděl: „Knockando.

Je tam železniční zastávka.“

„Ten parašutista se jistě snažit dojít k téhle silnici,

jiná možnost dostat se k vlaku nebo zastavit nějaké auto

není. Než k ní dorazil, určitě byl bílý den, a někdo ho

musel vidět.

V tak odlehlé krajině je každý cizinec nápadný. Ve

Forresu si vypůjčíme auto a zajedeme si sem.“

„Nenavštívíme toho myslivce?“ zeptal se Ginger.

„Myslím, že ne. Už řekl všechno, co ví. Musíme

přijít na to, jak se náš parašutista dostal z téhle oblasti.“

Biggles a jeho společníci přistáli v Dalcrossu.

Letištní auto je odvezlo do Forresu a odtud se ve

vypůjčeném autě vrátili do široké otevřené krajiny,

kterou před chvílí pozorovali ze vzduchu. „Pro seskok

padákem by se sotva našlo lepší místo,“ poznamenal

Biggles. „Podívejte se kolem silnice. Na míle daleko není

126

jediný dům, jediný strom. Neustále si myslím, že si náš

neznámý parašutista vybral tenhle kraj záměrně.“

„To znamená, že to tady musel aspoň trochu znát.“

„Samozřejmě.“

Biggles zajel přímo k malému nádraží v Knockandu

a okamžitě vyhledal přednostu stanice, který byl zároveň

nosičem zavazadel i pokladníkem. Biggles se mu

přestavil jako drážní inspektor kontrolující jízdenky a

zeptal se ho, jestli si nevzpomíná, že by onoho úterý

prodával nějakému cizinci lístek na první ranní vlak.

Dostal zápornou odpověď. Přednosta tvrdil, že tenkrát

neprodal lístek nikomu. Řekl, že v celém okolí zná

každou živou duši, a kdyby se tu objevil nějaký cizinec,

jistě by o něm alespoň slyšel. Mužova rozhodnost

Bigglese poněkud překvapila. „Vidím, že se o cizince

zajímáte,“ poznamenal.

„Jo, a mám k tomu důvod,“ odsekl přednosta.

Po návratu k autu se Ginger bezděčně usmál, když si

uvědomil, že i oni jsou v tomto kraji cizinci. „Zajímalo

by mě, co tím myslel,“ řekl.

Biggles pokrčil rameny. „Náš parašutista odsud

zřejmě vlakem neodjel.“

O tři hodiny později směřoval policejní Proctor k

letišti v Dalerossu.

127

„Třeba šel na jinou stanici.“

128

„Proč by se zbytečně pachtil několik mil. To nebylo

třeba. Dostal se v pořádku na zem, a tak se cítil v

bezpečí. Ne. Kdyby odtud zamýšlel odjet vlakem, jistě by

se vydal k nejbližší stanici a tou je Knockando. Jestli

nejel vlakem, musel se odsud dostat nějakým autem. Jiná

možnost není. Předpokládáme-li, že tento kraj opravdu

opustil. Pojďme si promluvit s místním policistou.“

Strážník se právě vrátil z obchůzky. Tvrdil, že

nikoho cizího oné noci neviděl a před tím ani potom také

ne. Zdálo se, že je vůči cizincům stejně podezřívavý jako

přednosta stanice. Biggles neodolal pokušení a zeptal se

ho proč.

„Vy z Londýna si možná myslíte, že tu máme lehký

život,“ zněla odpověď. „Ale není to pravda. Pracujeme

ve dne v noci. Zloději kradou whisky z palíren, tlupy

pytláků vylovují celé sádky lososů a v lesích pořádají

hony na srnce. Musíme mít neustále oči otevřené a

všímat si především cizích lidí a cizích aut.“

„Viděl jste tady v poslední době nějaké cizí auto?“

zeptal se chvatně Biggles.

„Ne. Ale jestli vás zajímají cizí auta, tak zajděte za

kapitánem MacKenziem.“

„Kdo je to?“

„Je to velitel poříční stráže. Už několik let tady řádí

pytlácké bandy. Přijíždějí často až od Glasgowa, v noci

zatáhnou řeku sítěmi a loví především lososy.

MacKenziemu neunikne ani myš, zapíše si číslo každého

cizího auta, které se tu v noci objeví. Celé okolí

projíždějí porybní na motocyklech.“

„To je moudré,“ řekl Biggles. „Kde ten kapitán

bydlí?“

„V Šedém domě v Grantown Road.“

129

„Díky,“ opáčil Biggles. „Zajdeme k němu na

slovíčko.“

Za půl hodiny už hovořili s velitelem poříční stráže.

„Ano, auta mi dělají těžkou hlavu,“ řekl jim.

„Pytláci by se bez nich neobešli. Mají spoustu sítí a

jiného vybavení a v něčem musí úlovek odvést. Proto se

zaměřujeme na auta. Kontrolujeme každého, kdo sem v

noci přijíždí i odjíždí. Na strategických místech mám

rozmístěny hlídky na motocyklech. Jsou to místní lidé a

cizí auto poznají na sto honů.“

„Můžete mi říct, jaká auta se zde pohybovala

předminulé úterý mezi třetí a sedmou hodinou ranní?“

zeptal se Biggles.

„To je snadné.“ MacKenzie sáhl po svém zápisníku.

„Všeho všudy čtyři auta,“ oznámil. „Gordon přijel s

dodávkou z Elginu. Pickfordovi tudy jen projížděli

cestou do Grantownu. Smith, to je jeden z místních

farmářů, přejel přes most, myslím, že jel na ovčí jarmark

do Perthu. A poslední byla paní Williamsová. Její Austin

odjel chvíli po druhé směrem na Forres a vrátil se něco

před pátou ráno.“

„Paní Williamsová je místní?“

„Ano. Je Angličanka. Žije v Strathspey poblíž

Tomindallochu. Před dvěma měsíci se nastěhovala do

domu, který se jmenuje Dalglennie. Hezká mladá žena.

Přijela autem až z Londýna.“ MacKenzie se usmál. „S

tou asi starosti mít nebudu,“ dodal, patrně při vzpomínce

na pytláky.

„Má ta dáma rodinu?“

„Myslím, že ne. Řekl bych, že je vdova, každopádně

žije sama.“

130

„Aha,“ řekl Biggles. „Velice vám děkujeme,

kapitáne MacKenzie. Moc jste nám pomohl.“

„Tím je otázka aut vyřešena,“ poznamenal Ginger,

když vyšli ven.

„Nejsem si tak jistý,“ odpověděl Biggles, nastartoval

auto a rozjel se. „Dvě hodiny v noci není nejvhodnější

doba k vyjížďce pro mladou dámu, která žije sama. Co

mohla dělat na opuštěné silnici na Forres? Zajedeme se

podívat na ten její dům. Možná, že ztrácíme čas, ale

nemůžu se zbavit podezření, že ten muž, který vyskočil z

letadla, si předem zajistil nějaký dopravní prostředek. A

jediné auto, které bylo v kritickou chvíli na forreské

silnici, byl vůz paní Williamsové. Vlastně to bylo jediné

auto, které odsud odjelo bez nějakého známého důvodu.

Když už jsme tady, musíme prozkoumat všechny

možnosti. Ta vesnice před námi je zřejmě Tomindalloch.

A vida, tamhle stojí nějaký Austin, před obchodem s

potravinami. Má londýnskou poznávací značku. Třeba si

paní Williamsová vyjela na nákup. Podíváme se do

obchodu.“

Biggles zastavil před potravinářským obchodem,

který sloužil, jak to na vesnicích bývá, i jako poštovní

úřad. Když Biggles a jeho přátelé vstoupili dovnitř,

spatřili hezkou mladou ženu pohříženou do rozhovoru s

obchodníkem. Prohlíželi si vystavené noviny a čekali, až

žena dokončí nákup. Po chvíli žena zaplatila a obchodník

se s ní rozloučil uctivým: „Přeji vám hezký den, paní

Williamsová.“

Když žena odešla, Biggles oslovil majitele obchodu.

„Jsme z Londýna,“ oznámil mu. „Jistě jste slyšel, že bylo

nedávno ukradeno několik pytlů s poštou. Máme za úkol

zkontrolovat všechny doporučené balíčky v tomto kraji.

131

Jeden byl zaslán asi před dvěma týdny jisté paní

Williamsové. Nevíte, jestli byl doručen?“

„To je ta dáma, která právě odešla,“ informoval je

ochotně majitel obchodu. „Ano, ten balíček v pořádku

dostala. Ani se nemusím dívat do knih. Ve chvíli, kdy

sem byl doručen, tady náhodou byla, a tak si ho rovnou

odnesla.“

„Dobrá,“ řekl Biggles. „Děkuji vám. Jen jsme si to

chtěli ověřit. Na shledanou.“

Když zase seděli v autě, Biggles se pousmál.

„Ta dáma zřejmě jí za dva. Všimli jste si, jaké

množství zásob nakupovala?“ poznamenal Biggles.

„Přesvědčili jsme se, že se jmenuje Williamsová.

Podíváme se, kde bydlí. Odjela tudy.“

„Zdá se, že tě nějak zajímá.“

„Spíš mě zajímá její vůz, protože je to zjevně jediné

auto, které jelo po silnici na Forres přibližně ve stejnou

dobu, kdy seskočil náš neznámý přítel.“

Asi po míli dojeli k podsaditému venkovskému

stavení s pěknou zahrádkou, stojícímu jen kousek od

silnice. Na vrátkách bylo jméno. Před předními dveřmi

stál Austin. Biggles dům přejel a zastavil o něco dále po

silnici ve stínu hlubokého lesa. Zapálil si cigaretu a

pozoroval dům. Žena, kterou viděli v obchodě, vyšla před

dům a začala vynášet nákup z auta. Po chvíli se k ní

připojil nápadně kulhající muž v tvídovém obleku a

strniskem vousů na bradě.“

„Zdá se, že ta dáma přece jen nežije sama,“ utrousil

suše Biggles. „Říkal jsem si, že těch zásob je na jednoho

trochu moc.“ Podíval se na hodinky. „Čas utíká. Měli

bychom se vrátit do Forresu, jinak zmeškáme večeři.“

„A co podnikneme dál?“ zeptal se Ginger.

132

„Zítra ráno si odskočíme do Londýna a podíváme se,

co tam pro nás mají nového,“ rozhodl Biggles.

Kolem poledne následujícího dne byli zase zpátky v

budově Scotland Yardu v Londýně. Když procházeli

kolem kanceláře inspektora Gaskina, Biggles se zastavil,

zaklepal na dveře a vstoupil dovnitř.

„Jen žádné další špatné zprávy,“ zavrčel inspektor.

„Mám práce až nad hlavu.“

„Dlouho vás nezdržím,“ uklidňoval ho Biggles.

„Komodor mi vyprávěl o nějakém pokladním z

banky, jistém Lynsdaleovi, který se vypařil nejmíň s

patnácti tisíci liber.“

Inspektor zrudnul. „Nemluvte mi o něm.“

„Předpokládám, že jste ho ještě nenašel.“

„Ztratil se mi v Marseilli. Teď už bude někde na

druhém konci světa. Měl to chytře vymyšlené.“

„Zvláštní je,“ prohodil Biggles nevzrušeně, „že i v

sebelépe naplánovaném zločinu se vždycky něco

zadrhne.“

„V jeho případě se nic nezadrhlo,“ zabručel

inspektor otráveně.

„Ale ano.“

„Cože? A co?“

„Tohle,“ řekl Biggles a hodil na stůl útržek látky.

„Poslyšte,“ pokračoval, „ta složka na stole je Lynsdaleův

spis?“

„Ano. A dělá se mi zle, když se na něj jen podívám.“

„Neudržoval náhodou styky se ženou, která se

jmenuje Williamsová?“

„Ano. To je jeho sestra. Je vdova, starala se mu o

domácnost.“

„Před pár měsíci od něj odešla, nemám pravdu?“

133

Inspektorovy oči se udiveně rozšířily. „Jak to víte?“

Biggles jeho otázku přešel. „Nesloužil Lynsdale

náhodou u válečného letectva?“

„Sloužil.“

„V severovýchodním Skotsku?“

„Ano, v Dalcrossu. Byl pilot bombardéru. Kdo vám

to řekl?“

Biggles se usmál. „Zacvrlikal mi to ptáček. Asi se

moc nespletu, když řeknu, že Lynsdale kulhá, že ne?“

„Máte pravdu. Zlomil si nohu při havárii a armáda

ho propustila do výslužby. Musel jste vidět jeho spis!“

„Něco lepšího, viděl jsem skutečného Lynsdalea,“

prohlásil Biggles a při pohledu na inspektorovu tvář se

hlasitě rozesmál. „Trochu se změnil, nechává si růst

vousy.“

„Chcete říct, že neodjel tou portugalskou lodí z

Marseille?“

„Ano, právě to chci říct. Žije se svou sestrou v

Morayshiru kousek od Tomindallochu. V hezkém malém

stavení, kterému se říká Dalgennie House. Myslím, že

tam najdete i ty ukradené peníze.“ Biggles zvedl se stolu

útržek padáku a ukázal ho inspektorovi: „A taky předmět,

z kterého se vytrhlo tohle.“

„Co je to?“

„To je ta maličkost, která se v jeho pečlivě

vypracovaném plánu zatrhla. Vraťte mi ji, až ji nebudete

potřebovat. Zařadím ten útržek do své sbírky kuriozit.

Zatím na shledanou, inspektore.“

Biggles ohromeného inspektora opustil. Za několik

okamžiků už klepal na dveře kanceláře leteckého

komodora.

134

„Tak co?“ přivítal ho komodor s úsměvem. „Našel

jste toho tajemného nočního ptáka?“

„Ano,“ odpověděl Biggles zlehka.

Komodorův žertovný tón se změnil v nelíčený údiv.

„Opravdu?“ vyhrkl. Biggles přikývl. „Kdo to byl?“

„Lynsdale, ten pohřešovaný pokladník.“

„Jak jste na to k čertu přišel?“

„Byla to hračka,“ odpověděl Biggles a přitáhl si

židli. „Je zajímavé, jak se někdy zdánlivě obtížný úkol

ukáže být zcela jednoduchou záležitostí. Lynsdale

vymyslel plán, který vypadal naprosto dokonale, ale

udělal jednu zásadní chybu, jíž by se patrně dopustil

každý. Předpokládal, stejně jako my, že místo, které si

vybral k seskoku, se pro jeho záměr znamenitě hodí. Ale

ve skutečnosti si nemohl zvolit horší místo. Kdyby

seskočil kdekoliv jinde, myslím, že by si útržku padáku

visícího vysoko na stromě nikdo ani nevšiml. Jistě, byla

to náhoda, ale v řídce obydleném kraji budí cokoliv

cizího nebo nezvyklého okamžitou pozornost. Když se

Lynsdale díval na nekonečná vřesoviště z výšky z letadla,

celý kraj se mu mohl zdát ospalý. Ale to byla osudná

chyba. Ten kraj je velice bdělý. V poslední době se tam

rozšířilo pytlačení ve velkém. Bandy z měst pořádají

doslova nájezdy na řeky plné lososů, a z toho důvodu se

dívají místní lidé na každého cizince s hlubokým

podezřením a po setmění pečlivě kontrolují pohyb všech

aut. Něco takového by bylo v méně pustém kraji

nemožné.“

Biggles se odmlčel a sáhl po cigaretě.

„Lynsdale se od samého začátku choval podezřele,“

pokračoval Biggles. „Jeho stopa vedoucí do Marseille

byla až příliš lehce sledovatelná. Proč by si vyměňoval

135

peníze u cestovní agentury, kde se o tom vedou zápisy?

Jak propašoval tlusté svazky bankovek přes celnici?

Lynsdale byl natolik chytrý, že se o to ani nepokusil.

Vzal si s sebou jen tolik, kolik nezbytně potřeboval, a

zbytek peněz poslal v balíčku své sestře do Skotska.

Potom odjel do Marseille, koupil si lístek na

portugalskou loď, ale vzápětí se vrátil do Paříže a odtud

už vedla cesta domů. Nemohl nikde ukázat svůj pas, a

proto vymyslel docela chytrý plán. Uměl létat, takže aby

se dostal, kam chtěl, potřeboval jen najít nějaké letadlo a

padák. Pod jménem White si pronajal letadlo k

charterovému letu do Liverpoolu. Někde nad střední

Anglií pravděpodobně nešťastného pilota omráčil a sám

doletěl s letadlem až do Skotska. Když se dostal nad

určené místo, kde na něj sestra čekala s autem, nemusel

udělat nic jiného než zapnout automatického pilota,

nasměrovat letadlo nad Severní moře a seskočit

padákem. Letadlo i s omráčeným pilotem zmizelo po

vyčerpání zásob pohonných hmot beze stopy ve vlnách.

Byla to chytrá, chladnokrevná vražda. Jeho sestra pro ně

připravila nový domov, v němž se chystali strávit zbytek

života bez jakýchkoliv finančních starostí. To je vše. Už

jsem o tom řekl Gaskinovi.“

„V tom případě jim ten pohodlný život skončil,“ řekl

letecký komodor pochmurně. „Výborně. Zasloužíte si

oběd. Pojďme do klubu, zvu vás.“

136

Záhada zmizelého strážníka

Biggles seděl ve své kanceláři na hlavním velitelství

letecké policie Scotland Yardu a zamyšleně se probíral

hromádkou výstřižků z různých leteckých časopisů, jimiž

ho denně zásoboval Ginger. Dveře se otevřely a do

místnosti vstoupil inspektor Gaskin.

„Dobré ráno, inspektore, jak jde život?“ pozdravil ho

zvesela Biggles a pokračoval ve své činnosti.

„Mizerně,“ odvětil zachmuřený inspektor, klesl do

křesla a palcem si pěchoval dýmku.

„Co vás trápí?“

„Ach, případ toho ztraceného strážníka. Noviny už

zase jako obvykle vykřikují o policejní neschopnosti.

Kdo si myslí, že jsme – kouzelníci? Daily Courier už

vypsal odměnu tisíc liber za jeho nalezení, mrtvého nebo

živého, ale to nám nepomůže.“

„Oni nám taky nechtějí pomoct. Odměna jim

zaručuje zájem veřejnosti a současně udržuje policii v

poklusu. To je pro všechny strany jen prospěšné. Někdo

by jim měl tu tisícovku vyfouknout. Nejradši bych se do

toho pustil sám.“

„Právě jsem vám to chtěl navrhnout. Za tu dobu, co

u nás působíte, jste dokázal rozlousknout oříšky, na

kterých si jiní vylámali zuby.“

„Znám ten případ pouze zběžně. S letadly nemá

žádnou spojitost, že ne?“

„Možná, že ano, i když o ní prozatím nevím. Blízko

místa, kde ten strážník zmizel, často přistávalo letadlo.“

„V noci?“

137

„Ne, jen za dne.“

„Předpokládám, že o tom letadle víte něco bližšího.“

„Ano. Vypadá to naprosto nevinně. Jeden chlápek

tam létá na návštěvy ke svému bratrovi. Přistává na

dvacetiakrové pastvině u hřbitova. Ale nijak si to

nedokážu spojit s naším případem.“

„Řekněte mi o tom něco víc.“

Inspektor si zapálil dýmku. „Ten nezvěstný strážník

se jmenuje Edward Small a poslední dva roky měl na

starosti vesnici Elmthorpe v Hertfordshiru. Mladý

chlapík. Ta vesnice je jen malá dědina. Small bydlel se

svou matkou v malém venkovském domku u hlavní ulice.

Jeho matka před třemi týdny zemřela a byla pochována

na místním hřbitově. Small byl zarmoucený, ale ne do té

míry, aby provedl nějakou hloupost. Od matčiny smrti se

mu starala o domácnost jedna žena, která do domku

denně docházela. V pátek čtrnáctého – pět dní po matčině

smrti – měl Small vykonat pravidelnou noční obchůzku

svého revíru. Byly to asi čtyři míle. Small vždycky vyšel

z jednoho konce vesnice, obešel ji a vrátil se na totéž

místo. Dále vedla jeho trasa kolem jedné nebo dvou

farem, několika osamělých chalup, fary a hřbitova a

nakonec ještě obcházel pozemky patřící ke kostelu,

včetně asi dvaceti akrů pastvin, o nichž jsem se již

zmiňoval. Celá trasa obchůzky vedla po úzké okresní

silnici.

Té noci se Small zastavil v hostinci, aby vyprovodil

pár posledních hostů před zavírací dobou a asi v půl

desáté se doma navečeřel. Choval se naprosto normálně.

Byla krásná, teplá letní noc. Dal své hospodyni pokyny

pro další den, nasadil si helmu a vyšel ven. Od té chvíle

už ho nikdo nespatřil. V půli obchůzky se pravidelně

138

setkával se strážníkem ze Stevenage, ale tentokráte na

místo srazu nedošel, takže, ať už se mu přihodilo cokoliv,

muselo se to stát v první půli jeho trasy.“

„Je to zemědělský kraj?“ zeptal se Biggles.

„Jak u venkova bývá.“

„A co pytláci?“

„Už léta se tam nevyskytl jediný případ pytláctví.“

„Došlo v okolí k nějakým zločinům?“

„Přímo ve vesnici ne. Sice bylo vyloupeno několik

větších domů v okolí, ale to se stává všude. Je pravda, že

té noci, co Small zmizel, se někdo drze vloupal do

Clangstone Hall, ale to nemusíme brát v úvahu, protože

nejbližší bod Smallovy trasy je od Clangstone Hallu

vzdálen šest mil. A kromě toho bylo vloupání objeveno v

době, kdy Small už měl být dávno doma.“

„Máte stopu toho lupiče?“

„Ne. Ale všechna vloupání v kraji provedl stejný

člověk. Stejná metoda. Zdá se, že se vyzná. Vniká do

domů koupelnovým oknem v patře a odnáší jen šperky a

hotovost. Musí mít svůj žebřík. Nikdy nepoužívá ty, které

bývají na místě. Zřejmě své řemeslo neprovozuje příliš

dlouho. Našel jsem jeho otisky, ale v daktyloskopickém

rejstříku je nemáme.“

„Vypadá to na někoho z domu.“

„To mě taky napadlo. Prověřoval jsem všechny

členy domácností velice pečlivě, ale bez nejmenšího

výsledku. Odebírání otisků jen všechny pobouřilo.“

Biggles přikývl. „To je mrzuté. Řekněte mi něco o

tom letadle.“

„Patří bratrovi místního pastora. Zastavil jsem se na

faře a mluvil jsem s ním. Jmenuje se Dewsberry, je to

příjemný chlapík, svobodný, asi čtyřicátník. Žije na faře

139

jen se svou hospodyní. Působí ve vesnici už asi dvanáct

let, a zdá se, že ho mají všichni rádi, bohatí i chudí.

Říkal, že jeho bratr je letecký instruktor v Daktonském

Aeroklubu v Yorkshiru. Občas k němu zaletí na

návštěvu. Přistává vždycky na té velké pastvině u

hřbitova, která patří ke kostelu, takže s tím nejsou žádné

problémy.“

„Proč k němu létá letadlem?“

„Vlakem je to celodenní výlet, a letadlem je u něj za

hodinu. Na tom nevidím nic podezřelého.“

Biggles si zapálil cigaretu. „Možná, že máte pravdu,

ale ministerstvo letectví takové přistávání mimo oficiální

letiště nerado vidí. A jak víme, divoké přistávání může

být rouškou pro mnoho kriminálních činů – obcházení

celních předpisů, nezákonný vývoz a dovoz valut a tak

podobně.“

„Nechci naznačovat, že se v tomto případě jedná o

něco takového, ale rozhodně nějaké letadlo v Elmthorpu

občas přistává. Chytám se každého stébla, a proto jsem

přišel za vámi. Naposledy tam to letadlo přistálo víc než

před měsícem, aspoň tak mi to řekli místní lidé.“

„To bylo ještě před Smallovým zmizením, nevím,

jak by to mohlo souviset. Ale přesto se na to podívám.“

Biggles se otočil k Gingerovi. „Dej mi složku

Dactonského Aeroklubu.“

Ginger položil složku na stůl a Biggles v ní zběžně

zalistoval.

„Tady to máme. Vedoucí letecký instruktor Richard

Ernest Dewsberry. To musí být on. Ale, co je tohle? Byla

mu odebrána licence na jeden rok a zaplatil pokutu

padesát liber za obcházení celních předpisů. Po příletu z

Francie

u

něj

celníci

objevili

větší

množství

140

nepřihlášeného cukerínu. To bylo před třemi lety. To

není od pastorova bratra hezké. Zajímalo by mě, kde je

teď. Gingere, zavolej do klubu.“ Biggles se opět otočil k

inspektorovi. „Opravdu chcete, abych se tím případem

zabýval?“

„Rozhodně

to

nemůže

uškodit.

Vedl

jsem

vyšetřování ze všech stran, a stále nemám žádnou stopu.“

„Vždycky nějaká existuje, jen je těžké ji najít. Ale to

už je moje starost. Je krásný den, proč si nevyjet na

venkov. Zajedu si do Elmthorpu.“

„Poletíte tam?“

„Ne, to nestojí za to. A taky nechci, aby se tam

objevilo policejní letadlo. Vezmu si auto.“

„Nechcete, abych jel s vámi? Už se tam docela

vyznám.“

Biggles se usmál. „To znamená, že každý ve vesnici

ví, kdo jste a co tam děláte. Ne, díky. Pár náhodných

návštěvníků nevzbudí žádný rozruch.“

„Jak myslíte,“ souhlasil Gaskin a zvedl se za židle.

„Půjčím vám svou mapu, je tam všechno označeno.“

Ginger se vrátil od telefonu. „Neuspěl jsem,“ hlásil

Bigglesovi. „Mluvil jsem jen s číšníkem. Sekretář už

odjel na víkend a Dewsberry už je tři týdny v zahraničí.

Navštěvuje členy klubu po celé Evropě.“

Inspektor pokrčil rameny. „Tím nám vypadá ze hry.

Jestliže byl té noci, co zmizel Small, na kontinentu,

nemohl být dost dobře v Elmthorpu.“

„Nejspíš máte pravdu,“ souhlasil Biggles. „Gingere,

předjeď s autem. Pojedeme se podívat na to

improvizované letiště.“ Biggles se usmál. „Kdyby se nám

podařilo připravit redakci Daily Courieru o tisíc liber,

hned by měli novináři před policií větší respekt.“

141

„To by byl kousek,“ zazubil se Gaskin. „Jen do

toho.“

Po necelých dvou hodinách Ginger zabrzdil u

dřevěné branky oddělující farní pastvinu od silnice. Oba

muži vystoupili z auta, Biggles držel v ruce inspektorovu

mapu, kterou během cesty bedlivě studoval. Minutu jen

beze slova zírali. Po chvíli Biggles řekl: „Co tomu

říkáš?“

Ginger přejel pohledem pastvinu, lemovanou na

straně kde stáli vysokými stromy a na protilehlé straně

ještě vyššími. Okraj obrácený k vesnici byl vrouben

dalšími stromy, za nimiž se tyčila vysoká věž kostela.

„Za moc to nestojí,“ řekl zamyšleně. „Čekal jsem

prostorné letiště, a ne takový úzký proužek. Za

severovýchodního větru se tu jistě přistává dobře, naletíš

nízko a máš celou dlouhou pastvinu před sebou. Ale při

každém jiném větru pilot riskuje, že skončí ve stromech.

Dewsberry je letecký instruktor, a zřejmě se rizika

nebojí.“

„Třeba se mu to vyplatí.“

„Jak to myslíš?“

„Už jsem se něco nalétal, ale kvůli zdvořilostní

návštěvě bych se tu odvážil přistát jen za stoprocentně

správného větru. Dewsberry je zkušený pilot, a jistě

neriskuje zbytečně, ledaže by byl hlupák.“

„Už chápu, co máš na mysli,“ odpověděl Ginger

pomalu.

„Není ti nápadné ještě něco?“

„Ne.“ Ginger se na Bigglese upřeně zadíval. „Co se

ti nelíbí?“

142

„Jedna věc mi připadá zvláštní. Normálně by mě to

ani nenapadlo, ale přijel jsem sem v podezřívavé náladě a

všímám si všeho třeba jen trochu neobvyklého. Na té

pastvině je pěkná tráva. Proč se tam nepasou ovce nebo

krávy? Jistě by se to vyplatilo. Pastvina patří faře a pastor

jistě nedostává tak velký plat, aby nevyužil možnosti

přivydělat si pár set liber pronajmutím té pastviny

nějakému farmářovi. Napadá mě jen jediný důvod.

Kdyby se tam pásly ovce nebo krávy, nemohlo by tam

přistávat letadlo. A z toho vyplývá, pokud se nemýlím, že

pastor nechává pastvinu nevyužitou, jen aby tam mohl

jeho bratr přistávat.“

„Co je na tom špatného?“

„Nic, snad jen, že se mi ty takzvané bratrské

návštěvy začínají jevit v trochu jiném světle než

inspektorovi Gaskinovi. Formuloval bych to asi takhle.

Pilot Dewsberry je zjevně ochoten dost riskovat, jen aby

tady přistál. A jeho bratr, pastor, oželí každoročně docela

slušnou sumu, jen aby ho tady mohl přivítat. Zdá se mi,

že ti dva mají ke svým schůzkám nějaký velmi důležitý

důvod. Tyhle úvahy nás třeba daleko nezavedou, ale

přijeli jsme se na ten případ podívat leteckýma očima a

možná narazíme na něco, co Gaskinovi uniklo. Inspektor

jen tak něco nepřehlédne, takže budeme muset pátrat

velmi pečlivě a všímat si i nejnepatrnějších maličkostí.“

„Dewsberry tady může přistát jen za příznivého

severovýchodního větru.“

„Ale žije na severu Anglie, jak se dozví, jaký vítr

vane tady?“

„Pravděpodobně si sem předem zavolá.“

„To jen podporuje moji domněnku, že ty schůzky

jsou předem naplánované. Ale pojď, zajedeme k

143

místnímu hostinci, auto zaparkujeme před ním a něčeho

se najíme.“

„Počkat,“ vyhrkl Ginger. „Tamhle je pastor, právě

vyšel ze hřbitova. Co tady dělá?“

Směrem k nim se blížil muž, oděný v černém šatě.

Kráčel se skloněnou hlavou a s rukama složenýma za

zády.

„Zřejmě o něčem hluboce uvažuje,“ poznamenal

Ginger.

„Ta pastvina je majetkem kostela, takže není důvod,

proč by se tu nemohl procházet, kdy se mu zachce,“

upozornil ho Biggles.

„Řekl bych, že hledá houby.“

„Na houby je ještě brzy. Třeba se dívá kolik má na

pastvině trávy. Pojď, budeme dělat, že něco opravujeme

na autu. Nechci, aby si všiml, že ho špehujeme.“

Kněz došel až k brance, chvíli pátral pohledem po

zemi, pak se otočil, a aniž by zvedl oči od země, pomalu

se vracel směrem ke hřbitovu.

„Něco ztratil,“ prohlásil Ginger.

„Vypadá to tak,“ souhlasil Biggles. „Šlápni na plyn,

ať už jsme v hostinci.“

V hostinci dostali prosté jídlo, ale o záhadě, která je

přivedla do vesnice, se nedozvěděli nic. Nakonec se

Biggles radši přestal vyptávat, obával se, že by hostinský

mohl uhodnout účel jejich návštěvy a rozšířit tu zprávu

po celé vsi.

Když se najedli, vyšli ven, auto nechali zaparkované

před hostincem a pomalu se loudali hlavní ulicí. „Tady je

to,“ řekl Biggles tiše, když míjeli dům zmizelého

strážníka. „Odtud vyšel strážník Small té noci, co zmizel.

Půjdeme v jeho stopách, nebo spíš po trase jeho služební

144

obchůzky. Někde na té cestě se mu muselo přihodit něco

neobyčejného. Když budeme mít oči na stopkách a dáme

hlavy dohromady, je jistá nepatrná možnost, že zjistíme,

co to bylo. Gaskin sice už tu trasu prošel před námi, ale

to by v tom musely být nějaké čáry, kdyby se dospělý

muž jen tak vypařil do vzduchu a nezanechal žádné

stopy. Nemáme ani náznak důkazu, že by odešel z vlastní

vůle, všechno nasvědčuje spíše opaku, a to znamená, že

se stal obětí nějakého zločinu.“

Oba muži vyrazili kupředu.

Kráčeli po úzké cestě s řídce roztroušenými

venkovskými staveními po obou stranách, až došli na

dolní konec vesnice.

Odtud se silnice táhla asi čtvrt míle rovně mezi

hustým křovím. Po deseti minutách došli ke stromořadí,

kterým vedla štěrková odbočka k faře. Napravo byla

nízká kamenná zeď hřbitova s četnými náhrobními

kameny a s šedivým vysokým kostelem uprostřed.

Biggles se zastavil. „Myslím, že bychom si mohli

faru prohlédnout, aniž by nás kněz nebo jeho hospodyně

zpozorovali, ale radši bych s tím počkal, prozatím.“

Biggles šel zvolna dál k malým vrátkům, za nimiž se

pěšina mírným obloukem svažovala k portálu hřbitovní

brány.

Ginger pokračoval v chůzi, ale Biggles ho zastavil.

„Řekli

jsme,

že

půjdeme

po

Smallových

pravděpodobných stopách,“ poznamenal.

„Myslíš, že by zašel na hřbitov?“ vyzvídal Ginger

poněkud překvapeně.

„Kdyby tam před pěti dny pohřbili tvoji matku, ty by

ses u jejího hrobu nezastavil?“

„To ne.“

145

„Co bys udělal?“

„Zastavil bych se a věnoval bych jí tichou

vzpomínku. Kdybych byl tak blízko u jejího hrobu,

pravděpodobně bych se k němu zašel podívat.“

„Zcela určitě. To by udělal každý. Small svoji matku

hodně postrádal, na to nezapomeň. Jestli se na obchůzce

někde zastavil, tak to bylo zde.“ Biggles vykročil dál po

cestičce mezi místy věčného odpočinku dávných

generací vesničanů.

Hrob paní Smallové našli snadno, i když byl skrytý

v samém rohu hřbitova, nedaleko dřevěných schůdků,

které vedly přes hřbitovní zeď na pastvinu. Na čerstvé

hlíně prostého rovu leželo několik povadlých kytic a u

hrobu držel mlčenlivou stráž starý tis s povislými

větvemi. V jeho stínu trčel ze země omšelý pařez, který

skýtal možnost k pohodlnému usednutí. Biggles se na

chvíli posadil.

„Předpokládáme-li, že se tady Small zastavil, jak

dlouho se tu asi zdržel?“ řekl Biggles, zapálil si cigaretu

a odhodil zápalku. Po chvíli se sehnul a něco zvedl z

mechem prorostlé trávy, do níž zápalka zapadla. Byl to

nedopalek cigarety. „Zdá se, že tu setrval tak dlouho, že

stačil vykouřit cigaretu,“ řekl tiše, odpovídaje si na

vlastní otázku.

„Tu tady mohl vykouřit kdokoliv,“ poznamenal

Ginger.

„Souhlasím s tebou. Ale s největší pravděpodobností

to byl muž, jehož matka je pohřbena pár kroků odsud.

Člověk, který by se nezajímal právě o tohle místo, by na

hřbitově našel pohodlnější sedadlo než tenhle pařez.“

Biggles si pozorně prohlédl trávu kolem a dostalo se mu

146

odměny v podobě dalšího nedopalku a dvou ohořelých

zápalek.

„Někdo tady seděl tak dlouho, že stačil vykouřit dvě

cigarety,“ prohlásil. „Pravděpodobně to byl Small. Na

tom by nebylo nic divného.“

„Ale co by se mu tady mohlo proboha stát?“

Biggles pokrčil rameny. „Totéž, co na kterémkoliv

místě jeho obchůzky. Ale rozhodně se mu během ní něco

stalo.“ Biggles se zvedl, pomalu přešel k hrobu a

zamyšleně jej pozoroval. Po chvíli pokračoval podivně

stísněným hlasem. „Něco se mu stalo, zatím ještě nevím

co, ale stalo se to tady.“

„Proč myslíš?“

„Květiny se na hrob pokládají, až když je zasypaný,

a ne předtím.“ EJiggles se sehnul, uchopil květinový

stonek, který trčel z navršené hlíny a vytáhl polámaný

karafiát.

„To je opravdu podivné,“ zamumlal Ginger. „Tady

je další. Který vandal by se odvážil podupat hrob?“

„To bych taky rád věděl,“ odpověděl Biggles tiše.

„Small to jistě neudělal, určitě ne záměrně.“

„Tady je nějaká napůl zasypaná černá stuha, patrně z

věnce.“ Ginger uchopil stuhu vyčnívající z hlíny v

místech, kde před tím ležely květiny, a zatáhl. Objevila

se asi šest palců dlouhá stuha, na jejímž konci byl

připevněn zmuchlaný kus černé látky s dvěma oválnými

otvory. Ginger zalapal po dechu, když pochopil, co drží v

ruce. V tomto prostředí si těžko dokázal představit něco

podivnějšího.

Byla to maska.

„Rychle ji schovej,“ vyštěkl Biggles. „Možná, že nás

někdo pozoruje.“

147

Ginger si to také uvědomil a z tváří mu vyprchala

barva.

„Pojď stranou,“ pokračoval Biggles podivným

hlasem a poodstoupil pár kroků ke stromu. „Teď máme o

čem přemýšlet.“

Rozhostilo se ticho. Biggles si ze stínu tisu pozorně

prohlížel hřbitov zalitý paprsky letního slunce. Všude byl

naprostý klid. Jen kolem kostelní věže kroužilo hejno

havranů.

Po chvíli zamyšleně řekl. „Poslední, kdo byl

pohřben na tomhle hřbitově, byla paní Smallová. Kdyby

byl po její smrti ještě nějaký další pohřeb, všimli bychom

si čerstvého hrobu. Vidíš ten kamenný domek tamhle v

rohu, tam si asi hrobník ukládá nářadí. Jestli pohřbíval

paní Smallovou jako poslední, jistě je od té doby

nepoužíval. Myslíš, že by nám mohl něco zajímavého

říct? Rád bych si s ním promluvil.“

Na okamžik se zamyslel a potom pohodil hlavou,

jako by dospěl k nějakému rozhodnutí. „Poslyš,

Gingere,“ řekl ostře. „Vrátím se zpátky do vesnice,

musím se na pár věcí zeptat. Ty zajeď do Scotland

Yardu, vyhledej inspektora Gaskina a okamžitě ho sem

přivez. Řekni mu, ať s sebou vezme svého nejlepšího

technika s daktyloskopickým vybavením a spis o

vloupáních ve zdejším okolí. Ach, ano, ať přiveze také

svazek paklíčů. To je všechno. Pospěš si. Budu na tebe

čekat tady u hrobu.“

„Provedu,“ odpověděl Ginger.

Odcházeli ze hřbitova. Když míjeli hrobníkův

domek, Biggles nahlédl oknem dovnitř, ale nic neřekl.

Prošli portálem hlavní brány a spěchali s kopce k vesnici

a k autu.

148

V okamžiku, kdy se za jilmy, které daly vesnici

jméno, sklánělo k západu rudé slunce, zastavilo před

hřbitovní branou auto. Vystoupil z něj Ginger a bez

váhání zamířil rychlým krokem k pařezu, kde na něj

čekal Biggles. Za Gingerem spěchal inspektor Gaskin s

aktovkou, následován Tomkinsem z daktyloskopického

oddělení.

„Tak, co se děje?“ zahartusil netrpělivě Gaskin na

Bigglese.

„Řekl vám Ginger, co jsme tady našli?“

„Ano. Co z toho vyvozujete?“

„Posaďte se, hned vám to řeknu,“ odpověděl

Biggles. „Něco mě napadlo. Možná, že se mýlím, ale

jestli ne, měl byste se dalšího vedení případu ujmout spíš

vy než já.“

„Měl jsem pravdu, když jsem říkal, že v té záhadě

hraje nějakou roli to letadlo?“

„Ano i ne,“ odpověděl Biggles vyhýbavě. „K tomu

se ještě dostaneme. Přinesli jste s sebou všechno, co jsem

chtěl?“

„Ano.“

„Dobře. Tak do práce. Tomkinsi, podívejte se, jestli

na klice hrobnického domku nenajdete nějaké otisky

prstů. Potom otevřete dveře šperhákem, vejděte dovnitř a

pokuste se sejmout otisky z držadla rýče, který visí na

stěně. Jistě jich tam najdete spousty. Měl byste je

vyfotografovat. Třeba se nám budou hodit jako důkazný

materiál. Možná, že bude nejlepší, když ten rýč rovnou

odvezeme. Pusťte se do toho, Tomkinsi.“

„To má být legrace?“ zeptal se Gaskin nevlídně,

když Tomkins odešel.

149

„Rozhodně ne,“ odpověděl zkrátka Biggles. „Na

žerty nemáme čas.“

Asi deset minut tiše seděli a sledovali záblesky

Tomkinsova fotoaparátu za okny hrobnického domku.

Potom se Tomkins vrátil.

„Teď zajdeme do kostela,“ řekl Biggles a vstal s

pařezu.

„Do kostela!“ vykřikl Gaskin. „Co s tím má k čertu

kostel společného?“

„Tohle,“ odpověděl Biggles kuse. „Otisky prstů,

které Tomkins sejmul s kliky dveří nebo násady rýče,

nám mnoho neřeknou, protože nevíme, komu patří. Ale

když zajdeme do kostela a sejmeme pár otisků z přední

strany kazatelny, možná, že hned budeme moudřejší.“

„Vy podezříváte pastora?“ vykřikl nevěřícně Gaskin.

„Na kazatelnu nikdo jiný nechodí. Pokud se budou

otisky z kazatelny shodovat s těmi, které Tomkins sejmul

z kliky hrobníkova domku a násady rýče, tak víme, kdo

je tam zanechal, nemyslíte?“ pronesl Biggles klidným

hlasem. „Když Ginger odjel, aby vás přivezl, zašel jsem

do vesnice a promluvil jsem si s hrobníkem. Má svoje

zaměstnání, ale když je zapotřebí, kope hroby a v neděli

v kostele zvoní. Od pohřbu paní Smallové v domku na

hřbitově nebyl a nářadí se ani nedotkl. Proto by na klice

domku i na násadě rýče měly být jeho otisky. Stejné

otisky by měly být i na klíči od domku, který, jak mi řekl,

vždycky visí na hřebíku za hlavními dveřmi fary, odkud

si jej příležitostně bere. Jestli tam ty otisky nejsou,

budeme mít jistotu, že klíč i nářadí použil někdo jiný.“

„Kdo by to dělal a proč?“

150

„Napadá mě jedině pastor. Pojďme.“ Biggles se

zastavil před mohutnými dveřmi kostela. „Odemkněte,“

řekl Tomkinsovi.

Šperhák zarachotil v zámku a po chvíli se dveře se

skřípotem otevřely. Biggles vstoupil do šeré kostelní lodi.

„Dejte se do práce, víte, co od vás potřebujeme,“ řekl

Tomkinsovi.

Z kamenných zdí kostela čišel nepříjemný chlad, ale

byla to spíš ponurost sešeřelého prostoru, z níž

naskakovala Gingerovi husí kůže. Prázdný tichý kostel,

tajemné ticho a jména dávno zemřelých na náhrobních

kamenech kolem stěn, to je prostředí, které v člověku

vyvolá mrazení i ve dne, a což teprve v noci. Vnímavý

Ginger se necítil ani trochu dobře.

Světlo Tomkinsovy baterky se chvíli míhalo kolem

kazatelny, a po chvíli se Tomkins připojil k ostatním. „V

pořádku,“ řekl. „Šlo to hladce.“

Vyšli z kostela, znovu zamkli hlavní dveře a vrátili

se k pařezu u hrobu paní Smallové.

„Porovnejte ty otisky,“ nařídil Biggles Tomkinsovi.

„To není nutné,“ opáčil technik. „Prohlédl jsem si je

lupou. Všechny patří témuž člověku.“

„Nic jiného jsem nečekal,“ řekl Biggles.

„Ne tak rychle,“ domlouval mu Gaskin. „Co tím

chcete říct?“

„Myslím, že už vím všechno,“ odpověděl tiše

Biggles.

„Mohl byste porovnat tyhle otisky s otisky prstů

toho neznámého lupiče, který má na svědomí loupeže ve

zdejším okolí? Říkal jste, že nějaké máte.“

„Vy si myslíte, že … pastor … zbláznil jste se?“

151

„Když uděláte, co vám říkám, můžete si na tu otázku

odpovědět sám,“ zamumlal Biggles.

Tomkins svítil baterkou a Gaskin si prohlížel otisky

pod lupou. Po chvíli se zdálo, že přestal dýchat. Na deset

sekund zavládlo ticho. Potom Gaskin zachraptěl: „Máte

pravdu. U všech rohatých, to je neuvěřitelné. Pastor … je

lupič!“

„Obávám se, že je ještě něco horšího,“ řekl Biggles

zachmuřeně. „Obávám se, že je také … vrah.“

Gaskin na něj zíral s otevřenými ústy. „Chcete říct,

že…“

„Zabil strážníka Smalla. Proč, to ještě nevím. Po

vraždě musel vyřešit obvyklý nesnadný problém – jak se

zbavit těla. Dostal téměř geniální nápad. Rozhodl se

mrtvolu pohřbít.“

„A víte kde?“

„Myslím, že ano.“

„Kde?“

„Tady.“ Ukázal Biggles.

Gaskin nevěřícně zamrkal. „Ale to je hrob paní

Smallové.“

„Myslím, že se záhy přesvědčíte, že je to i hrob

jejího syna,“ řekl Biggles zvolna. „Jeho tělo nebude příliš

hluboko.“

Inspektor nasál zhluboka dech. „Za okamžik to

budeme vědět,“ prohlásil. „Máme přece rýč.“

„Proto jsem chtěl, aby ho Tomkins vzal s sebou.“

Gaskin se chopil rýče.

„Je tu málo místa,“ řekl mu Biggles. „Počkáme na

vás u auta.“

Po dvaceti minutách se k nim Gaskin připojil. Zdálo

se, že už se trochu vzpamatoval z otřesu. „Měl jste

152

pravdu,“ řekl stručně. „Zbraň, která ho zabila, mu ležela

na prsou. Musím přivolat pomoc a sanitku. Myslím, že si

můžete zajít do Courieru pro tu tisícovku.“

Biggles potřásl hlavou. „Na to jsem zapomněl. Tady

už nejsem nic platný, měli bychom se pomalu vrátit

domů.“

„Počkejte,“

žadonil

inspektor.

„To

mi

ani

nevysvětlíte, jak jste na to přišel?“

„Velmi rád,“ odvětil Biggles. „Nebylo to nic

těžkého. Dnes ráno jsme viděli pastora, jak něco hledá na

pastvině. A dnes odpoledne jsem to našli. Byla to ta

maska. Počestný člověk u sebe takové věci obvykle

nenosí. Dewsberry měl smůlu, pohřbíval mrtvolu potmě a

nejspíš i ve spěchu. Maska mu upadla a on ji nevědomky

zasypal. Pochybuji, že bychom si toho všimli, kdyby

současně nezasypal i pár květin, jejichž stonky trčely z

hlíny. Ty nám prozradily pravdu. Je to zvláštní, ale zdá se

mi, jakoby paní Smallová ukázala na vraha z hrobu

prstem.

Předpokládal jsem, že se Small při obchůzce na

hřbitově zastaví. A nedopalky cigaret nám prozradily, že

tam skutečně byl. Co následovalo potom, se můžu pouze

domýšlet. Říkal jste, že Dewsberryho měl ve vesnici

každý rád. Z toho se dalo vyvodit, že byl často zván na

návštěvu do větších domů v celém okolí. Při těchto

návštěvách mu jistě nečinilo žádné obtíže zajít do

koupelny nebo na záchod, otevřít okenní zástrčku a

připravit si tak půdu pro pozdější vloupání. Měl rovněž

dobrou příležitost zjistit, kde jeho hostitelé ukrývají

peníze a klenoty. Kdo by tak okouzlujícího muže

podezříval? Když se vracel s lupem z Clangstone Hall,

nešel přes vesnici, ale zkrátil si cestu domů přes pastvinu

153

a hřbitov. Když zjistil, že ztratil masku, vydal se ji hledat

právě tam, nechtěl aby se něco takového našlo v blízkosti

fary. Vstoupil na hřbitov touto brankou. Small seděl na

pařezu a truchlil nad svojí matkou. Měl na sobě tmavou

uniformu, takže ho Dewsberry pravděpodobně neviděl.

Small samozřejmě Desberryho spatřil, ale asi ho

nepoznal. Povedený pastor si jistě na své loupežné

výpravy nebral bílý kolárek. Small zahlédl tmavou

postavu s pytlem přelézající hřbitovní zeď po dřevěných

schůdkách. Takové konání, pozdě v noci, muselo vzbudit

strážníkovo podezření a pravděpodobně začal neznámého

sledovat. Dewsberry se cítil prozrazen, zastřelil Smalla a

zbraň pohřbil společně s mrtvolou. Potřebný nástroj – rýč

– nalezl v hrobníkově domku. Dovedu si představit jeho

rozrušení, a proto se ani nedivím, že práci rychle odbyl.

Potom se vrátil domů na faru přesvědčen, že on je ten

poslední na světě, koho by někdo spojoval se

strážníkovým zmizením.“

„Každá vražda vyjde najevo,“ prohlásil inspektor

slavnostním tónem. „Ale co to letadlo?“

„To by neměl být příliš velký problém,“ řekl

Biggles. „Je důvodné podezření, že pilot Dewsberry

spolupracoval se svým bratrem a převážel kradené

předměty na kontinent. Vzpomeňte si, že už jednou byl

odsouzen za pašování.“

„A máme to,“ radoval se Gaskin. „Když to vyprávíte

vy, zní to zcela prostě.“

Biggles se usmál. „To samé říkal Kolumbus, když

postavil vejce na špičku. Myslím, že už toho bylo pro

dnešní noc dost. Na shledanou v kanceláři. Pojď,

Gingere, jedeme domů.“

154

Případ tajných inkvizitorů

Pozdě v noci zazvonil na Bigglesově stole telefon.

Komodor Raymond, velitel letecké policie, ho naléhavě

žádal, aby se okamžitě dostavil do hlavní budovy

Scotland Yardu. Biggles bez váhání uposlechl. Prošel

kolem neznámých tváří policistů noční služby a zamířil

přímo ke kanceláři svého šéfa. Komodor Raymond seděl

za stolem ve společnosti dvou mužů. Toho vyššího

představil Bigglesovi jako sira Nevilla Bakera z

diplomatického sboru a v druhém Biggles okamžitě

poznal majora Charlese z kontrašpionážního oddělení

M.I.5. V místnosti vládla tíživá atmosféra.

„Promiňte, že vás volám v tuto hodinu,“ řekl letecký

komodor a pokynul k prázdné židli. „Charles vám

všechno vysvětlí.“

Důstojník kontrašpionáže se zamyšleně podíval

Bigglesovi do tváře. „Jde o záležitost, která nás už

znepokojuje delší dobu, ale nyní hrozí přerůst ve

skutečnou krizi. Ve stručnosti vás s ní seznámím. V

poslední době se množí případy nevysvětlitelných

zmizení vědců a politiků prvořadého významu.

Nemůžeme si dále nalhávat, že tyto případy nemají

společného jmenovatele.“

„Dva ze zmizelých byli diplomaté,“ dodal sir Nevili.

„Nejčerstvějším případem je zmizení Maxwella

Harringtona,“ pokračoval major Charles.

„Nedávno se objevila v novinách nenápadná zmínka,

že o surovinových nalezištích ve střední a východní

Evropě neví nikdo na světě víc než geolog Harrington.

155

Mezi tyto suroviny patří samozřejmě i uran. Ještě téhož

dne, kdy se článek v novinách objevil, Harrington zmizel,

někde mezi svým hotelem a nádražím Victoria Station.

Měl odjet vlakem na trajekt a přeplavit se do Německa.

Běžně bychom se o jeho zmizení dozvěděli asi do

osmačtyřiceti hodin, ale zapomněl nějaké dokumenty, a

tak za ním na nádraží poslali poslíčka. Ale Harrington

nebyl nikde k nalezení. Něco se mu muselo stát.“

„Naznačujete, že byl unesen?“ vyzvídal Biggles.

„Ano.“

„Je-li tomu tak, únosci ještě netuší, že bylo jeho

zmizení odhaleno,“ řekl Biggles.

„Máte pravdu,“ souhlasil Charles. „V tomto ohledu

před nimi máme jistý náskok.“

„Jaké byly ty další případy?“ zeptal se zamyšleně

Biggles.

Sir Neville mu odpověděl: „Šlo o muže na veřejnosti

poměrně neznámé, ale veledůležité pro bezpečnost naší

země. První byl Pierre Lefebre, nesmírně nadaný mladý

Kanaďan, jeden z našich tajných poradců při jednáních o

Marshallově plánu. Vrátil se z tajné mise ve Spojených

státech a usadil se v Cornwallu, aby si nějakou dobu

odpočinul. Krátce poté bylo jeho tělo vyplaveno mořem u

úpatí útesů nedaleko vesnice, v níž bydlel. Lefebre znal

životně důležité informace, které by měly pro nepřátelské

mocnosti prvořadý význam. Ale přejděme k faktům ještě

hrozivějším než je únos a vražda.“

„Domníváte se, že by si to myslely i oběti?“ zeptal

se Biggles.

„To je právě ono. Ti, kteří byli ponecháni naživu, už

myslet nemohou. Vezměme si na příklad Adamsona.

Řídil propagandu v rádiu. Zmizel, a po několika dnech

156

byl nalezen v Edinburghu. Bloudil ulicemi s naprosto

vymytým mozkem. Po ošetření na klinice se jeho stav

poněkud zlepšil, ale pochybuji, že pro nás bude ještě

někdy schopen pracovat, ubožák.“

„Chcete říct, že proti nám stojí nějaká vědečtější

forma Velké inkvizice?“ vyptával se Biggles.

„Podle našich důkazů,“ odpověděl major Charles,

„používají techniky tak ďábelské, že se to vymyká

lidskému chápání.“

„Tak dobrá, pane. Řekněte mi i to nejhorší,“ požádal

majora Biggles.

Důstojník kontrašpionáže mu pohlédl tvrdě do očí.

„Jak si přejete. Zatím nejhorší osud postihl Petera Barda,

Adamsonova asistenta. Zmizel a později se zase objevil v

podobném stavu, jako Adamson. Ale byl tu jistý rozdíl.

Bardův mozek nebyl jen pečlivě vymyt, ale i znovu

naplněn.“ Major Charles se odmlčel, jako by hledal

správná slova. „Jeho stupnice hodnot byla naprosto

převrácena. Jinými slovy, neochvějně věřil oněm

propagandistickým lžím, proti kterým dříve bojoval.“

Biggles se na něj upřeně zadíval. „Přece není možné

převrátit někomu myšlení proti jeho vůli,“ protestoval

Biggles.

Major Charles pokrčil rameny. „Kdo ví, co všechno

dokáže udělat moderní věda s lidským mozkem, když ji

zneužije dostatečně bezohledný manipulátor? Vzpomeňte

si na tak zvaná přiznání očividně nevinných lidí v

špionážních procesech v některých středoevropských

zemích. V našich případech jde zřejmě o totéž schéma.“

„Máte pravdu,“ potvrdil jeho slova sir Neville.

„Musíme ten ďábelský spolek zničit nejen kvůli naší

zemi, ale i kvůli celému lidstvu.“

157

Major Charles pokračoval. „Za tou organizací stojí

velké peníze. Vezměte si třeba takového Kin Yena. Byl

to

mladý

čínský

odborník

na

aerodynamiku,

temperamentní, ale neobyčejně schopný. Nabídl nám

svůj nový model vrtulníku, založený na jednoduchém, ale

zcela novátorském principu. Kin Yen zmizel a už nikdy

nebyl nalezen. Ale dostaly se k nám tajné informace, že

jistá velmoc prototyp Kin Yenova vrtulníku zkouší.“

„A proč se s těmito případy obracíte na leteckou

policii?“ vyptával se zvědavě Biggles.

„Domníváme se, že k vlastním únosům používají

letadlo,“ odpověděl major Charles. „Ubohý Adamson

blouznil o bílém letadle, a dodnes se schovává, když

zaslechne zvuk leteckého motoru. Tělo Pierra Lefebra

neslo stopy takových zranění, která spíše odpovídají

shození z letadla než z vrcholu útesu.“

Biggles zamyšleně udusil cigaretu. „Domníváte se,

že hlavní základna oné tlupy nebo organizace je někde na

britských ostrovech?“

Letecký komodor odpověděl: „Prošetřuji všechna

letiště.“

Major Charles potřásl hlavou. „To je příliš pomalé.

Harrington je starý člověk. Jestli na něj únosci vyvinou

nátlak, nevydrží dlouho. Musíme zakročit rázně a hlavně

rychle.“

Biggles si pohrával s další cigaretou. „Mám pocit, že

tím zloduchem bude tentokrát spíše všehoschopný

jedinec než nějaká cizí vláda.“

„A jak byste pak vysvětlil, co se stalo s Yenovým

vrtulníkem?“ odporoval mu Charles.

„Vynález může být prodán tomu, kdo dá nejvíc,“

upozornil ho Biggles.

158

„Chce-li někdo vydělat velké peníze, není

jednodušší cesty, než unést člověka s cenným

tajemstvím, přimět ho, aby je vyzradil, a pak jeho

tajemství prodat. Může za tím vězet i nějaký člověk,

který touží po světovládě – nějaký nový Hitler.“

„Možná, že máte pravdu,“ dodal sir Neville.

„Ale k čemu nám je tahle domněnka dobrá?“

přerušil ho major Charles netrpělivě.

„Zužuje nám pole pátrání – hledáme výjimečného

muže, který operuje v naší zemi.“ odpověděl Biggles.

„Výjimečnost s sebou přináší i některé slabosti, například

ješitnost. Předpokládám, že unesení byli po dobu

výslechů udržováni v dobrém stavu, alespoň do té doby,

než vyzradili všechno, co věděli.“

„Kam přesně míříte?“ vyzvídal major Charles.

„Myslím, že bychom jim mohli předhodit falešného

vědce. Dokud by své údajně důležité informace

neprozradil, nebyl by zřejmě ve velkém nebezpečí.“

Major Charles potřásl hlavou. „Neodvážil bych se

někomu nařídit, aby takové riziko podstoupil. Ani nevím,

kde bych takového muže sehnal.“

„Nemusíte hledat daleko,“ odpověděl Biggles s

ledovým klidem.

Všichni oněměli.

„Chcete říct … chcete se o to pokusit?“ zeptal se

major Charles.

„Ano.“

„Uvědomujete si všechna rizika?“

„Zajisté. Ale jak jste sám říkal, potřebujeme rázně

zakročit, a to co nejrychleji. Nevyhledávám nebezpečí,

ale odvážnému štěstí přeje,“ prohlásil Biggles a pohlédl

na leteckého komodora.

159

„Podstrčte novinám smyšlenou zprávu, že vlastním

nějaké přísně tajné materiály. To by snad mělo k mému

únosu stačit. Můžete jim dát pár fotografií a naznačit jim,

že jsem právě uprchnul z nějaké země za Železnou

oponou.“

„To se dá zařídit,“ souhlasil letecký komodor

zamyšleně.

„Jestli je za těmi únosy nějaká cizí země, určitě

podnikne zoufalé pokusy, aby dostala svá tajemství

zpátky. A jestli se jedná o jedince, bude je chtít získat pro

sebe.“

„Přesně tak,“ souhlasil Biggles. „Domluveno, dejte

tu zprávu do zítřejších novin. A potom ji hned odvolejte,

jako by zakročila cenzura.“

„Jak s námi chcete udržovat spojení?“ zeptal se

major Charles.

„Obávám se, že to nebude jednoduché,“ opáčil

Biggles. „Tohle je hra, která se musí hrát sólově. Před

ostatními obětmi budu mít jednu velikou výhodu. Od

samého začátku budu vědět, co se mi může stát. Teď

bych si rád pročetl všechny dokumenty o dosavadních

případech a prohlédl si fotografie obětí. Víc nepotřebuji.“

„Potřebujete jméno,“ zdůraznil letecký komodor.

Biggles se usmál. „Co třeba použít jedno osvědčené.

Navrhuji jméno Holmes.“

„Ať je po vašem,“ souhlasil letecký komodor

zasmušile. „Uvidíme, jestli pan Holmes tenhle případ

rozřeší. Opravdu už nic jiného nepotřebujete?“

„Jen trochu štěstí,“ odpověděl Biggles a zvedl se ze

židle.

O dva dny později snídal Biggles u snídaně v

jednom z westendských hotelů, ve kterém se předchozího

160

dne ubytoval. Škrtil se v nepohodlném staromódním

obleku a rovněž jeho tvář se pozoruhodně změnila –

oholil si knírek.

Strávil únavný den, žádné zvláštní události se

nepřihodily, a tak měl spoustu času hloubat nad možnými

riziky svého počínání. Den před tím se ve všech

londýnských novinách objevila jeho fotografie se

smyšlenou historkou. Když navečer seděl v hotelové hale

a zběžně listoval v nejnovějším číslu časopisu Flight,

zaslechl, že hotelový sluha vyvolává nějakého pana

Holmese. Uvědomil si, že to je teď jeho jméno, rychle se

vzpamatoval a převzal od sluhy rukou nadepsanou

obálku. Roztrhl ji a četl: „Hrozí vám nebezpečí.

Netelefonujte. Okamžitě se dostavte do kanceláře.“

Podpis chyběl.

Biggles odhodil cigaretu do nejbližšího popelníku,

prošel hotelovou halou k hlavnímu vchodu a vyšel z

hotelu. Ve vedlejším kině právě skončilo představení a na

ulici se vyvalily zástupy lidí horečně shánějících taxi.

Biggles na okraji chodníku chvíli váhal, díval se nalevo i

napravo a vtom před ním zastavilo taxi. Řidič doširoka

otevřel dveře. „Kam to bude, pane?“

„K ministerstvu obrany,“ odpověděl Biggles a

nastoupil. Když za ním zaklaply dveře, pohodlně se

usadil a čekal, co se bude dít dál.

Za chvíli se to dozvěděl. V okamžiku, kdy se do

sedadla zabořil plnou vahou, uslyšel zvuk podobající se

syčení unikající páry. Už je to tady, pomyslel si a lehce

se pousmál. Jeho protivníci si nepočínali právě chytře,

žádný zkušený agent by se do tak očividné pasti, jako je

taxi, nikdy nechytil.

161

Biggles nasál dusivě sladký pach uspávacího plynu a

rychle ztratil vědomí…

Když znovu otevřel oči, viděl jen nějaký velký bílý

předmět. Cítil, že leží na zádech a že se pohybuje.

Namáhavě zaostřil a velký bílý předmět se proměnil v

postavu zdravotní sestry. Zazněl známý zvuk zvonu a

Biggles pochopil, že je v sanitce. Skrze matová okenní

skla pronikalo filtrované sluneční světlo. Jemné svištění

pneumatik na asfaltu mu říkalo, že se automobil

pohybuje po hlavní silnici. Biggles si jazykem navlhčil

okoralé rty.

„Vypijte to,“ sehnula se nad ním sestra se sklenkou

léku. Chovala se chladně a nezúčastněně.

Biggles jednal, jak se od něho očekávalo. „Kde to

jsem?“ zeptal se. „Co se stalo? Měl jsem nehodu?“

Sestra odpověděla: „Ano. Byl jste několik hodin v

bezvědomí. Prosím, ležte klidně.“

„Jsem v sanitce?“ vyptával se Biggles.

„Ano.“

„Kam mě vezete?“

Žena na něj pohlédla a v očích ji svitlo cynické

pobavení.

„Převážíme vás do soukromého sanatoria.“ Rychle

se podívala na hodinky. „Už je čas na další injekci,“

oznámila mu. „Po injekci se nehýbejte ani se

nepokoušejte mluvit, zbytečně byste si působil bolest.“

Biggles neprotestoval. Cítil, jak se mu zabodla jehla

do paže, a potom ho jakási neviditelná váha přitlačila k

lůžku. Zavřel oči.

Čas plynul. Biggles se nehýbal a snažil se udržet při

vědomí, ale nepříliš úspěšně, droga mu vysála všechnu

sílu. Nedokázal se pohnout, nevypravil ze sebe jediné

162

slovo. Jakoby ve snu cítil, že sanitka zastavila. Dveře se

otevřely, nosítka, na nichž ležel, někdo vynesl ven.

Biggles zahlédl proti nebi obrys jakési povědomé

budovy. Za okamžik si uvědomil, že to je řídící věž

letiště. Biggles jakoby ve snách sledoval, jak je vezen po

přistávací ploše k letadlu, jehož trup byl označen

nápadným červeným křížem. Před ním čekal nějaký muž

v kožené letecké bundě.

„To je doktor Kahn,“ řekla sestra tiše. „Má svou

vlastní leteckou záchrannou službu. Je dobrý pilot.

Nemusíte se bát.“

Když byla nosítka s Bigglesem naložena, nastoupil k

němu do kabiny doktor, ohmatal mu puls a podíval se mu

zblízka do očí. Biggles pocítil vlnu odporu. Mužovy

prsty ho svíraly jako železné kleště obalené jakousi

odpornou houbovitou hmotou.

„Dělá se vám v letadle zle?“

Doktorův hlas zněl stejně mechanicky jako hlas

sestry. „Zavřete oči, chcete-li říct, že ano. Nesnažte se

mluvit.“

Bigglesova víčka se ani nepohnula.

„Tak dobře,“ řekl doktor. „O pacienta je dobře

postaráno.“ Jeho prsty pustily Bigglesovo zápěstí. „Jste v

perfektním zdravotním stavu a v tom i zůstanete až do

cíle naší cesty.“ Opustil kabinu a na jeho místo zasedla

znovu sestra. Motory ožily, trup se rozechvěl, letadlo se

dalo do pohybu a za minutu už se vznášelo ve vzduchu.

Biggles s uspokojením pozoroval, že se mu znovu

navracejí síly, působení drogy ochabovalo. Možná, že

tomu napomohla i výška. Brzy byl schopen jasně

uvažovat a v okamžiku, kdy se kola letadla dotkla

přistávací plochy, navrátila se mu i schopnost pohybu. S

163

průběhem událostí byl spokojený, i když do nich

prozatím nemohl víc zasáhnout.

Při výstupu z kabiny mu musela pomáhat sestra,

stále byl ještě trochu otřesený. V uších mu hučelo a

šumělo, nejprve to pokládal za dozvuky působení drogy,

ale pak spatřil širokou mořskou pláň, nad kterou

poletovala hejna ostře křičících racků. Široko daleko

nebylo vidět žádný strom, jen nekonečné vřesoviště

stoupající od mořského břehu až k vrcholu nevysokého

kopce. Biggles usoudil, že se ocitl na ostrově, a podle

vřesu to musel být ostrov u skotských břehů.

Sestra ho vedla ke kamenné, na první pohled velmi

staré budově, která připomínala hrad. Byla obehnána

vysokým drátěným plotem. Nedaleko ní stál otrhaný

plátěný hangár. Když kolem hangáru procházeli, vyšel z

něj nějaký muž a pomalu kráčel k letadlu. Biggles

zahlédl kulatou, bezvýraznou tvář a šikmé oči. Okamžitě

poznal pohřešovaného vynálezce Kin Yena.

Doktor na ně čekal u plotu a s ním další muž,

oblečený jako zdravotník. „Převezmu ho já, sestro,“ řekl

doktor.

Vstoupili do hradu a do chřípí jim zavanul

pronikavý nemocniční pach. Dveře se za nimi zavřely,

jakoby to mělo být navždy.

„To je nutné bezpečnostní opatření u každého

soukromého ústavu pro choromyslné,“ řekl doktor vážně.

„Vy jste jeden z pacientů?“ zeptal se Biggles.

„Vidím, že máte zvrácený smysl pro humor. Ale s

tím si už poradíme,“ zamumlal doktor a pokračoval v

chůzi.

Vešli do místnosti, která vypadala jako něco mezi

kanceláří a ordinací. Nejpodezřelejšími kusy nábytku byl

164

velký chromovaný stůl a cosi, co připomínalo zubařské

křeslo. Opěradla pro ruce byla opatřena koženými

řemeny a z podložky pro hlavu visel gumový roubík.

Doktor si svlékl leteckou bundu a pověsil ji do

kovové skřínky. „Posaďte se, udělejte si pohodlí, pane

Holmesi. Přesvědčíte se, že ta židle není tak nepohodlná

jak se zdá, zvláště když budete sedět klidně.“ Doktor se

posadil za stůl a do místnosti vešli jeho dva pomocníci.

Náhle se v místnosti rozzářil oslnivě bílý kužel

světla. Doktor si nasadil velké tmavé brýle.

Biggles se snažil chovat tak, jak to odpovídalo

situaci. „Co to má být?“ dožadoval se. „Já nic nechápu.

Řekli mně, že jsem měl nehodu. Co ode mě chcete?“

„To je naprosto přirozená otázka, pane Holmesi,“

zněla odpověď. „Zodpovím ji několika málo slovy.

Dopravil jsem vás sem, protože se zajímám o totéž co vy

– o ložiska nerostných surovin ve východní Evropě.“

„To je všechno?“ usmál se žalostně Biggles. „Proč si

kvůli tomu dáváte takovou práci? Jsem si vědom, že

informace, které mám, jsou cenné. Ale mezi námi, peníze

potřebuje každý. Nevím sice, kterou mocnost zastupujete,

ale vždycky jsem toužil stát na straně vítězů, a proto jsem

ochoten s vámi dobrovolně spolupracovat.“ Biggles se

posadil na židli a pokynul směrem k doktorovým

pomocníkům. „Tyhle divadelní efekty si můžete

odpustit.“

Doktor své asistenty posunkem propustil.

„To je od vás velice moudré, pane Holmesi,“ řekl

doktor konejšivě. „Ale organizace, kterou mám tu čest

řídit, není vláda nějaké cizí země. Stojím v čele malé

skupiny vědců, která chce provést v této zemi revoluci.

Nepodceňujte naši sílu, pane Holmesi, je to síla vám

165

nepochopitelné inteligence. Běžně za své informace

neplatíme.“

„Vy zabíjíte slepice, které by vám v budoucnu

mohly snášet zlatá vejce?“ vyzvídal Biggles.

Doktor si pohrával se zlatou tužkou. „To není nutné.

Zanedlouho budeme mít v rukou moc, o které se běžným

politikům ani nezdá. Již dnes dokážeme vymýt lidský

mozek a naplnit ho myšlenkami podle našeho přání.

Představte si, jaké nám to otvírá možnosti. Je zcela

pochopitelné, že se o naši činnost jisté mocnosti

zajímají.“

„Jako například ta, která od vás koupila plány

Yenova vrtulníku?“ řekl Biggles.

„Ach, vy o tom víte?“ Doktor přešel toto téma

mávnutím ruky. „Tím se zabýváme jen okrajově,

pochopitelně potřebujeme nějaké finanční zdroje. Pan

Kin Yen se u nás osvědčil jako vynikající letecký

mechanik. Je závislý na opiu a jinou odměnu za svou

práci ani neočekává. Máme samozřejmě i jiné prostředky,

jak přivést lidi ke spolupráci. Nejsou nijak drastické.

Podívejte se sám.“ Doktor vypnul bodavé světlo a vedl

Bigglese chodbou k výtahu.

„Lidský mozek se dá přirovnat ke krásné, ale křehké

váze,“ pokračoval doktor při jízdě výtahem. „Nejdřív

jsme se naučili, jak ji vyprázdnit. Ale místo toho,

abychom ji ponechali prázdnou jako v první fázi našich

pokusů, teď ji naplňujeme myšlenkami, které jsou pro

nás užitečné.“ Doktor se zastavil přede dveřmi. „Tam

uvnitř držíme jistého muže jménem Harrington, je v

počáteční fázi procesu podřizování se nadřazené vůli.

Peníze získané za tajemství, které nám sdělí, nám umožní

udržovat tohle zařízení v provozu celý další rok.

166

Vzhledem k jeho věku se poněkud obávám, jestli přežije

poslední fázi přeměny.“ Doktor otevřel dveře.

Biggless bezděky zaťal všechny svaly, když mezi

hromotluckými asistenty zahlédl v bodavé záři reflektorů

vychrtlého šedovlasého starce.

„Dnes mu dovolíme odpočívat,“ zamumlal doktor.

„Zítra z něj vytáhnu jeho tajemství.“

Když se o něco později vrátili do doktorovy

přijímací ordinace, v Bigglesovi to vřelo, ale jeho mozek

pracoval na plné obrátky. Dostal nápad. Uvědomil si, že

jeho protivník je šílenec, nebo aspoň člověk stojící na

samé hranici šílenství. A hybnou silou všech šílenců

bažících po moci je vždycky ješitnost. Biggles se

rozhlédl kolem. Byl s doktorem sám.

„Vidím, že svou práci milujete,“ poznamenal, a aniž

by byl vyzván, usadil se na zlověstném křesle.

„Pracuji pro skupinu Nadřazených,“ odpověděl

doktor věcně. „Jednou budeme ovládat celý svět. Žádné

jiné cíle ani pocity nemáme.“

„Po té vaší čertovské droze jsem dostal hroznou

žízeň,“ řekl Biggles, aby změnil téma hovoru. „Můžu se

něčeho napít?“

„Ale ovšem. Víno nebo vodu?“ zeptal se doktor,

zvedl telefon a pronesl do něj několik slov jakýmsi

podivným jazykem. Za okamžik se v místnosti objevil

muž s tváří lidoopa a postavil na stůl před Bigglese

sklenici vody. Potom se tiše vzdálil.

„Nebojíte se se mnou zůstat o samotě?“ vyptával se

Biggles zvedaje sklenici ke rtům.

Doktor se zamračil. „Já a bát se? Nadřazená

inteligence vždycky ovládá nízkou.“ Otevřel zásuvku

stolu a ukázal Bigglesovi předmět, který připomínal

167

obyčejné plnící pero. „Jediná kapka chemikálie z tohoto

válečku by vás uspala na dlouhou dobu,“ chvástal se.

Biggles upil malý doušek ze sklenice a v příštím

okamžiku se prohnul v křeči a lapal po dechu. Sklenice

dopadla s třesknutim na podlahu. Biggles se uchopil

oběma rukama za hrdlo. Chrčel s bezmocně skloněnou

hlavou. „Vy ďáble!“ zasípal. „Otrávil jste mě.“

„Ti hlupáci!“ vyštěkl doktor a vyskočil, aby zachytil

kácejícího se Bigglese.

Biggles bleskovým pohybem uchopil ruku držící

nebezpečné plnící pero, vykroutil je z doktorova sevření,

obrátil je do zkoprnělé tváře protivníka a stiskl

nenápadnou spoušť. Ozvalo se zasyčení a doktor se

zhroutil k zemi jako hadrový panák. Biggles dovlekl

muže k zubařskému křeslu, přivázal mu ruce řemeny k

opěradlům, sňal mu tmavé brýle a přikryl jeho mrtvolně

bledou tvář ručníkem.

Biggles si nasadil doktorovy tmavé brýle a oblékl si

jeho leteckou bundu, která visela ve skříni. Svíraje tajnou

zbraň stále v ruce přistoupil ke dveřím, opatrně je otevřel

a vyhlédl ven. Chodba byla prázdná. Po celou cestu z

budovy mu nikdo nevěnoval pozornost. Strážný u brány

v drátěném plotu mu bránu dokonce úslužně otevřel.

Letadlo označené červeným křížem ještě stálo před

hangárem a o trup se opíral mechanik Yen čekající na

rozkazy.

„Nastupte si,“ řekl Biggles úsečně.

Číňan bez zaváhání uposlechl. Biggles se usadil do

sedadla pro pilota a za tři minuty již byli ve vzduchu.

Když se letadlo vrátilo, nad Atlantikem právě

zapadalo slunce. Ke stroji se rozběhl muž v bílém plášti.

168

„Doktore, doktore, někdo se pokusil o útěk. Pustil jsem

do drátěného plotu proud…“

Dveře pilotní kabiny se rozlétly a z nich vyskočil

Biggles. Namířil na muže automat a procedil mezi zuby:

„Tak ho zase vypni!“

Mužovi bezmocně poklesla čelist, když se z letadla

vyrojily černé uniformy policistů. Mezi nimi byl i letecký

komodor Raymond. Připojil se k Bigglesovi a oba se

rozběhli k hradu.

Zakrátko se hradní chodby zaplnily policisty.

„V

pořádku,

Bigglesworthi,

zbytek

práce

přenecháme jim,“ prohlásil letecký komodor.

V bráně se začali objevovat první policisté

vyvádějící z hradu spoutané zajatce. Byl mezi nimi i

doktor a sestra. Na letišti před hradem právě přistával

policejní Auster.

„Můžete letět domů, jestli chcete,“ řekl letecký

komodor Bigglesovi. „My to tady ještě pořádně

vyčistíme. Myslím, že to bude trvat celou noc. Především

se musíme postarat o všechny oběti těch šílenců. Bůhví,

kolik jich tu ještě najdeme.“

„Jestli se tady beze mě obejdete, tak já půjdu,“

odpověděl mu Biggles. „Tamhle s tím Austerem přistává

Ginger, poletím s ním zpátky. Musím se trochu prospat,

měl jsem dost rušný den. Zítra mi můžete podat hlášení.“

„Souhlasím,“ usmál se letecký komodor.

Biggles si zapálil cigaretu a pomalu se loudal k

Austeru.

169

Bieeles si zapálil cigaretu a pomalu se loudal k Austeru …

170

Operace Hvězdný svit

Ve výši deseti tisíc stop vrčely nad indigovou mísou

země motory osamělého Austeru letecké policie. Nad

letadlem se klenula půlnoční obloha posetá miliony

hvězd. Pod ním jiskřil miliony světelných záblesků svět,

který nikdy nespí.

U řídících pák seděl na pilotním sedadle, opatřeném

katajpultovacím zařízením, detektiv letecké policie

inspektor Bigglesworth, s tváří strašidelně osvětlenou

tlumenou září palubní desky. Vedle něj na sedadle

druhého pilota seděl jeho zástupce Algy Lacey, s

obličejem téměř zakrytým vysokofrekvenčním rádiovým

přístrojem. Za nimi byli další dva členové útvaru zvláštní

letecké policie, Bertie Lissie a Ginger. I oni měli

navlečeny padáky. Nikdo nemluvil. V letadle panovala

napjatá atmosféra. Před startem se dozvěděli, že na

úspěchu jejich noční akce závisí celá další kariéra jejich

šéfa, leteckého komodora Raymonda ze Scotland Yardu.

V poslední době se snášely na komodorovu hlavu

přívaly nezasloužené kritiky z nejvyšších míst. Celní

správa si stěžovala na letecké pašování diamantů, kožešin

a drog. Finanční komise hlásila údajné neoprávněné

převážení peněz z kontinentu do Británie i z Británie na

kontinent. Tajná služba měla podezření, že jsou do země

letecky dopravováni tajní agenti. Radarové stanice hlásily

četné noční přelety neidentifikovatelných letadel.

Biggles si nepříjemnou situaci uvědomoval. Od

svých přátel na kontinentě věděl, že podobným

problémům čelí všechny západoevropské země. Ale až

příliš dobře si uvědomoval, jak omezené jsou možnosti

kontroly leteckého provozu. Námořní loď se dá zadržet a

171

prohledat. Ale letadlo nikdo nezastaví bez použití metod,

které jsou omluvitelné jen ve válce. Rovněž permanentní

ostraha celého vzdušného prostoru a tisíce mil dlouhého

pobřeží je prakticky vyloučena.

Biggles obdržel povolení použít neortodoxní

metody, pokud to bude situace vyžadovat, a ve

spolupráci s radarovými stanicemi je uvedl do praxe.

První týden jeho mise nepřinesl žádný výsledek. Nyní

měl poslední šanci, pozemní síly začínaly protestovat

proti neustále prodlužovanému stavu pohotovosti.

„Poslouchám,“ ozval se ostře Algy. „Mluvte,“ řekl

vzdálené obsluze radaru. Asi deset sekund naslouchal a

pak hlásil Bigglesovi: „Neidentifikovaný letoun nad

pobřežím Suffolku. Kurz západoseverozápad. Výška osm

tisíc stop. Bez navigačních světel. Nereaguje na signály.“

Biggles otočil Austera a zvýšil rychlost na

maximum.

Algy opět promluvil. „Víc k severu, ještě, drž kurz.

Je od nás asi čtyřicet mil.“

Uplynuly tři minuty. „Ten darebák mění kurz, uhýbá

na západ,“ hlásil Algy. „Ztrácí výšku.“

Biggles prohledával očima nebe před sebou hledaje

matně rudou záři výfuku, která by mu prozradila pozici

tmavého letadla na nočním nebi.

„Přibližujeme se,“ řekl Algy napjatě. „Je na

levoboku. Jde dolů.“

„Mám ho,“ odpověděl Biggles, položil letadlo na

křídlo a rychle klesal, aby se dostal do slepého bodu

neznámého letadla. „Vypadá to na helikoptéru. Vida, na

zemi se rozsvítila světla! Někdo ho očekává. Myslím, že

jsme nad Brandon Heath, vidím cestu z Brandonu do

Thetfordu. Tam je spousta místa na přistání. Převezmi

172

řízení. Zavolej Raymondovi přesnou polohu. Přibliž se

jak můžeš, ale ať nás neslyší. Drž přímý kurz.“

Biggles se zvedl z pilotního sedadla a přešel dozadu.

„Jdeme na to,“ řekl Gingerovi a Bertiemu. „Vyskočím

první a vy hned za mnou. Jsme jen ve dvou tisících,

zbytečně neprodlužujte volný pád.“ Biggles otevřel

nouzové dveře, uchopil kroužek padáku a vrhl se

střemhlav do prázdna.

Ginger a Bertie ho následovali.

Ginger se řítil volným pádem a zahlédl, že světla na

zemi zhasla. Počítal do pěti, zatáhl a za okamžik už se

vznášel pod kupolí padáku a připravoval se ztlumit náraz

přistání. Dotkl se země, upadl, ale v mžiku byl zase na

nohách a rychle vyklouzl z popruhů. Padesát yardů od

Gingera vítr nadouval další padák. Odlepila se od něj

tmavá postava a spěchala směrem k Gingerovi. Byl to

Bertie.

Rychle klopýtali hrubou trávou a vřesem k místu,

odkud se ozýval zvuk motoru běžícího na volný chod. Za

okamžik dostihli Bigglese a společně klusali dál

nespouštějíce oči z matného obrysu helikoptéry. Když k

ní doběhli, pilot právě předával nějaké balíky dvěma

mužům.

„Ani hnout,“ vyštěkl Biggles. „Policie!“

Ozvaly se zděšené výkřiky a kletby. Zarachotila

puška. Biggles střelbu opětoval a jeden z mužů padl k

zemi. Druhý se obrátil na útěk. Bertie mu nastavil nohu.

Motory helikoptéry zařvaly. „Zadrž ho,“ vykřikl Biggles

a Ginger vyprázdnil svůj zásobník do vrtule rotoru.

Lopatky vrtule se rozlétly na všechny strany. Motor

zbavený tíhy rotoru se rozječel na plné obrátky a pilot ho

musel vypnout. Biggles vyzval pilota, aby vystoupil.

173

Muž neměl žádnou možnost uprchnout a bez odporu

uposlechl. Podíval se na balíky ležící na zemi a pokrčil

rameny. „Zřejmě jste dostali hlášku od Alexe …“

O půl hodiny později přijela dvě policejní auta. Z

jednoho vystoupil komodor Raymond a z druhého dva

muži v civilu. „Dobrá práce, Bigglesworthi,“ blahopřál

letecký komodor. „Co je v těch balících?“

Biggles se usmál. „Hodinky. Jejich dost pro celou

armádu.“

Výpověď pilota přistiženého při pašování hodinek

potvrdila Bigglesovo podezření, že do nezákonného

leteckého převážení zboží je zapleteno několik různých

organizací. Jak už to mezi zločinci bývá, jednotlivé

organizace mezi sebou vedly nesmiřitelnou válku, na niž

dopláceli především daňoví poplatníci, kteří neměli

nejmenší tušení, co se jim nad hlavami děje. Bylo zřejmé,

že za těmito transakcemi jsou velké peníze v rukou

chytrých lidí s vynikajícími leteckými zkušenostmi.

Nezdálo se pravděpodobné, že by se tito lidé osobně

zúčastňovali operací. Drželi se v pozadí a na hrubou

práci používali lehce nahraditelné agenty. Biggles měl za

úkol dostat se k oněm tajemným mužům ve stínu. Jméno

jednoho z nich už znal – jmenoval se Alex. Jeho jméno

vyklouzlo pilotovi helikoptéry, který, jak se později

ukázalo, byl bývalým důstojníkem letectva propuštěným

z armády pro pašování při výkonu služby. Pilot přiznal,

že den po propuštění ho kontaktoval neznámý muž. Byl

ideálním typem pro pašeráckou práci – schopný,

rozhněvaný a bez práce.

Biggles rozebral situaci ze všech stran a potom

nastražil past a vložil do ní návnadu.

174

Algy, pod přijatým jménem Mason byl degradován

pro nevhodné chování a propuštěn z armády – tak to

aspoň hlásal článek, který se objevil v novinách. Uplynul

týden. Biggles očekával další vývoj událostí v operační

místnosti letecké policie. Algy se potuloval West Endem

a držel se v uctivé vzdálenosti od Scotland Yardu.

Ráno osmého dne zazvonil na Bigglesově stole

telefon. Biggles chvíli naslouchal a pak mrkl na Bertieho

a Gingera, kteří ho zvědavě sledovali. „Výborně, Algy,“

řekl konečně. „Přijmi to, ale netvař se moc dychtivě.

Budeme tam. Zavolám Marcelovi Brissacovi do Sureté,

aby byl v pohotovosti.“ Biggles zavěsil a radostně

informoval své přátele. „Vyšlo to. Nabídli Algymu sto

liber, když pro ně bude pilotovat Pussy Moth na nočním

letu do Francie. Má tam dopravit nějakého pasažéra a

zpátky přivézt balíček. Cíl a místo startu se dozví v

hodinu nula. Předpokládá, že stroj je ukrytý někde v

blízkosti Londýna.“

„Jaký je plán?“ vyptával se Ginger.

„Algy bude předstírat poruchu a nouzově přistane u

Downs, severozápadně od Brightonu. Budeme tam čekat

a až uslyšíme, jak nad námi kouzlí s motorem, dáme mu

smluvený signál baterkou. Pokusí se přistát co nejblíže u

nás.“

„Co řekne ten pasažér, když bude chtít Algy

nouzově přistát?“

„Co by mohl říct? Myslíš, že ho bude nutit k letu

přes kanál s porouchaným motorem? To sotva.

Pravděpodobně to není pilot, jinak by letěl sám, takže

dostane strach a nebude se do ničeho plést. Pojedeme tam

autem. Radši vyrazíme hned, abychom si našli nějaké

příhodné místo.“

175

Když se setmělo, byli už na místě. Povětrnostní

podmínky byly skvělé. Dobrá viditelnost, žádný vítr a

žádný měsíc. Čekali. Ze vzdálené vsi k nim dolehly

údery věžních hodin. Nad hlavami jim občas přeletěl

některý z pravidelných spojů.

Teprve někdy kolem druhé hodiny v noci zaslechli

dlouho očekávaný zvuk malého letadla, které mělo

zřejmě problémy s motorem.

„Světla,“ zavelel Biggles ostře.

Bertie a Ginger vyběhli ze svých úkrytů a mávali

baterkami směrem k nebi. Blížící se stroj sice neviděli,

protože neměl poziční světla, ale podle rychle se

zesilujícího zvuku motoru poznali, že klesá. Najednou se

jim nízko nad hlavami mihl stín, a všichni se rozběhli k

místu, odkud zaslechli náraz podvozku na zem. Letadlo

zahlédli uprostřed golfového hřiště.

Když k němu dorazili, stáli vedle křehkého stroje

dva muži. První z nich byl Algy. Druhý muž držel v ruce

malý kufřík a z jeho nepřetržitého vzrušeného drmolení

bylo zřejmé, že je značně rozohněný. Nezpozoroval

jejich příchod, dokud se Biggles přátelsky nezeptal:

„Zdravím vás. Můžeme vám nějak pomoci?“

Neznámý se prudce otočil. „Jak daleko je k silnici, a

kde tady seženu nějaké auto?“ zeptal se ostře.

„Auto už čeká,“ odpověděl Biggles klidným hlasem.

„Jsme policisté. Nepokoušejte se klást odpor. Ten kufřík

vám vezmu.“

To stačilo. Následovala krátká bitka, ale přesila byla

příliš velká a brzy zacvakla pouta.

„Podíváme se, co je v tom zavazadle,“ řekl Biggles.

„Posviťte mi někdo!“

Kužel světla ozářil směsici nejrůznějších klenotů.

176

„To vypadá na kořist ze včerejšího přepadení

klenotnictví na Grosvenor Square,“ poznamenal Biggles.

„Inspektor Gaskin bude skákat radostí, až tohle uvidí.“

Biggles znovu oslovil neznámého muže. „Kolik jste

zaplatil za cestu?“

„Pět set,“ rozčiloval se neznámý. „A on mi tvrdil, že

nehrozí žádné nebezpečí. Ale já si ho najdu.“

„Řekněte nám, jak se jmenuje, a najdeme si ho my,“

navrhl mu Biggles.

V tom okamžiku vběhl na scénu inspektor Gaskin a

jeho pomocníci, kteří až dosud čekali na silnici u auta.

„U všech rohatých … to je přece Carlo zvaný Kočka!“

vykřikl radostně inspektor.

„Je váš,“ zamumlal Biggles. „Já mám na práci něco

jiného, než hledat uloupené klenoty.“

„Kam máte namířeno?“

„Do Francie,“ Biggles ukázal na malé letadlo.

„Poletíme tímhle. Brzy na shledanou.“

Když inspektor Gaskin se svým zajatcem odešel,

zeptal se Biggles Algyho. „Tak jak to probíhalo?“

Algy mu ochotně vyprávěl. „Čekal jsem na

domluveném místě nedaleko aeroklubu. Přijel pro mě

člověk v Rollsu a zavezl mě na statek na jižní straně

Ashdownského lesa. Přesnou polohu místa startu přede

mnou nijak netajili, protože jsem se měl po cestě do

Francie na stejné místo vrátit.“

„Dokázal bys ten statek najít?“

„Snadno. Čekal tam na mě muž, který mě v Londýně

kontaktoval. Měl na tváři masku, ale poznal jsem ho po

hlase. Později vám o něm řeknu víc. Dostal jsem příkaz

dopravit cestujícího do Beauvais. Na rovném úseku

silnice, která protíná rovinu za těmi kopci, kde se

177

nedávno zřítila R.101, na mě má čekat auto a nasvítí mi

místo přistání předními světly. Měl jsem vysadit

cestujícího, převzít nějaké balíky a vrátit se domů.

Signálem, aby auto rozsvítilo světla, je třikrát opakované

krátké vypnutí motoru. Řekli mi, že místo přistání je

dostatečně velká travnatá louka.“

„Stroj je v pořádku?“

„Šlape jako hodinky.“

„Dobrá. Uděláme to takhle. Do Francie poletím já.

Ty se vrátíš s autem domů. Bertie pojede s tebou. Ti

darebáci možná udržují radiový kontakt a nebylo by

vhodné, abychom ve Francii přistáli tři, když jste

odstartovali ve dvou. Zastav se u prvního veřejného

telefonu a zavolej komodorovi, co se stalo. Říkal, že

bude ve své kanceláři. Řekni mu, ať dá okamžitě zprávu

Marcelu Brissacovi ze Sureté a požádá ho, aby

bezodkladně vyrazil autem do Beauvais, pro případ, že

bychom potřebovali jeho pomoc. Jestli všechno proběhne

dobře, vrátím se okamžitě zpátky do Anglie a přistanu na

tom statku u Ashfordského lesa. Přiveď tam komodora s

posilami a buďte připraveni vzít statek útokem, jakmile

přistanu. To je všechno.“

Algy přikývl. „Dobře. My vyrážíme. Nezapomeň

třikrát vypnout motor, aby ti nasvítili dráhu.“ Algy a

Bertie odešli.

„V klidu si zakouřím,“ řekl Biggles Gingerovi.

„Musíme dát Marcelovi dost času, aby dojel do Beauvais.

S trochou štěstí můžeme dnes v noci chytit velkou rybu.

Hlavně musíme jednat rychle a využít okamžik

překvapení. Zítra se podíváme, na čí jméno je tohle

letadélko zaregistrováno.“

178

Zaujali místa v letadle a vyrazili směrem k jihu přes

Kanál. Biggles se držel mimo trasy pravidelných

leteckých spojů. Let proběhl bez dalších příhod. Místo

přistání našli bez potíží, protože Beauvais je známý

orientační bod a rovněž silnice protínající rozlehlou

pustou rovinu od severu k jihu byla snadno viditelná i v

noci. V dálce zahlédli slabé světlo, jediné v celém širém

okolí. Bylo to zaparkované auto, jehož rozsvícené

reflektory osvětlovaly travnatou louku vedle silnice.

Biggles nešel hned na přistání. Chvíli kroužil a po

několika minutách zahlédl v dálce světla osamělého auta

řítícího se směrem k severu. „To bude Marcel,“

poznamenal Biggles.

Biggles slétl níž, několikrát obkroužil auto stojící u

silnice a třikrát po sobě krátce vypnul motor. Reflektory

auta se rozzářily silněji a nasvítily louku u silnice ostře

bílým světlem. Biggles přistál pouhých sto yardů od

automobilu, vypnul motor a s kufříkem v ruce vyskočil z

letadla. Ginger ho následoval. Šli pomalu k stojícímu

autu, jehož reflektory pohasly. U auta stáli tři muži.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se nějaký hlas

anglicky.

„Proč ne?“

„Dával jste si s přistáním načas.“

„Nikam nespěchám.“

„Kde je zboží?“

„Tady.“ Biggles ukázal kufřík.

„Dejte mi to,“ ozval se kategorický příkaz.

Bigglesovo překvapení bylo nelíčené. „Co se děje?“

„Tohle.“

Biggles se díval do ústí automatické pistole.

Zavazadlo mu někdo vyrval z ruky. „Tak takhle je to

179

tedy,“ řekl zachmuřeně Biggles. „Nabízíte lidem cestu

přes Kanál a hned po příjezdu je podrazíte. Jak se

dostanu do Paříže?“

„Po svých.“

„Bylo mi řečeno …“

„Tak dobře, dovezeme vás tam. Přestaňte se

rozčilovat.“

„Podívej se na zboží, Alexi,“ řekl jeden z mužů.

Když otevřeli kufřík, zavládlo krátké ticho. „Je

prázdný,“ vyhrkl Alex. „Kde je zboží?“ vyštěkl na

Bigglese.

„Zdá se, že jsme byli podvedeni oba,“ odpověděl

klidně Biggles.

Ginger, ve snaze získat čas, je přerušil. „Mně do

toho nic není. Mám předat v Anglii balíček. Dejte mi ho

a já startuji, svoje záležitosti si vyřešte sami.“ Alex mu

předal hnědý balíček.

„Blíží se nějaké auto, počkejte, až přejede,“ nařídil

mu Alex.

Auto se přiblížilo, ale neminulo je. Zaskřípěly brzdy,

vůz se smykem zastavil a z jeho útrob se vyrojili

francouzští

strážníci.

Než

se

zmatení

pašeráci

vzpamatovali, byli zajati. Ozval se jen jeden výstřel, ale

nikdo nebyl zraněn.

„Voila! Bigglesi, ty starý lišáku, tak jsme tady,“

pozdravil Marcel. „Co pro nás máš?“

„Bandu protřelých darebáků.“

„Bon. Postaráme se o ně. Pojedeš s námi do Paříže?“

„Rád bych, ale nemám čas. Musím se ihned vrátit a

provést pár zatčení na opačném konci téhle pašerácké

stezky. Ale nejdřív se podívej na tohle.“

180

Otevřel Gingerův balíček, z kterého se vysypaly

svazky bankovek.

„Tohle musí zůstat ve Francii,“ prohlásil Marcel.

„Jak si přeješ,“ souhlasil Biggles. „Tady rozhoduješ

ty. Zavolej mně zítra do Scotland Yardu a projdeme si

detaily. Dávej pozor na Alexe. Zatím na shledanou. Pojď

Gingere.“

Během zpátečního letu z Francie do Sussexu měli

Biggles s Gingerem dost času podrobně probrat

nejčerstvější události. Ale celkový obraz nebyl stále ještě

docela jasný. Alexovu přítomnost v Beauvais Biggles

očekával, ale mátlo ho, že banda podvedla své vlastní

zákazníky. To nějak nesedělo. Jak si mohli myslet, že by

jim něco takového mohlo projít? Přeprava mezinárodně

hledaných lupičů klenotů byla celkem pochopitelná věc,

ale jakmile by se v podsvětí rozneslo, že letecká linka je

jen zástěrka sloužící k tomu, aby lupiče připravila o

jejich nezaslouženou kořist – zakázky by se přestaly

hrnout a následovala by rychlá odplata.

Další bod. Zdálo se, že místa, na nichž letadla ve

Francii přistávala, nejsou stálá. Lehké letadlo dokáže

přistát prakticky kdekoliv. Místa přistání se dají neustále

měnit, takže policie nikdy neuhádne, kde přistane příští

letadlo. Ale nějaká pevná základna, kde by se prováděly

opravy a údržba letadel, je naprostou nutností. Jednou

takovou základnou mohl být statek u Ashdownského

lesa. „Brzy uvidíme,“ řekl si Biggles, když přelétli nad

jižním pobřežím Anglie a zamířili ke svému cíli.

Mnoho světel neviděli, bylo krátce před úsvitem, ale

krajina pod nimi se utápěla v ponurém šerosvitu, v němž

rozeznávali pouze klikatý okraj Ashdownského lesa. U

jeho jižního výběžku Biggles třikrát po sobě vypnul

181

motor. V tom okamžiku vzplála na zemi čtyři oranžová

světla vytyčující přistávací dráhu.

„Je to jednodušší, než jsem očekával,“ zamumlal

Biggles, ubral otáčky a šel na přistání s očima stále

upřenýma na světla ohraničující přistávací dráhu. Vtom

si povšiml dvojice červených světel pohybujících se po

silnici asi míli daleko od rozsvíceného letiště. „To je

komodor,“ poznamenal. „Vidíš ten velký dům u

přistávací dráhy? Možná, že zažijeme horké chvilky, než

sem šéf dorazí. Až mechanik ve službě uvidí, že jsem

místo Algyho přiletěl já, pochopí, že je něco v

nepořádku. Nesmíme mu dát čas, aby se vzpamatoval z

překvapení, musíme rychle jednat. Až budu vystupovat,

dávej dobrý pozor, jestli nesahá po zbrani. Rozuměl jsi?

Tak do toho.“

Biggles hladce přistál na rovném povrchu letiště.

Světla kolem dráhy okamžitě zhasla. Před moderním

polním hangárem zablikala baterka. Obě křídla dveří se

otevřela. Z osvětleného hangáru vyšel nějaký muž a

pokynul jim, aby vjeli dovnitř. Biggles uposlechl. Vjel do

hangáru a vypnul motor. Potom beze spěchu vystoupil,

poodešel několik kroků od letadla a pak se prudce otočil

tváří v tvář maskovanému muži. Maskovaný ztuhl

překvapením a zlomek okamžiku se na Bigglese bez

hlesu díval. Potom se vzpamatoval a jeho pravá ruka

vjela do postranní kapsy.

„Nedělejte hlouposti,“ poučil ho Biggles klidně.

„Nejsem sám.“

Muž vrhl instinktivní pohled přes rameno a strnule

zíral do ústí Gingerovy pistole. Otočil se zpět k

Bigglesovi a zakoktal: „Kdo jste?“

182

„Policie. Hra skončila. Neztrácejte hlavu, každý

odpor je marný.“

„Kde je můj pilot?“

„Daří se mu dobře. Není ovšem váš, ale můj.

Sundejte si tu masku. Už ji nepotřebujete.“

Muž uposlechl. Teď zase němě zíral Biggles. „Já vás

znám,“ řekl zvolna. „Vy jste kapitán Brail! Zbláznil jste

se?“

„Je to dost možné. Teď už vás také poznávám. Vy

jste Bigglesworth, že? Slyšel jsem, že pracujete u

policie.“

„Jak jste se mohl do takového podniku zaplést?“

„To je dlouhá historie. Po odchodu do výslužby jsem

začal hrát. A když jsem byl dočista na mizině,

kontaktoval mě nějaký muž a nabídl mi práci v soukromé

letecké společnosti. Vypadalo to na zajímavé místo, kde

se dají lehce vydělat velké peníze.“

„Až příliš lehce,“ zamručel Biggles. „Co jste přesně

dělal?“

„Pracoval jsem jako velitel letiště. Brzy jsem

pochopil, že se tu občas něco pašuje, ale v podstatě nešlo

o nic vážného.“

„Proč jste tedy sahal po zbrani?“

„Občas míváme problémy s konkurencí, kterou vede

jistý Američan jménem Alex. Pokládal jsem vás za něj.“

„Alex na mě čekal v Beauvais a dal mi balíček

bankovek, abych ho tady odevzdal.“

Brail sebou trhnul. „Kde je?“

„Zabavila ho francouzská policie.“

Brail se zatvářil zděšeně. „Jestli vám dal Alex nějaké

peníze, tak jsou falešné a v balíčku je určitě bomba.

Takhle už zabil jednoho z našich pilotů.“

183

„Jak může vědět o vašich záměrech?“

„Má všude špehy.“

Biggles se otočil k Gingerovi. „Zatelefonuj do

Scotland Yardu, ať se hned spojí s pařížskou Sureté a

varují je, že v tom balíčku může být bomba. Pospěš si.“

Ginger odklusal.

Biggles se Braila zeptal, „Znáte toho člověka,

kterého jste včera poslal do Francie?“

„Ne. Já se nevyptávám.“

„Byl to lupič s nákladem ukradených šperků.“

Brail odevzdaně pokrčil rameny. „To pro mě

nevypadá dobře. Možná, že jsem hlupák, ale rozhodně ze

sebe nenechám udělat obětního beránka. Jsem ochoten

vypovídat.“

Vstoupil letecký komodor doprovázený Algym a

Bertiem.

„Tady je můj šéf,“ řekl Biggles. „Promluvte si s

ním.“

O deset minut později se vrátil Ginger. „Marcel je v

pořádku,“ hlásil. „V tom balíčku skutečně byla bomba,

ale naštěstí odváželi stejným autem i Alexe, a ten je na ni

upozornil.“

„Půjdeme,“ řekl letecký komodor. „O další už se

tady postará inspektor Gaskin.“

Kapitán

Brail

byl

zatčen

za

provozování

nepovoleného letiště v Sussexu. Uvědomil si, že se dal

svést na nebezpečnou dráhu a veden pomstychtivostí a

snahou vyhnout se vysokému trestu rozhodl se

vypovídat. Měl mnoho co říct.

Muž, pro kterého pracoval, mezinárodní dobrodruh,

který si říkal Luftmann, ovládal ještě před nedávnou

dobou nebe nad celou Evropou. Svůj hlavní stan měl ve

184

Švýcarsku a zabýval se pašováním lehkého cenného

zboží a valut. Jedním z jeho kompliců byl i Alex.

Luftmann ho přistihl při vykrádání zásilek a okamžitě ho

vyhodil. Alex založil novou bandu a usadil se v Paříži.

Netrvalo dlouho a obě konkurenční bandy na sebe

narazily.

Zkušení piloti bez místa se krátce po válce hledali

snadno. Odměna byla vysoká a služba nebyla pokládána

za příliš nebezpečnou, protože žádná země nedokázala

uhlídat všechna letiště. Pašeráci používali lehká letadla

schopná přistát téměř kdekoliv a bylo-li třeba, shazovali

zásilky i padákem.

Brail tvrdil, že kromě těchto dvou pašeráckých

skupin musí působit v evropském vzdušném prostoru

ještě nějaká mocnější organizace. Luftmannovi piloti,

létající bez pozičních světel, se několikrát málem srazili s

neznámými, rovněž neosvětlenými letadly. Jednoho z

pilotů dokonce neznámé letadlo ostřelovalo při pokusu o

přistání na pláži u Wash v jižní Anglii.

Bigglese zvláště zaujal fakt, že Luftmann dával

Brailovi rozkazy telefonem. Ale komunikace byla pouze

jednostranná. Když Brail potřeboval podat hlášení, musel

poslat telegram na adresu v Ženevě. Luftmann se mu pak

telefonicky ozval, ale každý hovor začínal výměnou

smluvených hesel. Tato hesla Brail prozradil. Anglii

navštěvoval Luftmann jen zřídka a vždycky přilétal na

londýnské letiště běžnou pravidelnou linkou.

Biggles se dlouze radil s leteckým komodorem.

Usoudili, že po Alexově zatčení se další členové jeho

bandy pravděpodobně rozprchnou. Bylo třeba zakročit

proti Luftmannovi. Ale jak ho vylákat ze Ženevy do

Anglie? Rozhodli se poslat mu telegram. Když se jim

185

ozve telefonem, pokusí se mu namluvit, že jeho podnik

narazil v Anglii na nečekané problémy, které musí na

místě vyřešit.

„I když nepřiletí sám, určitě někoho pošle,“ prohlásil

Biggles. Letecký komodor souhlasil.

Telegram odeslali z Forest Row. Biggles, Ginger a

Bertie rozbili stan v nyní prázdném domě u letiště. Algy

dostal za úkol porozhlédnout se na pláži u Wash po

stopách kol. Biggles čekal u telefonu.

V deset hodin večer ohlásil spojovatel hovor ze

Ženevy. Biggles napodobil Brailův hlas a vyměnil si s

Luftmannem úvodní hesla. Hovor netrval dlouho.

Biggles zavěsil se spokojeným úsměvem. „Říkal, že

přiletí zítra v poledne,“ řekl ostatním. „Můžeme jít spát.“

Následujícího dne v jedenáct hodin bylo k uvítání

Luftmanna vše připraveno. Bigglesova skupinka byla

posílena policisty v civilu, kteří zaujali pozice v lese

kolem celého prostoru letiště.

V jedenáct padesát hlásil Ginger, vyhlížející ze

střešního okna, že se po silnici blíží Rolls. Automobil

vjel na příjezdovou cestu a zastavil před otevřenými

předními dveřmi. Vystoupili z něj tři muži. Jeden byl

malý, statný a elegantně oblečený, zbývající dva, na

první pohled drsní chlapíci, tvořili jeho tělesnou stráž.

Všichni společně vstoupili do přijímací místnosti, kde

seděl Biggles u Brailova stolu.

„Kdo jste?“ zeptal se elegantní muž se silným

německým přízvukem. „Kde je Brail?“

„Ve vězení, bohužel,“ odpověděl Biggles klidně.

„Vy jste pan Luftmann?“

„Ano. Já být Luftmann. Já mluvit s Brail minulá

noc. On tvrdila, že mít něco moc důležité.“

186

„Ve skutečnosti jste mluvil se mnou,“ opravil ho

Biggles. „Chci vám sdělit následující: Muž, který letěl na

váš rozkaz předevčírem do Francie, je ve vězení a nemá o

vás nejlepší mínění. Váš velitel letiště je rovněž zatčen.

Oba obšírně vypovídali, takže jsme se o vaší činnosti

dozvěděli mnoho zajímavého, a abychom měli možnost

dozvědět se ještě víc, zatýkám pochopitelně i vás.“

Luftmannovi poklesla čelist a zíral na něj beze slova.

„Abych předešel nějakým nepředloženostem z vaší

strany, upozorňuji vás, že dům je obklíčen policií.

Jakýkoliv odpor je zbytečný,“ pokračoval Biggles

nevzrušeně. „Upozorňuji vás, že cokoliv řeknete, může

být použito proti vám.“

Luftmann vyštěkl rozkaz jakýmsi hrdelním jazykem.

Jeho průvodci okamžitě tasili pistole a ostražitě couvali

ke dveřím.

„Odhoďte zbraně,“ zavelel Biggles ostře. „Kdo

vystřelí v této zemi na policistu, bude viset, to vám

slibuji.“

Jeden z tělesných strážců na Bigglese zamířil, ale

než stačil stisknout spoušť, vtrhli do místnosti policisté.

Popelavě bledý Luftmann klesl do židle. „Všechno

vysvětlím,“ vykřikl zoufale.

„To sotva,“ odpověděl mu suše Biggles. Potom se

obrátil k leteckému komodorovi a řekl, „Myslím, že pan

Luftmann chce vypovídat, pane.“

Ale Luftmann omdlel.

Algy a Bertie se už týden ve dne v noci střídali v

hlídkových letech nad pláží u Wash, ale prozatím žádné

stopy přistání neobjevili. Ani radar nic nehlásil. Až jedné

noci za téměř ideálních povětrnostních podmínek Algy

konečně našel, co hledal. Dvojitou stopu kol vyrytou do

187

písku. Algy si uvědomil, jak chytře bylo místo vybráno.

Písečná pláž bez jakékoliv přírodní překážky se táhla na

míle daleko. Letadlo mohlo dosednout na kterémkoliv

úseku pláže a stopy jeho kol během několika minut

spláchly zpěněné vlny.

Algy přistál a prohlížel si podivné stopy tak dlouho,

až ho málem překvapil příliv. Ve chvíli, kdy se vznesl do

vzduchu, olizovaly podvozek jeho letadla první vlny.

O hodinu později již hovořil s Bigglesem v operační

místnosti. „Stopy letadla, které jsem našel na pláži, jsou

pro mě velká záhada. Nedovedu si představit, co je to za

stroj,“ řekl Algy. „Na každé straně podvozku má dvojitá

kola bez vzorku. Rozchod kol je deset stop a tři palce.

Stroj má pevnou záďovou ostruhu a podle vzdálenosti

mezi předními koly a ostruhou soudím, že má patrně dva

motory.“

Biggles zatáhl zamyšleně z cigarety. „Řekl bych, že

to letadlo je konstruováno přesně pro tuhle práci.

Podvozek je upraven tak, aby se ze stop nedalo nic

vyčíst. Proč nemají kola vzorek? Protože podle vzorku se

pozná výrobce. Speciální typ letadla nedokáže vyrobit

jednotlivec, musí v tom být angažována nějaká vláda

nebo armáda. Ale která vláda? Myslím si totéž co ty.

Jestli povětrnostní podmínky vydrží, můžeme za den za

dva očekávat další návštěvu. Ale jak je máme

dopadnout? Musíme předpokládat, že jsou ozbrojeni.“

„Co kdybychom se pokusili o parašutistický

výsadek?“ navrhl Bertie.

„To je příliš nebezpečné. Vzpomeň si, jak dopadl

King John. Když někde přistanu, musím si být jist, že

odtamtud také vyváznu živý.“

188

„Pokusit se tam přistát s letadlem, to je jako říkat si

o sestřelení,“ namítl Ginger.

„Takovou hru můžou hrát i dva. Kdyby bylo po

mém, tak bych ty zákeřníky sestřelil s nebe, protože jsou

hrozbou pro všechny počestné piloty, ale s tím by asi

letecký komodor nesouhlasil.“

„Takže na sebe nejdřív necháme chvilku střílet a pak

teprve budeme palbu opětovat,“ zabručel Bertie.

„Zvláštní způsob zábavy.“

„Budeme čekat na zemi blízko pobřeží, a jakmile

uslyšíme, že se ten darebák blíží, vzlétneme a nějak ho

přinutíme přistát. Jak, to si ještě vymyslím. Dnes v noci

startujeme.“

„Co tam asi to letadlo dělá?“ přemítal Ginger.

„Vysazuje tam někoho, komu se nechce procházet

kontrolou na normálním letišti. To znamená, že musíme

být velmi opatrní, aby nedošlo k nějaké mezinárodní

zápletce.“

„My už si s nimi poradíme,“ halasil Ginger.

Po tři následující noci podnikal policejní Auster

hlídkové lety z letecké základny R.A.F. v Lincolnshiru.

Další dvě letadla patrolovala v blízkosti Norfolku.

Všechny stroje udržovaly spojení vysokofrekvenčním

rádiem.

Čtvrté noci stál měsíc vysoko a ostrý východní vítr

hnal po nebi cáry mraků. Byl odliv, moře ustoupilo a

zanechalo za sebou rozlehlé pásy bahna a mokrého

šedivého písku. V nočním vzduchu ztěžklém pachem

chaluh se ozývalo melancholické skřehotání racků.

Biggles se podíval na hodinky na palubní desce. „Je

odliv,“ poznamenal. „Můžou přiletět každou chvíli.“

189

Sotva ta slova vypustil z úst, ozvalo se nad mořem

dunění leteckých motorů.

„Letí nízko, aby se vyhnul radaru,“ řekl Biggles.

„Chlapci, jdeme na to.“

Za několik okamžiků letoun zahlédli. Černý

pohybující se stín proti černému nebi. Stroj se stočil proti

větru, dosedl na pláž, zpomalil a zastavil se.

„Máme je, hlupáky,“ zamručel Biggles a přidal plyn,

aby se dostal na místo přistání co nejrychleji. „Při téhle

bríze se neodváží odstartovat po větru, a na to, aby se

otočili, nemají dost místa. Zajeli by do hluboké stojaté

vody, která tam zůstala po odlivu. Připrav si zbraně,

Algy,“ vykřikl a současně ubral plyn a provedl půlobrat,

aby se k neznámému letadlu přiblížil zezadu.

O trup Austeru zarachotila sprška kulek. Ginger si

uvědomil, že jsou ostřelováni. Vzápětí se rozštěkal

Algyho kulomet a neznámý letoun se dal do pohybu.

Co se stalo potom, bylo ještě několik týdnů poté

předmětem nekonečných sporů. Pilot se pokusil

odstartovat. O tom nebylo pochyb. Buď ho zasáhla

Algyho kulka, nebo zapomněl na široký pruh stojaté

vody. Možná také, že byl oslněn odrazem měsíce na

hladině, zajel do pruhu mokrého písku nebo prostě ztratil

nervy. To už se nikdo nedozví. Každopádně se letadlo

rozjíždělo a v okamžiku, kdy se ocas zdvihl od země, se

pilot najednou pokusil zatočit. Žádný podvozek na světě

nevydrží prudkou změnu směru při startu. Podvozek se

okamžitě rozlomil, letadlo se zakymácelo a špička křídla

se zaryla do písku. Stroj se několikrát převrátil a vyšlehly

z něj plameny.

Na záchranu posádky nebylo ani pomyšlení.

190

Byl to neuspokojivý konec podivného případu.

Totožnost neznámého letadla ani jeho posádky nebyla

nikdy odhalena.

Ačkoliv po celé týdny hlídkovala nad pláží

nepřetržitě letadla, žádní návštěvníci se už neobjevili.

191

OBSAH

Biggles a čínská puzzle

Případ novodobých pirátů

Světélkující hlína

Létající křižáci

Případ roztrženého padáku

Záhada zmizelého strážníka

Případ tajných inkvizitorů

Operace Hvězdný svit

192

William Earl Johns

BIGGLES A ČÍNSKÁ PUZZLE

Z anglického originálu Biggles’ Chinese Puzzle

přeložil Ivan Hanuš

Obálku zpracoval s využitím

motivu Zdeňka Buriana Josef Pinkava

Ilustroval Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Riopress Praha,

jako svoji 139. publikaci

První vydání

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Vytiskla ČTK – Repro Brandýs nad Labem

Doporučená prodejní cena

ISBN 80-86221-06-7

193