W. E. JOHNS

BIGGLES ZTRÁCÍ KLID

T & M PRAHA

1998

© W. E. Johns, 1956

Jacket Illustration Zdeněk Burian, Petr Barč

© Zdeněk Burian – dědicové, 1998

© Petr Barč, 1998

Illustrations © Petr Barč, 1998

Translation © Pavel Kaas, 1998

ISBN 80 – 85773 – 89 – 9

KAPITOLA PRVNÍ

OTÁZKY A ODPOVĚDI

Biggles se rozhlížel po neznámých tvářích členů

vyšetřovací komise, kterou dolní sněmovna sestavila jen proto,

aby zjistila příčiny zmizení tří letadel během několika týdnů

nad africkým kontinentem. Ve dvou případech šlo o civilní

dopravní stroje na pravidelných linkách. Posledním letounem

pak byl stroj typu Hastings transportního velitelství RAF.

Bigglese pozvali do konferenční místnosti jako odborníka

na leteckou dopravu, ale doposud mu nebylo popřáno sluchu, a

tak jen naslouchal moudrostem přísedících. Vyslechl si řádku

4

různých teorií, jejichž závěry byly vždy stejné – všechny hájily

názor, že v Africe došlo k náhodným nehodám.

Konečně se předseda komise zahleděl přímo na Bigglese.

„Teď vy, inspektore Bigglesworthe,“ oslovil pilota. „Vy také

souhlasíte s názorem, že se ty stroje ztratily, protože došlo k

nehodám?“

„Ne, pane,“ odpověděl Biggles. „Nesouhlasím.“

Předseda svraštil čelo, jako by ho opačný názor nepotěšil.

„Má to znamenat, že vylučujete provozní závady?“

Oči všech mužů se upřely k Bigglesovi a ten kývl.

„Správně, pane. Tak jsem to myslel.“

„Nepřipouštíte ani možnost náhodného vzdušného víru?

Nějakého menšího tornáda?“

„Nad Afrikou? Nikdy jsem se nesetkal se záznamem, že

by tam vzdušný vír zničil letadlo.“

„Ale co kdyby k tomu došlo právě nyní?“

„Radista by to hlásil na základnu.“

„Co když na to neměl čas? To je přece možné!“

„Možné je ledacos,“ pokrčil Biggles rameny. „Nepovažuji

však za možné, aby se zřítila tři moderní nová letadla různých

typů v tak krátkém časovém odstupu! Byly to bezpečné

letouny. Celá spousta úředních razítek stvrzuje, že dokáží

odolat všem bouřím a těžkým povětrnostním podmínkám. Za

celý čas, co létám, k ničemu takovému nikdy nedošlo, a věřte,

že jsem létal za tak mizerného počasí, jaké si jen člověk umí

představit. Prošel jsem si dokonce hlášení meteorologů o té

oblasti ve zmíněné době. Nic zvláštního jsem tam nenašel,

pánové. Aby došlo ke stejné nehodě třikrát za pár týdnů, to

nemá s náhodou nic společného.“

„Dobrá. Připusťme tedy, že to nehoda nebyla. Jaké jsou

další možnosti?“

„Sabotáž, pane.“

„Takže si myslíte, že stroje někdo úmyslně poškodil ještě

před startem?“

5

„Mohlo se to stát, pane, ale nevylučuji ani cizí zásah za

letu. Nemuselo jít o sabotáž v pravém slova smyslu. Rozhodně

však došlo k úmyslnému poškození letadel nebo útoku na

posádku. Ta letadla se prostě nezřítila náhodou.“

Kolem stolu zašuměly tlumené hlasy. Předsedající se

zamračil. „Zdá se, že jste si tím naprosto jist,“ řekl.

„To také jsem, pane.“

„Proč?“

„Ptal jste se na můj názor, pane, a já vám ho sdělil. V

životě dochází k náhodám, ale nesmí jich být moc najednou.“

„To je sice pravda, ale není to zdůvodnění. Napadá vás

ještě něco jiného, čím byste podpořil svůj názor?“

„Ovšemže, pane. Ani jeden ze tří pilotů nedodržel

stanovený kurz. Stroje zmizely v jiné oblasti, než měly.“

„Jste si tím jist?“

„Naprosto. Pátrací jednotky prohledaly každý yard jejich

trasy a nenašly nic. Pokud by stroj nebo jeho trosky skončily na

zemi, neušly by jim. Zkušení piloti neztrácejí kurz za letu v

jasném a klidném počasí. Pokud se to stalo třem letcům tak

rychle za sebou, je tu hovor o náhodě naprosto nevhodný.“

„Máte snad proti náhodám zásadní výhrady?“

„Vůbec ne, pane. Ale právě v tomto případě se mi náhody

nelíbí, a stejně se mi nelíbí ta další podivná shoda.“

„Jaká?“

„Vám nepřipadá trochu podivné, že ve všech zmizelých

letadlech cestovaly VIP – vysoce postavené osobnosti? Jiné

stroje, které letěly stejným směrem a nevezly významné

cestující, proletěly bez potíží! Myslíte, že měly štěstí zase jen

náhodou?“

Muž v čele stolu stiskl rty, ale ovládl se.

„Takže vy tvrdíte, že na letadla zaútočil někdo neznámý,

aby se zmocnil důležitých osobností na palubě?“

„Všechno tomu nasvědčuje, pane.“

„Myslíte si, že stroje někdo sestřelil?“

„Určitě ne.“

6

„Proč?“

„Protože bychom se o tom dověděli.“ Biggles, na vteřinu

zaváhal a pak s mírným úsměvem dodal: „Ledaže by došlo k

další náhodě.“

„K jaké, u všech hromů?“

„Kdyby hned první zásah vyřadil radistu. Muselo by se to

však stát ve všech třech případech a to je nesmysl.“

„A co raketa?“

Teď se Biggles zasmál zcela otevřeně. „Ne, ne, pane. Vím,

že se straší s řízenými střelami, ale tak daleko dosud rakety

nejsou. Snad za deset let. Žádná ze současných raket nezasáhne

pilotovaný letoun, jehož kurz je třeba předvídat nebo

odhadnout. Ostatně, i kdyby se to někomu podařilo, letadlo by

bylo okamžitě na kousky. Jaký by z toho měl útočník užitek?“

„Zbavil by nás odborníků cestujících na palubě letadla.“

„Kdyby šlo útočníkovi právě o tohle, proč by plýtval

drahými vývojovými raketami? Rozhodně by bylo snazší

dotyčnou osobu zabít nebo unést na zemi. Ani nemluvím o

tom, že pachatel mohl mít zájem o kufříky cestujících. Možná

přeceňuji důvtip těch lidí, ale pokud by je nenapadlo, že v

zavazadlech významných osob jsou významné a tajné

materiály, byli by to úplní pitomci.“

Předsedající se zatvářil zmateně. „Dokážete si představit

ještě jiné způsoby kromě použití střelných zbraní a přímé

sabotáže, kterými by někdo dokázal přinutit letící stroj k

přistání?“

„Rozumím,“ řekl Biggles a zamyslel se. „Předpokládám,

že jeho plán měl dvě části. Nejprve musel odchýlit letoun od

kurzu, a pak ho potřeboval dostat na zem. Mohli bychom

diskutovat o různých paprscích, které naruší systém zapalování.

Podobně jako u řízených střel jsou však tyhle systémy dosud ve

vývoji. Snad by se dalo uvažovat i o tom, že někdo nasměroval

letadlo do oblasti zamořené plynem, jenž by způsobil zastavení

motorů, které ke spalování potřebují kyslík. Považuji to za

prakticky nemožné, ale právě tak nevěřím tomu, že by ve třech

7

případech selhaly všechny čtyři motory letounů, které jsou tak

výkonné, že dokáží se třemi motory stoupat, a se dvěmi udržet

výšku.“

„K využití zařízení, o kterých hovoříte, by však pachatel

musel znát výšku a kurz letadel.“

„To dokáže zjistit jeden schopný člověk u výkonného

rádiového přijímače, protože palubní radista hlásí čas od času

na základnu polohu letadla. Kdo zná souřadnice a čas, má vše

co potřebuje. To však nebylo pro celý plán nejdůležitější.

Někdo se mohl postarat, aby stroj vlétl do léčky prostě tím, že

mu narušil provoz kompasu. To se dá zařídit a nejde o nic

složitého. Považuji to dokonce za nejpravděpodobnější, protože

si neumím představit jiný důvod, proč by se měli zkušení piloti

odchýlit od kurzu. V Africe, kde je málo orientačních bodů, je

pak pilot ztracen. A když jsem u toho – lidé z posádek nemohli

Afriku opustit, takže tom stále jsou, ledaže by se jich již únosci

zbavili. Ti lidé neměli zájem o letadla a ani o jejich náklad. V

žádném z těch tří případů nevezlo letadlo nic cenného. Vsadil

bych se, že pachateli šlo jen o cestující a jejich kufříky.“

„Mohl by plán takového rozsahu provést jedinec?“

„Určitě ne. Právě proto jsem přesvědčen, že jde o práci

někoho z nepřátelského tábora.“

Zástupce dolní sněmovny se zatvářil nevěřícně. „Chcete

nám tím naznačit, že si nějaká vláda založila v Africe tajnou

základnu?“

„Proč ne?“

„To je závažné obvinění.“

„Dokážu si představit vlády, které dělají mnohem horší

věci.“

Předseda komise těžce polkl a Bigglesovi blesklo hlavou,

že ho nejen dopálil, ale snad i trochu přesvědčil.

„Co se podle vás stalo s cestujícími?“ řekl politik.

„Pokud nebyli chladnokrevně povražděni hned po přistání,

což pokládám za málo pravděpodobné, budou nejspíš někde

internováni. Snad nemusím vysvětlovat, proč si to myslím.

8

Únosci mají veliký zájem o jejich znalosti, ale tuhle svou verzi

jsem vám již jednou vyložil.“

„Ale mohli vůbec přistát?“

„Pokud uvažuji správně, potom k akci, která měla donutit

piloty k přistání, došlo dostatečně blízko od přistávací plochy.

Pokud by se letadlo při nouzovém přistání rozbilo, mohlo by

shořet a oheň by se nevyhnul ani dokumentům. Osádka, která

nevěděla nic o útoku, se domnívala, že šťastně nouzově

přistála, a nikoho z nich se ani nepokusil ukrýt. Patrně

předpokládali, že každý, s kým se na zemi setkají, jim bude

připraven pomoci. Řekl bych, že se v tom hromsky zmýlili.“

„Abychom mohli vaší teorii ověřit, musel byste tu

přistávací plochu najít,“ zadumal se zástupce parlamentu. „Je to

tak?“

„Znamenitý úsudek,“ prohlásil kousavě Biggles.

„A to by bylo obtížné, co?“

„Nepochybně by to bylo dost obtížné, ale rozhodně ne

nemožné,“ zavrčel Biggles.

„Myslíte?“ zatvářil se muž pochybovačně. „Pokud takové

letiště existuje, vy si umíte představit, že byste ho byl schopen

najít? Na západním pobřeží Afriky jsou velmi nevhodné terény

k přistání letadel.“

„V tom se nemýlíte. Navíc si můžeme být téměř jisti tím,

že jejich letiště není možné zpozorovat ze vzduchu. Nejprve by

bylo třeba prokázat, že se stroje neodchýlily z kurzu pro

nedbalost či neschopnost posádky.“

„Hm. Před chvílí jste to vylučoval,“ řekl předseda. „Ale

budiž. Jak to chcete prokázat?“

„Pokud se ujmu pátrání, pak nebudu o technických

podrobnostech mluvit mimo svou operační místnost.“

„Dobrá. Řekl bych však, že tam číhá nebezpečí. Můžete

padnout do stejné pasti, do jaké vletěly tři stroje před vámi.“

„Možná, ale je v tom malý rozdíl, pane,“ usmál se Biggles.

„Já vím, jaké mne tam budou čekat potíže. Tohle nikdo z

pohřešovaných nevěděl.“

9

„To vás ale nezachrání.“

„Asi ne. Někdo však bude vědět, kam jsem zamířil.“

Odmlčel se. V místnosti zavládlo ticho a předseda komise

se rozhlédl po tvářích přísedících. Pak si odkašlal. „Zdá se,

pánové, že je to vše, co jsme v současné době mohli probrat,“

prohlásil. „Inspektor Bigglesworth mne přesvědčil, že jeho

podezření má pevné základy. Navrhuji proto odložit další

poradu na dobu, kdy nám bude schopen předložit stejně pádné

důkazy. Žádám o vaše připomínky.“

Všichni mlčeli, nechali rozhodnutí na předsedovi. Stará

britská demokracie tentokrát trochu selhala.

„Dobrá,“ řekl předsedající a vstal. „Končím poradu.

Projednám věc s generálem Raymondem. který nás pak bude

informovat o každém dalším kroku.“

Biggles si zapálil cigaretu a vydal se nazpět do své

kanceláře, aby se sešel s Algym, Gingerem a Bertiem, kteří na

něj po celý čas čekali. Uvítalo ho ticho a tváře plné očekávání.

„Tak jak to šlo?“ nevydržel nakonec Ginger.

„Jak jsem čekal,“ odvětil Biggles a ztěžka zapadl do

křesla. „Zase se mě někdo snažil přesvědčit o něčem, čemu se

prostě nedá věřit. Nejspíš nečekali nic jiného, než že odborník

potvrdí jejich neodborné předpoklady. Prostě politici. Za

daných okolností jim nezbylo nic jiného, než odložit další

poradu na dobu, než najdeme něco, čím bych svou teorii

podpořil.“

„Jaké byly ty dané okolnosti, starouši?“ ozval se Bertie.

„Rádi bychom věděli, jaké extravagance jsi jim navykládal?“

„Neužívej tak dlouhá cizí slova,“ napomenul ho Biggles.

„Neřekl jsem nic výstředního, za čím bych nemohl v

budoucnosti stát.“

„Chápu to správně tak, že letíme do Afriky?“ vložil se do

řeči Ginger.

„Jinde ta letadla sotva najdeme. Upřímně řečeno však

doufám, že jsem se v odhadu situace zmýlil. Pokud jsem měl

10

pravdu, pak dřív než s tím skončíme, zažijeme velmi horké

chvilky.“

„Jemináčku, to je vzrušující, starouši,“ vyjekl vesele

Bertie. „Někdo si po nás zase zastřílí, jako za krásných starých

časů.“

„Neděsí mě představa, že si z nás někdo zase udělá terč,“

řekl Biggles. „Čím jsem ale starší, tím větší mám strach z

představy, že někoho zasáhnu já a pak zjistím, že jsem zabil

nevinného.“

„Tím bych si lámal hlavu až na místě,“ řekl Algy.

Otevřely se dveře, vstoupil brigádní generál Raymond a

přelétl očima po přítomných. „Předpokládám, Bigglesworthe,

že jste se zas do něčeho namočil,“ řekl.

„Trochu nezvyklé, co?“ ušklíbl se Biggles. „Obvykle nás

házíte do vody vy a teď si za to skutečně mohu sám, pane.

Pokud spadneme do kotle s horkou kaší, sním si jen to, co jsem

sám navařil. Ale nezačal jsem s tím první. Zavinil to ten, kdo si

hrál s letadly tak dlouho, až je dostal na zem.“

„Dobrá. Jak ho chcete najít? Nijak mě nepotěšilo, když

jsem slyšel, že se toho chcete ujmout.“

„Nikdo neměl velkou radost. Všichni účastníci porady byli

jako opaření, a až na předsedu ztratili schopnost řeči. Asi víte

proč. Od začátku totiž moc dobře věděli, že mám pravdu.

Někteří z nich si snad ani nepřejí objevení ztracených letadel,

protože se bojí mezinárodního skandálu. Raději jsem jim ani

neřekl, jak na to chci jít. Možná by pak věděli zbytečně moc.“

„Mě to ale řeknete, ne?“

„Jistě, pane. O založení stálé základny neuvažuji. Byla by

nepohyblivá, kdežto zařízení, které dostává naše letadla na

zem, je velice čilé. První dva stroje, které už těžko najdeme,

zmizely poblíž východního pobřeží Afriky. Poslední letadlo ale

zmizelo na západě. Pokud bylo k vynucení přistání použito

stejného zařízení jako v prvních dvou případech, pak ho někdo

přemístil. Je tu ještě možnost, že by těch zařízení bylo víc a

byla by rozmístěna po celé Africe. Nevěřím tomu. Taková síť

11

by se dlouho neutajila. Na druhé straně beru na vědomí, že

jestliže je ta tajná zbraň pohyblivá, klidně můžeme počítat s

pokračováním série únosů. Podívejme se ještě na poslední

případ.“

Biggles vstal a přešel k nástěnné mapě.

„Významný americký generál, který se svými asistenty

podnikal inspekční cestu po vojenských základnách na Dálném

a Středním východě, byl náhle odvolán zpět do Států na jakousi

konferenci. Rozhodl se, že nejrychlejší bude cesta přes Afriku

do Dakaru, kde chytí pravidelnou americkou linku přes

Azorské ostrovy. Trasa jeho letu tedy byla Chartúm – Kano –

Dakar. Až do Kana v Nigérii letělo letadlo v pořádku, ale

potom se po něm slehla zem. Zmizelo někde mezi Kanem a

Dakarem. To znamená, že k tomu mohlo dojít v Nigérii,

Francouzské západní Africe, Dahome, v Sierra Leone nebo v

Libérii. Nevím, kde bych se chtěl ztratit já. V letadle byly

kromě generála a jeho spolupracovníků i záznamy o revizích

amerických vojenských zařízení v polovině světa. To je už

slušné lákadlo pro každého z případných nepřátel. Pokud byl

stroj sestřelen a shořel, bylo to nepříjemné pro generála.

Jestliže se však ty dokumenty dostaly do nesprávných rukou,

bude to nepříjemné pro stovky lidí. Takhle to vidím já a

nemyslím si, že tím to skončilo. Vzhledem k tomu, že po světě

poletuje řada vojáků, politiků i vědců, musíme očekávat, že

pokud tomu neuděláme přítrž, přijde další únos.“

„Pokračujte,“ řekl Raymond. „Na poradě jste prý naznačil,

že dokážete najít ztracený stroj.“

„Když budeme jednat rychle, najdeme zařízení, které ho

dostalo dolů. To je mnohem důležitější. Mohlo by být stále

ukryto tam, kde bylo nasazeno naposled.“

„Jak ho chcete najít?“

„Z Dálného východu pospíchá na tutéž konferenci do

Washingtonu další významná osobnost. Bude cestovat po

stejné trase.“

„Kde jste vzal tuhle zprávu?“

12

Biggles se usmál. „Ještě před několika minutami jsem to

nevěděl ani já. Možná je to velikášství, ale tou osobností budu

tentokrát já. Pro případ, že by ti specialisté čirou náhodou

neznali moje jméno a můj význam, budu se vydávat za někoho

velice důležitého, abych jim stál za pokus. Pilotovat budu sám,

a jediným členem naší posádky bude jistý Hebblethwaite.“

„Co tím chcete získat?“

„Informace. Kromě běžného kompasu si vezmu druhý,

který bude chráněný olovem. Umožní mi to ověřit funkci

běžného, leteckého kompasu. Když se začnou údaje obou

kompasů odlišovat, bude jasné, že je nepřítel v akci. Potvrdí

nám to, že se letadla neztratila náhodou, ale záměrně.“

„A co dál?“

„Poletím kurzem, který mi udá odchýlený letecký kompas.

Tak zjistím kurz, kterým letěl pohřešovaný hastings. Ten nás

zavede nad základnu únosců a byl by v tom hrom, kdybychom

nespatřili ztracené letadlo, nebo alespoň to, co z něj zbylo.“

„Riskujete, že zmizíte i vy.“

„Neznám způsob jak se tomu vyhnout, pane. Kdybych se

nedržel falešného kurzu, bylo by to podezřelé lidem, kteří

vysílají do éteru ty svádivé bludičky. Pochopili by, že se něco

děje.“

„Bludičky,“ ušklíbl se Raymond. „To je neodborný, ale

docela vhodný název. Jaký stroj chcete použít pro svůj

experiment?“

„Pohřešujeme hastings IV z transportního velitelství, který

je speciálně upraven pro přepravu významných osob. Rád bych

si od nich vypůjčil jiný, pokud to dokážete zařídit.“

„Líbit se jim tu určitě nebude,“ zavrčel Raymond.

„Vzhledem k tomu, že o jedno letadlo už přišli, nebudou

nadšení představou, že přijdou o další.“

„Nehodlám smlouvat, když jde o tak závažnou událost,“

prohlásil Biggles. „Kdybychom se snažili nakukat nepřátelům,

že tak důležitá osoba je ochotná trmácet se přes Afriku v

13

rozviklané dakotě, byla by to jen ztráta času. Neskočili by na

to.“

„Pokud vám vůbec dovolí s hastingsem přistát, potřebujete

k tomu dlouhou a slušně upravenou přistávací dráhu.“

„Z důvodů, které jsem už uvedl, jsem přesvědčen, že

letiště je v pořádku. Lidé, kteří to všechno připravili, nemohou

potřebovat ohořelé trosky letadla a pokud unášejí naše

osobnosti, rozhodně je nechtějí po kouskách, ale vcelku. Na to

jsem ochoten vsadit krk.“

„Dobrá. Uvidím, co se dá dělat.“

„Když už budete jednat s ministerstvem, mohl byste je

požádat také o dva jejich nejlepší piloty. Nemůže to být Tony

Wragg ani Vic Roberts, kteří se ztratili. Ať vyberou dva jiné a

v době mé operace je nenasazují do žádných dalších akcí.“

Brigádní

generál se usmál. „Jste pořád stejný,

Bigglesworthe. No, pokusím se. Buďte ale krajně opatrný, ať si

nepřipálíte prsty. Nehodlám pro vás shánět obvazy a léky.“

„Hodlám si jen občas připálit cigaretu.“

„Buďte opatrný i při tom,“ ušklíbl se Raymond.

Biggles si povzdechl. „Jsem vždycky velmi opatrný, pane.

To přece víte. Proč si myslíte, že jsem ještě naživu?“

„Někdy mi to nejde na rozum,“ zavrtěl hlavou generál a

vyšel z místnosti.

„A teď do práce,“ řekl Biggles ostatním.

14

KAPITOLA DRUHÁ

PODLE PLÁNU

Pět dní po poradě vyšetřovací komise odstartoval letoun

typu Hastings IV po doplnění paliva z provinčního letiště v

Kanu. Stroj stoupal a mířil k Dakaru, velkému uzlu letových

tratí ležícímu ve francouzském Senegalu na západoafrickém

pobřeží. Za řízením seděl Biggles a sedadlo záložního pilota za

ním obsadil Ginger. Nikdo další s nimi neletěl.

Teprve nyní začínala nejdůležitější část Bigglesova

narychlo zosnovaného plánu, jak najít pohřešovaný hastings.

Název Operace Bludička neprošel jako příliš průhledný, akci

pojmenovali Operace Lex. Raymondovi se podařilo získat stroj,

o který Biggles žádal, a prosadil, aby se v tisku objevila

oficiální zpráva o tom, že plukovník W. Rayle, jeden z

nejvýznamnějších britských vojenských specialistů cestuje ze

Středního východu přes Dakar do USA, aby se zúčastnil

významné konference ve Washingtonu.

Poté, co se připravili na cestu, vyrazil Biggles do Egypta

přes Středozemní moře. Mohl jen doufat, že dorazí do

podezřelé oblasti dříve, než nepřítel znovu udeří.

A vlastní příprava?

Jedinou výbavou, kterou se jejich hastings lišil od běžného

stroje, byl izolovaný kompas, který bylo možné uvolnit a

vyhodit z letadla v případě, kdyby jim hrozilo, že stroj padne

do cizích rukou. Oba letci si vzali padáky. Před odletem se

zrzek procvičil v obsluze speciální vysokofrekvenční vysílačky,

která byla původně zkonstruována pro zpravodajské agenty.

Jedinými zbraněmi, které si vezli, byly pistole a Biggles si svou

15

zbraň připevnil na lýtko lepící páskou. Očekával totiž, že pokud

budou zajati, podrobí je jejich věznitelé důkladné prohlídce.

Daleko za hastingsem letěl halifax letecké policie,

pilotovaný Algym a Bertiem, s nimiž se zrzek občas spojil

vysílačkou. Užívali kódu. Algy a Beitie byli nepostradatelnou

součástí akce, a jejich nesnadným úkolem bylo udržet kontakt s

hastingsem, aniž by mohl kdokoli ze země zpozorovat

souvislosti mezi oběma letadly. Právě v tom spočívala slabina

celého plánu, o které všichni zúčastnění věděli. Kdyby se oba

stroje dostaly příliš blízko k sobě, bylo by to podezřelé, pokud

by se naopak od sebe příliš vzdálily, hrozila by ztráta spojení

mezi posádkami. Ostatně jisté nebezpečí skrývalo i samotné

spojení, jehož si mohl důvtipný nepřítel všimnout. Každá

zpráva byla proto kódována a počet vysílacích relací byl krajně

omezen.

Pro chvíle, které nastanou poté, až bude hastings donucen

přistát, nevymýšlel Biggles žádný plán. Vlastně se takovou

situací téměř nezabýval, protože vše záleželo na tom, za jakých

okolností k nucenému přistání dojde. Byl si samozřejmě

vědom, že až se to stane, dá se očekávat všechno. Od

usměvavého přijetí a pozvání na skleničku, až po drsné uvítání

kulometnou střelbou. Zrzkův dotaz, co pak udělají, odbyl

stručným prohlášením vycházejícím z toho, že se tomu nemůže

vyhnout, aniž by upozornil nepřítele na své záměry.

„Proč se bát věcí, které musí přijít?“ dodal.

Biggles moc toužil zjistit, zda pohřešovaný hastings

nezměnil kurz náhodou. Kdyby současně odhalil i směr odkud

přilétl, bylo by mu to dvojnásob milé. Otázku zčásti řešilo užití

dvou kompasů, ale žádný případ neprobíhá přesně stejně.

Hodlal proto zvažovat další postup, až když se prokáže

pravdivost jeho první teorie. Pokud by byl Bigglesův stroj

donucen přistát, Algy by to poznal a bylo na jeho uvážení, kam

až bude hastings sledovat. Algy s Bertiem měli tedy dva úkoly

– ověřit výsledek akce a potom zachránit přátele, kdyby jim

hrozila smrt.

16

Nebezpečí celé operace bylo nasnadě. Jednak hrozila

sabotáž a vzdušná katastrofa poté, kdyby se stroj vymkl

Bigglesovi z rukou. Proto měli s sebou padáky. Dalším rizikem

bylo nouzové přistání s tak velkým letadlem, jako byl hastings.

Na krátké přistávací dráze nebo na špatně upraveném terénu

bylo nutné předpokládat, že dojde k havárii. Ale i kdyby se

potvrdilo to, co Biggles řekl Raymondovi, čekala oba letce po

přistání snůška nepříjemností.

K pohodlnému a bezpečnému přistání potřeboval hastings

dráhu delší než jednu míli. Byla malá pravděpodobnost, že se

najde taková rovná plocha bez překážek a Biggles sice uklidnil

Raymonda, ale sám sebe ne. Utěšoval se proto stejnými

argumenty, které řekl jemu. Věděl, že se v tomto cípu afrického

území nachází celá řada nouzových letišť, ale o jejich poloze

neměl samozřejmě ani tušení. Mnohá byla zřízena během

války, kdy se z USA dopravovaly přes Dakar na Střední

východ vojenské jednotky a materiál. Biggles se domníval, že

většina těchto nouzových letišť je již nepoužitelná, přesto si

však opatřil navigační mapu ministerstva letectví z doby války,

a vštípil si do paměti všechna nouzová letiště na trase. Ostatní

učinili totéž.

Hastings se sunul cestovní rychlostí bezmračnou oblohou

ve výšce 8 tisíc stop. Pod nimi ubíhalo panorama africké

přírody. Pak se v dáli před nimi objevilo zelené moře

rovníkových tropických pralesů kolem řeky Nigeru a jejích

přítoků. Blížili se k nim a Bigglese napadlo, že buď bude

záhada vyřešena za necelou hodinu, nebo jeho plán selhal. Až

totiž doletí nad prales, nebude již na bezpečné přistání ani

pomyšlení.

Začínal se obávat, že jeho plán nevyjde, protože se tmavá

masa džungle v dálce před nimi stále zvětšovala a přibližovala.

Náhle se však začaly věci vyvíjet přesně tak, jak předvídal.

Ukazatel běžného kompasu se vychýlil, a ukazoval odlišné

hodnoty než druhý, izolovaný přístroj.

17

„Je to tady,“ ozval se Biggles. „Zdá se, že jsme konečně

vlétli do nebezpečné oblasti. Nezmýlil jsem se a musíme

doufat, že nás ta pravda nezabije.“

Ginger se předklonil a upřeně sledoval přístrojovou desku

a druhý přístroj. Biggles dodržoval falešný kurz, který mu

ukazoval kompas.

„Hrome!“ vykřikl po chvíli. „Kam až nás to, k čertu, chtějí

zavést? Očekával jsem odchylku z kurzu, ale ne něco

takového.“

Izolovaný kompas ukázal zrzkovi, že se z kursu odchýlili

více než významně.

„Nevím sice, co se bude dít dál, ale připrav se na to, že

sebou budeš muset při přistání hodit,“ řekl chraptivě Biggles,

zatímco pohledem odhadoval terén pod letounem.

Ginger přikývl.

Uplynulo několik dalších minut.

„Jestliže se budeme dál držet tohoto kurzu, jsme za pár

minut nad Atlantikem,“ zabručel Biggles. V témže okamžiku se

rozhýbaly hodnoty snad všech ukazatelů na palubní desce.

Motory zaškytaly. Nikoli jeden či dva, ale všechny čtyři naráz.

„A máme to v kapse,“ oznámil chmurně Biggles a upřel

oči na terén pod letadlem s pečlivostí vlastní každému letci,

donucenému přistát na neznámém území. „Zabírá to na nás

jako magnet!“

Bylo zřejmé, že všechny čtyři motory Bristol Hercules

ztrácejí výkon. Biggles se pokusil přidat plyn, ale na výkonu

motorů se to nijak neprojevilo.

„Čím je to?“ vyjekl zrzek.

„Nemám ponětí. V nádržích je paliva dost, takže něco

ovlivnilo zapalování.“

Ginger zatěkal očima po obloze, ačkoli neočekával, že by

tam něco spatřil. Náhle strnul.

„Pane Bože!“ vydechl. „Tamhle se k nám blíží letadlo!“

Biggles pohlédl naznačeným směrem a užasle zamrkal.

Ještě před pár vteřinami by přísahal, že zná všechna letadla,

18

která brázdí vzduch, ale tento typ nepoznával. „Co ti to

připomíná?“ zeptal se zrzka.

„Nic,“ zněla odpověď. „V životě jsem takové letadlo

neviděl. Taky myslíš, že nějak souvisí s tím, co se s námi

děje?“

„Ano. Ale neptej se mě, jak. Je to velmi účinné, když to

takhle ovlivní motory. Znamená to, že zdroj není daleko. Budu

muset dolů. Upozorni kódem Algyho. Rychle a stručně.“

Ginger to bez meškání udělal.

Biggles se zachmuřenou tváří a pevně semknutými rty

začal kroužit se strojem, který ztrácel výšku, aby našel

nejvhodnější místo k přistání ve vzdálenosti, na kterou bylo

možno doplachtit. Přistát musel v každém případě. Při současné

výšce stroje mohli doletět do vzdálenosti zhruba pěti až šesti

mil.

Ginger koutkem oka zahlédl, jak se neznámý stroj blíží.

Byl to dvoumotorový dolnoplošník střední velikosti, na jehož

palubu se mohlo vtěsnat šest až osm cestujících. Letadlo

nemělo vůbec žádné identifikační znaky, takže v něm mohli

sedět vojáci i civilisté, muži z Kanady stejně jako z Filipín.

Nyní se chovalo jako dobře vycvičený pes, který zahání

zbloudilou ovečku do ohrady.

Hastings vytrvale klesal a Biggles konečně spatřil, co

hledal. Jestliže to nebylo nouzové letiště, určitě to byl pruh

rovné půdy, táhnoucí se tak blízko širokého pásu džungle, že

by si ho Biggles nevšiml, kdyby jeho pozornost neupoutal

sloup kouře na jednom jeho konci. Kromě dýmu však nikde

nespatřil jedinou známku přítomnosti živého stvoření. Za

normálních okolností by předpokládal, že kouř vychází z ohně

domorodců, teď ho to ani nenapadlo.

„Ukazují nám cestu,“ zamumlal, a plně se soustředil na

sestup, protože při omezeném výkonu motorů mu zbývala

jediná příležitost k poměrně bezpečnému přistání.

„Musíš sednout, jinak skončíme mezi opicemi!“ vyhrkl

zrzek.

19

„Oznámil jsi Algymu naši polohu?“ zeptal se, aniž by

spustil oči ze země pod sebou.

„Ano. Už jsem ti to jednou řekl.“

„Dobrá. Připrav se na vyhození kompasu přes palubu.

Ještě s tím ale počkej, viděli by ho padat. Počkej, až budu nízko

nad lesem.“

„Rozumím.“

„Vyvlékni se z padáku. Teď ho potřebovat nebudeš.

Vezmi ho ale s sebou, protože jinak by poznali, že jsem měl

spolucestujícího a začali by po tobě pátrat.“

„Vezmu si ho.“

„Budu se snažit dosednout co nejdál od toho kouře a

zastavím stroj bokem k džungli. Jakmile zastavím, vypadni z

letounu, skoč do džungle a zůstaň ležet. O můj osud se nestarej,

sleduj jenom, kam mě povedou. Jak se to uklidní, najdi si

nějaký úkryt a zkus se spojit s Algym. Možná se ti podaří najít

dostatečně ploché místo, na kterém by mohl přistát. Bída je, že

jsem v okolí nic takového neviděl.“

„Jasně.“ vyhrkl Ginger a připravil se k rychlému opuštění

letounu.

Nešlo o předem připravený plán. Bigglese prostě napadlo,

jak využít blízkosti džungle a následná akce z toho vyplynula.

Došlo přesně k situaci, kterou nemohl nikdo předvídat.

Biggles ztratil posledních pár set stop výšky, vyrovnal

stroj těsně nad džunglí a zrzek vyhodil kompas. Letoun minul

vrcholky stromů a dosedl na pás trávy sežehnuté sluncem. Kola

podvozku lehce nadskočila, pak ještě jednou a letoun, vířící

prach a stébla suché trávy, uháněl ke vzdálenému konci

přírodní přistávací dráhy. Zpomaloval. Těsně před zastavením

stočil pilot velké letadlo blíž ke stěně stromů. Křídlo stroje bylo

od ní vzdáleno sotva deset yardů.

„Dávej pozor na to, kdyby ti chtěli zakroutit krk,“ řekl

vesele zrzek a vyskočil. Klopýtl, napřímil se a doběhl k

podrostu. Vtrhl se do něj jak štvaný králík. O pár yardů dál se v

džungli obrátil a padl na zem tak, aby mohl sledovat, co se děje

20

u letadla. Zábava ho přešla a dostavilo se napětí. Zrzek byl

připraven téměř na vše s výjimkou toho, k čemu došlo za

chvíli.

Nepřekvapilo

ho,

když

viděl

přistávat

neznámý

dolnoplošník. To se dalo očekávat, a Ginger nevěnoval letadlu

zvláštní pozornost. Více se soustředil na džíp se staženou

střechou, který vyrazil odněkud z džungle a řítil se k hastingsu

podél stěny stromů tou nejvyšší možnou rychlostí. Za vozem se

zvedala oblaka prachu a v něm se tísnilo šest mužů s puškami.

Zrzka nejdřív napadlo, kam posadí Bigglese. Co ho však nejvíc

překvapilo byla skutečnost, že všichni muži byli černé pleti a

měli na sobě uniformy. Jeden z nich se dokonce honosil

zlatými prýmky.

Zrzek užasle sledoval, jak džíp plný vojáků prudce brzdí,

jak z něj vyskakují muži s puškami a jako přepadové komando

obkličují hastings. Dění, které se odehrávalo před jeho zrakem,

bylo natolik vzdáleno jeho představám – a Bigglesovým

pravděpodobně také – že nevěděl, co si o tom má myslet. Ani

na vteřinu ho totiž nenapadlo, že by tady měli co do činění s

někým jiným, než s bělochy, kteří se zajímají o vědu, o zbraně

a o špionáž. Napadlo ho, že udělali hrubou chybu a přistáli na

nesprávném místě. Měl dojem, že má před sebou francouzskou

koloniální jednotku, konající svou povinnost.

21

22

Ginger se mýlil a pochopil to brzy.

Biggles stál klidně u nosu stroje se zapálenou cigaretou v

ruce. Ačkoli ho nenadálý zvrat událostí zaskočil asi stejně, jako

zrzka, nedal to na sobě znát. Odhodil vyhaslou zápalku a

pozdravil vojáky s širokým úsměvem.

Pak k němu přistoupil voják ve stejnokroji ozdobeném

zlatými prýmky, patrně velící důstojník, a oslovil pilota tak

panovačným tónem, až se Ginger zamračil. Černochova

angličtina měla výrazný americký přízvuk, což se dalo usoudit

již ze stručné první věty, kterou pronesl.

„Jste zatčen,“ utrhl se na Bigglese.

„Vážně?“ protáhl pilot a zvedl obočí. „Za co?“

„Za přistání na libérijském území bez povolení.“

„A jak víte, že ho nemám?“ zeptal se Biggles klidně.

„Protože žádné nebylo vydáno.“

Tak takhle je to, blesklo Gingerovi hlavou. Jsme v Libérii,

v zemi na západoafrickém pobřeží, jejíž obyvatelstvo tvoří

převážně bývalí černí otroci z Ameriky. O této zemi věděl

Ginger jen málo, a z toho mála si nevzpomínal na nic

příjemného. Libérie byla zemí černochů, kteří si tady mohli

dělat, co si zamanuli, a to bez jakéhokoli vnějšího vměšování.

Libérijská vlajka se třepetala na spoustě plavidel, jejichž

majitele země přilákala směšně nízkými daněmi. Většina

cestovatelů se však zemi vyhýbala, protože se o ní říkalo, že

místní vláda, která si zákony vykládá podle vlastní potřeby, si

udělala zdroj příjmů z poplatků drsně vymáhaných od

zahraničních návštěvníků. Nikdo nevěděl, co se skutečně děje v

zákulisí této černé republiky. Alespoň tak to zrzek pochopil.

Teď si představoval, že Bigglese vyslechnou a propustí hned

poté, jak uhradí vysoké poplatky. Napadlo ho, že vystoupí z

úkrytu a přidá se k Bigglesovi, ale naštěstí to neudělal. Byla by

to totiž veliká chyba, což mu odhalil důstojník hned svým

dalším rozkazem.

„Ať z letadla vystoupí plukovník Rayle,“ řekl hlasitě.

23

Ginger nemohl uvěřit svým uším. Jak mohl ten

oprýmovaný chlapík vědět o jejich smyšleném pasažérovi?

„Plukovník Rayle?“ užasl Biggles. „Kdo je to?“

Zdálo se, že ta překvapeně vyřčená odpověď důstojníka

ohromila. Strnul. Pak vnikl do letadla a prošel ho. Když

vystoupil, měl ve tváři ještě zmatenější výraz.

„Vy jste sám?“ zeptal se.

„Všechno tomu nasvědčuje, pane.“

„Vy jste pilot?“

„Letadla obvykle sama nelétají.“

Mužova tvář se stáhla a oči se zúžily. „Moc vtipné,“

zasyčel. „Jste chytrý chlapec, ale na mně to už nezkoušejte. Co

tu děláte? Kam letíte? Máte vstupní vízum?“

„K čemu? Mířil jsem do Dakaru, když mi náhle selhaly

všechny čtyři motory. S něčím podobným jsem se v životě

nesetkal. Jak je daleko k místu, kde by mi pomohli?“

„Pěkný kus cesty,“ řekl důstojník, ale výraz podezření z

jeho tváře se nevytratil. „Jste si skutečně jist, že o plukovníku

W. Rayleovi nevíte nic?“

„O tom člověku jsem v životě neslyšel. Proč vás tak

zajímá?“

„Nic… to nic. Půjdete s námi.“ Muž pokynul k džípu.

„Nastupte si.“

„A co můj stroj?“

„Postaráme se o něj.“

„Jen aby.“

„Nechte toho!“ vyjekl muž. „A povím vám ještě něco,

přítelíčku. Nepokoušejte se sem víckrát dostat sám, protože

tahle džungle není pro bělocha bezpečné. Všude kolem pobíhají

dravá zvířata a taky spousta divokých mužů, kteří nesnášejí

bělochy.“

Biggles neodpověděl. Pokrčil rameny a nasedl do džípu.

Čtyři černí vojáci ho následovali a dva zůstali na místě. Když

vozidlo vyrazilo a znovu zvířilo oblaka prachu podél lesní

stěny, vytáhli ti dva ohromné nože a jali se letadlo maskovat.

24

Klestili křoviny, odsekávali ze stromů větve a pokládali zeleň

na křídla a trup hastingsu, aby unikl pozorování ze vzduchu.

Zrzek se odplazil hlouběji do lesa, aby ho náhodou

nenašli, ale když se vojáci dali do vyřezávání drnů, které také

kladli na trup, vrátil se. Všiml si, že se oba úzkostlivě drželi při

kraji džungle a vrhali k ní kradmé pohledy. Důvod jejich

obezřetnosti pochopil, až když opodál u kraje lesa spatřil téměř

nahého černocha, který svíral v ruce oštěp. Nově příchozí stál

nehnutě, a tiše pozoroval činnost vojáků. Ti na něj něco

zakřičeli, načež se černoch otočil a zmizel ve stínu. Zdálo se,

jakoby se v džungli rozplynul.

Vojáci konečně dodělali práci a rychle vykročili směrem,

jímž odjel džíp. Ginger zůstal na místě sám napospas vedru a

ohyzdnému hmyzu, který na něj útočil v celých mračnech.

Napadlo ho, že dříve či později ho mohou navštívit ještě hyeny,

jedovatí hadi a hladoví lvi. Posadil se na balík s padákem a

uvažoval o tom, čeho byl právě svědkem. Snažil se to pochopit

a současně zkoušel představit si okolní krajinu tak, jak ji

naposled viděl ze vzduchu. Dlouho to nevydržel. Útoky hmyzu

byly stále dotěrnější, až znechucený zrzek ztratil nervy. Vstal,

zvedl batoh a vykročil pryč z místa, kde se to nedalo snést.

Při prvních krocích si musel přiznat, že skoro závidí

zajatému Bigglesovi, jehož odtud odvezli autem. Pokračoval

dál a s tlumeným vrčením odháněl od své upocené hlavy

bodavé hloubkové letce, kteří měnili džungli kolem něj v

bzučící bitevní pole.

25

KAPITOLA TŘETÍ

CHMURNÉ VYHLÍDKY

Ginger se nemýlil, když předpokládal, že džíp plný

černých vojáků Bigglese také překvapí. Když je Biggles spatřil,

skutečně ho napadlo, že přistál na nesprávném místě, nebo že

sem skupina mužů ve stejnokrojích dorazila jen náhodou před

příchodem lidí, kteří zosnovali vynucené přistání.

Bigglese, který si byl jist, že vysazení motorů ovlivnilo

cizí zařízení, vyléčil z těch dvou nápadů až důstojníkův silný

zájem o plukovníka Rayleho. V okamžiku, kdy ta otázka

zazněla, pochopil odkud vane vítr, stále si však neuměl srovnat

v hlavě souvislosti. Jak by dokázala tahle tlupa ovládat

zařízení, které bylo schopno donutit moderní letadla k přistání?

Připadalo mu nesmyslné, že by tito prostí Afričané měli zájem

a schopnosti stahovat letadla z oblohy. Nic na tom neměnily ani

jejich unifonny.

Měli však nesporně zájem o jeho osobu. Tak silný zájem,

že s ním zacházeli jako se zajatcem. Nebylo to sice moc

zábavné, přesto se v duchu bavil. Když totiž jeho věznitelé

zjistili, že cestuje sám, byli zmatenější než on sám. Také jejich

velitele muselo napadnout, že se zmýlil a zajal nesprávný stroj!

Co jiného si mohl myslet? Biggles byl rozhodnut nechat ho na

omylu.

Na útěk nepomýšlel. Do zajetí se přece dostal z vlastní

vůle. Jeho posláním bylo zjistit, co se tu děje, a ten úkol by

nesplnil tím, že vojákům uprchne. Pokud šlo o území, na němž

se nacházel, odhadoval, že je někde v libérijském vnitrozemí.

Byl si jistý, že není na britské půdě, ačkoli Sierra Leone či

Zlaté pobřeží nemohly být odtud daleko.

Nijak se proto nebouřil, když ho muži vehnali do džípu.

Měl jen jedinou starost a tou byl osud Gingera. Nešla mu z

mysli poznámka o darebácích v džungli, kteří nemají rádi

26

bělochy. Důstojník ho tím mohl jen zastrašovat, ale právě tak

dobře mohl mluvit pravdu. Ať už to bylo tak či onak, ten

chlapík měl rozhodně obavy z toho. aby mu Biggles neutekl.

Další hádankou bylo pro něj nouzové letiště. Prohlédl si ho

jen zběžně, ale nedokázal uvěřit tomu, že by se zde, blízko

hustého pralesa, objevila tak rovná a otevřená plocha bez jediné

překážky jen působením přírodních sil. Na několika místech si

všiml, že travní porost vyrůstá z písčité půdy. Došel k názom,

že plošinu buď vypálili v minulosti domorodci, aby tak získali

úrodné pole, nebo zde v době druhé světové války projely

buldozery, a srovnaly terén na polní letiště pro americká letadla

spojující zámoří s bojištěm na severovýchodě Afriky. Sporá

tráva, která se později uchytila na vymýcené ploše nemohla

letadlům překážet.

Džíp se nezastavil ani na vzdáleném konci přistávací

dráhy, kde stopy podvozkových kol zmizely. Pokračoval dál asi

půl míle širokým průsekem v džungli a vyjel opět do

otevřeného prostoru, obehnaného ostnatým drátem. Biggles

užasl. Ostnatý drát! Právě tento skvělý vynález vyspělé

civilizace zde nečekal a rázem mu bylo zjevné, že se jedná o

trvalou základnu, nikoli o pohyblivé zařízení. Nasvědčovala

tomu i řada větších i malých chýší, které stály při krajích

ohrady. Mezi nimi se tyčil dům z dřevěných trámů vybudovaný

v evropském stylu. Bigglese napadlo, že jde o budovu velitele,

a když k ní vůz zatočil, jeho předpoklad se potvrdil.

Pilot rychle přelétl očima celé otevřené prostranství a

všiml si, že v jeho vzdálenější části je vestavěna menší ohrada,

která je rovněž obehnaná ostnatým drátem. Osaměle tam stála

další chýše, ze které právě vycházelo několik bělochů. Ven je

patrně vylákal zvuk automobilového motoru. Na dálku sice

Biggles nemohl rozeznat jejich tváře, ale na první pohled ho

upoutalo, jak na nich visí šaty. Všichni byli velmi vyhublí.

Muži došli k plotu a jeden z nich zamával. Ostatní jen

otupěle civěli na džíp. Byli skutečně ve velmi zuboženém

27

stavu, a když Biggles zvedl paži, aby opětoval pozdrav, výraz v

jeho tváři ztvrdl. Běloši, které viděl, byli beze sporu zajatci.

Jeho letmý průzkum skončil v okamžiku, kdy se džíp

zastavil u dveří dlouhého stavení, před nimiž stál strážný.

Důstojník mu ostrým hlasem nařídil, aby vystoupil.

„Hned, hned,“ ušklíbl se Biggles, když stál vedle auta.

„Nějak mě nenapadlo, že prohlídka zdejších přírodních krás už

skončila.“

28

„Mlčte!“ vyštěkl důstojník a spolu s jedním z vojáků ho

začal prohledávat. Vybrali mu všechno z kapes, ale mnoho věcí

nenašli, neboť Biggles tuhle pozornost očekával. Přesto se

musel přemáhat, aby nevybuchl. Věděl však, že není v situaci,

kdy by si mohl hrát na hrdinu. Pokusil se alespoň o protest.

„Co tohle znamená?“ řekl mrzutě. „Považujete mě za

teroristu? Myslíte si, že mám po kapsách ruční granáty?“

Nikdo mu neodpověděl a Biggles je dál neprovokoval,

protože si uvědomil, že by se mu to nemuselo vyplatit. Kdyby

jim vzdoroval, mohli by hledat dál a objevit pistoli. Muž, který

ho prohledával, se však omezil na prohlídku kapes u kalhot.

Pak odstoupil a předal všechno co našel důstojníkovi. Biggles

si oddechl.

Když nepříjemná prohlídka skončila a obsah Bigglesových

kapes změnil držitele, odvedli zajatce do budovy a vstrčili ho

do velké, ale střídmě zařízené místnosti, na jejímž vzdálenějším

konci stál mohutný stůl. Seděl za ním černoch, mlčky

pozorující hosta. Za jeho zády visel na zadní stěně rozměrný

obraz, z něhož na Bigglese přísně shlížel černý muž v

uniformě. Biggles ho poznal a pochopil. Obraz byl portrétem

Christopha Haitského, přezdívaného také „Černý Napoleon“.

Tento muž, čistokrevný černoch, který se narodil jako otrok, se

kdysi stal vlastním přičiněním diktátorem na Haiti, na

rozlehlém ostrově v Karibském zálivu, který patříval Francii.

Muž za stolem si okamžitě všiml Bigglesova zájmu o

obraz, a promluvil chraplavým hlubokým hlasem, v němž zněl

výrazný americký přízvu k.

„Znáte ho?“

„Slyšel jsem o něm,“ upřesnil Biggles.

„Byl to veliký muž.“

„Pokud posuzujete velikost muže dle počtu vražd, které

spáchal, pak to byl skutečný obr,“ řekl suše Biggles.

„Když se kácí les, létají třísky.“

„Ano. Jedna z nich nakonec zasáhla i jeho, že?“

29

„Krysy se najdou všude.“

„Jenže i mezi nimi se občas najde taková, která ztratí chuť

na chladnokrevnou řezničinu.“

„Pomalu, pane!“ zamračil se černoch. „Mluvíte o mém

příbuzném.“

„Ach tak. Pochopil jsem, že jste jeho obdivovatelem, ale

netušil jsem, že jde o rodinnou záležitost.“

„Byl to můj prapradědeček,“ řekl černoch a v jeho hlase

zazněla špatně skrývaná pýcha.

„Rozumím,“ řekl pomalu Biggles. Oč pomaleji se

vyjadřoval, o to rychleji uvažoval. „Podědil jste po něm jeho

názory?“

„Dá se to tak říci.“

Biggles se pozorně zadíval na svůj protějšek, kterému

mohlo být kolem padesáti let. Byl to vysoký, statný chlapík, v

jehož výrazu však nebylo nic, co by připomínalo prostého

afrického domorodce. Vyzařovala z něj sebedůvěra, za kterou

se podle Bigglesova odhadu skrývala osobnost, s níž nebylo

radno si příliš zahrávat. Oproti svému pobočníkovi se nezdobil

šňůrami a prýmky hýřícími zlatem, a jedinou ozdobou jeho

stejnokroje bylo pět hvězdiček na límci. Se strohostí uniformy

ladilo také to, co vzápětí pronesl.

„Kde je plukovník Rayle?“

„Co pořád máte s tím plukovníkem Raylem?“ zeptal se

nevinně Biggles a pokračoval podle pravdy: „V životě jsem

toho člověka neviděl a také ho vidět nehodlám. Musím

pokračovat v letu. Jak daleko je to na nejbližší britské

zastupitelství?“

„Daleko.“

„V tom případě musím pospíchat.“

„To bych vám neradil, pane,“ řekl černý muž.

„Pročpak?“

„Okolní džungle není pro bělocha bezpečná.“

„Nemůžete mi poskytnout ozbrojený doprovod? Viděl

jsem tu mnoho mužů a také hodně zbraní,“ řekl Biggles, jenž

30

neměl ve skutečnosti nejmenší úmysl odejít dřív, než zjistí, jak

jsou na tom zajatci. Předstíral touhu zmizet odtud jen proto, že

se mu la reakce zdála přirozená a logická. „Mohl bych jim

zaplatit,“ dodal hrdě.

„Je mi líto, ale své muže potřebuji zde.“

„Kde vlastně jsem? V Libérii?“

„Jistěže.“

„A ti muži jsou libérijští vojáci?“

„Ne tak docela.“

„Jak to myslíte?“

„Tak, jak to říkám. Zůstanete tady den nebo dva, ještě si

trochu pohovoříme, a potom se uvidí,“ prohlásil místní vládce.

„Jak se jmenujete, pilote?“

„Bigglesworth.“

Protože bylo Bigglesovo jméno uvedeno v letovém

zápisníku, který vojáci jistě našli v letadle, nemělo by smysl,

aby ho teď Biggles zapíral. Neměl k tomu důvod a mohl by si

tím jen uškodit.

„Dobrá, pane Bigglesworthe,“ uzavřel rozmluvu černoch.

„Mezitím dostanete příležitost, abyste se zde seznámil se svými

krajany.“ Vstal a pokynul strážnému.

Voják vyvedl Bigglese z budovy, a přesně podle jeho

očekávání ho provedl branou v plotu z ostnatého drátu do

ohrady se zajatci. Ta se za novým vězněm uzavřela a strážný se

postavil na stanoviště před ní. Biggles poznal jediného ze

zajatců, kteří ho obklopili. Byl to podplukovník Tony Wragg,

hlavní pilot zmizelého hastingsu.

„Ať visím, jestli tohle není Biggles!“ vykřikl Wragg. „Co

tady děláš? Myslel jsem, že jsi u…“

„Ne tak nahlas!“ vpadl mu Biggles do řeči. „Vyplašíš v

houští nějakou hyenu a ta přijde na návštěvu!“

„Hyenu?“ vyhrkl Tony, ale pak varování pochopil a

rozesmál se. „Jo jasně, hyenu, nějaké smrduté zvíře! Rád tě

vidím, Bigglesi, ale tobě to nepřinese nic dobrého.“

„Kde si můžeme promluvit?“ řekl tlumeně Biggles.

31

„Tamhle ve stínu. Představím tě ostatním, ale předem tě

musím upozornit na chlapíka jménem Hollweg – Baino

Hollweg. Říká o sobě, že je Rakušan. Podle jeho podání je

přírodovědec, kterého zajali na hranicích francouzského území,

kde fotografoval divoká zvířata. Podle mého názoru to však je

špeh, kterého mezi nás nasadili. Znáš přece ty skopčácké

způsoby ze zajateckých táborů. Teď se seznámíš s ostatními.“

Tony mu postupně představil generála Homera Mandera z

americké armády, a jeho tři tajemníky. Pak ho seznámil se

dvěma členy své posádky z hastingsu – navigátorem seržantem

Nortonem a radistou desátníkem Permem.

Biggles se trochu zmateně rozhlédl: „Kde je Vic Roberts,

tvůj druhý pilot? On tu s vámi není?“

Kolem se rozhostilo dusné ticho. „Ne.“

„Proč ne?“

„Je mrtev. A Laxton, můj asistent, také.“

„Jak se to stalo?“

„Probodli je oštěpem na útěku.“

Biggles na něj vytřeštil oči. „To myslíte vážně?“ hlesl.

„Je to pravda.“

„Jste si jisti?“

„Naprosto jisti. Ukázali nám jejich těla. Nejspíš proto, aby

nás odradili od dalších pokusů o útěk.“

„To ale vrhá na naší situaci nové světlo,“ pronesl Biggles

zachmuřeně. „Myslím, že nás všechny pobijí, protože bychom

mohli udat pachatele dvojnásobné vraždy. A jestliže nás

nepovraždí, jistě nás odsud nikdy nepustí!“

„Omyl. To nebyla práce Christopha,“ namítl Tony.

„Laxtona a Vice zabili divoši z džungle, nad kterými nemá

kontrolu. Tak nám to alespoň vylíčil. Jak bychom mu dokázali

opak? Právě při těchto vraždách se nám ale potvrdilo podezření

vůči Hollwegovi. Vic ho podezíral od začátku. Uvízl za války v

německém zajetí, a na tyhle krysy měl nos. Prohrabali jsme

díru pod dráty a Vic chtěl jít pro pomoc. Laxton se nabídl, že

ho doprovodí. Natřeli si obličeje uhlem, aby vypadali ve tmě

32

jako domorodci, a po setmění uprchli. Jejich mrtvá těla přinesli

do půl hodiny.“

„Hollweg věděl, co dělají?“

„Ano. Snažili jsme se to před ním utajit, ale zahlédl je na

poslední chvíli, když si natírali tváře uhlem. Vzápětí zmizel, ale

hned nato jsme ho viděli mluvit s Christophem. Možná se jen

snaží zachránit si krk, ale věřit se mu prostě nedá. Jinak se tu s

námi ale nezachází špatně, až na to, že máme občas hlad a naše

bydlení má k přepychu hodně daleko.“

„Co je vlastně zač ten Christophe? Trochu jsem si toho

velkého chlapce prohlédl, když se mnou prohodil pár slov.

Prohlašuje se za potomka Christopha Haitského.“

„To souhlasí. Je na to patřičně pyšný, a rád by si v Africe

vybudoval vlastní říši.“

„Opravdu to řekl?“

„Jistě. Tahle sebranka má být jádrem armády.“

„Je to jenom jeho osobní záležitost, nebo v tom má prsty

také libérijská vláda?“

„Těžko říci. My si myslíme, že pracuje na vlastní pěst.

Vláda je daleko odsud a těžko si představit, že by byla ochotná

řezat si pod sebou větev. Patrně tam vědí, že se tu děje nějaká

nepravost, ale je pro ně snazší nechat věcem volný průběh, než

se snažit jim zabránit. Asi neberou věc vážně, ale bylo by

divné, kdyby do toho byli namočeni jen ti vojáčci, co krouží

kolem. Na druhé straně se nedá pochybovat o tom, že si

Christophe ochočil i místní divošské kmeny.“

Do rozhovoru se vložil generál Mander. „Jistěže. Ale ať je

ten chlap potomkem Christopha z Haiti nebo není, má tuze

podobné cíle. A jsem si jistý ještě jednou věcí – ten člověk

nepochází z Afriky. Ve Spojených státech se vyzná stejně

dobře jako já. Zná a viděl spoustu mést. Věděl třeba i to, jakým

letadlem jsem letěl, kam mířilo a čím jsem se tam měl zabývat.

Bylo to jasné už z toho, s jakou jistotou šel po mých

zavazadlech. Všechno to nějak souvisí se získáváním

utajovaných informací, jenže nevím, jak.“

33

„Tohle nevypadá na černošské spiknutí,“ zavrtěl hlavou

Biggles. „Neviděli jste tu žádné bělochy?“

„Jen Hollwega, ale ten má být zajatcem stejně jako my.“

„Já bych se vsadil, že v tom mají prsty běloši,“ namítl

Biggles. „Celou zdejší posádku jen zneužívají a schovávají se

za ně. Jak by se mohl Christophe dozvědět o generálu

Manderovi a o letadlech, která tudy poletí? Jak by mohl vědět o

mně? Nepřesvědčujte mě, že tahle tlupa divochů disponuje

celosvětovou zpravodajskou sítí. To by byl příliš silný tabák.

Proč jste tu přistáli?“ obrátil se na Tonyho Wragga.

„Selhaly mi motory.“

„Věděl jsi, že ses odchýlil z kurzu?“

„Dokud jsem nepřistál, neměl jsem o tom ani tušení.“

„Věděl jsi o lom, že před vámi zmizela již dvě letadla?“

„Ano. K tomu ale došlo poblíž východního pobřeží, a já

jsem to nedával do souvislosti s našimi problémy. Vlastně jsem

nechápal, co se děje, dokud mi neoznámili, že jsem jejich

zajatec. Ještě pak jsem byl hodně dlouho přesvědčen, že jsem

se něčím provinil proti zákonům Libérie.“

„Ví někdo z vás, co se stalo s dalšími dvěma stroji?“ zeptal

se Biggles.

„Christophe říkal, že slyšel o dvou letadlech, která měla

potíže s motory a musela nouzově přistát. Obě prý přitom

havarovala a shořela. Pochopitelně nepřipouští, že by s tím on

sám měl cokoli společného.“

„Taky bych se tím nechlubil,“ ušklíbl se Biggles.

„Jenomže to tak asi bylo a posádky zahynuly,“ řekl Tony.

„Kdyby se těch mužů někdo zmocnil, byli by už zadrátováni s

námi. Proč myslíš, že nás tu drží?“

„To ví jen ďas a ten jeho černý pekelný bratr. Třeba nám

chce mermomocí prokázat pohostinství. Když vám selhaly

motory, viděli jste na obloze jiné letadlo?“

„Viděl,“ kývl pilot. „Nepřikládal jsem tomu význam. To

letadlo poletuje nad táborem občas i teď.“

„Připomíná někomu z vás nějaký určitý typ?“

34

„Ne. Nejspíš je to nový model.“

„Viděl někdo z vás jeho pilota?“

„Ne.“

„Máte alespoň nějakou představu o tom, co způsobilo

vynechání motorů letadla?“

„Ne,“ řekl Tony Wragg. „Přišlo to jako blesk z čistého

nebe, a já si uvědomil, co se děje, až když jsem zoufale hledal

místo pro přistání.“

„Vysílali jste SOS?“

„Nebyl čas. Navigátor Penn náhle zjistil, že jsme se

odchýlili z kurzu, ale než jsme stačili udělat cokoli, abychom to

napravili, seděli jsme na zemi. To, že si s námi nějak

zalaškoval kompas nám došlo pozdě. Ty víš, proč nám

vypověděly motory službu?“

„Ještě ne,“ zavrtěl hlavou Biggles. „Ale zatraceně dobře

vím, že zařízení, kterým stahují letadla na zem, nevyvinuli tihle

černoši. A také netuším, jak by se ho mohl zmocnit Christophe.

To ovšem není jediná otázka. Kde třeba bere peníze k zaplacení

těch černých kovbojů, které vidíme všude kolem? On je určitě

ctižádostivý, ale sama ctižádost nestačí k vybudování impéria.

Za tím vězí mocnější Napoleon, než je Christophe!“

„Vím, kam míříš,“ řekl Tony. „Pokud jde o další záchvěv

studené války, není divu, že se nepřítel rozhodl zmocnit se tady

generála Mandera. Ale proč chtěl dostat tebe, Bigglesi? Co

vůbec hledáš v tomhle horkém koutě?“

„Co hledám? Nic. Přepravoval jsem hastings do Dakaru.“

„Vezl jsi na palubě něco důležitého?“

„Jen sám sebe,“ usmál se Biggles, ale pak zvážněl. „Budu

k vám upřímný – hledám tady právě vás! Proto moc potřebuji

vědět, kam zmizel váš hastings. Když mě vezli do téhle voliéry,

nikde jsem ho neviděl.“

„Nevím kam ho uklidili. Opustili jsme ho, když se mi

podařilo přistát. Stroj ještě nestál, a černí hoši byli u něj.

Zavezli nás za dráty a od té doby jsme nebyli venku. Vic

Roberts doufal, že letadlo najde, a uletí s ním.“

35

„Na přistávací dráze by hledal marně. Není tam.“

„Museli ho přetáhnout, nebo s ním někam přeletět. Pilota

mají, tak proč by to nedokázali? Nebylo by ani rozumné

nechávat letoun na otevřeném prostranství.“

Biggles kývl.

Na chvíli zavládlo ticho a pak se znovu ozval generál

Mander. Přikročil k Bigglesovi, položil mu ruku na rameno a

tichým hlasem ho vyzval: „Pojďte kousek stranou. Rád bych si

v vámi promluvil o samotě.“

Vedl ho od skupiny a zastavil se až u ostnatého plotu.

Zvědavý Biggles si v duchu kladl otázku, co se dozví.

„Když jste vystoupil z džípu hned po vašem příjezdu,

Wragg vás přes tu dálku poznal,“ začal Mander, „a prohlásil při

tom: ,Mám dojem, že tam vidím Biggleswortha od zvláštního

útvaru letecké policie.’ Hned jsem pochopil, že…“

„Byl u toho Hollweg?“ přerušil ho Biggles.

Generál se na okamžik zamyslel. „Nevzpomínám si, že

bych ho viděl, ale mohl tam být. Pochopil jsem tedy z toho a z

vaší řeči správně, že jste důstojník britské bezpečnosti?“

„Ano.“

„Vyšetřujete tuhle ohavnost?“

„Ano, ale z pochopitelných důvodů nemohu potřebovat,

aby se to dozvěděl někdo další. Když se to dostane k

Christophovým uším, mé poslání rychle skončí.“

„O tom není sporu,“ řekl vážně generál.

„Máte nějaký konkrétní důvod, proč se mne na to ptáte?“

„Mám a asi vás dost překvapí,“ vzdychl generál. „Svěřil

jste mi své tajemství a já vám tedy svěřím svoje. Neřekl jsem to

v táboře nikomu, protože jde o záležitost příliš důležitou.

Nesmí se dostat k nepovolaným uším a budu vám vděčný, když

na ní hned zapomenete.“ Mander znovu vzdychl, jakoby mu ta

řeč rvala srdce, ale pak přece jen pokračoval.

„Vzhledem k tomu, čím se zabýváte, byste však měl mít

podrobné informace. Když jsem před rokem opouštěl Spojené

státy, naši vědci a technici právě končili s vývojem nového

36

zařízení. Mám-li použít otřepanou frázi, šlo o novou tajnou

zbraň. Ta věc měla být údajně schopna změnit kurz letounu a v

případě potřeby i zastavit jeho motory. V době, kdy jsem byl u

toho, to účinkovalo pouze na kratší vzdálenosti, vývoj však

pokračoval rychle a slibně, a bylo zjevné, že se účinnost brzy

podstatně zvýší. Chápete, kam mířím?“

„Pozoruhodné,“ nadechl se Biggles. „Vysvětluje to

spoustu věcí. Díky, že jste mě do toho zasvětil. Chápu to tak, že

nový vynález nějakým způsobem padl do Christophových

rukou a on ho nyní využívá jako zbraně k dosažení vlastních

cílů.“

„Rozumíme si skvěle. Rozhodně to nevymyslel on či

někdo z jeho lidí a kdyby naše zařízení získali špióni z opačné

strany železné opony, neměl by ho on. Připadám si jako v

potrhlém snu. Naprosto nechápu, jak se ten pomatený dědic

haitského Napoleona mohl dostat k vynálezu, ale stalo se. Teď

chce s jeho pomocí nastolit vlastní říši. Jeden z mých tajemníků

přiletěl za mnou nedávno, a mohl by mít čerstvější zprávy.

Neměli jsme na to čas ani příležitost, ale teď se ho zeptám.“

Generál se odmlčel a upřel oči do šera. „Pozor,“ sykl pak.

„Tam přichází Hollweg. On sám toho moc nenamluví, ale stále

naslouchá. Bude lepší, když se vrátíme k ostatním.“

„Máte u sebe vy nebo vaši lidé aspoň nějaké zbraně?“

zeptal se Biggles, když se pomalu blížili ke skupince zajatců.

„Odhaduji, že dříve nebo později tu dojde na lámání chleba.

Moc rád bych věděl, jak na tom jsme.“

„Nikdo není ozbrojen. Vy snad ano?“

„Mám pistoli.“

„Jak jste ji před nimi utajil? Nebo chcete tvrdit, že vás ani

neprohledali!“

„Ale ano, jen si nedali příliš záležet.“

Generál se užasle zahleděl Bigglesovi do tváře. „To se

vám tedy opravdu povedlo.“ Kráčeli dál.

Biggles dostal konečně možnost prohlédnout si zblízka

údajného rakouského vědce. Ten postával s rukama v kapsách

37

opodál, jako by vycítil, že o jeho společnost tu nikdo nestojí.

Biggles si ale všiml, že muž udržuje od ostatních přesně takový

odstup, aby mohl vyslechnout vše, co si povídají.

Byl to asi čtyřicetiletý chlapík s černým plnovousem a

vlasy. V jeho obličeji tkvěl zvláštní výraz. Byla to grimasa

strnulého úsměvu, nebo spíše šklebu. Pohled jeho očí však o

příliš dobrém rozmaru nesvědčil. Podle vzhledu to skutečně

mohl být Rakušan, ale stejně dobře mohlo jít o příslušníka

jakéhokoli evropského národa. Bigglesovi stačil jediný pohled,

aby pochopil, proč vůči němu pojal Vic Roberts podezření.

Hollweg si nezískal ani jeho důvěru.

„Odkud se dostal ten chlap do tábora?“ zašeptal Biggles

sám pro sebe. „Byl v doslechu, když Tony Wragg vysypal tu

svou nešťastnou poznámku o letecké policii?“

Neuplynula však víc než minuta a odpověď na druhou

otázku znal, a bylo to nemilé poznání. K ostnatému plotu se

přihnali dva černí vojáci z eskorty, která Bigglese doprovázela

cestou od letadla.

„Ten nový – Biggsfort!“ vyštěkl jeden z nich. „Jdeme!

Generál chce s vámi mluvit.“

Biggles se pozorně zadíval na strážného. Uvědomil si, že

každý černoch, jehož tu potkal, mluvil anglicky. Obrátil se k

odchodu, ale ještě stačil poznamenat: „Pokud si Christophe

nepřivezl tyhle příjemné hochy rovnou ze Spojených Států,

musel je naverbovat na pobřeží, kde pochytili angličtinu při

práci v přístavech.“

„Rozhodně je to pěkná sebranka,“ prohlásil generál.

„Dávejte na sebe pozor.“

„Budu,“ slíbil Biggles.

38

KAPITOLA ČTVRTÁ

ČÍM DÁL TÍM HŮŘ

Bigglesovi stačilo pohlédnout Christophovi do tváře, aby z

jeho výrazu poznal, že se něco stalo. Christophe se na něj díval

zcela jinak, nežli předtím. Svraštělé čelo, stisknuté rty a oči

hrozivě upřené na návštěvníka. Biggles si uvědomil, že tohle

bude více než nepříjemný pohovor.

„Máte nástup… vy poldo!“ prohlásil pravnuk Napoleona

Haitského. Řekl to sice tiše, ale poslední slovo ostře zdůraznil.

Biggles chvíli mlčel. Odpověď na otázku, zda Hollweg

zaslechl Wraggovu větu, znal už od okamžiku, kdy pro něj

vojáci přiběhli. Hollweg slyšel. Měl zřejmě skvělý sluch a

dobré nohy. Pospíšil si, aby udal nového zajatce v táboře

svému černému pánu. Biggles sice čekal nepříjemnost, ale

Christophův zrak hrozil vraždou. Zabodával se do Bigglese,

jakoby měl před sebou nejodpornějšího z čertů.

„Nebudeme si vyprávět o děvčatech, což?“ ozval se

konečně pilot, jenž zvolil drzost proto, aby měl celou věc

rychle za sebou.

„Jestli si myslíte, že jste bůhvíjaký chytrák, moc se

pletete,“ zabouřil Christophe. „Tenhle zápas jste prohrál K.O.,

už když jste se rozhodl sem přiletět. Udělal jste pitomost!“

Biggles jako starý válečník dobře věděl, že ten, kdo ve

slovním střetu ustoupí jako první byť jen o krůček, dělá první

dlouhý krok k porážce. Nehodlal proto couvnout ani tentokrát,

přestože mu bylo jasné, že své postavení příliš nezlepší.

„Než slezete z ringu a začnou vás plácat po ramenou,

zamyslete se,“ řekl Biggles. „Nemáte si k čemu gratulovat. Byl

jsem přece na zádech už od zazvonění do prvního kola. To vás

nenapadlo? Nevadí, když se posadím?“

Nečekal na svolení, sedl si a natáhl se pro své vlastní

pouzdro s cigaretami, ležící na stole před Christophem. Vytáhl

39

si jednu a zapálil si. „Pokračujte,“ vyzval s úsměvem

zaraženého Christopha. „Předpokládám, že se mnou chcete o

něčem mluvit.“

„Chytrý chlapec,“ zavrčel Christophe.

„Co kdybychom přestali mařit čas nekonečnými

poklonami?“ navrhl Biggles. „Ostatně, nejde o chytrost a

důvtip. Jde jen o schopnost domyslet věci do konce. Jestliže

někdo z nás dělá pitomosti, jste to vy. Pletete se hlavně v tom,

když se domníváte, že vám projde akce, do které jste se pustil.

Říkáte, že jsem polda. V pořádku, řekněme, že máte pravdu.

Pak jistě víte, že mne sem někdo poslal, abych zastavil

nezákonnou činnost. Určitě si také umíte spočítat, že ten kdo

mne vyslal, má moc a sílu na kterou nestačíte. Nehodlám

podceňovat váš důvtip, vaše styky ani vaše vojáky, ale vy jistě

sám víte, že sebelepší boxer muší váhy nejde do ringu s někým,

kdo má titul mistra světa v těžké. Uvědomte si to, než

provedete další nerozvážnost. Podívejte se na situaci nejen z

mého, ale i z vašeho hlediska.“

Odmlčel se, aby nechal svá slova doznít v dramatické

odmlce. Z Christophovy tváře vyčetl, že se trefil do černého.

„Jenom tak mimochodem,“ dodal po chvíli. „Kdo vám

řekl, že jsem policista?“

„Vrabci si to cvrlikali.“

„Nejmenoval se jeden z nich Hollweg?“

Černoch se zatvářil překvapeně. „Jak ten by to mohl

vědět?“

Bigglese napadlo, že možná vsadil na špatnou kartu, neboť

údiv jeho protivníka se mu zdál nelíčený. Mávl rukou.

„Omlouvám se. To byl jen takový nápad. Vypadá jako

chlapík, jenž ucítí policistu na sto honů, stejně jako já mám nos

na darebáky všech typů. Tak kdo to byl?“

„Mám své spojence.“

Biggles se usmál. „To já také. Takže je to jedna k jedné.“

„Nesmysl!“ zamračil se Christophe. „Já vedu. Já jsem

šéf!“

40

„Jak myslíte. Nemá smysl se o tom dohadovat. Vraťme se

raději k jádru věci. Moji přátelé mi řekli, že tu hodláte založit

velikou černošskou říši. Zřejmě se s tím netajíte.“

„Vůbec ne. Proč bych to také dělal? Mluvím o tom a

nechápu, co by na tom mělo být špatného?“

„Nic. Vůbec nic. Klidně tom pokračujte, když si myslíte,

že na to stačíte. V Londýně jsou stovky lidí, kteří si o sobě

myslí, že je Bůh povolal k zakládání říší. Postaví se v Hyde

parku na cihlu a přesvědčují o tom ostatní. Nikdo jim v řečnění

nebrání – dokud ovšem později nepřekročí hranice zákona. O

to právě jde. Problémy jim nastanou ve chvíli, když si vykládají

zákony tak, jak se jim to zrovna hodí. Pak jejich loď narazí na

útes a potopí se. Třebas jistý Adolf Hitler. Skončil zle.

Mussolini byl podobný případ a stejně dopadl váš

prapradědeček. Ti všichni udělali hrubou chybu. Vy teď řídíte

svou loď ke stejnému útesu. Klidně si budujte svoje impérium,

ale nepočítejte s tím, že bude mít pevné základy, jestli si

pořídíte materiál za ukradené peníze a zazdíte do nich mrtvoly.

Berte to jako dobrou radu a přemýšlejte o tom.“

Christophe se na Bigglese zvídavě zadíval, ale pak mávl

rukou. „Nepotřebuji vaše rady,“ řekl. „Chci jen vědět, kde je

plukovník Rayle.“

„Kdopak vám o něm řekl?“

„Neřekl jsem vám, že mám své spojence?“

„Mohl jste si vybrat chytřejší,“ řekl přátelsky Biggles.

„Podle mého názoru vás stejně chtějí jen zneužít. Žádný

plukovník Rayle totiž neexistuje.“

Christophe strnul. Jeho tmavé oči užasle zamrkaly.

Biggles uhasil cigaretu a vzal si z pouzdra další.

„Plukovníka jsem si vymyslel jen proto, abych se dostal na vaší

stopu. Uspěl jsem vlastně už ve chvíli, kdy jste si začali

pohrávat s kompasem mého letadla. Můžete mi věřit, že můj

výlet má slušné zajištění. Ví o něm hlouček lidí, kteří mě

sledují. A teď, když oba víme na čem jsme, snad byste mi mohl

objasnit, kdo rozjel tenhle špinavý obchod?“

41

Christophe se již vzpamatoval z překvapení a dokázal, jak

pevné má nervy. „Nikdo,“ usmál se. „Šéf jsem já.“

„To jsem už od vás slyšel. Asi tomu opravdu věříte. Dosud

sice nevím, kdo jsou vaši spojenci, ačkoli mám určité

podezření, ale jestli si myslíte, že vám ponechají volné ruce,

jste pošetilec. A teď upřímně: Nemyslím si, že jste hlupák, tak

proč bychom nemohli hrát spolu čistou hru a pokusit se věc

urovnat? Tímhle způsobem nevyhrajete.“

Christophe zamžoural. „To tvrdíte vy.“

„To skutečně tvrdím. Máte přece dost soudnosti, abyste

pochopil, že není v silách hrstky vašich vojáků vzdorovat

mocnostem jako je Anglie a USA.“

„Co by mi mohli udělat? Tady je Libérie, svobodná země,

a každý, kdo by se chtěl vměšovat do jejích záležitostí, si

jenom koleduje o mezinárodní aféru,“ zasmál se Christophe.

„Snad mi nehodláte namluvit, že sem někdo chystá invazi?“

„Ne, ale ta mezinárodní aféra je dávno na světě,“ řekl

Biggles. „Rozpoutal jste ji vy sám.“

„Jen klid,“ zavrčel černoch. „Co jsem začal, to dokončím.“

Biggles si uvědomil, že začal příliš zhurta, a smutně

pokrčil rameny. Nepochyboval o tom, že Christophe dobře

chápe, že od něj slyší pravdu, jenomže mu ta pravda není po

chuti. „Jak chcete,“ řekl.

V tu chvíli vstoupil do místnosti jeden z vojáků, a položil

na stůl svého velitele list papíru. Christophe četl zprávu, a jak

hleděl na papír, výraz jeho tváře se měnil. Jeho temné oči se

zvedly k Bigglesovi. „Všechno nasvědčuje tomu, že moji

spojenci o vás vědí,“ poznamenal.

„To mě nepřekvapuje.“

„Posílají sem někoho, kdo by si s vámi velice rád

promluvil, vážený pane.“

„Vy zas nezapomeňte, že se blíží doba, kdy moji spojenci

zatouží po rozhovoru s vámi,“ upozornil ho suše Biggles.

Rozmluvu náhle přerušil příchod dalšího černého chlapíka,

který nesl jakýsi balík. Hodil ho na podlahu, ukázal na něj a

42

zachraptěl cosi záhadnou řečí. Biggles mu nerozuměl, ale ani

nemusel. Poznal, že to co muž přinesl, je Gingerův padák.

Výraz v Christophově tváři ztvrdl. „Kdo byl s vámi v

letadle?“ zeptal se ostře.

„Můj přítel.“

„Kam zmizel?“

„Předpokládám, že šel domů, aby oznámil mému šéfovi,

kde zrovna jsem a proč se nevracím.“

Zdálo se, že Christophe po těchto opovážlivých slovech

ztratil pečlivě udržovanou duševní rovnováhu. Vyskočil od

stolu a zařval: „Kdyby s vámi někdo nepotřeboval naléhavě

mluvit, vyřídil bych si to s vámi sám a hned! Ale já si počkám a

nebude to trvat dlouho. Pokusíte se o útěk a dopadnete tak, jak

zasloužíte.“

„Ale já od vás nijak nespěchám,“ zavrtěl hlavou Biggles.

„Jsem zvědav na to, co tu vlastně chystáte. Kromě toho bych

docela rád viděl toho, kdo se s vámi spřáhnul.“

Christophe se posadil, jako by mu něco v Bigglesově

chování vzalo vítr z plachet, ale také vrátilo ztracený klid.

Zahleděl se na svého zajatce zpola přivřenýma očima.

„Váš přítel zabil člověka,“ řekl. „Zastřelil ho.“

„Musel k tomu mít dobrý důvod.“

„Je to vražda!“

„Určitě, když to říkáte vy. Nepochybují, že toho víte o

vraždění mnohem víc, než já.“

„Víte, co tady znamená, zabít člověka?“

„Vím, co to znamená v civilizovaných zemích. Jednou to

určitě poznáte taky.“

„Muži z jeho kmene požadují vrahovu krev!“

„Myslím, že je časem ta žádostivost přejde.“

Christophe který zřejmě poznal, že slovní potyčka nikam

nevede, pokynul strážnému, aby zajatce odvedl. Přece jen se

však pokusil o poslední výpad: „Zdá se, že moji přátelé zvenčí

vás znají velmi podrobně.“

43

„Poznají mě ještě líp, až tady skončím. Třeba je pak ta

stará známost bude mrzet.“

„Když slyšeli vaše jméno, měli radost jak malé děti.“

„Člověka moc potěší, když se dozví, že udělal někomu

radost,“ zamumlal Biggles a zamířil ke dveřím. Odcházel

spokojen, protože získal víc informací, než doufal. Strážný jej

vedl rovnou zpět do ohrady z ostnatého drátu a Biggles hned

zamířil ke generálu Manderovi a Tonymu Wraggovi, kteří

spolu právě rozmlouvali.

„Ti lidé tu musí mít vlastní radiostanici,“ řekl. „Mají

spojení s okolním světem. Víte, kde by mohla být ukrytá?“

Tony ukázal na nedalekou chatrč. „Když je tichá noc, jsou

z ní slyšet zvuky nějakého stroje. Jednou se za takové noci

otevřely dveře a mně se zdálo, že slyším morseovku.“

„Dobrá,“ přikývl Biggles. „Pořád jsem sice ještě nepřišel

všemu na kloub, ale jednou věcí jsem si už jistý – Christophe si

hraje na vlastním písečku a současně využívá pomoc zvenčí.

Jen tuším, kdo jsou jeho spojenci, ale vím jistě, že mají své

vlastní záměry, a ty jsou jiné než Christophovy. Vyvozuji z

toho, že se dříve nebo později jejich plány zkříží. Vsadil bych

na to, že ti druzí jsou agenti z oblasti za železnou oponou a

jejich podpora vydrží jen do chvíle, kdy se jim přestane hodit

do krámu. Mějte to na paměti pro případ, že by se mi stalo něco

zlého.“

„Domníváš se, že ti chce někdo podříznout krk?“

„Ne,“ usmál se Biggles. „Christophe je civilizovaný muž a

dal by mě odstřelit. Když se dozvěděl, že patřím k policii,

podráždilo ho to a sdělil mi, že si to se mnou vypořádá po

svém. Možná jsem měl nakonec štěstí, když o mne projevili tak

silný zájem jeho spojenci zvenčí. Nejspíš jen díky jim nesvolal

Christophe popravčí četu.“

„To udělal ten gauner Hollweg!“ vybuchl Tony. „Já ho…“

„Zadrž!“ přerušil ho Biggles. „Patrně nás skutečně

špehuje, ale zprávu o mně dostal Christophe nejspíš rádiem.

Ohlásil můj přílet těm svým holoubkům. Když se dozvěděli, že

44

přijel Bigglesworth, skákali prý radostí. Každopádně náš černý

šéf teď není v nejlepší náladě. Očekávám příchod jeho

partnerů, a pochybuji, že by se mnou zacházeli v rukavičkách.“

„Zatímco jsi byl u Christopha, letadlo odletělo,“ řekl

Wragg.

„Slyšel jsem ho.“

„Možná letělo pro jeho spojence.“

„Také mne to napadlo. Musím vám ještě něco říci, ale

nechte si to pro sebe. Nepracuji na úkolu sám. Tři moji přátelé

jsou venku. Jeden by neměl být daleko, a dva další jsou s

halifaxem v dosahu vysílačky. K čertu, je tu odporné horko!

Musím se napít.“ Biggles vykročil k cisterně s vodou.

Generál Mander ho následoval. „Mám pro vás doplňující

informace, jež by mohly celou situaci částečně osvětlit, ale na

druhé straně do ní vnášejí další nejasnosti,“ řekl tiše.

Biggles se napil z hrnce upoutaného k cisterně.

„Všechny vaše zprávy jsou strhující,“ ušklíbl se.

„Když vás odvedli ke Christophovi, promluvil jsem se

svým novým asistentem. Al Cox patří k důstojníkům naší tajné

služby a ještě před měsícem pracoval ve Státech. Jak jsem vám

už řekl, přidělili mi ho nedávno. Teď mi objasnil, k čemu tam

došlo. Vědci dokončili projekt nové ružící zbraně, ale první

fungující prototyp přeci pár měsíci zmizel. Došlo k

neuvěřitelné blamáži. Zbraň kdosi ukradl dokonce i s letadlem,

do kterého ji zamontovali. Málem jsem padl do mdlob.“

Mnoho nechybělo, a Bigglesovi by vypadl hrnec z niky.

„Nebesa!“ vyhrkl. „Letadlo také? Jak se to mohlo stát?“

Generál bezradně rozhodil rukama. „Jak se tyhle věci

stávají? Jak dochází k únikům těch nejstřeženějších tajemství?

O tom vám přece nemusím nic vyprávět, jen vzpomeňte na

vyzrazení tajemství atomové pumy! Letoun prý stál na

startovací dráze připraven ke zkušebnímu letu, a jeden ze

zaměstnanců letiště, nějaký černý voják, do něj prostě naskočil

a odletěl. Od té doby stroj nikdo neviděl.“

45

Biggles nebyl na okamžik schopen slova. „Potom to ale je

stroj, kterého tu používá Christophe!“ vyhrkl konečně. „Vy

umíte člověka překvapit, generále. No, aspoň máme jasno.“

„To tedy máme. Kdyby letadlo dostali Rusové, věděli

bychom to dávno od našich moskevských agentů. Ani kdyby za

železnou oponou stačili vyrobit podle ukradeného letadla další,

nepůjčili by ho přece dobrodruhovi typu Christopha. Považoval

jsem ho za vcelku primitivního chlápka, ale teď měním názor.“

„Hm,“ pokrčil rameny Biggles. „Znáte jméno toho černého

vojáka, který se strojem ulétl.“

„Jmenoval se Dessalines.“

„To mi něco říká,“ zamumlal Biggles. „Nemá to něco

společného s Haiti, kde vladařil Christophův prapředek?“

„Muž, který si později říkal císař Dessalines, vedl vzpouru

proti Francouzům na Haiti před stopadesáti lety. Dessalines

bylo vlastně jméno jeho pána, kterému patřil jako otrok. Po

něm ostrovu vládl nějaký Jean Jacques I. Ani jeho vláda

netrvala dlouho. Svrhl ho právě starý Christophe, který se

ukázal být ještě větší zrůdou, než jeho předchůdci.“

„Jste odborník na historii Haiti,“ usmál se na Mandera

Biggles. „A teď mě z toho vyveďte. Muž, který ukradne

letadlo, se jmenuje Dessalines. Ten zdejší chlapík si říká

Christophe. Jsou do téhle lumpárny zapleteni dva lidé, nebo se

jedná o téhož člověka?“

„Na to nedokáži odpovědět,“ řekl generál. „Jestliže

Christophe dokáže pilotovat, mohl být i vojákem jménem

Dessalines. Jestliže to neumí, pak je tu ještě někdo jiný. Pilot,

který ukradl americké letadlo a dnes s ním poletuje nad

Afrikou. Pak bychom tu měli dva muže. Dva chlapíky, kteří se

možná rozhodli jít společně stopami svých předků a založit

novou černošskou říši. Financovala by ji krádež nejnovější

důmyslné zbraně, o kterou se zcela pochopitelně zajímají

všechny mocnosti světa.“

„Sami by to nemohli zvládnout,“ prohlásil Biggles.

„Někdo jim musel pomáhat a spolupracuje s nimi dosud.

46

Christophe to přiznal. Ti lidé to nedělají nezištně a netřeba

příliš hádat jaký prospěch si od toho slibují.“

„Pochopitelně chtějí tu zbraň.“

„Správně. Jenže teď si ji Christophe drží u sebe. Pokud to

tak skutečně je, zahrává si s ohněm.“

„Ale vždyť si nepočíná nijak hloupě,“ řekl generál.

„Dokumenty, které v letadle našel, mají za železnou oponou

miliónovou cenu. Já bych řekl, že je postupně prodává, a ze

získaných peněz financuje svoji soukromou armádu.“

„To by mohlo být vysvětlení,“ přikývl Biggles. „Pokud to

tak ale je, stejně to Christophe dlouho nepřežije. Ti, jimž říká

spojenci, jsou odhodláni zbraň získat, a dříve či později ji také

dostanou. Je vlastně divné, že ji dosud nemají.“

„Nemusí to být tak snadné, jak se zdá na první pohled,“

namítl generál. „Nezapomeňte, že okolní džungle se hemží

tlupami černých domorodců, které Christophe platí. Tahle

černá opona může být stejně neprostupná jako ta železná.

Sovětští agenti se sem mohou dostat jedině letadlem. A

Christophe díky zbrani ovládá zdejší vzdušný prostor.

Nemyslím, že by ve Státech způsobilo moc velký rozruch,

kdyby někdo ukradené letadlo a zbraň zničil. Původní plány

máme, ty nikdo neukradl. Pokud by však Christophe předal

letadlo do ruských rukou, bylo by zle. Byla by to naše největší

prohra od chvíle, kdy nám vyfoukli tajemství atomové bomby.“

„Ano,“ řekl pomalu Biggles. „S těmi domorodci z pralesa

máte asi pravdu.“

„Už jsme je tady několikrát viděli. Náčelníci, nebo snad

šamani, si sem občas přišli pro peníze.“

„Měli pušky?“

„Žádné jsem u nich neviděl. Christophe jim patrně nevěří

do té míry, aby jim svěřil střelné zbraně.“

„Alespoň to…“ zavrčel Biggles, jemuž vytanul na mysli

smutný osud zrzka, jenž se potloukal kdesi v džunglí mezi

domorodci, kteří měli příkaz zabít každého bělocha, na kterého

tam narazí. Christophovi prozradil přítomnost druhé osoby na

47

palubě letadla nalezený padák. Když si však stěžoval

Bigglesovi, že ten běloch zastřelil domorodce, znamenalo to, že

se Ginger již s černochy střetl. Také oni tedy vědí, že se

džunglí pohybuje bílý vetřelec. Zatím ho ještě nedopadli,

protože tím by se jejich šéf Bigglesovi určitě pochlubil. Přesto

bylo zrzkovo postavení v současné době nezáviděníhodné a

Biggles hořce litoval, že ho do té kaše dostal. Měl pro sebe

jedinou omluvu. Když ho po přistání vyslal do džungle, nemohl

předvídat, jak se situace vyvine.

Dál zvažoval současný stav a možné východisko z něj,

když se mu nad hlavou přehnalo letadlo, o němž se mezitím

dozvěděl tolik pozoruhodných věcí. Vynořilo se na narůžovělé

obloze a snášelo se k přistávací dráze. Právě zapadalo slunce.

„Myslím, že sem teď vede pouze tahle jedna cesta,“ ukázal

na letoun generál. „Pokud má Christophe na své výplatní listině

také libérijskou vládu, což by pro něj nemělo být nesnadné,

nedostane se sem po zemi bez vládního povolení ani noha.“

„Dívám se na to stejně jako vy,“ kývl Biggles, a podíval se

za džípem, který vyrazil k místu přistání. „Děkuji vám za

informace, generále. Řadu věcí jsme si ujasnili. Docela se mi

ulevilo, když teď vím, že je tajná zbraň v Africe, a ne za

železnou oponou. Bude teď na mně, abych zabránil, jejímu

dalšímu stěhování. Pokud se…“ Odmlčel se a pohlédl do dálky.

Džíp se už vracel a blížil se velmi rychle.

Na zadních sedadlech seděli dva běloši, kteří vystoupili ze

stroje. Biggles znal oba dva, a nijak zvlášť ho jejich přítomnost

nepřekvapila. Jedním z nich byl sovětský agent známý pod

jménem Zorotov, s nímž se Biggles setkal při akci v Západní

Indii, a druhým Bigglesův dávný protivník Erich von Stalhein.

Muž, jenž pracoval pro německou tajnou službu, ať už v zemi

vládl jakýkoli režim. Tak tady máme ty Christophovy přátele,

napadlo Bigglese.

„Vaši dobří známí, což?“ řekl generál, když si všiml

výrazu v Bigglesově tváři.

48

„Nevyjádřil jste se přesně,“ odvětil Biggles suše. „Mám

pocit, že až mě tu ti dva krahulíci najdou, budou kolem mne

kroužit tak těsně, že budete muset celou záležitost dokončit

beze mne.“

49

KAPITOLA PÁTÁ

GINGEROVA STRASTIPLNÁ CESTA

Džíp s Bigglesem a vojáky zmizel v oblacích prachu a

zrzek stál na okraji džungle opuštěn. Doufal, že odvážejí

Bigglese na místo, jež není příliš vzdáleno od letiště. To, k

čemu došlo, odpovídalo jejich plánu, a sledováním auta by

patrně napáchal víc škody než užitku. Chystal se za ním

později, dříve se však musel spojit s halifaxem – s Algym a

Bertiem. Ti dva dosud nevěděli, co se stalo. Biggles

předpokládal takový postup již v Londýně, proto měl také

zrzek s sebou vysílačku.

Báječné by bylo najít v okolí jiné místo, kde by mohl

halifax přistát, zauvažoval Ginger, ale měl neblahý pocit, že je

to spíš jen jeho zbožné přání. Letiště kde parkoval hastings

nemohli z pochopitelných důvodů použít, a běhat bezhlavě po

okolí a hledat nějakou jinou plochu, považoval za nesmysl.

Navíc dobře věděl, že se musí spojit s halifaxem, ať už najde

vhodnou přistávací plochu nebo ne. Musel dokonce uvést

vysílačku do provozu co nejdříve, mohlo se totiž stát, že ho

bude volat sám Algy či Bertie. Určitě by to udělali, hned jak by

při pozorování krajiny z letadla našli sami místo vhodné pro

přistání.

Uvažoval dál.

Do jejich plánu se jim hned po dosednutí na zem vloudily

dvě překážky. Tou první byla skutečnost, že se dostali do

Libérie. Ve světě plném politického napětí mohlo způsobit

velké potíže každé narušení svrchovanosti samostatného státu.

Biggles si to uvědomil včas právě v případě Libérie. Všechny

přátele proto upozornil, že se v Libérii musí spoléhat pouze na

vlastní síly. Britská vláda by jim tady pomohla jen v krajním

případě.

50

Druhou trhlinou plánu bylo přistání v oblasti obývané

útočnými a nebezpečnými domorodci. Tak to alespoň řekl

černý důstojník, když mluvil po přistání s Bigglesem.

Gingerovi se to příliš nezdálo. S divokou zvěří v této oblasti

samozřejmě počítal, divocí černoši ho však překvapovali. Zrzek

nechápal, že se tak necivilizované kmeny vyskytují i jinde

kromě smutně proslulé oblasti Mau-Mau na východě Afriky.

Domníval se, že v černém světadíle je již pramálo kmenů, které

by nebyly ve styku s bílými lidmi. Všeobecným pravidlem byla

spíše spolupráce, než otevřené nepřátelství. Zrzek se zamyslel.

Domorodci tu jistě žili, vždyť jednoho z nich sám spatřil.

Ale proč by měli být útoční? Co by získali vražděním bělochů?

Divné, pomyslel si Ginger, něco tu nehraje. Černoch kterého

zahlédl, nesl oštěp. To však v místech s výskytem velkých

zvířat nebylo vůbec nic divného. Většina lidí, ať bílých nebo

černých, tu jistě nosila zbraň. Ginger se přesto rozhodl držet se

výroku o nebezpečí, které tu hrozí bělochům. Nebude se

přesvědčovat o krvelačnosti místních mužů. Zdravý rozum mu

velel zachovávat nejvyšší možnou opatrnost. Proto se chtěl za

každou cenu vyhnout tomu, aby ho zdejší černoši vyslídili.

„Co teď?“ zavrčel trochu zmaten tolika otázkami, ale

vzápětí se rozhodl a vyrazil do džungle. „Pryč odtud,“ zašeptal.

„Tady jsem moc na ráně.“

Vzduch pod klenbou pralesních velikánů byl horký a

těžký. Díky husté spleti konin, která nepropouštěla mnoho

světla, vyrůstal dole v džungli poměrně řídký podrost a chůze

nebyla proto nijak obtížná. Zrzek se vzdaloval od letiště a brzy

zjistil, že pás lesa mezi dvěma otevřenými planinami je sotva

půl míle široký. Odcházel od letiště, jehož okolí považoval za

nebezpečné. Cestou džunglí dvakrát uslyšel hukot letadla a byl

si jistý, že to je halifax. Přátelé ho určitě hledali. Bud pátrali po

kouřových signálech, nebo čekali, kdy se s nimi spojí

vysílačkou. Stromová klenba mu však bránila v pozorování

letícího stroje. Snažil se proto dostat se co nejdřív na volnější

prostranství, které zahlédl z letadla, když sem přilétali.

51

Raději ještě přidal do kroku. Uvědomil si, že Algy má

nařízeno navázat s ním spojení a pak odtud co nejdřív zmizet.

Příliš mnoho přeletů halifaxu by totiž mohlo upoutat pozornost

nepřítele, jenž by patrně pojal podezření, a donutil by letoun

přistát.

Rychle a v tichosti došel zrzek k pásmu křovisek, které

lemovalo okraj pralesa. Před sebou měl ještě několik

mohutných stromů, ale pak již bylo vidět obvyklou scenérii

africké savany s termitišti a řídkými skupinami akácií s

plochými křovinami. Slunce se klonilo k západu. Kolem se nic

nehýbalo a neozval se jediný zvuk. Jako by okolní džungle i

savana vymřela. Ginger si setřel pot z obličeje, ještě jednou se

pozorně rozhlédl a usadil se na vystouplý kořen mohutného

stromu. Pak zhluboka vydechl a dal se do vybalování své

radistické výbavy.

Ve chvíli, kdy měl aparát připraven k vysílání, vylekal

zrzka náhlý hluk. Ozval se v hloubce pralesa, ale blížil se

neuvěřitelně rychle a náhle zněl přímo za ním. To už Ginger

stál a držel v ruce pistoli. Ke své úlevě však zjistil, že

původcem hluku je nevelký druh pralesního slona, vzácné zvíře

jež se vyskytuje právě pouze v této oblasti. Gingera se nevšiml,

proběhl opodál a úžasně rychle zmizel v houštinách.

Zrzek se posadil a uvažoval. To zvíře někdo vyplašil!

Kolem se sice nic neozývalo, ale on si byl jist, že se muselo stát

něco dost neobvyklého, jinak by slon neuháněl v tuto denní

dobu džunglí tak svižně. Takhle se nepohybuje zvíře na pastvě

nebo to, které klidně bloumá z místa na místo za potravou. Zde

došlo k vyhlášení poplachu. Zvíře dusalo jako splašené s

chobotem vysoko zdviženým, jakoby se snažilo zvětřit pach

nepřítele a vyhnout se mu. Jakého nepřítele? Gingera napadla

jediná odpověď. Prchalo před člověkem! Slona by nic jiného

nedonutilo k útěku s výjimkou smečky lvů. Ti by však sotva

zabloudili do hustého pralesa, odkud slon přiběhl. Zrzek dobře

věděl, že lvi dávají přednost otevřené savaně.

52

Neodbytný pocit, že tu není sám, však Gingera neopouštěl.

Upřel zrak do temných stínů džungle, aniž by se jinak pohnul.

Nespatřil nic. Hluk prchajícího zvířete dozněl a mrtvé ticho

nerušil žádný další zvuk. Obrátil zrak ke sluncem sežehlé pláni.

Na suché větvi tam seděli nehnutě dva supi, ale žádné další

známky života mladík nezpozoroval.

Pomalu ukročil stranou, aby získal lepší rozhled. Mohutný

kmen stromu, na jehož kořenu předtím seděl, mu v jednom

směni zcela zakrýval výhled. Dva opatrné tiché kroky stačily a

Ginger strnul, neboť uviděl smrt.

53

Další události se seběhly rychlostí blesku.

Asi pět yardů za stromem se krčil černoch se zpola

vztyčeným oštěpem. Zřejmě se plížil po zrzkových stopách a

teď se pohledy obou mužů střetly. Po zlomek vteřiny na sebe

oba nehybně hleděli a pak se černoch pohnul. Byl bystřejší a

reagoval první. Prudce se napřímil a napřáhl paži vzad, aby

vrhl svůj oštěp s rozmachem. Byl ještě v záklonu, když třeskla

rána z pistole. Zrzek vystřelil od boku, neboť na míření neměl

čas, a domorodec se skácel k zemi. Jeho oštěp dopadl zrzkovi k

nohám.

To vše se seběhlo v jediné vteřině.

Ginger jemuž ozvěna výstřelu dosud zněla v uších, se

sklesle opřel o strom. Uvědomil si zákeřnost černochova útoku

a nebezpečí, které se snášelo nad jeho hlavou. Pochopil, co by

se stalo, nebýt vyplašeného slona. Kdyby ho zvíře nevarovalo,

nepřipravil by si pistoli a nedokázal by se včas připravit ke

střelbě. Zachránila ho pouze jeho blesková reakce. Z výrazu

odhodlání v domorodcově tváři a podle jeho okamžitého útoku

pochopil, že by se oštěpu nevyhnul. Jeho vlastní reakce, která

skončila stisknutím spouště, byla dílem pudu sebezáchovy.

Smrtící zásah byl pak spíše dílem náhody. Snažil se utišit své

bušící srdce přesvědčováním, že jeden z dvou soupeřů zemřít

musel.

Vzápětí se mu v hlavě objevila další myšlenka. Musel co

nejdřív odtud, nesměl tu setrvat ani o vteřinu déle, než bylo

nezbytné. Jestliže měl zákeřný oštěpař v blízkosti své

spolubojovníky, hluk výstřelu je sem záhy přiláká. Co

nejrychleji naložil svou výstroj zpět do batohu, hodil si ho přes

rameno a uháněl pryč do otevřené savany. Stíny pralesa mu

nyní naháněly hrůzu.

Po několika stech yardů doběhl k malému pahorku na

němž rostla skupina akácií a schoval se v jejich stínu. Našel

dobré místo, které mu poskytovalo úkryt a současně rozhled do

všech stran. Ve chvíli klidu se snažil uspořádat své myšlenky.

54

Proč se jej ten černoch pokoušel zabít? Vždyť mu ničím

neublížil a nikdy předtím se neviděli. Na tom však lovci lidí

zjevně nezáleželo. Domorodec by nejspíš zabil každého

bělocha, s nímž by se střetl. Ale proč? V Keni by to Ginger

chápal, ale ta nešťastná země byla odtud na hony daleko.

Hlavou mu prolétla věto černého důstojníka, kterou řekl

Bigglesovi o „divokých mužích, kteří nesnášejí bělochy.“

Pádnější důkaz o tom, že tito domorodci rádi vraždí bělochy,

by jen těžko hledal.

Další věcí, kterou si Ginger uvědomil, byl fakt, že jeho

úkol nebude tak nenáročný, jak se zprvu naivně domníval.

Pouhý pohyb džunglí se ukázal strašně nebezpečný, a bude

ještě zlověstnější, až ostatní domorodci objeví mrtvého

soukmenovce. Velmi brzy budou všichni divoši široko daleko

vědět, že se na jejich území pohybuje bílý muž s vražednými

sklony. Zrzek se zachvěl. Nedokázal si vůbec představit, jak by

měl hledat Bigglese v setmělé džungli, kde se pořádají hony na

bělochy. Zoufale si přál mít u sebe Algyho nebo Bertieho. Cítil

se náhle strašlivě opuštěný a ti dva by mu určitě něco poradili.

Byl nejvyšší čas navázat s nimi spojení.

Nervózně vybalil vysílačku. Sotva však zazněly první

signály z éteru, vynořil se za nedalekým pahorkem mohutný

lev. Rozhlédl se kolem, zeširoka zívl, a ulehl do trávy. Dravec

neměl o Gingerovi a jeho vysílačce ani tušení a zdálo se, že

překypuje leností, jako by se právě dobře naobědval. Zrzka

napadlo, že takový lev by měl ležel a odfukovat, ale v duchu

uznával, že toho o lvech moc neví. Ať však byla ta bestie

nažraná nebo ne, její sousedství Gingera nijak nepovzbudilo.

Pak si ale uvědomil, že mu lev poslouží jako docela obstojná

ochranka, či spíše hlídací pes. Vnímavost vrozená divokým

zvířatům, by měla zrzka včas varovat, kdyby se po jeho stopě

vydali do savany černí mstitelé. Dal by sice přednost o něco

menšímu hlídacímu zvířátku, ale na druhé straně lev je přece

jenom lev. S vírou, že ho jeho strážce nezvětří, sklonil se k

přístroji s jedním okem upřeným na zvíře.

55

„Tahle část plánu je obtížnější, než předpokládal Biggles,“

tiše zamručel. „Brzy začnu šilhat!“

Spojení s halifaxem by mělo proběhnout bez potíží,

obtížnější bylo, jak udá Algymu přesnou polohu místo, kde se

nachází. Možná by mu mohl udat alespoň přibližnou pozici a

zapálit na otevřeném prostranství oheň. Kouř by upozornil

pilota, byť by letěl na míle daleko, kde zrzek přesně je. Byl si

však vědom, že když to udělá, prozradí svou přítomnost také

domorodcům v širokém okolí, o lvech ani nemluvě.

Asi po pěti minutách marného snažení se mu podařilo

navázat spojení s Bertiem. Signál byl zprvu velice slabý,

důležité ovšem bylo, že jakmile získal Bertie náznak směru,

odkud signál vychází, mohlo letadlo zamířit tím směrem a

přiblížit se. Signál skutečně po chvíli zesílil. V okamžiku, kdy

Ginger Bertiemu potvrdil, že hastings byl donucen přistát na

severní libérijské hranici, uviděl zrzek v dálce letadlo. Několika

slovy vysvětlil obtíže s udáním své přesné polohy a Bertie se

ho vzápětí zeptal, co tedy mají… jemináčku… udělat?

Upocený Ginger se v zoufalství rozhodl pro akci. Řekl

Bertiemu, že rozdělá oheň, ale že si netroufá u něj zůstat.

Vyrazí proto po zapálení ohně směrem k severu. Až tedy letci

uvidí někde na zemi kouřový signál, ať letí k němu a sledují

pak severní kurz. Kdyby v tom směru našli nějakou přijatelnou

volnou plochu, ať na ní přistanou. Kdyby ale vhodné místo

neobjevili, bude přistávací dráhu hledat sám Ginger. To si

ovšem vyžádá mnoho času, takže Bertie s Algym se mezitím

vrátí pro benzín.

„Přileťte sem brzy ráno!“ oznamoval zoufale zrzek. „Brzy

ráno! Brzy!“

Bertie ho vyzval, aby se neopakoval jako nějaký blázen a

raději zapálil oheň. Podle něj měli benzín sotva na půlhodinu

letu.

Ginger sbalil vysílačku a ve spěchu narval několik hrstí

suché trávy. Při sbírání uschlých větví v okolí poskakoval jako

opice a docela zapomněl na lva. Navršil větve na hraničku a

56

podstrčil pod ně suchou trávu. Pak se pozorně rozhlédl. Jediný

pohyb, kterého si všiml, bylo letadlo kroužící v dálce a jediným

zvukem, který k němu doléhal, byl slabý hukot motorů. S

úlekem si vzpomněl na lva, pohlédl k místu kde ležel, ale lva

neviděl. Sklonil se k budoucímu ohništi s nadějí, že král pouště

odešel a nevšiml si ho. Škrtl zápalkou, vyšlehl plamen, a

Ginger vykročil k severu s kompasem v jedné ruce a s batohem

ve druhé.

Ležely tam nízké pahorky, u nichž naposledy spatřil lví

hřívu. Naštěstí teď po lvu nebylo ani vidu ani slechu, takže

kráčel dál a často se ohlížel k hradbě džungle. Z ohníčku

stoupal houstnoucí sloup dýmu k nebesům. Zrzek doufal, že

Algy zahlédne dým dříve než větve dohoří, a že větve dohoří

dříve, než si dýmu všimne nějaký domorodec skrývající se v

džungli.

Pak jeho pozornost upoutal jakýsi pohyb vpravo. Asi

dvacet yardů od něj se z trávy něco vztyčilo. Zpočátku Ginger

nerozpoznal, co to je, když se však podíval pozorněji, zastavilo

se mu srdce. Lev! Mohutný vládce zvířat ležel stále na tomtéž

místě a odpočíval tam téměř jistě po celou dobu, kdy si Ginger

připravoval ohýnek. Líná šelma měla asi svou obrovskou hlavu

položenu dole, a teď ji zvedla nad vrcholky zažloutlé trávy.

Klidně a bez zjevného zájmu pohlédla na člověka, který se

odvážil tak blízko. Tělo lva Ginger neviděl, protože jeho barva

zcela splývala s travnatým zákrytem. Zrzkovi se zdálo

nepochopitelné, jak mohla tak ohromná šelma uniknout jeho

zraku skrytá jen řídkými travními stébly.

Kráčel obezřetně dál, nezrychlil. Nic jiného ani dělat

nemohl. Stále pozoroval lva a lev pozoroval jeho. Pocit, že ho

neustále sleduje nebezpečný dravec, nebyl nijak povzbudivý a

vzápětí bylo ještě hůř. Aniž by si Ginger všiml, kde se tam

vzala, objevila se náhle vedle lví hřívy hlava mohutné lvice.

Ginger šel dál, ačkoli ho celé jeho nitro nutilo vyrazit k

zoufalému úprku. Dobře věděl, že by se mu to skoro jistě stalo

osudným a přemohl se. Pokračoval v rozšafné chůzi.

57

Když se asi po sto yardech chůze odvážil ohlédnout,

uviděl, že lvice leží a spí. Její pán a velitel ho však nadále

sledoval, jako zaujatý divák na módní přehlídce. Ginger

zhluboka vydechl. Věděl, že nebezpečí pominulo.

Sloupec kouře z jeho ohně už slábl, ale svůj účel zaručené

splnil, protože halifax zamířil přímo nad něj. Gingera to zahřálo

u srdce, získal jistotu, že ho jeho přátelé zpozorují. O přistání

se však v těchto místech nedalo vůbec uvažovat. Ze zvlněné

stepi vyrůstala křoviska, termitiště a vyčnívaly pahýly starých

stromů. Zrzek byl však spokojen alespoň s tím, že se mu

podařilo označit letcům svou polohu. Zamířil ke skupině

nízkých stromů s plochými korunami, protože si uvědomoval,

jak nebezpečný může být pohyb na přehledné volné savaně.

Sotva dosáhl cíle, spěšně se pokusil znovu navázat spojení.

Halifax zatím kroužil, jako by Algy vyhlížel vhodné místo pro

přistání. Ve sluchátkách se vzápětí ozval Bertie a sdělil mu, že

nejbližší možnou přistávací plocha by mohla být asi o čtyři

míle dále severním směrem.

Gingera to zklamalo, protože mu bylo jasné, že než by tak

daleko došel, byly by nádrže letounu prázdné. Alespoň však

věděl, že se v dosažitelné vzdálenosti nachází rovná plocha

vhodná k přistání. Zeptal se proto Bertieho, co hodlají udělat a

dozvěděl se, že ho tady nechají a odletí do Akkry na Zlatém

pobřeží. Tam je nejbližší britské letiště, kde mohou a musí

doplnit palivo. Ráno se navrátí hned po rozednění. Ginger měl

zatím ujít čtyři míle a počkat tam. Měl by plochu pořádně

prohlédnout a pokud uzná, že riziko přistání je únosné, oba

letci tam halifax posadí.

Ginger souhlasil, protože to byla jediná rozumná věc,

kterou mohli za dané situace podniknout. Ohlásil Algymu, jak

to dopadlo s jejich hastingsem, a že je Biggles v zajetí asi pět

mil jižně od jeho současné pozice. Varoval přátele v halifaxu,

aby se vyhnuli nepřátelskému táboru alespoň do doby, než se

spolu sejdou a ujasní si plán dalšího postupu.

58

Muži v letadle nic nenamítali, protože se však palivové

nádrže halifaxu rychle prázdnily, popřáli zrzkovi hodně zdaru.

Shodili na zem malý kanystr vody a krabici s jídlem a zamířili

k západu.

Než zrzek našel v trávě jejich dárky, hluk leteckých

motorů již téměř ztichl. Podíval se za strojem a ještě ho zahlédl,

jak mizí v rudém přísvitu slunce, které viselo jen pár stupňů

nad obzorem.

Byl opět sám, neměl však čas nad tím tesknit.

Posadil se, rychle něco snědl a zhluboka se napil. Pak

posbíral výstroj, nacpal všechno do vaku a vyrazil. Dosud bylo

světlo a on musel ujít co možná největší kus cesty, než mu

pochod znemožní tma. Pokud Algy přiletí hned po rozednění, a

jestliže bude nutné přistávací plochu před dosednutím letounu

prozkoumat, neměl času nazbyt. Kromě toho si byl jist, že čím

dál se dostane od pralesa, tím bezpečnější bude před oštěpy

černochů, kteří ho možná v tuto chvíli už s velikou pílí hledají.

59

KAPITOLA ŠESTÁ

NEVÍTANÝ VETŘELEC

Ginger kráčel podle kompasu směrem k severu, a cesta mu

v rámci možností ubíhala vcelku příjemně. Postupoval

obezřetně jako by byl průzkumník, který zajišťuje vojenskou

jednotku. Bedlivě sledoval oblast před sebou, stejně obezřetně

se rozhlížel do stran a často se obracel zpátky po vlastních

stopách. Obával se hlavně lidí. Velká zvířata mu tolik strachu

nenaháněla, přestože šel prakticky neozbrojen místy, kde mohl

co chvíli narazit na nebezpečné zvíře. Měl s sebou sice pistoli,

ale měl také tolik rozumu, aby chápal, jak málo by mu

pomohla, kdyby ji použil proti lvu, nosorožci nebo jinému

velkému zvířeti. Bylo vlastně zvláštní, že větší hrůzu měl z lidí,

proti nimž byla pistole účinná.

Zvířat, hlavně různých druhů antilop, viděl cestou spoustu,

ale převážně z větší vzdálenosti. Viděl i zebry, žirafy a zahlédl

také hyenu. Nijak mu nevadila, protože se mu klidila z cesty už

z dálky.

Za soumraku se setkal se stádečkem zeber. Šero se snášelo

dost rychle a zebry ho neviděly. Stádo pádilo přímo proti němu,

uhnulo na poslední chvíli a zrzka napadlo, že zebry něco nebo

spíš někdo vyplašil. Prodral se proto stranou do ostnatého

houští a čekal, zda se objeví příčina jejich úprku. Mohli to být

lvi stejně jako lidé.

Vzápětí se objevila tlupa deseti domorodců ozbrojených

oštěpy, kteří kráčeli husím pochodem k jihu. Vynořili se před

ním z šera, kráčeli úžasně tiše, a míjeli ho ve vzdálenosti

necelých dvaceti kroků. Možná by se k němu zachovali

přátelsky, ale Ginger neměl nejmenší chuť ověřovat, jací to

60

jsou dobráci. Nepohnul se ve svém trnitém úkrytu, dokud tlupa

nezmizela v načervenalém šeru, které se snášelo na okolní step.

Šel dál a když usoudil, že urazil více než dvě míle, rozhodl se

vyhledat místo k přenocování dřív, než nastane úplná tma.

Neměl příliš na výběr. Krajina byla v těchto místech

otevřenější

a

kromě

několika

termitišť

a

křovisek

neposkytovala žádné možnosti úkrytu. Zrzek z toho velkou

radost neměl. Bylo by to nepříjemné za denního světla, když by

mohl z dálky sledovat blížící se nebezpečí. Nyní, v houstnoucí

tmě, se mu naježily vlasy hrůzou při představě, že ho tady

zvětří smečka psů hyenových nebo párek lvic na lovu. Zrzkův

respekt k dravé zvěři za šera vzrostl a o spánku nemohlo být

ani řeči.

Veden prastarým instinktem, který velí člověku krýt si

alespoň záda, rozhlížel se po stromě, o jehož kmen by se opřel.

Krajina tu však byla bezútěšně holá. Jedinou možnost úkrytu

viděl v blízkém neduživém křovisku, jenže když se k němu

přiblížil, prozradil mu praskot větví, že i tak mizerný úkryt je

již obsazen. Pro jistotu se rychle vzdálil. Soumrak však rychle

houstl a každým okamžikem mohla padnout úplná tma, Ginger

se musel rychle rozhodnout. Když míjel osamělé termitiště,

sedl si k němu a opřel se o něj zády.

Vzápětí zavládla tma.

Měsíc nevycházel. Ginger seděl se všemi smysly

zbystřenými a s pistoli v ruce. Vyhlídka na nekonečnou noc

strávenou v nebezpečí a nečinnosti ho drásala. Měl pocit, že se

ocitl někde v pravěku, na výletě, který se mu hromsky

nevydařil. A jak je v nebezpečných chvílích běžné, vlekly se

mu minuty jako hodiny. Dvakrát zaslechl kdesi v dálce řev lvů,

a jindy z nedaleka zachechtání hyeny, jež ho tak vylekalo, až

sebou prudce trhl.

„Ještě tu chybí šavlozubý tygr,“ zašeptal. Tygr ovšem

nepřišel, nedělo se vcelku nic a Ginger se uklidnil natolik, že

dokázal sníst suchar. Oheň nerozdělal. Jednak se bál, že by jeho

61

záře přilákala domorodce a navíc vál vítr. Kdyby se oheň

rozšířil, nedokázal by ho ve vyprahlé stepi uhasit.

Chvíli po půlnoci se vyhoupl nad obzor úplněk, který zalil

celou okolní step bledým namodralým přísvitem. Zrzkovi to

zvedlo náladu, neboť zjistil, že viditelnost je nyní dokonce

lepší, než byla za soumraku. Když se ujistil, že se po blízkém

okolí neplíží žádná zubatá příšera, došel k závěru, že pokud teď

vyrazí na další pouť, nevystaví se o nic větší hrozbě, než kdyby

zůstal na místě. Při chůzi bude mít méně času na černé

myšlenky, a čím dřív dosáhne cíle, tím víc mu zbude času na

prověření stavu přistávací plochy.

Sáhl po vaku a bez dlouhého otálení vyrazil.

Kráčel pak bez významnějších příhod asi dvě hodiny

savanou, až se zastavil v obavě, aby nepřešel dohodnuté místo.

Nepochyboval o tom, že už došel k plošině, o které hovořil

Bertie. Kromě několika prořídlých křovisek, u nichž se právě

zastavil, bylo široké okolí rovné a holé až na sluncem

sežehnutou trávu. Nemohl teď dělat nic jiného než vyčkávat.

Posadil se na zem mezi křovinami a v klidu si dopřál

předčasnou snídani. Otevřel si krabičku sardinek a snědl k nim

několik sucharů.

Před svítáním se citelně ochladilo a potom padla mlha, o

které Ginger věděl, že ji brzy rozežene slunce. Jakmile bylo

trochu lépe vidět, dal se do obhlídky celého místa. Nikde

nenašel významnější překážky, ale jako plocha vhodná k

přistání letadla se mu místo moc nezamlouvalo. Algy to

nemohl z letadla poznat, ale on tu našel místa s hrbolatým

podkladem a několik jakýchsi záhonků porostlých hrubou

hustou trávou. Mezi nimi však bylo dost volného prostoru. Aby

ta nebezpečná místa viditelně označil, ohraničil je větvemi,

které olámal z křoví a ke kterým přivázal pruhy látky odtržené

z vlastní košile. Ty Algymu na místě pilota jistě neujdou. Když

potom zkontroloval upravené prostranství, spokojeně kývl, sedl

si a vylovil z vaku vysílačku, aby ji připravil k navázání spojení

s přáteli v letadle.

62

Asi o půl hodiny později se začala rozptylovat mlha a

Ginger uslyšel hukot blížícího se halifaxu. Okamžitě se spojil s

Bertiem a ohlásil mu nejvhodnější směr přistávání. Upozornil

ho samozřejmě také na označená nebezpečná místa.

Sotva však domluvil, spatřil ke svému nepopsatelnému

zděšení, že se k místu, o němž právě s Bertiem hovořil, blíží

obrovský nosorožec. Ta nejapná obluda došla přesně na střed

předpokládané přistávací dráhy, zastavila se a začala se pást.

Ginger vyskočil na nohy.

„To si ta tupá nestvůra musela vybrat právě tohle místo

právě teď?“ zavrčel vztekle.

Neměl strach, že by si Algy tak mohutného tvora nevšiml,

ale věděl, že dokud zůstane nosorožec na místě, nebude na

přistání ani pomyšlení. A aby byla situace ještě složitější, zvíře

se pozvolna přesouvalo od jednoho trsu trávy ke druhému,

takže se vůbec nedalo předvídat, kde bude ve chvíli, kdy se

Algy pokusí přistát. Bylo mu jasné, že pokud by se Algy o

přistání přesto pokusil, je vzhledem k nevypočitatelné povaze

nosorožců stejně dobře možné, že zvíře uteče, jako to, že

zaútočí na letadlo.

Nosorožec se pásl asi sto yardů od křovin a zrzek

pochopil, že má jen jedinou možnost, jak se ho zbavit. Věděl,

že použít proti němu pistoli je asi stejně účinné, jako s ní střílet

na rozjetý tank. Doufal však, že se mu může podařit zvíře

výstřelem vyplašit a odehnat ho o kus dál. Na vzdálenost, ve

které od něj stál, bylo málo pravděpodobné, že by ho

zpozorovalo, protože o nosorožcích věděl i to, že jsou silně

krátkozrací.

Zvedl ruku s pistolí, zamířil a vystřelil.

V okamžiku kdy třeskl výstřel, sebou tlustokožec prudce

trhl. Střelec si byl vědom, že jej nezasáhl, ale zvíře se přesto

začalo zuřivě otáčet do všech stran, jak pátralo po zdroji

vyrušení. Ke Gingerovu znechucení se však potom znovu

vrátilo k pastvě. Zrzek vystřelil podruhé. Opět netrefil a

nosorožec se opět několikrát otočil. Historie se opakovala.

63

Hloupé zvíře opět neobjevilo drzého pistolníka a opět se vrátilo

k pastvě.

Tohle už zrzka skutečně dopálilo, protože v té době již

kroužil halifax nad jeho hlavou. Ginger pocítil, že se na něj oba

přátelé dívají jako na zcela neschopného honáka a to nehodlal

trpět. Aniž by příliš přemýšlel, vypálil na zvíře rychle dvakrát

za sebou a současně divoce zařval. Druhá střela zasáhla cíl, což

zrzek poznal podle tupého plesknutí. Výsledek té nepromyšlené

akce předčil jeho očekávání.

Nosorožec odfrkl a vyřítil se vpřed takovým tempem, jaké

by u tak mohutného zvířete sotva kdo čekal. Zpočátku se

obrněný kolos hnal směrem, kterým by Gingera bezpečně

minul, pak ho však patrně zvětřil nebo zahlédl křoviska,

protože se v běhu stočil směrem k nim.

Zrzek vytřeštil zrak a ztratil schopnost pohybu. Úplně

ztuhnul, ale i kdyby se rozběhl, neměl kam. V okruhu celé míle

nestál ani jediný strom, na který by mohl vylézt, a jediné co v

okolí stálo byl právě zrzek! Stál v křoví jako socha a doufal, že

ho nosorožec uhánějící se skloněnou hlavou nezpozoruje.

Zjevně nehybného Gingera skutečně neviděl, protože se

přehnal sotva deset yardů od něj a vtrhl jako zdivočelý

buldozer do místa, kde byly křoviny nejhustší. Zanechával za

sebou oblak zvířeného prachu a rozdrcených větví poletujících

vzduchem. Ani ta překážka nezpomalila divoký trysk zvířete, a

Ginger ke své nepopsatelné úlevě slyšel, jak se dusot těžkého

zvířete vzdaluje.

Když byl zase schopen normálně se nadechnout, viděl, že

halifax právě dosedá na zem, zpomaluje a roluje k němu. Šel

mu vstříc a ještě cítil chvění v kolenou.

Rozesmátý Bertie seskočil na zem.

„Jemináčku, starouši, čím jsi pohrozil tomu tlustému

brachovi, co nám překážel v přistání. Musel jsi ho pěkně

vyděsit a koukám, že ani nemáš bič.“

„On vyděsil mě!“ řekl nevesele Ginger. „Měl jsem v jedné

chvíli pocit, že ten býložravec dostal zálusk na lidskou pečínku.

64

Asi to ze vzduchu vypadalo, jako když šašek v cirkuse střílí

špuntovkou slona, ale pro mne to nebylo veselé.“

„Bylo to moc veselé,“ smál se Bertie. „Excelentní

představení.“

„Nechte vtipů,“ řekl Algy, který vyskočil z letadla.

„Povídej,“ vyzval Gingera.

Usadili se ve stínu letounu, protože slunce už začínalo

pálit, a Ginger vylíčil přátelům vše, co se seběhlo od okamžiku,

kdy kompas odchýlil hastings ze správného kurzu.

„Takže se stalo přesně to, co si Biggles přál,“ řekl Algy.

„Co máme dělat dál?“

„Spojení s Bigglesem nemám, ale pár věcí bychom zařídit

mohli,“ odpověděl zrzek. „Jednak bychom měli ohlásit

Raymondovi, co se tu děje. Měl by zabránit, aby touhle cestou

nelétali další významní lidé.

65

My sami bychom se měli pokusit navázat styk s

Bigglesem. Je jasné, že s těmi vojáky bude mít značné potíže.

Nejdůležitější věc nakonec, silně totiž pochybuji, že by ji mohl

zařídit sám Biggles, který má jiné starosti. Měli bychom se

porozhlédnout po místě, kde se ukrývá to neznámé letadlo, a

zjistit co nejvíc o zbrani, která dokáže ve vzduchu zastavit chod

motorů. Čím víc o tom přemýšlím, tím ošklivěji to vypadá.“

„Absolutně ano,“ zamručel Bertie. „Souhlasím.“

„Myslím si to taky,“ řekl zamyšleně Algy. „Jenomže podle

mého názoru je halifax na takový úkol příliš veliký. Omezuje

nás, protože vyžaduje dlouhou přistávací dráhu. Zpočátku jsme

museli mít stroj s dalekým doletem, ale pro tyhle účely by se

nám daleko víc hodil auster.“

„Jak to chceš udělat?“ zeptal se Ginger.

„Tak poslouchejte. Rozhodně tady nemůžeš zůstat

samotný. Je to příliš nebezpečné. Zůstane s tebou Bertie, dva

lidé se mohou podporovat. Já odletím do Dakaru. Odstavím

tam halifax a zaletím linkovým letadlem domů za Raymondem.

Seženeme austera, a s tím se vrátím až sem. Budeme tak mít k

dispozici oba typy, a s austerem se dostaneme všude.“

„Dokážeš se vrátit na místo, kde jsme?“

„Proč by ne? Přiletím přímo sem a halifax si necháme v

Dakaru. Měl bych být zpátky za tři, nanejvýš čtyři dny.“

„V pořádku,“ řekl Ginger. „Takže si dáme sraz zase tady,

můžeme tomu místu říkat U nosorožce. Auster skutečně může

létat velmi nízko nad džunglí a to se nám může hodit. Budeme

tě tu čekat.“

„Dobrá. Zatím se s Bertiem vynasnažte najít Bigglese a

zjistit co nejvíce zpráv. Vrátím se sem. Kdybyste tu nebyli, až

přiletím, počkám. Dnes je úterý. Nejpozději v pátek bych měl

být zpátky. Buďte opatrní a nezasahujte Bigglesovi do jeho

práce. Jak ho znám, získává své informace nejraději sám. Asi

by docela stačilo, když zjistíte, kde je.“

„Okay.“

66

„Jestli nemáte nic jiného, tak já vyrazím,“ řekl Algy.

„Vezměte si ještě z letadla zásobu jídla.“

„Vzal bych si taky pár hrstí nábojů,“ ozval se zrzek, který

si uvědomil, že zásobník jeho pistole je téměř prázdný.

Vyzvedli věci z letadla a Algy se chystal nahodit motory,

když se z dálky ozval hukot leteckých motorů. Přicházel z jihu.

Algy vyskočil na zem a všichni se zahleděli tím směrem.

Cizí stroj zahlédli až po několika minutách, protože letěl

velmi těsně nad obzorem. Všimli si, že létá tam a zpět v

rovnoběžných úsecích, tak jako létají průzkumné letouny

provádějící pásmové snímkování.

„Je to on,“ vykřikl Ginger. „Letoun, co poletoval kolem

našeho hastingsu, když nám zhasly motory. Sledoval taky naše

přistání a myslím, že vím, co dělá teď. Pátrá po mně. Hledá

toho, kdo zabil chlapa, co mě chtěl propíchnout.“

„Jestli doletí až sem, pilot uvidí náš halifax,“ řekl

zachmuřeně Algy.

„To by nám udělal čáru přes rozpočet,“ kývl zrzek. „Hleď

raději rychle odstartovat, dokud je daleko. Vzhledem k hluku

vlastních motorů tě neuslyší, a když se budeš držet hodně

nízko, nemůže tě ani zahlédnout.“

„Myslím, že máš pravdu,“ řekl chraptivě Algy. „Mějte se

dobře. Uvidíme se nejspíš v pátek.“ Rychle se vrátil do pilotní

kabiny a motory se rozeřvaly. Halifax se pohnul, rozeběhl se po

hrbolaté dráze a vznesl se.

Ginger si ulehčeně vydechl. „Mělo by se mu to podařit,“

řekl, zatímco jim těžký letoun mizel z dohledu. „Ale my se teď

musíme schovat. Ten slídil se časem propracuje až sem.“

Posbírali zásoby a výstroj a vykročili stepí, aniž by spustili

zrak z letadla křižujícího v dálce.

67

KAPITOLA SEDMÁ

NA STOPĚ

Ginger s Bertiem se vydali na nebezpečnou cestu zpátky k

pásu pralesa, za kterým ležela přistávací plocha, na níž přistál

jejich hastings. Šlo jim to pomalu. Museli se mít na pozoru

před dotěrným hlídkujícím letadlem, které letělo velmi nízko a

neustále se k nim přibližovalo. Zrzek byl přesvědčen, že hledá

právě jeho. Buď jako střelce z džungle, nebo prostě jako

dalšího cestujícího, který sem přiletěl hastingsem. Ničím jiným

si chování pilota letounu neuměl vysvětlit. Když se stroj

přiblížil, museli se často krýt.

Zrzek navíc nepřestával vybízet Bertieho, aby se

pohyboval tiše a varoval ho před černochy. Netajil se ovšem

ani tím, že je unaven a využíval k odpočinku každé příležitostí,

kdy se zastavili.

Bertiemu se ani trochu nechtělo věřit, že by místní

domorodci byli tak nebezpeční, jak tvrdil Ginger. Naléhal

proto, aby rychle pokračovali dál.

„Nebuď líný a pohni se,“ vyzýval zrzka. „Na indiány si

hrají jen malé děti. Připadá mi to směšné. Krom toho – čím

déle se tu budeme motat, tím více si naděláme puchýřů na

nohou.“

„Až šlápneš lvu na ocas, přestaneš se o puchýře starat,“

ušklíbl se Ginger.

„Lvu na ocas? To je groteskní. Žádného jsem ještě ani

nezahlédl, starouši.“

„Ne?“ zazubil se zrzek a pohodil hlavou před sebe. „Teď

dostaneš příležitost, lorde. Včera večer tamhle ležel párek lvích

manželů a jsou tom zas.“

„Nic nevidím,“ řekl nejistě Bertie.

„Taky mi včera chvíli trvalo, než jsem je uviděl.“

68

Ve vysoké trávě skutečně ležel pár lvů a šelmy patrně

zaslechly jejich dohady. Mohutný samec zvedl hlavu, až jeho

oči zasvítily nad stěnou travních stébel.

„Je tam, co?“ vyzývavě zašeptal Ginger. „Už mi věříš?“

„Tys měl pravdu…“ vyhrkl změněným hlasem Bertie.

„Absolutní pravdu…“

„Doufám, že nečeká na snídani do postele,“ prohlásil tiše

zrzek a mírně změnil směr své chůze, aby se co nejvíc vzdálil

místu, kde odpočívali lvi. „Myslím, že nemá hlaď“

„Jsi si tím jist?“ zeptal se znepokojeně Bertie, který

sledoval, jak se za nimi lví hlava pomalu otáčí.

„Včera byl hodný.“

„Včera byl ale večer,“ zachrčel Bertie. „Večer taky

nemyslím na snídani, pokud víš, co tím myslím.“

„Nevím, co tím myslíš,“ zněla odpověď. „Řekl bych, že

pokud si jich nebudeme všímat, nenapadnou nás. To je celé

tajemství. Hlavně však nezrychluj krok!“

„Kdo ti to poradil?“

„Četl jsem to.“

V tu chvíli se lev vztyčil a začal švihat ocasem ze strany

na stranu. Za ním vstala lvice a z hloubi hrdla se jí dralo

strašlivé vrčení.

„Víš, starouši, kdybys mi neprozradil, že ty dvě kočičky

nejsou nebezpečné, vsadil bych se, že v nás nevidí jen snídani,

ale taky oběd a večeři,“ zasténal Bertie. „Co teď? Nebude přece

jen lepší utíkat? Ty jsi odborník na lvy.“

Ginger se zastavil a rychle se rozhlédl kolem. Více než půl

míle daleko nerostl jediný strom. „Budeme je muset zahnat

pohledem,“ rozhodl. „Když začneme utíkat, máme to spočítané.

Kulka z pistole nemá na tyhle bestie téměř žádný účinek.“

„Zahnat pohledem,“ zasténal zoufale Bertie. „To je

surrealismus, starouši. Nic hloupějšího tě nenapadlo?“

„Napadá něco jiného tebe?“

„Ne.“

69

V tom okamžiku vyrazil lev dlouhými skoky k nim a lvice

mu byla v patách.

„Ani se nehni,“ vydechl Ginger. „Jinou šanci nemáme.“

Bylo možné, že lví samec bral od samého počátku útok jen

jako zastrašovací manévr. Ve vzdálenosti asi třiceti yardů před

oběma vyděšenými muži zpomalil a dvacet yardů od nich se

zastavil, jako by ho něco zmátlo. Lvice se zastavila s ním. Tak

tam všichni stáli dobrých deset vteřin, přičemž šelmy temně

vrčely, a oba muži na ně mířili pistolemi. Potom se lev obrátil a

vydal se pryč, přičemž se občas ohlédl, jako by váhal, jak s

těmi neznámými drzouny naložit. Zrzek ani Bertie nebyli

schopni slova ani pohybu, dokud obě šelmy nezmizely za

pahorky termitišť. Gingerovi pak dělalo potíže znovu najít

ztracenou řeč.

„Možná by sis měl osvěžit své znalosti o chování lvů,

starouši,“ řekl konečně Bertie silně rozechvělým hlasem.

„Neměl ses mě ptát, co dělat a měl jsi klidně utéci,“

prohlásil hořce Zrzek. „Copak můžu za to, že tě vedu stepí

plnou lvů s těmi našimi prskavkami? Při pohledu na ty dvě

zubaté tlamy jsem si jen opakoval, jací jsme to zatracení

blázni!“

„Jemináčku, já si to myslel také,“ opáčil Bertie. „Cítil

jsem, jak mi v žaludku poletuje roj motýlů a zvedá mi ho do

výšky. Pojď rychle pryč, než ten velký kocour změní názor a

vrátí se.“

Vykročili rázně vpřed, a za nějakou chvíli se zastavili pár

set yardů před zelenou stěnou džungle. Pozorně se na ni

zadívali, ale po domorodcích tam nenašli jedinou stopu. Bertie,

poučený tvrdou lekcí, kterou mu uštědřili lvi, přestal

podceňovat zkušenosti jež získal zrzek, a sledoval okolí stejně

horlivě jako on. Postupovali vpřed nesmírně opatrně, oči i uši

nastraženy a tiše přebíhali od jednoho úkrytu ke druhému. Buď

to byla termitiště nebo křovinaté akácie, kterých bylo poblíž

pralesa mnohem víc než v otevřené savaně. Oba měli pocit, že

70

díky khaki košilím a kalhotám dobře splývají s okolím.

Netrvalo dlouho a přesvědčili se o tom.

Tiše proběhli malou úžlabinou a zastavili se v houštině

nedaleko pralesní stěny.

Zrzek naznačil Bertiemu, aby zůstal v úkrytu a sám

opatrně vyhlédl. Když přelétl zrakem okraj lesa, byl by

přísahal, že tam není živá duše, a vzápětí strnul.

Na pozadí temné stěny džungle se náhle cosi pohnulo a

jako by z nebe spadl, zjevil se tam černoch, který až do této

chvíle musel trčet bez pohnutí mezi stromy. Zvedl ruku s

oštěpem a vrazil hrot své zbraně do země před sebou. Hned

oštěp vytrhl a útok na cosi u svých nohou několikrát zopakoval,

při čemž po každé ráně uskočil zpátky mrštně jako kočka. Pak

zmizel mezi stromy jako duch.

„Viděl jsi?“ vyhrkl Ginger. „Kdyby se ten chlap nepohnul,

tak bychom mu naběhli na oštěp my.“

„Co to vyváděl?“ zeptal se Bertie. „Hopsal tam, jako když

si děvčata hrála nebe, peklo, ráj.“

„Patrně zabíjel hada. Ať to bylo cokoli, bylo to tak nízko,

že jsem to v trávě nezahlédl. Asi jedovatý had.“

„Proč by ho zabíjel?“

„Možná se plazil k jeho stanovišti a muž se vlastně jen

bránil. Jediný had, který útočí bez důvodu je mamba. Je také

možné, že ho nezabil, ale jen poranil. Dej pozor, ať na něj

nešlápneš.“

„Zlí domorodci, hladoví lvi a jedovatí hadi,“ zasténal

Bertie. „Měli jsme sem přijet v tanku, starouši.“

Zrzek ukázal prstem ke stromům. „Půjdeme tamhle. Tím

směrem se dostaneme k jejich letišti. Když projdeme les, měli

bychom vyjít ven někde poblíž hastingsu. Musí tam ještě stát.

Určitě si chtějí stroj nechat, jinak by si nedali práci s jeho

maskováním.“

Nesmírně opatrně se přibližovali dál ke džungli, a k

Gingerově obrovské úlevě vnikli konečně do pralesa bez

dalších vzrušujících událostí. Poď klenbou stromoví panoval

71

stejně mrtvý kliď, jako když ta místa zrzek opouštěl. Přistoupil

k jednomu ze stromů.

„Tady jsem zastřelil chlapíka, který mě chtěl probodnout,“

zašeptal. Ušel ještě několik kroků a opět se zastavil. „Museli

najít tělo,“ vydechl. „Je pryč. Pst! Co je tohle?“

Podívali se jeden na druhého, neboť v dálce zaslechli

lidské hlasy. Blížily se a přicházely od místa, na němž zmizel

černoch, který si vyřizoval účty s hadem. Bez hlesu couvli do

houští, kde zůstali nehnutě stát.

Netrvalo dlouho a na zšeřelé prostranství mezi stromy

vstoupil zástup asi dvanácti černochů. Muži zpomalili a zmlkli

a s oštěpy připravenými k útoku bedlivě prohledávali prostor

zarostlý jenom vysokou trávou.

V prvé vteřině se Ginger vyděsil, že ti černí hoši o nich

dvou vědí a hledají jejich stopy. Už tomu začínal věřit, když ho

náhlý výkřik upozornil, že se zmýlil. Jeden z černochů mrštil

oštěpem před sebe do trávy, a cosi vykřikl. Ostatní se k němu

seběhli, a protože se rozhlíželi po zemi, Ginger pochopil, že

tam slídí po něčem zcela jiném, nejspíše po nějakém plazovi.

Vzápětí zahlédl, jak se z trávy bleskově vymrštila hadí hlava a

jedovaté zuby se zahryzly do nohy jednoho z lovců. Napadený

muž vykřikl hrůzou a Gingerovi přeběhl po zádech mráz.

Muž uchopil zmítajícího se hada oběma rukama a oderval

ho od nohy. Vidina blížící se smrti v něm vyvolala záchvat

zběsilosti a chlapík vycenil zuby a zakousl se hadovi do týla.

Pak jím mrštil o zem a dupl na něj. Rázem přiskočili ostatní,

šlapali na plaza a vráželi mu do těla oštěpy. Během několika

vteřin zbyly z hadího těla krvavé cáry.

Uštknutý černoch klesl k zemi. Ostatní si ho vůbec

nevšímali, shlukli se do skupiny a dali se do vzrušené diskuse.

Nepochybně mluvili o smrtelném nebezpečí, jemuž unikli.

Příhoda pro ně asi nebyla ničím zvlášť neobvyklým, ale

Ginger na ně hleděl ochromen hrůzou. Nechápal, proč se

uštknutý černoch nepokusil rozříznout ránu a vysát z ní jed, ale

72

zachoval se sám jako divoké zvíře. Věděl snad, že zemře, ať

udělá cokoli? Proč vůbec šli všichni na místo, kde číhala smrt?

Zrzek nedokázal chování černých lovců pochopit…

Hlahol hlasů trval ještě asi deset minut, než jejich otrávený

druh zemřel. Zrzkovi dokonce připadalo, že čekali jen na jeho

smrt. Zvedli pak mrtvého druha a vyrazili na pochod za

neustálého vzájemného překřikování.

Když hlučná skupina černých mužů zmizela v šeru

džungle, upravil si Bertie monokl a s nejistým úsměvem

pohlédl na Gingera. „Musím říci, že to byla poučná podívaná,“

řekl. „Tihle černoši loví hady tak, že obětují život jednoho ze

svého středu. Jemináčku, to jsou věci. Patří vůbec mezi lidi?“

73

Ginger bezradně zavrtěl hlavou.

„Měli bychom si pospíšit pryč, starouši,“ navrhl Bertie.

„Chci mít tuhle džungli za zády a dostat se do letadla.“

„Já taky,“ odtušil dutě Ginger.

„Jeminkote,“ řekl Bertie. „A jak to tu páchne!“

Pokračovali dál mezi obrovskými stromy, z nichž některé

rostly tak blízko u sebe, že hustými koninami nepronikl jediný

paprsek slunečního světla. Často museli přelézat padlé mohutné

kmeny a dávat pozor, aby se nezapletli do všudypřítomných

lián. Asi po dvaceti minutách se v dálce před nimi objevila

světlejší plocha, která naznačovala blízkost polního letiště.

Gingerovi se podařilo najít místo, kam ukryl svůj padák, ale

balík byl pryč.

„Mají už jistotu, že Biggles nebyl sám,“ prohlásil zrzek.

„Náš hastings ale stojí tam, kde ho Biggles zastavil. Pojďme

dovnitř.“

„Ne tak zbrkle, starouši,“ zarazil ho Bertie. „Napřed se

musíme rozhlédnout.“

Zastavili se mezi stromy. V okolí vládl mrtvý klid a ani

uvnitř letadla se nic nehýbalo.

„Tudy vezli Bigglese v džípu,“ ukázal Ginger. „Co

kdybychom se tím směrem vydali?“

„Nač tolik spěchu, starouši,“ zaprotestoval Bertie. „Co

uděláme s letadlem?“

„Co s ním můžeme dělat?“

„Bylo by přece škoda ho nevyužít, jestli chápeš, co tím

myslím.“

„To tedy nechápu. Nemůžeme uletět a nechat tu Bigglese,

i kdyby se nám náhodou podařilo nastartovat. A o tom silně

pochybuji. Bylo by sice zajímavé zkusit to, ale řev motoru by

přilákal vojáky. To se už rovnou můžeme rozběhnout stepí a

křičet ,Tady jsme! Pojďte si pro nás!’“

„Nemusíme startovat. Můžeme se aspoň podívat dovnitř,

jestli je tam všechno v pořádku.“

74

Ginger váhavě kývl a oba v předklonu co nejrychleji

přeběhli volné prostranství mezi pralesem a letounem, a vtrhli

do pilotní kabiny. Bertie sklesl na sedačku.

„Už sto let jsem se necítil líp,“ vydechl úlevně.

Opatrnější zrzek se rozhlédl. Protože se brzy přesvědčil, že

se tu nikdo cizí ničeho nedotkl, navrhl Bertiemu, aby využili

vzácné chvíle k oddechu a k jídlu.

„Excelentní nápad,“ vyhrkl Bertie. „Přepych a prostřená

tabule. Cítím se tu jako v ráji.“

Rajské prostředí však dlouho nevydrželo. Právě dojídali,

když je přilákal k oknu hluk leteckých motorů.

„To je letadlo, které bylo při tom, když nás donutili

přistát,“ prohlásil Ginger. „Ať se propadnu, jestli znám tenhle

typ.“

„Má to všechny znaky americké konstrukce,“ řekl Bertie.

„Ano,“ kývl zrzek. „Rozhodně to ale není běžný typ,“

dodal.

Sledovali přistání stroje, který pak zaroloval úhlopříčně

přes plochu k hranici džungle. Tam se jim ztratil ve stínu a

vzápětí ztichly jeho motory. Zahlédli jen několik postav, které

vyšly ze stínu a hned v něm zase zmizely. Okraj pralesa byl v

tom místě nepravidelný, takže vlastní hangár nespatřili.

„Možná mají skutečný hangár, ale možná je tam jen širší

prostor zakrytý vysokými stromy,“ řekl Ginger. „Když budeme

mít štěstí, podaří se nám to zjistit. Podívej! Přijíždí džíp.“

Poloprázdné auto nadskakovalo na výmolech při okraji

pralesa na vzdálenějším konci primitivního letiště.

„Vidím, starouši?“ řekl Bertie. „Co uděláme dál? Budeme

hledat Bigglese, nebo zjistíme něco víc o tom záhadném

letadle?“

„Teď za světla by to byl hazard. Hemží se tam moc lidí a

padli bychom jim do drápů. Dal bych se raději po stopách

džípu a pokusil se objevit základnu té bandy. Tam bude i

Biggles.“

75

„Světlo sice už dlouho nevydrží,“ upozornil ho Bertie, „ale

máš pravdu. Poohlédneme se po Bigglesovi.“

Opustili stroj, odplížili se k pralesu a vnikli do houští.

Když vykročili podél jeho okraje, zpozorovali, že odešli

skutečně v pravou chvíli. Dva černí vojáci v uniformách

zamířili totiž přímo k hastingsu. Ginger s Bertiem se přikrčili,

když je muži míjeli ve vzdálenosti sotva deseti yardů. Hovořili

spolu, ale k uším letců dolétlo z jejich stručných vět jen několik

slov. Nastoupili pak do letadla, a zdálo se, že se tam chtějí

zdržet.

„Zmizeli jsme právě včas,“ ušklíbl se Bertie.

„Zatím nám přeje štěstí,“ řekl Ginger. „Doufejme, že nám

vydrží. Nepochopil jsem sice, o čem ti dva mluvili, ale určitě

hovořili anglicky.“

„Všiml jsem si,“ kývl Bertie. „Ten jazyk taky umím.“

Postupovali dál ve světle končícího dne a Bertie stále

zkracoval krok, neboť si uvědomoval, že se přibližují k

místům, kde mohou snadno narazit na dosud neznámé

nebezpečí.

Vzápětí se však ozvalo nebezpečí, o kterém už věděli. V

hloubce pralesa za jejich zády se rozezvučel buben a z jiného

místa mu odpověděl druhý. Bertie okamžitě zrychlil. Za dunění

bubnů došli ke konci přistávací dráhy, kde objevili v prachu

stopy pneumatik džípu.

„Až se úplně setmí, nehodlám jít ani džunglí ani savanou,“

prohlásil tiše ale rozhodně zrzek. „Všude tam mohou číhat

dravá zvířata i černoši.“

„Kterých černochů se bojíš víc?“ zašeptal Bertie. „Mně

připadají ti v uniformách docela sympatičtí.“

„Mně byl nejsympatičtější lev,“ zavrčel zrzek. „U něj se

dalo předpokládat, co udělá. Pojď!“ ukázal na stopy auta. „Teď

musíme pospíchat, než se docela setmí.“

Vyrazili klusem po stopách automobilu.

Když před nimi zazářilo za počínající noci několik

vzdálených světel, pochopili, že vidí cíl své pouti. Šero jim

76

však bránilo v podrobnějším průzkumu okolního terénu a pak

se rázem zastavili. Uviděli před sebou shluk postav, z nichž

jedna držela v ruce svítící baterku. Přes její slabé světlo

rozeznali vpředu plot z ostnatého drátu a jakousi bránu, která

překřižovala stopy kolejí. Světlo z baterky dopadalo i do míst

po stranách, a poutníci hned pochopili, že tábor, nebo co to

vlastně leželo před nimi, je uzavřený, a oni sami že stojí na

nesprávné straně drátu. Od brány, kterou právě uzavřeli,

odcházeli muži s baterkou.

„Co teď?“ zašeptal Bertie.

„Nemůžeme dělat nic jiného, než sledovat dráty,“ řekl

nepříliš přesvědčivě zrzek, který sám netušil, jak daleko

dojdou. Doufal, že dojdou k místu, odkud se jim naskytne lepší

výhled na to, co je za plotem. Jiný nápad však stejně neměl.

„Zkusíme to,“ souhlasil Bertie.

S odjištěnými pistolemi v rukou pro případ, že by byli

objeveni, vykročili kupředu.

77

KAPITOLA OSMÁ

PRÁCE POTMĚ

První krok, který museli Bertie s Gingerem udělat, byl

zcela jednoznačný. Museli prohlédnout drátěný plot. Velmi

brzy při tom zjistili, že bez nůžek na drát drátěnou překážku

nezdolají. Plot byl vysoký, jednotlivé ostnaté dráty byly od

sebe vzdáleny pouze několik palců a jejich hroty byly

odstrašující. Na horní části plotu odrazovala každého

odvážlivce veliká spirála drátu, obtočená kolem jeho horního

okraje. Její ostny se zdály být ještě delší a ostřejší než ty,

kterých se mohli dotknout.

„Je jasné, že tohle není žádná dočasná základna,“ pronesl

tiše Ginger. „S přechodným táborem by si nikdy nikdo nedal

tak velkou práci.“

„Máš absolutní pravdu,“ souhlasil Bertie. „Nenapadlo by

mne, že budu tak toužit po nůžkách na drát.“

„Jen to zas nepřeháněj,“ zavrčel zrzek. „Víš vůbec jak

taková věc vypadá?“

„Ani ne,“ přiznal Bertie. „Asi jako veliké a silné nůžky,

ale já tyhle věci nesnáším.“

Jejich další objev už nebyl tak nepříjemný. Ginger

předpokládal, že džungle bude prorůstat těsně k plotu, a

znemožní jim obejít tábor. Nyní si však všiml, že těsně u plotu

vede bujným porostem úzká stezka.

„To může znamenat jedinou věc,“ usoudil Bertie, sledující

očima průsek tak daleko, jak jen to umožňovala tma. „Čas od

času tudy procházejí hlídky.“

„Skvělý postřeh,“ řekl Ginger. „Ve dne tu určitě chodí. Za

tmy bych tu však hlídky nečekal. Víme přece, kolik je v savaně

dravců a každá šelma, která sem náhodou zabrousí, by

znamenala pro muže na stráži nebezpečí, proti němuž by

nepomohla ani puška.“

78

„Povzbudivá představa,“ zaúpěl Bertie. „Ty tam chceš

jít?“

„Musíme jít oba. Je to příležitost, kterou nesmíme

propásnout,“ prohlásil Ginger. „Nemá smysl stát tady.

Projdeme se podél plotu, až najdeme místo, odkud bude možné

pořádně si prohlédnout celé hnízdo.“

Bertie tiše vzdychl, ale neřekl nic.

Vykročili vysekanou stezkou a brzy došli na dohled ke

světlům za plotem. Všechno ostatní zůstávalo ponořeno do

tmy, rozeznali jen nejasné obrysy budov, a občas se na

ozářeném prostoru mihla lidská postava. Zastavili se a sledovali

tábor. Po chvíli se od velké budovy odlepily dva lidské stíny, a

podle oblečení to byli běloši, kteří mířili od velké budovy k

menšímu stavení. Opodál kdosi nastartoval nějaký motor, který

se rozběhl do monotónního klepání.

„Nevíš, nač tu potřebují energii?“ zamumlal Ginger.

„Musí mít elektřinu,“ šeptl Bertie. „Zhasla by jim světla a

možná si také dobíjejí baterie pro vysílačku. Bez ní by tu přece

byli odděleni od světa.“

Kráčeli pomalu dál, aniž by dospěli k nějakému

převratnému objevu. Dosud vlastně nezjistili nic zajímavého.

Zdálo se, jako by dráty měly pokračovat do nekonečna, ačkoli

se Gingerovi zdálo, že podél nich obcházejí rozlehlý obdélník

nebo ovál. Zahleděl se na hvězdy, které se konečně rozzářily na

obloze a jeho představa se potvrdila. Gingera to nepřekvapilo.

Od začátku mu bylo jasné, že při obcházení plotu je jen

otázkou času, kdy se vrátí na místo, kde s obchůzkou začali.

Vtom téměř narazili na druhý plot. Přetínal jim cestu a

vedl směrem, jenž s ní svíral pravý úhel. „Co je tohle?“ zavrčel

zrzek. „Neříkej mi, že tu jsou dva tábory.“

„Myslím, že bychom měli počkat, než vyjde měsíc,

abychom viděli kam jdeme,“ zašeptal Bertie. „Bloudění ve tmě

po Africe mne nikdy moc nelákalo. Mám toho dost. Za chvíli tu

do někoho nebo do něčeho vrazíme.“

„Něco na tom je,“ kývl Ginger a zastavil se.

79

Zaostřili zrak do temnoty a rozeznali tam obrys jakési

budovy. Stála ve druhé ohradě a protože ležela stranou, mohl to

být sklad nářadí. Jenže pak měl Ginger dojem, že před ní vidí

žhnout oharek cigarety, ale nebyl si tím jist. Mohly to být i

světlušky, kterých už ve tmě několik zahlédl. Vzápětí ale

zaslechl tichý šum hovoru a zrzkovi bylo známo, že světlušky

nemluví. Hlasy zněly nezřetelně, nebylo jim rozumět a víc se

přiblížit nemohl.

„Napadá mi, zda tam není Biggles,“ zašeptal. „Někde v

táboře být musí. Silně pochybuji, že by odstrčili vojenskou

posádku do tak tmavého kouta.“

„Jestli tam jsou zajatci, budou tam i strážní. Ta bouda jich

může být plná,“ řekl Bertie. „Nepospíchej tak, starouši. Máme

před sebou celou noc. Posaďme se. Co nám tu chybí?“

Ginger zoufale obrátil oči ke hvězdám, ale nenamítl nic.

Opatrně se posadili na hromadu suchých větví, které tu

patrně zůstaly po vysekávání stezky. Věděli, že brzy vyjde

měsíc, a zrzek čekal na jeho světlo jako na smilování. Jenže

dřív než se vyhoupl na oblohu, odehrálo se něco, co zcela

změnilo Gingerovo očekávání a dalo věcem nový spád.

Začalo to ve chvíli, kdy zrzek spatřil, jak se temnotou

vnitřní ohrady pohybuje stín člověka a pomalu se k ním blíží.

Šel podél plotu a na otevřené prostranství se dosud nedostal.

Chvílemi se zastavoval, jako by naslouchal. Ginger stiskl

Bertiemu paži, aby ho upozornil na svůj objev.

Postava kráčela tak blízko u drátů, že se v temnotě nedalo

přesně určit, na které straně plotu se vlastně nachází. Když se

však stín přiblížil ještě víc, zjistil Ginger, že jde o chlapíka

oblečeného evropským způsobem, a že kráčí skutečně po druhé

straně plotu. Tiše si oddychl. Kdyby šel po jejich straně, patrně

by o ně za chvilku zakopl. V jednu chvíli se Gingera zmocnil

divoký nápad, zda to není sám Biggles, ale vzápětí si uvědomil,

že jde o člověka podstatně mohutnější postavy. Tiše postupoval

k místu, kde se oba ploty stýkaly a cestou minul ukryté

průzkumníky, sedící v temnotě jak kamenné sochy. Zastavil se

80

v rohu mezi dvěma ploty a upřeně se zahleděl směrem, odkud

zrzek s Bertiem přišli.

Míjely minuty. Neznámý se nehýbal. Bez pohnutí seděli i

Ginger a Bertie. Stál u nich tak blízko, že se letci neodvažovali

hlasitěji vydechnout, aby je neznámý nezaslechl. Viděli

dokonce profil jeho tváře. Rozeznali, že je to běloch, víc se

však poznat nedalo. Co však zrzek okamžitě pochopil bylo to,

že chlapík na někoho čeká, takže občas stočil oči směrem,

kterým hleděl. Jinak se neodvážil ani pohnout.

Konečně se tam ze tmy vynořila druhá temná postava,

která se sem rychle blížila podél plotu. Nepochybně to byl muž,

na něhož první neznámý čekal. Jakmile nový příchozí rozeznal

čekajícího, vyhrkl bez úvodu: „Hollweg?“

„Ja,“ řekl německy čekající muž.

Při zvuku prvního hlasu pocítil zrzek takové rozechvění,

že sotva vnímal odpověď čekajícího muže. Pojal podezření již

tehdy, když spatřil v šeru vytáhlou postavu druhého účastníka

setkání a podivný způsob chůze, jakou se k nim blížil. Ostrý

tón jeho hlasu pak jeho tušení jenom potvrdil. Novým

příchozím nebyl totiž nikdo jiný než jejich starý soupeř von

Stalhein!

Gingera to spíš vylekalo než překvapilo, protože i

Raymond řekl, že setkání s Bigglesovým protivníkem z druhé

strany železné opony je velice pravděpodobné. Nyní stáli

doslova na opačných stranách plotu. Bertie do zrzka jemně

strčil, aby mu dal na srozuměnou, že také on pochopil, jak se

situace vyvíjí.

„Co dělají?“ zeptal se von Stalhein.

„Mluví.“

„O čem?“

„O bojovém létání.“

„Nemluvili o útěku?“

„Ne.“

„Neslyšel jste Biggleswortha mluvit o jeho přátelích, kteří

by se potoukali někde v okolí.“

81

„Ani slovo. Ti lidé mi totiž přestali důvěřovat, a jak se k

nim přiblížím, drží zobáky. Bigglesworth tráví spoustu času

hovory s americkým generálem a s pilotem Wraggem.“

„Dobrá. Teď jděte a řekněte Bigglesworthovi, že si tu s

ním chci o samotě promluvit. Ať to neslyší ostatní.“

„Jawohl,“ řekl Holweg, otočil se a tichým krokem vyrazil

zpátky k temné budově. Opustil von Stalheina, který se

obezřetně ohlížel k matně osvětlené budově, od které přišel.

Gingera napadlo, že Němec z těch míst očekává nějaké

nemilé překvapení, ale hlavně si lámal hlavu tím, co by mohlo

být smyslem schůzky Stalheina s Bigglesem. Podle chování

von Stalheina nebylo nejmenších pochybností, že ji chce utajit

před ostatními.

„Co jen může od Bigglese chtít?“ nehlasně zašeptal.

Kam až zrzkova paměť sahala, bylo to vůbec poprvé, kdy

zarputilý Němec vyjádřil přání jednat s Bigglesem. Ginger však

ze zmatku, který měl v hlavě, vyvodil také jeden důležitý a

kladný poznatek. Biggles byl zde! Drželi ho za ostnatými dráty

s pilotem a nejméně s jedním z cestujících ze zmizelého

hastingsu, dokonce přímo s generálem.

Doufal, že se tu Biggles objeví co nejdříve také proto, že

seděl ve velice nepohodlné poloze, a neodvažoval se ani

pohnout, aby pod ním nezapraskaly suché větvičky.

A pak se vytoužený Biggles objevil. Také on se sem

pochopitelně blížil na opačné straně drátů, než seděli jeho

přátelé.

„Dobrý večer, von Stalheine,“ začal. „Hollweg mi řekl, že

jste po mně zatoužil. Jakpak jste na tom s cigaretami? Nám v té

tmavé díře docházejí zásoby.“

„To málo, co ještě máte, vám na krátkou chvíli, co je ještě

budete potřebovat úplně postačí,“ řekl mrazivě Stalhein. „Když

se však zachováte rozumně, dostanete cigaret dost. Přemýšlel

jste o mém návrhu?“

„Ne. Nemám o čem přemýšlet.“

82

„Moc dobře víte, že vás chtějí ráno zastřelit. Déle už jim v

tom nemohu bránit.“

„To jsem pochopil.“

„Tak snad také pochopíte riziko, které jsem podstoupil

tím, že jsem se tu s vámi sešel.“

„No,“ ušklíbl se Biggles. „Chápu to tak, že veškeré tohle

riziko podstupujete jen pro váš vlastní prospěch.“

„Pokud by se Christophe dověděl, že jsem tady, dal by

zastřelit vás, ale mne také.“

„Nádhera. Aspoň jednou by na světě

zvítězila

spravedlnost. Bylo by to jedna k jedné.“

„Christophe je fanatik a ničema.“

„Ničema? Proč? Protože vám nedovolí, abyste si z něj

dělal sluhu? Myslím si, že vám hlavně vadí, že vás

přechytračil.“

„Bez naší pomoci by se k letadlu nikdy nedostal.“

„Patrně věřil, že jste mu pomohli nezištně,“ zasmál se

Biggles. „Christophe je zřejmě prosťáček. Jenže teď má v

rukou letadlo s novou zbraní, tak proč by za to nechtěl od

vašeho šéfa zaplatit? Snad ho ani nenapadlo, že jste ho chtěli

získat zadarmo. Já jsem ale klidnější, když ho má on, než

kdyby padlo do rukou vám.“

„Moc mluvíte a ztrácíme tím čas,“ odsekl von Stalhein.

„Uvědomte si, že vás ráno čeká poprava. Mám s sebou nůžky

na drát. Umožní vám dostat se ven a zachránit si život. Od vás

za to chci, abyste nás dopravil letadlem na místo, které vám

označím. Čeká tam náš pilot, kterému předáte letadlo.“

„Hezký návrh,“ řekl Biggles. „Jen nevím, zda mne dáte

odstřelit přímo u letadla, nebo zda mne pošlete do solných dolů

na Sibiř. Víte, Stalheine, než si nechat rozežrat plíce solí, bude

mnohem pohodlnější nechat se zastřelit Christophovými vojáky

přímo tady. Tu vaší nabídku odmítám.“

Von Stalhein se znovu nervózně ohlédl.

„Co vaši spoluvězni?“ zavrčel pak. „Jsou stejného

názoru?“

83

„Souhlasí se mnou. Mimochodem, ví o tom návrhu

Zorotov?“

„Samozřejmě neví.“

„Chápu. Nechcete se ho náhodou také zbavit?“

„Jistě. Hraje na vlastní pěst. Snaží se získat ten letoun od

Christopha sám pro sebe.“

„Musím říci, že nemáte moc zábran,“ zavrčel Biggles. „A

co ten Christophův pilot? Ten by vám nepomohl?“

„Dessalines? Ten do toho nepůjde. Nejspíš si dělá naděje,

že bude vládcem Afriky.“

„Až zabije Christopha?“

„Asi ano. Odpovídalo by to jejich tradicím. Jestliže se

vyznáte v dějinách Haiti, tak víte, že to byl právě starý

Christophe, kdo oddělal Dessalinesova prapředka. Můžete si

být jistý, že pravnuk na to nezapomněl a nedá si ujít příležitost

k vyrovnání starého účtu. Nemá důvod k otálení. Ale už dost

řečí. Zůstanete tady a necháte se zastřelit, nebo vám to mám

podat?“ Von Stalhein ukázal nůžky na drát.

Biggles hned neodpověděl. Sehnul se a zdálo se, že si

upravuje tkaničky u bot. Náhle se vztyčil s pistolí v ruce.

„Podejte sem ty nůžky, nebo vás zastřelím tam, kde stojíte,“

řekl chraptivě. „Ani nebudete muset čekat na ráno, Stalheine!“

„Dobrá, dobrá,“ zavrčel von Stalhein. „Takže vám se

podařilo schovat si zbraň. To bude Christopha zajímat.“

„Ještě víc ho asi bude zajímat návrh, který jste mi udělal,“

odsekl drsně Biggles. „Ty nůžky!“

„Kdybych vás méně znal, snad bych se i vylekal. Protože

vás ale znám velmi dobře, vím, že není váš styl zastřelit ze

dvou yardů neozbrojeného člověka. Dávám vám proto poslední

šanci. Jděte a promluvte s Manderem. Vrátím se za půl hodiny

a poslechnu si vaše poslední slovo.“

Otočil se k namířené pistoli zády a klidně odcházel.

Biggles ho sledoval se stisknutými rty. Jeho soupeř se spolehl

na Bigglesův smysl pro čistou hru a uspěl.

84

Zrzek, který slovní přestřelku sledoval, pochopil, v čem

udělal Biggles chybu. Potíž byla v tom, že von Stalhein

Bigglese příliš dobře znal. Počkal, až Němec zmizel, a když se

také Biggles otáčel k odchodu, ztěžka vstal. Suché větve pod

ním zapraskaly a Biggles se prudce obrátil ke plotu.

„Kdo je tam?“ sykl.

„To jsme my!“ zašeptal Ginger. „Já a Bertie.“

„Nebesa! Vy jste tu dřepěli po celou dobu?“ Bigglesův

hlas se rozechvěl úžasem.

„Jasně. Dokud stál von Stalhein na druhé straně plotu,

nemohli jsme dělat nic než poslouchat. Oč tu vlastně jde? Mám

dost hloupý pocit, že tomu nerozumím.“

„Je to prosté,“ vydechl Biggles. „Východní agenti nějak

získali černošského pilota amerických vzdušných sil, aby pro

ně ukradl letadlo zkonstruované k transportu tajné zbraně. Té

která zhasíná letecké motory. Ten chlap, jménem Dessalines, a

jistý Christophe, který v tom jede s ním, letadlo skutečně

unesli. Bylo štěstí, že nepředali letadlo těm, kteří si ho

objednali, ale zařídili si vlastní podnik, specializovaný na

únosy. Jsou to oni, kteří nutí přistávat letadla a jejichž činnost

nás sem také přilákala. Teď prodávají východním agentům

tajemství vynálezu po kouskách. Ti touží po celé věci i s

letadlem, ale protože Christophe má na výplatní listině všechny

černochy široko daleko, potřebuje peníze a dělá drahoty. Je s

agenty ve spojení prostřednictvím rádia. To on jim ohlásil, že

jsem tady, a tím sem přilákal von Stalheina. On stále pracuje

pro druhou stranu. Je s ním také ten skunk Zorotov, kterého

jsme měli čest poznat v Západní Indii.1 Důvěřuje si se

Stalheimem asi jako kočka s myší. Vůbec se tomu nedivím.

Stalhein je nyní ochoten dostat mě odtud, pokud pro něj unesu

to zázračné letadlo a předám mu ho. Našeptával mi to hned při

prvním setkání, kde byli ovšem všichni ostatní. Dnes si přišel

pro odpověď.“

1 Chystáme k vydání pod názvem Biggles – bermudský trojúhelník.

85

„Oni tě ráno opravdu chtějí zastřelit?“

„Myslím, že o tom skutečně uvažují. Christophe, který už

ví, že jsem britský agent, by mě moc rád dal zastřelit hned a

Zorotovovi by se to taky líbilo. Von Stalhein je přiměl, aby to

odložili. Na chvíli jsem se domníval, že to dělá jen ze staré

známosti, ale spletl jsem se. Dělá to samozřejmě hlavně pro

vlastní prospěch. Prostě ho napadlo, že mne může využít k

získání letadla. Jak jste slyšeli, právě to zkusil znovu. Řekl

jsem mu, že to neudělám, ale on doufá, že mne Mander s

ostatními přesvědčí, abych na jeho návrh přistoupil.

Mimochodem, kde zůstal Algy?“

„Cestuje do Londýna, aby oznámil šéfovi, co se tu děje.

Nechal halifax v Akkře a vrátí se s austerem. S tím můžeme

přistát tam, kam bychom halifax neposadili. V pátek a možná

už ve čtvrtek se máme s Algym setkat asi pět mil odsud a…“

„Na tom teď tolik nezáleží, starouši,“ skočil mu do řeči

Bertie. „Nejdřív musíme dostat Bigglese ven. Potřebujeme k

tomu stříhací nůžky. Měl je u sebe von Stalhein. Až se vrátí,

musíme je od něj nějak dostat.“

„Je hezké, že na mne myslíš, lorde,“ usmál se Biggles.

„Jak to ale chceš udělat, když bude von Stalhein za plotem?“

„To ti hned řeknu já,“ pospíšil si s odpovědí Ginger.

„Pokud by byl o yard blíž, byl bych mu je mezi dráty vytrhl už

před chvílí. Až se vrátí, postav se do rohu co nejblíž k plotu.

Řekni mu, ať ti ukáže nůžky zblízka. Až je vytáhne, chytím ho

mezi dráty za ruku.“

„Nenecháš se přece zastřelit! On má zbraň.“

„My přece taky, jemináčku,“ ozval se rozhořčeně Bertie.

„Kdybych nesměl použít pistoli ani v tak prekémí situaci, nač

jsem se s ní tahal až do Libérie?“

„Nadělali bychom příliš velký hluk. U brány do ohrady je

stráž. Sotva padesát yardů odsud. Ale stejně to stojí za pokus.

Mohlo by to vyjít.“

„Musí to vyjít,“ prohlásil Ginger. „Buď mu nůžky

vezmeme my dva, nebo se jich zmocníš ty.“

86

„Umluvili jste mě,“ kývl Biggles. „Jenomže odsud

nemohu odejít sám a nechat jim tu napospas ostatní. Víte, kde

bychom se tu mohli schovat? Museli jste přece projít pořádný

kus okolí, když jste mne hledali, a znáte krajinu mnohem lépe,

než já.“

„Hastings stojí pořád tam, kdes ho nechal. Na

vzdálenějším konci toho zaprášeného letiště.“

„Na ten bych nespoléhal, mohli něco vyvést s motory. A já

navíc ještě nejsem připraven na útěk. Kdybych teď upláchl a

nechal jim tu ten létající div světa, mohl jsem rovnou zůstat

doma. Raději se nechám zastřelit, ale dřív zničím to letadlo.“

„Chceš se do toho pustit s ostatními zajatci?“ zeptal se

zrzek. „Nelíbí se mi to, nemůžeš přece ty lidi znát. Je tam s

tebou Tony Wragg?“

„Ano.“

„Tak ať vezme svoji skupinu k hastingsu a odletí s nimi.

My se pak pustíme za tím tajným letadlem.“

„A co když Wragg nenastartuje? Vůbec nevíme, co s

hastingsem provedli. Jestli vážně poškodili systém zapalování,

byl by s Tonym i ostatními konec.“

„On by tu příležitost stejně přivítal. Je lepší něco

podniknout, než smutně koukat na ostnatý drát. Kdyby se jim

povedlo dostat se pár mil od tábora, možná by se tam setkali s

Algym.“

„Dobrá. Vidím, že vás tajná zbraň nezajímá a chcete mě

dostat ven z klece. Budiž. Nové potíže budeme řešit, až

nastanou. Jdu teď dovnitř a vyložím ostatním, jakou kaši jste

jim navařili. Ať o tom rozhodnou sami. Brzy se vrátím, zatím

se nějak schovejte.“

„Dávej si pozor na Hollwega. Jede v tom s nimi.“

„To všichni vědí. A on ví, že to vědí. Dohlédneme na něj.“

„Okay.“

Biggles zmizel ve tmě.

Ginger a Bertie odstoupili od plotu a zmizeli v temných

stínech porostu noční džungle.

87

KAPITOLA DEVÁTÁ

NOUZOVÁ OPATŘENÍ

Oba letci se usadili nedaleko plotu na místě, kde vládla

hluboká tma. Ginger cítil v duši zmatek. Nedokázal se vyrovnat

s podivnou situací, která je zastihla jako blesk z čistého nebe.

Vysloveně s rozpaky očekával chvíli, která mohla být pro

Stalheina poslední v životě. Němec byl samozřejmě nepřítel,

který vždy prosazoval své vlastní zájmy, vždy přesně opačné,

než sledovali oni. Tentokrát se však, zcela výjimečně, odhodlal

pomoci Bigglesovi.

„Biggles a von Stalhein na jedné lodi,“ zamumlal tiše. „To

mě podržte. Tomu se snad ani nedá uvěřit.“

Uvažoval dál. Nebylo nakonec tak těžké pochopit, jak se

tahle situace vyvinula. Von Stalheinův návrh byl nepochybně

výhodný pro obě strany. Potíž byla v tom, že názory těchto

dvou mužů si byly podobné asi jako je oheň podobný vodě. U

Němce stále převažovala nenávist vůči všemu britskému a

Biggles nikdy nezahořel láskou k německé říši. Británie proti ní

bojovala v první i druhé světové válce a vždy bylo Německo

pokořeno. Zrzek si nedokázal představit, že by spojenectví

Bigglese se Stalheinem mohlo přečkat víc než pár hodin,

přestože oba úhlavní nepřátelé k sobě chovali určitou úctu.

Uvědomil si, že von Stalhein právě hraje velice

nebezpečnou hru, protože podváděl nejen Christopha, ale i

svého partnera Zorotova. Nepochybně ho to však nijak

netrápilo, protože muži z tajné služby se nikdy neřídí zásadami

mravnosti a falešná hra je jejich denním chlebem.

Bigglesovo postavení bylo ovšem mnohem horší, přímo

zoufalé. Kdyby odmítl von Stalheinův návrh, stal by se

posledním zážitkem jeho života pohled na zítřejší východ

slunce. Proto pro něj musí něco udělat on a Bertie. Musí se

88

alespoň pokusit. Stalhein zatím neví o jejich přítomnosti, ačkoli

určitě tuší, že nejsou příliš daleko.

„Než se Stalhein vrátí, měli bychom mu připravit malé,

roztomilé překvapení,“ přerušil Gingerovo rozjímání Bertie.

„Co tomu říkáš, starouši?“

„Dostane studenou sprchu,“ řekl Ginger. „Jestli ukáže ty

nůžky, měl by zalapat po dechu a…“

„Jéminé, sprchu. Tu bych si dal sám,“ vzdychl Bertie.

„Jenže co uděláme, když nůžky nevytáhne?“

„Proč ne? Když o to Biggles požádá, klidně mu je

předvede. Není tak pošetilý, aby čekal, že Biggles uvěří jeho

slovu bez důkazu. Celý jeho plán je ostatně založen na

prostřižení ostnatých drátů a na Bigglesově útěku.“

„Dobrá. Stalhein ukáže nůžky. Co dál?“

„Popadnu ho za zápěstí, protáhnu mu ruku mezi dráty a

přidržím si ho. Zkroutím mu zápěstí tak, aby nůžky pustil.“

„A co budu dělat já?“

„Vrazíš mu pistoli pod žebra a donutíš ho, aby byl zticha.

Budeš hlídat jeho volnou ruku. Taky se musíme postarat o jeho

pistoli. To, jak rychle ji dokáže vytáhnout, záleží na tom, kde ji

nosí, a ve které ruce bude držet nůžky. Hlavní je rychlost a

ticho. Musíme získat nůžky na první pokus, ať se děje cokoli.

Slyšel jsi přece, co říkal Biggles o stráži.“

„Biggles má přece u sebe zbraň. Určitě nám se Stalheinem

pomůže, kdyby pro nás neměl pochopení.“

„Moc pochopení nečekej, ale jestliže se nestane něco

nečekaného, měli bychom to zvládnout.“

„Obvykle se stane něco nečekaného.“

„Můžeš mi prozradit co?“ zavrčel už trochu netrpělivě

zrzek.

„Cokoli! To je přece evidentní. Pověz mi raději, co

uděláme, až dostaneme nůžky!“

„Budeš držet von Stalheina v šachu pistoli, já zatím

prostříhám dráty a pustím Bigglese ven.“

„A Stalhein bude ječet jako podsvinče přeci porážkou!“

89

„Jestli ho jen trochu dobře znám, bude mlčet jako po

porážce,“ prohlásil sebejistě Ginger. „Kdyby přivolal křikem

stráže, musel by Christophovi vysvětlovat, nač tu potřeboval

nůžky.“

„Dejme tomu. Až dostaneme Bigglese s ostatními ven,

vezmeme do zaječích?“

„Nemíním se tady trvale ubytovat. Ale všechno bude

záležet na tom, jak se rozhodne Biggles.“

„Kudy chceš zajatce vést? Cestou kde číhají lvi, nebo tam

kde se to rojí hady a černochy?“

„Zapomněl jsi na nosorožce. Nemůžeme jít jinudy, než

cestou, kterou jsme přišli. Víme, že se tak dá projít k oběma

letištím. Kdybychom se dali jinudy, mohli bychom se dostat do

slepé uličky, kde narazíme na hladovější lvy a černochy s

ostřejšími oštěpy. Nemám rád pobíhání neznámou džunglí

potmě. Jenže to si stejně rozhodne Biggles. Můžeš se ale vsadit,

že nenechá ten okřídlený zázrak s tajným obsahem

Christophovi.“

„Bojím se, že máš pravdu. Jestliže se ale rozdělíme a Tony

Wragg se zajatci dojdou k hastingsu, mohou být v pasti, když

nedokáže stroj nastartovat.“

„Nebudou v horší pasti, než jsou teď.“

„Nezapomněl jsi na setkání s Algym?“

„Ne. Až přijde čas, budeme na smluveném místě. Ale už

za malou chvíli vyjde měsíc. Jestli začne naplno svítit dřív, než

budeme hotovi, strašně nám to ztíží práci. V jeho světle si nás

může všimnout Stalhein a mohou nás zpozorovat strážní.

Nezdálo se mi, že je tolik hodin.“

„Podívej! Jde Biggles a není sám.“

„To musí být generál Mander. Na Tonyho Wragga je ten

člověk moc vysoký.“

Biggles došel k rohu ohrady. „Jste připraveni?“

„Ano,“ kývl Ginger. „Jestliže má von Stalhein přijít včas,

zbývá nám ještě pět minut.“

90

„Přijde včas. Tohle je generál Mander. Zaměstná Stalheina

řadou námitek, a pokud to bude třeba, přiloží sám ruku k dílu.

Když plán vyjde, budou ostatní připraveni k útěku.“

„Co uděláme, až budete venku?“

„Najdeme tajné letadlo. Víš už, kde ho schovávají?“

„Ano, i když ne úplně přesně.“

„Aspoň něco. Všichni ostatní doběhnou k hastingsu a

Tony s nimi odletí do Dakaru. Ale teď už klid. Můj kamaráď

Erich se blíží.“ Biggles přistoupil blíž ke drátům v rohu ohrady.

Von Stalhein přicházel při vnitřní straně plotu. Poznali ho

nad veškerou pochybnost podle lehkého pokulhávání

způsobeného špatně zhojeným zraněním z dávné minulosti.

Stanul asi yard od místa, kde ve tmě rozeznal Bigglesovu

postavu. Vzápětí si všiml také generála a vlídně mu popřál

dobrý večer.

„Doufám, že jste přesvědčil Biggleswortha, aby vzal

rozum do hrsti a přistoupil na můj návrh,“ řekl mu pak ještě

vlídněji.

„Nic o tom nevím,“ odpověděl škrobeně generál.

„Generál pochybuje o vašich pohnutkách,“ vložil se do

hovoru Biggles. „Říkal, že vám uvěří jenom tehdy, když uvidí

ty nůžky na drát.“

„Takové pochybnosti mohu snadno rozptýlit,“ řekl von

Stalhein. Sáhl pravou rukou do kapsy, vytáhl velké nůžky a

výrazným gestem je předvedl.

V tom okamžiku zahlédl Ginger ke svému zděšení

mužskou postavu, která spěchala ve Stalheinových stopách.

Zrzek nechtěl čekat, až zjistí, jestli jde o Evropana, nebo ne.

Biggles se rozkašlal, aby přehlušil případný hluk Gingerových

kroků. Teď – nebo nikdy!

Zrzek vyrazil přikrčen ke drátům a ke Stalheinovi, který

právě zasouval nůžky do kapsy. Kdyby se rozhodl pro levou

kapsu, Ginger by na ně nedosáhl. I na takových maličkostech

může někdy záviset lidský život.

91

Zrzkova ruka proletěla mezi dvěma prameny ostnatého

drátu jako útočící mamba. Prsty se sevřely kolem von

Stalheinova zápěstí a Ginger vší silou škubl. Přehnal však své

úsilí, neboť strhl von Stalheina k sobě, až ztratil rovnováhu a

padl celým tělen na plot. Útočník, který se při trhnutí téměř

nesetkal s odporem, zavrávoral dozadu a nůžky přitom vypadly

Stalheinovi z ruky. Zrzek zaslechl jak žuchly na zem, ale

nevšiml si, kde skončily. Stalhein mu zatím stačil vytrhnout

zápěstí ze sevření.

Vše se seběhlo tiše a tak rychle, že ostatní přihlížející

sotva stačili sledovat tichý zápas. Vzápětí se tmou ozvaly

současně dva hlasy. Bertie namířil na von Stalheina pistoli a

sykl na něj, aby byl zticha a v téže chvíli vykřikl kdosi ze tmy.

„Stalheine! Co v té tmě, hrome, děláte?“ ozvalo se, a

Biggles poznal hlas Stalheinova kumpána Zorotova.

Ginger se shýbl a zatápal po zemi ve snaze najít zapadlé

nůžky. Nedařilo se mu je najít a divoce přejížděl rukou po

suché trávě. Slyšel při tom blížící se Zorotovovy kroky a pak se

ozval také von Stalhein.

„Zachytil jsem se rukávem o dráty,“ řekl klidným hlasem.

Zorotova však nebylo snadné obelstít. Zřejmě svému

partnerovi nedůvěřoval, protože se rozhodl jej sledovat. Teď si

asi uvědomil, oč tu pravděpodobně jde, a dal svému rozhořčení

průchod přívalem nadávek. Pak jakoby si uvědomil, že si tím

nijak nepomůže, vykřikl ze všech sil: „Pomoc! Zajatci utíkají!“

Obrátil se a rozběhl se k táboru. „Hej, Christophe!“

vykřikl. „Von Stalhein je…“

Víc toho neřekl. Stalheinova pistole štěkla a agent Zorotov

se zhroutil k zemi.

V témže okamžiku se vynořil nad vrcholky stromů bledý

měsíc a Ginger nahmatal na zemi nůžky. Rozhodl se, že ať se

stane cokoli, Biggles je musí dostat.

„Chytej!“ vykřikl, a hodil je přes plot, či spíše, pokusil se

o to. Hod bohužel pokazil a nůžky zavadily o nejvyšší pramen

drátů a padaly přímo dolů. Biggles se po nich vrhl současně se

92

Stalheinem. Podařilo se mu Němce odrazit a sebrat nůžky.

Ihned se s nimi vrhl k plotu, který ho dělil od svobody.

Od té chvíle si Ginger ani nestačil uvědomovat vše, co se

dělo kolem. Zdálo se mu, že se sem sbíhají lidé ze všech stran.

Slyšel Bertieho, jak syčí na von Stalheina, že ho zastřelí,

jakmile proti nim otočí pistoli. Vzápětí zaslechl dusání jakýchsi

kroků a uviděl strážného, který se k nim hnal po vnější straně

ohrady. Po vnitřní straně k nim z druhé strany běžel jiný muž,

který divoce křičel a hned nato zaduněl výstřel z pušky.

Zmatený zrzek si uvědomil, že také v jeho kapse je pistole.

„To je Hollweg! Zastavte ho někdo!“ zaslechl Bigglese,

právě když po ní sahal.

Hlavu však neztratil jen Ginger. O něco dřív se totéž stalo

strážnému, který v běhu strhl pušku s ramene, zarachotil

závěrem a chystal se střílet. Nabyl dojmu, že jde o hromadný

útěk vězňů a nijak se v tom nemýlil. První ránu vypálil bez

rozmyslu a míření, ale pak uviděl, jak k němu kdosi běží a

křičí. Byl to Hollweg a strážce si ho vzal na mušku a vystřelil.

Hollweg se skácel na dráty.

Zrzek ho sledoval jako očarovaný. Strážný vystřelil znovu,

a aniž by hledal cíl, zběsile pálil dál. Kulky z jeho pušky

hvízdaly kolem a drtily větve keřů a stromů v pralese na třísky.

Zrzek si uvědomil, že slyší také tiché cvakání nůžek, kterými

prostřihoval Biggles zajatcům cestu ke svobodě.

Von Stalhein, veden nejspíš snahou podpořit své tvrzení,

že se zde ocitl náhodou, se rozběhl vstříc skupině postav, která

sem uháněla od budovy, kde sídlil Christophe, a celou cestu

křičel, že zajatci prchají. Přes potrhlost všeho dění dokázal

Ginger myslet jen na to, že Stalhein zabil Zorotova pouze

proto, aby neprozradil jeho zrádné úmysly.

Biggles přes veškerou vřavu zůstával podivuhodně klidný.

Odložil nůžky a vystřelil přes rameno po blížícím se strážném.

Buď ho nezasáhl, anebo byl strážný velmi odolný chlapík.

Výstřel však splnil účel dokonale. Černoch se zastavil a zřejmě

93

došel k názoru, že sám na celou situaci nestačí. Obrátil se a s

křikem se rozběhl zpět.

„Jděte první, generále,“ zaslechl pak zrzek Bigglesův hlas.

„Ať jdou všichni za vámi a hleďte si pospíšit.“

Ginger konečně pochopil, že cesta na svobodu je volná a

doběhl ke svému veliteli, aby se k němu připojil.

„Honem,“ zavrčel Biggles. „Ven z toho blázince! Cestu

znáš.“

„Chceš rovnou na jejich letiště?“ zeptal se Ginger.

„Ano.“

„Pospěš si!“

Ginger se rozběhl po stezce, která ho sem s Bertiem

přivedla. Za sebou slyšel kroky hloučku zajatců a na opačné

straně plotu se ozýval dusot pronásledovatelů, kteří nemohli

tušit, co se stalo, a spěchali proto tam, kde před krátkou chvílí

rachotily výstřely. Strážci na sebe pokřikovali a jejich hlasy

přehlušoval Christophův řev.

Ginger si s uspokojením uvědomil, že se jejich

pronásledovatelé nedostanou ven dřív, než doběhnou do rohu

ohrady, protože Biggles prostříhal plot, ohraničující vězení

zajatců. Černoši tedy budou muset proběhnout podél drátů až k

hlavní bráně. Jeden z nich měl patrně výtečné uši a uslyšel

kroky prchajících. Ozvalo se několik nazdařbůh vypálených

výstřelů, nikdo z osvobozených zajatců však naštěstí nebyl

zasažen.

Zrzkovi, který uháněl v čele, náhle vběhl do cesty jakýsi

tvor, jehož vyplašil okolní rozruch. Ginger se s ním srazil a

natáhl se na zem jak dlouhý, tak široký. Vůbec netušil, co to

bylo za zvíře, ale protože se mu zdejší živočišstvo stalo noční

můrou, měl pocit, že se mu zastavilo srdce. Neznámé zvíře

ostře zavřeštělo a bleskem zmizelo v džungli. Ginger vyskočil

na nohy a s tichým proklínáním utíkal dál.

„Příšerná země,“ sténal cestou. „Jak pitomé jsem byl dítě,

když jsem tak toužil po zoologické zahradě…“

94

Asi o padesát kroků dál se náhle zastavil, neboť zjistil, že

se ocitl na širší cestě, nedaleko hlavní brány. Bylo tu víc

možností, kudy prchat dál a rozhodl se vyčkat, až doběhne

Biggles a rozhodne o dalším postupu.

Když Biggles dorazil, ihned poznal cestu, po níž ho sem

přivezli džípem. „Pokračujeme,“ přikázal. „Tudy se dostaneme

k letišti. Zatím se nám útěk skvěle daří. Ty, Bertie, půjdeš jako

zadní voj a budeš hlídat.“

„Mně se skvěle nedaří,“ zavrčel zrzek. „Zrovna jsem se

srazil s nějakou opicí, která trpí nespavostí.“

„Ticho!“ okřikl ho Biggles. „Rychle za mnou!“

Následován zklamaným Gingerem se rozběhl širokou

cestou vpřed a skupina osvobozených zajatců vyrazila za nimi.

Neměli čas na obhlídku míst do nichž běží, neboť mohlo trvat

nanejvýš několik minut, než k bráně dorazí pronásledovatelé.

Biggles hodlal využít nočních hodin, kdy bylo téměř

vyloučeno, že by se krajem toulali domorodci. Sotva se však

znovu rozběhli, zaznělo z několika směru dunění bubnů.

Pokračovali co nejrychleji dál a až když doběhli na dohled k

letišti, Biggles zvolnil tempo.

„Tady se rozdělíme,“ řekl Tonymu. „Na vzdálenějším

konci plochy najdete můj hastings. Nevím jistě, zda budou

motory fungovat, ale zkusit to musíte.“

„A co vy?“ zeptal se Wragg.

„Musím dokončit úkol, kvůli kterému jsem tady. Když

budeme mít trochu štěstí, brzy vyrazíme za vámi v tajném

letadle. Kdyby se mi ho nepodařilo ukořistit, pokusím se ho

zničit.“

„A jak se dostanete odsud?“

„Přiletí pro nás jeden z mých mužů.“

„Poslyšte, Tony,“ ozval se Ginger. „Jestli nedokážete

vzlétnout s hastingsem, dejte se přímo na sever a asi po dvou

hodinách chůze najdete místo vhodné k úkrytu. Navíc je tam

docela slušná plocha, na které může přistát letadlo. Náš halifax

si tam už jednou sedl.

95

V pátek, možná dřív, možná později, tam má přistát náš

pilot Algy Lacey. Pravděpodobně by měl kvůli snadnějšímu

manévrování přiletět s austerem. Nějak vás odtamtud dostane.“

„V pořádku.“

„Jestli se vám podaří odstartovat, uslyšíme to,“ řekl

Biggles. „Běžte. Náš čas je drahý.“

„Nelíbí se mi představa, že tu necháváme naše ukradené

letadlo,“ ozval se generál.

„Chcete-li, jděte si pro něj, pane,“ řekl netrpělivě Biggles.

„Jenom ztrácíme čas. Buďto se ho zmocníme my, nebo se

postaráme o to, aby s ním nelétal nikdo jiný.“

„Jdeme, pánové!“ přikázal Tony.

„Hodně štěstí,“ zavolal za nimi Biggles.

Skupina Tonyho Wragga se vydala k hastingsu a

zanechala Gingera, Bertieho a Bigglese jejich sebevražednému

poslání.

„Teď za tím křídlatým zázrakem!“ nařídil Biggles.

„Kdepak je?“

„Stojí někde tamhle,“ ukázal zrzek do tmy.

„Dobrá. Jdeme. Mám pocit, že jsem zaslechl motor džípu.

Na ten jsem málem zapomněl. Von Stalhein není hlupák a

pochopil, co máme za lubem. Bude tu vzácnost hlídat.“

Všichni tři vykročili okrajem pralesa k druhému konci

letiště. Mířili přesně opačným směrem, než šel Tony se svou

skupinou.

„Viděl jsi, jak Stalhein zastřelil Zorotova?“ obrátil se

cestou zrzek k Bigglesovi.

„Ano.“

„Je to chladnokrevný ďábel.“

„Když chtěl přežít, nic jiného mu nezbývalo. Zorotov

poznal, oč se von Stalhein pokouší, a chtěl to žalovat

Christophovi. Teď může Stalhein tvrdit, že zradil Zorotov, dal

zajatcům nůžky, a on že ho přistihl při činu. Jak dlouho ještě

půjdeme?“

„Hádám tak pět minut.“

96

„Tak bychom měli zpomalit a dát si větší pozor.“

Zpomalili tempo a postupovali mnohem obezřetněji.

Bedlivě se rozhlíželi před sebe, do stran i dozadu. Potom

uviděli, jak na okraji přistávací dráhy zazářily reflektory džípu.

Jen pár vteřin poté se v dálce rozezněly motory hastingsu, a

světla džípu jakoby zaváhala. V následující vteřině vozidlo

vyrazilo, nikoli však ke zdroji hluku, jak očekával zrzek, ale

šikmo přes přistávací plochu k úkrytu tajného letounu.

„Jedou zjistit, jestli jsme nedostali i ten tajný letoun,“ řekl

Biggles.

„Mám excelentní zprávu, pánové,“ prohlásil Bertie.

„Hastings je v pořádku.“

„Taky to slyším,“ zavrčel Biggles. „Otázkou je, jak dlouho

jeho motory poběží! Chtěl bych vědět, jestli ta tajná zbraň

funguje taky na zemi. Pokud ano, motory hastingsu brzy

zhasnou.“

Tiše našlapovali směrem k úkrytu tajného letadla, když se

motory vzdáleného hastingsu divoce rozehřměly. Stroj

startoval.

„Další dobrá zpráva,“ ušklíbl se Biggles. „Jsou ve

vzduchu.“

Džíp se skřípáním zabrzdil u cíle a vyskočilo z něj několik

vojáků.

„Neměli bychom se na chvilku stáhnout, starouši?“ řekl

Bertie. „Je jich tam alespoň deset a moudrý zápasník neboxuje

současně s deseti soupeři.“

Nikdo mu neodpověděl. Bertie měl pravdu a oba jeho

společníci to dobře věděli. Pravý okamžik k únosu letadla

dosud nenastal.

Hastings dosud burácel na nočním nebi, ale jeho hukot se

rychle ztrácel v dálce. Biggles, Ginger a Bertie si tiše

blahopřáli k úspěšnému vysvobození zajatců, ale moc času k

tomu nedostali. Ze skrýše v pralesní stěně se vykolébal přísně

utajovaný stroj a vzápětí naskočily jeho motory. Pilot však se

97

startem nespěchal. Měl rozum, nechal motory běžet a až asi po

dvou minutách se letoun pohnul.

Přes hluk motorů dolehl k letcům netrpělivý Christophův

řev, vybízející pilota ke startu.

„Víte, co to znamená?“ řekl chmurně Biggles.

„Jemine,“ vyjekl Bertie. „Doufá, že zastaví motory

hastingsu ve vzduchu.“

„Ten pilot má rozum,“ ozval se zrzek. „Nechává motory

běžet po celou předepsanou dobu.“

Christophe znovu zařval, hluk motoru se změnil v

burácení a americký letoun se pohnul. Startoval.

„Tony už má dobré čtyři minuty náskok,“ řekl Ginger.

„Nevědí, kterým směrem se dal, a ve tmě ho nemohou objevit.“

„Nemusí ho hledat a nepotřebují ho vidět,“ zavrčel

Biggles. „Teď záleží všechno na tom, jak ta zbraň funguje. To,

jak už jsem řekl, nevíme. Pokuď to pracuje na principu svazku

paprsků, pak je Tony v bezpečí. Jestliže to ale vysílá signál

všemi směry, pak vše závisí jen na jeho dosahu. Měli bychom

zatím zůstat tady. Christophe snad věří, že jsme všichni unikli

hastingsem.“

„On možná ano, ale Stalhein určitě ne.“

„Máš pravdu, ale Stalhein tady nevelí. Šéfem je

Christophe a ten se nerad nechává přesvědčovat o nesprávnosti

svých názorů. A teď klid. Poslouchejte. Jestli se hastingsu

zastaví motory, nepochybně havaruje. Pád velkého letadla

bychom v nočním tichu měli slyšet až do vzdálenosti dvaceti

mil.“

Všichni ztichli. Stáli pod vysokými stromy na okraji

pralesa, naslouchali a upírali zrak k temné noční obloze. Z

dálky sem stále doléhal temný hukot leteckých motorů a

mnohem blíž v džungli dosud duněly bubny.

98

KAPITOLA DESÁTÁ

BIGGLES NA VLASTNÍ PĚST

Uplynula čtvrthodina, a nic se neměnilo. Zdálo se, že

všichni vyčkávají. Před improvizovaným pralesním hangárem,

z něhož před chvílí vyjel tajuplný letoun, postával hlouček

postav, a letci, ukrytí opodál, slyšeli šum jejich hlasů. Z

džungle za jejich zády občas zařval lev a jiný mu odpovídal.

Pak se v dálce ozval hukot vracejícího se letadla, a za chvíli se

nad primitivním letištěm rozžehla světla, která měla navést

stroj k přistání. Ve vzduchu se mihla poziční světla stroje.

Ginger tiše poznamenal, že kdyby se hastings zřítil a vybuchl,

spatřili by na temné obloze odlesk požáru. Na obzoru však

nebylo po vzdáleném výbuchu nebo požáru ani stopy.

„Ano,“ kývl Biggles. „Je to ten ukradený stroj. Počkáme,

až ho schovají do úkrytu, a pak se na něj podíváme zblízka. Ta

banda před hangárem by mezitím měla vypadnout. Podle mého

názoru nechají u stroje jen hlídku. Nerad se trmácím v noci

neznámým terénem, ale nějak se tam dostat musím. Pokud se

nám nepodaří letadlo dostat, zapálíme jim hangár. Generál

říkal, že mu nezáleží na tom, jestli tu zbraň zničíme, důležitější

jsou výkresy. Jestliže zničíme letadlo, zarazíme Christophovy

obchody, a holoubci z druhé strany železné opony také přijdou

zkrátka.“

„Podle tebe nemá ta lotrovina nic společného s

patriotismem?“ zamumlal Bertie.

„Nedělám si o Christophově vlastenectví iluze. V pozadí

všech podobných podniků bývají obvykle peníze, touha po

moci nebo obojí. Christophe si to vymyslel hromsky dobře. S

tou tajnou zbraní mohl získávat kdejaké utajované doklady i

významné osoby a prodávat je do celého světa. On sám nic z

toho nepotřebuje. Vybral si opuštěné místě v Africe jen proto,

99

aby odtud mohl provádět svá darebáctví. Proč by si jinak vybral

tohle horké lví království? Podívejte se, letadlo bude přistávat.

Ten Dessalines, nebo kdo v tom vlastně sedí, si musí opravdu

hodně věřit, když se nebojí přistát za noci na tomhle terénu.“

Pilot stroje si skutečně věřil, ale sebedůvěra nemusí vždy

znamenat schopnost, což se vzápětí názorně prokázalo.

Letoun nalétával na přistání příliš pozdě a z příliš veliké

výšky a pilot si svou chybu uvědomil ještě později. Výsledek

byl jednoznačný. Kola podvozku se dotkla země notný kus za

polovinou přistávací dráhy a letoun se v té chvíli pohyboval

ještě velmi rychle. Pilot měl sice možnost přidat plný plyn,

vzlétnout znovu a zopakovat přistávací manévr, ale z důvodů,

které znal jen on sám, to neudělal. Patrně věřil, že se mu zdaří

zastavit stroj dřív, než narazí do stěny pralesa. O chvíli později,

když konečně pochopil, že stroj včas nezastaví, pokusil se ho

stočit stranou. Podvozek, určený k pojíždění vpřed či vzad,

však ostrou zatáčku ve vysoké rychlosti nevydržel. Ozval se

praskot drceného kovu a letoun se v zatáčce převrátil. Dalo by

se říci, že padl nosem na zem a ocas s kormidly čněl k

nebesům.

„Moc pěkné,“ zamumlal Biggles. „Proč jen si ten blázen

musel vybrat k akrobacii právě tuhle noc.“

„Chápu to tak, starouši, že k blankytným výšinám ta

kraksna hned tak nevyletí,“ vesele řekl Bertie. „Nějaký čas

pobude tam kde je, to jest na matičce zemi.“

„Nevím proč se tak raduješ,“ zavrčel kysele Biggles.

„Podívej, jak to dopadlo! Teď s tím neodletí nikdo. Jestli se

Christophe dostal tou havárií do potíží, my jsme úplně

vyřízeni!“

„Tomu nerozumím. Co tím myslíš?“

„Jestli je to letadlo na odpis, Christophe z něj nechá

vyjmout zbraň. A jestliže to udělá, kam ji dá? To už nevíme.

Rozhodně ji nenechá ležet tady, tím si buď jist. Znamená pro

něj příliš mnoho, vlastně všechno. Ale já odsuď neodejdu,

100

dokud tu zbraň nezničíme, nebo dokud ji nebudu mít v kufru s

sebou. Nechte mě teď chvilku přemýšlet.“

Všichni muži, kteří se nacházeli v okolí pralesního

hangáru, se shlukli kolem nešťastného letadla. K letcům

doléhala změť hlasů. Pilot asi ostatním vysvětloval, co a jak se

stalo a proč k tomu došlo.

„Poslyšte,“ ozval se Biggles, který zjevně dospěl k

rozhodnutí. „Bez toho letadla je Christophova hra v koncích, a

on to moc dobře chápe. Zbraň může dostat do akce jedině tak,

že mu někdo opraví letadlo, nebo ji namontuje do jiného stroje.

Nevěřím, že tu má odborníky, kteří by to dokázali. Jestli v tom

mám pravdu, nezbyde mu, než sem přivolat své přátele zvenčí.

Myslím, že to bude smečka kolem von Stalheina a pokud sem

dorazí včas, pak jsme prohráli. I kdyby si zbraň neodvezli,

postačí jim to, co uvidí, aby si ji doma zkonstruovali. Vsadil

bych se, že Stalhein právě vysvětluje Christophovi, jak se o

stroj postará a jak báječně všechno zařídí. Havárie mu nahrála

do karet a nic lepšího ho nemohlo potkat.“

„Jemine ty jsi jasnovidec, starouši,“ řekl obdivně Bertie.

„A co tedy proti tomu uděláme?“

„Zbývá nám jediné řešení. Musíme Christophovi a von

Stalheinovi aspoň na čas přerušit spojení s těmi zvenčí.“

„Jak?“

„Zničíme jim vysílačku. Jinak se s vnějším světem spojit

nemohou – cesta džunglí by trvala příliš dlouho.“

„To je excelentní. Jdeme na to!“

„Zadrž! Ginger se sotva drží na nohou. Byl vzhůru po

celou noc. Nemůžeme už od něj chtít další vypětí. Musí se

vyspat, a někdo tu s ním musí zůstat. Ujmeš se toho ty, Bertie.

Tu vysílačku si vezmu na starost sám.“

„Když to říkáš,“ smutně zavrčel Bertie, jemuž bylo jasné,

že si Biggles stejně prosadí svou. „A kde na tebe máme

počkat?“

„Na místě tolik nezáleží. Třeba zrovna tady. Budu zpátky

tak rychle, jak to jen bude možné. Musím vyrazit hned, nebo by

101

mohlo být pozdě. Pokud by se něco semlelo a zdržel bych se,

nečekejte na mne. Až se Ginger vyspí, vydejte se na sraz s

Algym sami.“

Domluvil, mávl na ně a vydal se při okraji pralesního

podrostu směrem k táboru. Stále vládla noc, ale svit měsíce

nutil Bigglese, aby se opatrně držel ve stínu okrajových

houštin.

Bertie s Gingerem ho sledovali očima. Nelíbilo se jim, že

jde sám, ale oba věděli, že se jejich velitel nemohl rozhodnout

jinak. Nikdo nevydrží dlouho beze spánku ani v těch nejlepších

životních podmínkách, a napětí i námaha posledních hodin

přivedly Gingera na samý pokraj tělesných sil. Biggles jim

zmizel z očí a oba muži si našli vhodné místo u paty

mohutného stromu, kde se zrzek s úlevou uvelebil. Pokud je

člověk skutečně vyčerpán, nepotřebuje ke spaní zvláštní

pohodlí. Bertie se posadil vedle něj a hlídal.

Biggles postupoval vpřed velice opatrně. Úkol, který vzal

na sebe nepovažoval za přespříliš obtížný. Nejdůležilější

nástroj k jeho splnění mu zatěžoval kapsu – byly to nůžky na

drát, které sebrali Stalheinovi. Bez nich by byla jeho akce

mnohem obtížnější, protože pak by se musel proplížit do tábora

hlavní branou. Jeden otvor si již sice v plotě vystříhal, ale to

byl plot mezi ohradou pro zajatce a vlastním táborem. Tudy by

se sice dostal do svého bývalého vězení, ale o to nestál. Nebylo

by mu to ani nic platné, protože vysílačka byla poblíž velké

budovy, kde ho vyslýchal pán tábora Christophe. S nůžkami

mohl vniknout do ležení a opustit ho v jakémkoli místě, které

sám

uznal

za

vhodné.

Proto

tvořily

právě

nůžky

nepostradatelnou pomůcku jeho diverzní výpravy.

Když zvažoval své naděje na úspěch, uvědomil si, že v

jeho prospěch mluví i malá pravděpodobnost, že by někdo z

tábora čekal návrat zajatců po úspěšném útěku. Christophe byl

jistě přesvědčen, že všichni zajatci uprchli v hastingsu a stejný

pohled na věc měli také jeho muži. Jediným mužem v táboře,

který smýšlel jinak, by měl být nedůvěřivý von Stalhein. Znal

102

Bigglese a jeho postupy až příliš dobře. Věděl, že Biggles

odsud nezmizí, dokud se mu nezdaří dokončit práci.

Nepochybně se o tom snažil přesvědčit Christopha, záleželo

ovšem na tom, jaký bude mít úspěch. Po tom, k čemu došlo,

mohl Stalhein snadno ztratit velitelovu důvěru. Christophe

nebyl žádný hlupák a určitě ho napadlo, že to nemusel být

Zorotov, kdo poskytl zajatcům nástroj, s jehož pomocí unikli.

Biggles opatrně postupoval džunglí a uvažoval o úloze

černého vladaře tábora. Došel k závěru, že Christophova pozice

není ani zdaleka tak neotřesitelná, jak si on sám představuje.

Lidé, které lstivě vydíral, a mezi nimiž byl i von Stalhein, se ho

bez váhání zbaví, jakmile ho přestanou potřebovat. Zatím

ovšem čas nedozrál, oni využívali Christopha, a on vydíral je.

Obchod mezi gangstery má také svá pravidla, ta však končí,

když není s čím obchodovat.

Zastavil se a v jasném měsíčním svitu africké noci pohlédl

ke ztroskotanému letadlu. Předpokládal správně. Většina z

účastníků, kteří se ještě před chvílí rojili kolem stroje, se již

vytratila. Několik mužů mířilo ke skrytému hangáru, jiní

odcházeli směrem k táboru. Nejméně dva lidé však zůstávali u

letounu, a dle jejich chování bylo patrné, že se nehodlají

vzdálit. Biggles se usmál. Christophe byl velmi opatrný, a

nehodlal proto nechat tajnou zbraň ani chvíli bez dozoru.

Postavil k ní stráže. Zvuk startujícího motoru džípu donutil

Bigglese přidat do kroku. Šlo o čas. Mohl čekat, že Christophe

začne s vysíláním hned, jak se dostane do svého hlavního

stanu.

Na cestu vedoucí k táboru se Biggles dostal se značným

náskokem před tlupou blížící se od letiště. Pak se rozběhl a

běžel, dokud neměl na dohled bránu v drátěném plotě. Jak

předpokládal, byla dokořán. Zklamala jej však přítomnost

hlídky. Nechtěl sice projít otevřenou bránou, ale hodlal

prostříhat otvor v plotě mimo prales, aby neměl ztíženou práci.

Nevěděl, kde přesně chatrč s vysílačkou stojí, ale

pamatoval si směr, odkud duněl zvuk motoru. Tony Wragg mu

103

ostatně vysvětlil, odkud slyšel signály morseovky. V

naznačeném směru stálo chatrčí hned několik. Biggles sice

nevěděl, ve které z nich je vysílač umístěn, ale předpokládal, že

tu pravou přesně určí, jakmile se dostane na místo.

Předpokládal, že po vnější straně drátu dojde co možná nejblíže

ke stavení s vysílačkou, a pak si prostříhá cestu dovnitř. K

tomu, aby tam vnikl, mu postačí přestřihnout pouhé dva nebo

tři spodní prameny drátu.

Zvuk blížícího se džípu jej donutil odplížit se hlouběji do

pralesa. Dálková světla prořízla temnotu, a automobil jej minul

ve vzdálenosti sotva pěti kroků. Biggles zaslechl Christophův

hlas.

„Dobrá, dobrá…“ slyšel zavrčet černého vladaře a

Bigglese hned napadlo, zda právě neodsouhlasil nějaký

Stalheinův návrh. Za autem žádné další vozidlo nejelo, takže

Biggles pokročil o dalších asi dvacet kroků ke bráně. Teď od ní

stál zhruba ve stejné vzdálenosti a raději proto ustoupil hlouběji

do stínu při okraji cesty. Jenom dvacet kroků ho dělilo od

strážného.

Džíp projel do tábora aniž by se u brány zastavil, přesně

tak, jak Biggles očekával. Strážný zavřel bránu. Také to se dalo

čekat a Bigglese to nijak nermoutilo. Měl své nůžky, které byly

zárukou bezpečného průchodu v kterémkoli místě. Pak se

strážný otočil a zadíval se za džípem. Na ten okamžik Biggles

čekal. Rychle a tiše vyrazil k plotu, připraven kdykoli se

stáhnout do houští, jakmile by se hlídač otočil. Podařilo se mu

dosáhnout drátů a podél nich, stále obrácen čelem ke

strážnému, prošel těsně za ním. Začínala tam stezka vysekaná v

podrostu.

Jako většina strážných, kteří nejsou trvale pod dohledem,

také černoch u brány pokládal svoji hlídku za formalitu. Opřel

pušku o dráty, zapálil si cigaretu, popošel pár kroků k pahýlu

uschlého stromu, a pohodlně se na něm usadil.

V Bigglesovi se vzbouřil jeho smysl pro povinnost a

usoudil, že si ten lenoch zaslouží lekci. Připlížil se blíž, opatrně

104

protáhl paži skrze dráty, a potichu vytáhl opřenou pušku.

Nebyla mu k ničemu, po několika krocích ji odhodil do křoví.

Vyrazil stejnou cestou, kterou nedávno proběhl s Gingerem a

dalšími prchajícími. Tiše postupoval podél plotu k místu,

odkud bylo nejblíž ke stále svítícím reflektorům stojícího

džípu.

Zatím všechno probíhalo hladce, a zdálo se, že by to tak

mohlo zůstat. Celý tábor byl tichý a nic nenasvědčovalo tomu,

že by se někdo obtěžoval pronásledováním uprchlých vězňů,

kteří by snad neodlétli hastingsem. Bylo to ostatně

pochopitelné, protože ve zdejším terénu bylo pátrání za noci

nebezpečné a málo nadějné, byť by na něj byli černí vojáci

připraveni. Za denního světla by asi jednali jinak.

Než se Biggles dostal na úroveň oken Christophova srubu,

z nichž zářilo světlo, zaslechl zevnitř hluk hádky. Zaváhal.

Uvědomil si, že zjištění názorů nepřítele stojí za trochu rizika a

chvíli času. V příští minutě už rychle vnikal prostříhaným

otvorem do tábora a v předklonu mířil přímo za Christophův

srub. Jasně uslyšel hlas černého diktátora. Oproti hlasu von

Stalheina zněl podrážděně, ale agentův ledový klid černocha po

chvíli něčím jako by uhranul, a jeho drsný hlas se ztišil.

„Čeho se bojíte?“ slyšel Biggles Christopha. „Ten muž je

pryč. Není přece šílenec. Ten už se sem víckrát nevrátí.“

„Kdybyste ho znal tak dobře jako já, věděl byste, že s

největší pravděpodobností se snaží dostat k vám co nejblíž, aby

věděl o každém vašem slově.“

Christophe opovržlivě odfrkl.

Biggles se usmál.

„Dobrá, ať je tedy po vašem,“ ozval se znovu Christophe.

„Jděte, ale žádné triky!“

„Vy mi nevěříte?“

„Nevěřím nikomu. Ti zajatí darebáci přece nepřekousali

ostnatý drát zuby. Trvám na tom, že jim někdo z vás přinesl

nůžky.“

105

„Už jsem vám řekl, že to udělal Zorotov,“ lhal von

Stalhein.

„Mrtvý se nemůže hájit!“

106

Biggles na víc nečekal a pospíchal zpátky ke stezce.

Opodál za velkým srubem stálo několik dalších chatrčí. Jejich

účel neznal s výjimkou stavení, o němž slyšel, že se v něm

skrývá radiostanice. Věděl, že ani v jednom ze stavení nesídlí

vojáci, protože jejich ubikace ležely na opačné straně tábora.

Vzápětí si však všiml, že u ohrady, kde byli vězněni běloši, se

pohybují Chrislophovi muži. Jediným orientačním bodem mu

bylo osvětlené okno. Pokud někde poblíž stála anténa, Biggles

ji ve tmě stejně nemohl rozeznat. Neozval se ani žádný zvuk,

jenž by mu posloužil k orientaci. Ostatní stavení byla temná.

Protože předpokládal, že u radiové vysílačky musí sedět služba,

domníval se, že osvětlené okno patří právě jí. Nejvíce se nyní

obával toho, že Christophe nebo některý z jeho lidí odvysílá

zprávu o poškozeném stroji dřív, než stačí zasáhnout.

V okamžiku, kdy vykročil kupředu, měl pocit, že vysílání

již začalo. Christophovy dveře byly otevřeny a zevnitř se

ozýval hluk. Ve světle vycházejícím ze dveří pak uviděl

postavu zahalenou do levhartí kůže, na níž chřestily jakési

ozdoby. Podle zvuků, jaké vyluzovaly, byly vyrobeny ze

železa. Patrně šlo o náčelníka nebo šamana domorodců, který si

přišel pro pokyny ohledně zítřejšího pátrání po uprchlících.

Biggles neztrácel čas nasloucháním, a pokračoval dál, co

nejblíž k osvětlené chýši. Tam si nůžkami proklestil cestu

přestřižením čtyř spodních pramenů ostnatého drátu. Odtáhl je

stranou, aby mu nepřekážely v cestě, protáhl se vzniklým

otvorem, a rychle kráčel ke budově. Stačilo k tomu asi patnáct

kroků. Protože dveře byly na opačné straně, zabloudil zrakem k

oknu. Jediný pohled mu prozradil všechno, co potřeboval

vědět. Měl před sebou skutečně vysílací stanici. Na vratké židli

se uvnitř houpal jeden z Chrislophových vojáků, a sluchátka

měl místo na uších kolem krku. Klimbal. Žádnou zbraň Biggles

nikde neviděl.

Co nejrychleji obešel stavení směrem ke dveřím. Postačí

mu pouze jedna minuta, kdy nebude rušen, a jeho dílo bude

107

hotovo. S pistolí v ruce vstoupil. Radista pootevřel oči, uviděl

cizince, trhl sebou a s očima navrch hlavy se pokusil vstát.

Nevykřikl, úlek ho zbavil dechu.

Nezvaný vetřelec zatlačil černocha zpátky na židli.

„Jen klidně seďte a ticho!“ nařídil mu stručně. Jenže židle

se převážila a padla i s mužem na podlahu.

„Tohle je ještě lepší,“ sykl Biggles. „Když zůstanete v

téhle pěkné poloze, nic se vám nestane.“

Začal vytrhávat kontakty a rozbíjet pažbou pistole

elektronky na přístroji. Chvíli do něj bušil, ale plně spokojený s

tím nebyl. Aby pojistil úspěch svého ničivého díla, sáhl po

petrolejce, která čadila na stolku. Sejmul kryt a polil poškozený

přístroj obsahem její nádrže. Na stole ležel notes pro záznam

zpráv. Vytrhl z něj několik listů, namočil je do petroleje a

zažehl svým zapalovačem. Pak se obrátil ke zděšenému

radistovi.

„Jestliže se během deseti vteřin pokusíte utéct, potká vás

hned ve dveřích kulka. Pamatujte na to!“

Vyhlédl ven. Od Christophova hlavního stanu se sem

blížila malá skupina mužů. Dost pospíchali.

Z Bigglesova pohledu přicházeli špatným směrem. Tak

špatným, že by ho určitě zpozorovali, kdyby se nyní vracel k

otvoru, který si prostříhal jako vchod. Bez váhání vyběhl ze

dveří, oběhl stavení a vyrazil k plotu, kryt stěnami chýše.

Nevšimli si ho. Běžel rychle a byl už téměř u ostnatých drátů,

když k němu od stavení dolehl hlasitý a vzteklý řev. Jeho

sabotáž byla objevena.

Biggles se pousmál, protože mu ten výbuch vzteku

připadal jako potlesk za dobře provedené představení. S

pocitem, že je bezpečně vzdálen od chatrče, došel volným

krokem ke plotu. Nijak nezáleželo na tom, že se nedostal k

prostříhanému otvoru. S nůžkami se mohl dostat ven kdekoli

chtěl a během chvilky byl skutečně zpátky na stezce, na té

straně drátů, kterou si vyvolil. Znovu se zasmál. Napadlo ho,

108

kolik asi práce dalo von Stalheinovi získání nástroje, který se

Bigglesovi stal něčím jako zázračnou zbraní.

Jenomže samotné nůžky ho nemohly přivést do bezpečí.

Suchá tráva tvořící střešní krytinu chýše s vysílačkou se

nyní vzňala, což značně narušilo Bigglesovy předpoklady o

návratu touž cestou, kterou přišel. Jas ohně ozářil všechno v

okruhu padesáti yardů, takže se tudy nemohl vracet, aniž by ho

nepřátelé spatřili. Mohl nyní počkat, až oheň pohasne, nebo se

mohl vydat za přáteli opačným směrem, kde však musel projít

neznámým územím. Protože prodlévání poblíž ohně jen

zvyšovalo jeho ohrožení, rozhodl se pro druhou možnost. Na

čase mu tolik nezáleželo. Když dojde k ostatním do úsvitu,

docela to postačí.

Nůžky dávaly Bigglesovi téměř pocit všemohoucnosti.

Nemusel se držet stezky. Mohl do tábora vstoupit i odejít z něj

kdekoli se mu zamanulo. Mohl také projít napříč táborem, aby

ho nemusel dlouho obcházet, ale v tom případě by jeho cesta

vedla mezi barákem pro mužstvo a budovou v níž žil

Christophe. Zavrhl tuhle možnost jako příliš nebezpečnou, ale

uvědomoval si, že se ještě může hodit jako východisko z nouze.

Spokojeně klepl na kapsu s nůžkami a vyrazil podél drátů.

109

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

NŮŽKY A KROKODÝLI

Biggles zcela přirozeně předpokládal, že drátěný plot vede

kolem celého tábora. Považoval to za samozřejmé, protože

stačí jedna díra a celý plot je zbytečný. Jenomže tady bylo vše

nějak jinak, což poznal po několika minutách pochodu. Málem

by totiž spadl do řeky. Nedošlo k tomu jen proto, že těsně před

setou zaslechl náhlé šplouchnutí vody. Zarazil se, pohlédl

pozorněji dopředu a asi tři yardy před sebou rozeznal pod

větvemi keřů vodní hladinu. Čeřily se na ní vlnky, odrážející

měsíční svit. Stál na břehu řeky!

Prudce uskočil a po zádech mu přeběhl mráz, neboť voda

se znovu rozvířila a Biggles na hladině rozeznal několik dvojic

výrazných hrbolků. Byly to oči krokodýlů a rázem bylo jasné,

kdo způsobil to náhlé a prudké zašplouchání. Jeden z

obojživelníků prostě mávl prudčeji ocasem.

Biggles se zděsil. Kdyby ta obrovská zvířata nevyplašil

svým příchodem a kdyby se nepohnula, šlápl by patrně do

prázdna a padl do vody, přímo mezi ně.

Christophe umístil své sídlo dobře. Tím, že jedna jeho

strana přiléhala k řece, byl odtud tábor skvěle zabezpečen a měl

současně zajištěn zdroj vody. Řeka zde byla poměrně úzká,

nebyla širší než dvacet yardů. Plot z ostnatého drátu vybíhal až

k vodní hladině, kde končil. Nebylo ho dále zapotřebí, protože

krokodýli sloužili jako mnohem účinnější překážka. A nikdo je

sem nemusel nasazovat, protože v řekách západní Afriky se

tyto zubaté příšery vyskytovaly poměrně běžně. Nepochybně

stačilo vysypat občas do vody kbelík se zbytky z kuchyně a

věčně hladoví ještěři místo brzy objevili a zamilovali si ho jako

nejlepší restauraci v okolí.

Biggles ve tmě neviděl, jak daleko sahá vodní překážka,

ale ani mu na tom příliš nezáleželo. Bylo lhostejné, zda má

110

překonat malé jezírko plné krokodýlů, nebo mocný veletok

oživený stejným druhem zvířátek. Tudy jeho cesta nepovede,

neboť žádnou z těch překážek by nedokázal překonat.

Mohl nyní udělat pouze dvě věci. Buď se vrátit stejnou

cestou, jakou přišel, nebo prostříhat dráty a vydat se podél řeky

k opačné straně tábora, tedy k místu, kde znovu narazí na

ostnatý drát. Po zvážení rizik se rozhodl pro druhou možnost.

Věděl o této části Christophova království jen to, co měl

možnost zahlédnout z ohrady pro zajatce. Stály tam chýše, kde

bylo ubytováno mužstvo. Nevěděl, co by tam ještě mohlo být,

ale nehodlal ztrácel čas dohady. Měsíc však již bohužel prošel

zenitem, a ozařoval teď vrcholky stromů, které nepropouštěly

jeho svit. Část tábora ležící pod stromy byla proto zahalena

inkoustově temnou tmou a z místa, kde Biggles právě stál,

nemohl vidět vůbec nic.

Znovu zacvakaly nůžky. Stačilo prostříhat čtyři spodní

dráty a Biggles se znovu propracoval do vězení, do tábora. Při

prolézání se musel hodně sehnout, ale volil ten postup úmyslně.

Kdyby se totiž musel nakvap vracet, jedině on sám by přesně

věděl, kde leží jeho únikový

otvor.

Všichni jeho

pronásledovatelé, by díru v plotu velice obtížně hledali.

Když se teď Biggles rozhlédl po nočním táboře, zjistil, že

požár srubu s vysílačkou buď již proměnil všechno dřevo v

popel, nebo ho černoši uhasili. Dějiště svého nedávného

žhářství přesto objevil. Označovala ho slabá načervenalá záře,

v jejímž odlesku rozeznával stíny pohybujících se postav.

Bigglese však daleko více zaujaly světelné kužely baterek,

které se míhaly u plotu a pomalu se k němu blížily.

Předpokládal, že jejich majitelé pátrají na vnější straně drátů.

Světla se občas zastavila a Biggles z toho usoudil, že snaživí

stopaři zkoumají plot a hledají v něm díry. Pokud žádné

nenajdou, Christophe usoudí, že ničitel vysílačky a žhář

budovy je dosud v táboře. Podle Bigglese bylo málo

pravděpodobné, že by von Stalhein Christophovi přímo

oznámil, že uprchlíci mají nůžky na drát, neboť by musel

111

vysvětlovat, jak to ví. Biggles sice slyšel Christopha o nůžkách

mluvit, ale všechno to byly pouze dohady.

Veškeré dění v táboře bylo nyní mnohem soustavnější a

tím také pro uprchlíka nebezpečnější. V čase, kdy by většina

vojáků spala, byli téměř všichni na nohou. Biggles si byl

vědom, že jejich noční rejdění zavinil on sám. Jeho útok na

vysílačku se stal píchnutím do vosího hnízda. Vrcholně

rozzlobený Christophe vyhnal rozespalé vojáky k hašení požáru

a pronásledování pachatele a ti byli nyní rozzuření stejně jako

jejich velitel.

„Kdybych jim padl do rukou teď, roztrhali by mne na

kousky,“ zašeptal Biggles sám pro sebe. „No, raději zmizím.“

Vzhledem k tomu, že po stezce pobíhali lidé skřípající

zuby, se tudy nemohl vracet zpátky, a zamířil proto podél

říčního břehu. Držel se tak blízko u vody, jak se jen odvážil.

Příliš blízko si však netroufl, protože mu neustálé šplouchání

vody prozrazovalo, že obojživelní strážci jsou také v

pohotovosti, a před jejich zuby by dal přece jen přednost rukám

domorodců.

Zamrazilo ho ve chvíli, kdy klopýtl a málem spadl do

něčeho, co zprvu pokládal za další vodní tok. Voda a bláto

vystříkly, byla to však naštěstí jen malá prohlubeň zatopená

vodou. Biggles spěchal dál a cestou si oklepával z bot nalepené

bahno.

Nyní ho čekala nejtěžší část cesty. Po levé straně stály

chýše pro mužstvo a po pravé straně mu únikovou cestu

zahrazovala řeka, takže musel projít jakýmsi koridorem

rámovaném nebezpečím. Chaty se naštěstí neukázaly jako

nebezpečné. Naopak. Nezůstal u nich ani jediný voják a tak

Bigglesovi skvěle posloužily jako krycí stěna, stojící mezi ním

a otevřeným prostranstvím tábora, kde se to nyní hemžilo

lidmi. Biggles vyrazil poklusem, a ke své úlevě spatřil asi po

minutě běhu plot. Ostnatý drát se mu stal znamením spásy a

úniku. Znamenalo to, že je na druhé straně tábora, tam kde už

112

neteče řeka a kde ho neohrozí čelistí krokodýlů. Biggles se liše

zasmál. Měl opět jen jednoho nepřítele.

Plot začínal v místech, kde se řeka stáčela od tábora.

Znovu se dostaly ke slovu nůžky na drát, a po chvilce již

Biggles obezřetně kráčel po vnější stezce k hlavní bráně.

Během několika vězeňských výletů si zmapoval tábor dobře.

Zarazil se nedaleko brány, od které k němu dolehly

rozčílené hlasy. Zamračil se, ale když potom pochopil z

americké hrdelní angličtiny, čeho se rozruch týká, rozjasnil

tvář. Před bránou stál hlouček Christophových vojáků, a

důstojník v jejich středu jednomu z nich spílal kvůli ztracené

pušce. Na strážného hlavu se řinul takový příval nadávek, až ho

bylo Bigglesovi skoro líto. Černoch však mohl klást vinu jen

sám sobě.

Cesta vedoucí k letišti však byla neprůchodná a Biggles

musel vyčkat, až povyk pomine. Skupina vojáků stála tak

blízko u brány, že bylo vyloučeno kolem ní nepozorovaně

projít. Stáhl se tedy asi o deset kroků zpátky a vtiskl se do

houští. Musel čekat, až skončí důstojníkova lekce o kázni a

pořádku. Pak si však všiml, jak se k ječícímu důstojníkovi blíží

Christophe, přilákaný hlukem hádky, a uvědomil si, že

výchovná hodinka hned tak neskončí.

Christophova špatná nálada byla vzhledem k předchozím

událostem zcela pochopitelná, to však nebylo omluvou pro jeho

následující chování. Když zjistil, k čemu u brány došlo, divoce

zavrčel a odstrčil důstojníka. Uchopil pevněji svou

vycházkovou důstojnickou hůl zdobenou zlatým kováním a

začal bít nedbalého vojáka přes hlavu s takovou zuřivostí, až

Biggles znovu pocítil osten výčitky. „Jenže,“ prolétlo mu

hlavou, „kdyby na takovou nedbalost ve stráži přišel

Christophův diktátorský pradědek, přišel by voják o hlavu. Pak

že tu nemáme pokrok…“

Když ponaučení skončilo, odplížil se zbitý voják jako

zpráskaný pes a ostatní muži ho tupě sledovali obráceni zády k

bráně. To poskytlo Bigglesovi nečekanou příležitost k úniku,

113

které se ihned chopil. Neměl času nazbyt. Úsvit se blížil a po

rozednění by byl ústup od tábora mnohem obtížnější.

Stále však vládla tma a Biggles ji využil. Proklouzl za

zády mužů a vyrazil k letišti. Pospíchal. Střídal chůzi s

poklusem a dostal se k cíli bez jakýchkoli příhod. Zjistil, že

havarované letadlo již neleží na místě, kde se převrátilo. Rád

by zjistil, kam se podělo, jenomže krajinu právě zahalila

nejhlubší tma, jaká nastává těsně před svítáním, a Biggles

neviděl nic. Rozhodl se proto dojít na místo smluveného

setkání. Tentokrát kráčel pomalu, protože měl obavu, že by

poblíž hangáru mohl narazit na některého ze strážců. Když

dorazil na smluvené místo, na východě již bledla obloha.

Po Bertiem a Gingerovi však zatím nebylo ani vidu ani

slechu, a Biggles se proto vydal na malou obhlídku okolí, aby

zjistil, zda je na správném místě. Přestože se pohyboval

opatrně, náhle zakopl o kupu tlejícího listí a měl pocit, že se to

zašustění rozlehlo v okolním tichu jako výstřel z pistole. Byl to

nesmyslný pocit, ale vzápětí se k Bigglesovi doneslo tiché

zašeptání.

„Jsi to ty, Bigglesi?“

Poznal Bertieho hlas a vzhlédl. Známý hlas přicházel ze

značné výšky, ale v ranním šeru rozeznal jen nejasné obrysy

dvou postav přikrčených v mohutné rozsoše větví.

„Co tam proboha děláte?“ vyhrkl.

„Hřadujeme, starouši, hřadujeme.“

„Co to je za nápad?“

„Není tak hloupý,“ namítl Bertie. „Stojíš totiž na

nejrušnější

křižovatce

mravenčího

provozu

afrického

kontinentu.“

Biggles pohlédl k zemi. Tma začínala řídnout. „Žádné

mravence tady nevidím.“

„Ještě před chvílí jich tam bylo na několik náklaďáků.“

„Tak teď jsou pryč. Slezte z toho bidla!“

Bertie i zrzek seskočili.

114

„Celou noc jsem prospal,“ řekl spokojeně Ginger.

„Probudil mě až Bertie, když zjistil, že kolem došlo k invazi

mravenců. Byly jich milióny a lezli mi do kapes i do nosu.

Protože jsme nechtěli utíkat někam jinam, abys nás nehledal,

vylezli jsme na strom. Tam se většině z nich za námi nechtělo.

Bertie říkal, že se mu zdálo, jako bys dostal tu boudu. Prý

zahlédl světlo jako od požáru.“

„Máš dobré oči, Bertie. Nebylo to nic tak náročného.

Nemyslím, že by Christophe mohl v nejbližší době použít

vysílačku. A co se odehrálo tady?“

„Tlupa černochů odtlačila letadlo po jednom kole do

hangáru.“

„Zajímalo by mě, proč tak pospíchali s odklizením. Myslel

jsem, že tam letoun klidně nechají do rána. Ale na tom teď

nezáleží. Máš ještě u sebe nějaký suchar, Gingere?“

„Pár by se jich ještě našlo.“

„Docela rád bych něco snědl. Po těch celonočních

toulkách mám hlad jako vlk. Člověku jako jsem já se bez jídla

pracuje dost těžko.“

„Taky jsem takový,“ ušklíbl se Bertie. „Pokud někde

neseženeme nějakou vydatnou výživu, bude nám pěkně kručel

v břiše, než dorazí Algy. Ale co hodláš podniknout teď?“

„Nemyslím si, že bychom se za světla měli o něco

pokoušet,“ řekl Biggles. „Teď, když Christophe nemá

vysílačku, a letadlo zatáhli do hangáru, si můžeme dopřát

trochu odpočinku. Docela rád bych se trochu umyl.“

„To se nedivím,“ ušklíbl se Bertie. „Vypadáš jako bys tu

někde čistil stoku. Netušil jsem, že tu mají kanalizaci.“

„Tu nemají. Místo toho mají řeku plnou krokodýlů. Snad

mi budeš věřit, že jsem se po blátivém břehu nemotal schválně,

jen z lásky ke zvířatům,“ zavrčel Biggles. „Ale teď bychom se

měli stáhnout někam jinam. Až se za chvíli začnou ti černí

chlapci shánět po někom, na kom by si vylili vztek, nebude tu

nijak bezpečno. Co je tohle?“

115

Odmlčel se, neboť ticho úsvitu přerval hukot leteckých

motorů.

„Neříkej mi, že už opravili ten svůj vrak,“ zamumlal

nevěřícně Bertie.

„Tohle není ta tajná mašina,“ řekl znalecky zrzek. „Tohle

zní jako hastings a je po čertech blízko!“

Jeho hlas zanikl v rachotu motoru letounu, který se náhle

zjevil pod stromy na vzdálenějším konci přistávací plochy, na

téže straně, jako se nacházeli sami. Byl to hastings, a jak

správně řekl zrzek, byl po čertech blízko. Letci pochopitelně

nejdříve předpokládali, že se vrátil stroj, kterým unikl Tony s

ostatními zajatci.

„Není to on,“ řekl vzápětí Biggles, který jako první

pochopil, že se všichni mýlí. „Tohle je hastings, v němž vezl

Tony generála do Dakaru, a který zde donutili k přistání. Celou

tu dobu tu byl někde schovaný.“

Obrovitý dopravní letoun se pomalu otočil, a mířil po

hrbolatém povrchu letiště k hangáru.

„Co s ním chtějí dělat?“ napadlo Gingera.

„Já bych řekl, že se pokusí přemístit do něj tu tajnou

zbraň,“ odhadl Biggles.

„Jemináčku,“ vydechl Bertie. „Ti lotříci nám nedají pokoj,

dokud je nevyhodíme z pokoje na chodbu, pokud víte, co tím

myslím.“

„Ale ano,“ kývl Biggles. „Jenže tohle jsem opravdu

nečekal.“

„Mám dotaz,“ řekl Ginger. „Co uděláme teď?“

„Nemyslím, že by se jim podařilo přemístit zbraň do

hastingsu, aby mohli vzlétnout ještě dnes,“ uvažoval nahlas

Biggles. „Takže se ještě po nějakou dobu poměr sil nezmění.

Bude ale lepší, když se odsud konečně stáhneme, nebo se

poměr sil změní dost výrazně. Můžeme čekat, že na nás

uspořádají hon. Zatím se nedá podniknout nic, takže bychom se

měli držet původního plánu a přesunout se někam, kde budeme

méně na ráně.“

116

„Nejlepší by bylo přesunout se co nejblíž k místu, kde se

máme setkat s Algym. Může se přece stát, že tam přistane už

zítra,“ navrhl Ginger.

„Pověděl jsi to přesně,“ kývl Biggles. „Právě tohle jsem

měl na mysli. Projdeme džunglí tak, abychom se dostali do

bezpečné vzdálenosti odsud, a zároveň abychom nebyli daleko

od místa, kam má přiletět Algy. Je nejvyšší čas vyrazit.“

„Ještě počkej,“ vyhrkl zrzek. „Co je zase tohle?“

Od tábora se k přistávací ploše blížil džíp a mířil přímo k

hangáru. Když se dostal nejblíže k pozorovatelům, mohli uvnitř

vozu rozeznat Christopha a Stalheina. Biggles pohlédl k

hastingsu, který se mezitím obrátil nosem ke startovací ploše.

Vrtule velkého stroje stále vířily a motory burácely.

„Mám pocit, že budeme mít poněkud ztíženou práci,“ řekl

pomalu Biggles. „Ten chlapík, co leze z hastingsu, musí být

Dessalines. Je ustrojen pro let, nezdá se, že by se chystal do

dílny. Myslím, že poveze někam Stalheina.“

„Stalhein už tu nejspíš nemá co na práci, když přiletěl

jenom kvůli tobě. Možná se prostě chce vrátit na místo, odkud

sem přitáhl,“ řekl s nadějí v hlase Ginger. „Když je letadlo,

kterým sem přiletěl vyřazeno z provozu, odletí s ním zpátky

Dessalines s hastingsem.“

„Můžeš mít pravdu,“ zvedl Biggles hlavu. „Ale já bych se

na to díval docela jinak. Pročpak by von Stalhein najednou tak

pospíchal odtud? Chce přece tu tajnou zbraň! Jestliže teď

zmizí, už se sem možná nikdy nedostane. Zkus se vžít do jeho

úlohy. To je nejlepší způsob, jak přijít na kloub záměrům

nepřítele.“

„Příčí se mi uvažovat jako Stalhein,“ znechuceně odfrkl

Bertie, sejmul monokl a začal ho leštit.

„Chyba,“ řekl Biggles. „Udělám to tedy za vás.

Předpokládejme, že Dessalines opravdu odletí se Stalheinem do

jeho doupěte, ať už leží kdekoli. Když ale bude mít Stalhein k

dispozici letadlo, co mu zabrání zbavit se po příletu

Dessalinese a vrátit se zpátky s tlupou agentů, svých dobrých

117

přátel. Jedině tady získají to, po čem tak louží. Tady je

havarované letadlo a hlavně jeho obsah. A právě hastings jim k

tomu pomůže, protože po zemi by se sem ani zpátky nikdy

nedostali.“

Ginger se na něj překvapeně zadíval. „Ty vážně věříš, že

von Stalhein chystá takovou podlost?“

„Vlastně nevím,“ pokrčil rameny Biggles. „Může to však

udělat docela snadno. Napadá vás snad něco, čím by mu v tom

Christophe mohl zabránit?“

„Ne.“

„Mne také ne. Podezření ve mně vzbuzuje jeho náhlý

spěch. Pokud von Stalhein skutečně odlétá, pak to může

znamenat jediné – upekl už nějaký plán. Tajná zbraň leží stále

tady. On není z těch, kdo opouštějí rozdělanou práci, ale již ví,

že na ni sám nestačí. Asi jsem v noci za Christophovým srubem

něco nepochopil. Slyšel jsem tam, jak mu von Stalhein něco

vnucuje. Christophe souhlasil, ale mně se zdálo, že nijak

ochotně. To bylo v době, kdy byl rozzuřený z havárie letadla.

Stalhein tehdy rychle vymyslel nějaký záměr, který hodlá

uskutečnit co nejdříve. Naše přítomnost mu velmi vadí. Musí

tušit, že jsme nablízku, a nehodlá ztrácet čas, protože jsme pro

něj nebezpečnější, než Christophe i se svými vojáky.“

„Jenomže teď nám s hastingsem zmizí,“ ozval se Ginger.

„Neumím ho zastavit,“ zavrčel Biggles, „ale slibuji ti, že

ho tu brzy zase uvidíš.“

Dessalines se vrátil na místo pilota. Von Stalhein se ve

dveřích letounu rozloučil s Chrislophem. Pak vstoupil dovnitř a

dveře se za ním zavřely. Stroj se pohnul a roloval na start.

Během dalších tří minut byl ve vzduchu a rychle nabíral výšku.

„Christophe si myslí, bůhvíjak není chytrý,“ řekl Biggles,

„a dělá chybu za chybou. On tomu von skunkovi, kterému před

chvilkou podal ruku, patrně věří. No, každý svého štěstí

strůjcem. Varoval jsem ho, jenže on, jako většina těch, kteří

mají o svém důvtipu přemrštěné mínění, mě neposlouchal.

118

Pokud ještě něčemu rozumím, pak ho čeká tvrdší lekce, než dal

svému strážnému.“

„Jakému strážnému?“ nechápal Bertie.

„To nic,“ ušklíbl se Biggles. „Jeden z jeho strážných ztratil

pušku a Christophe ho za to seřezal holí.“

„Fuj! Primitivní justice,“ řekl Bertie. „Ale co teď uděláme

my, starouši?“

„Máš moc hezké otázky,“ řekl tiše Biggles. „Pro nás teď

bude nejlepší nechodit moc daleko, protože nemáme tušení, za

jak dlouho se letadlo vrátí. Může být pryč hodinu, ale může to

trvat celý den. Nechte mě chvilku přemýšlet.“

Bigglesova úvaha netrvala dlouho.

„Oba víte, že nerad vidím, když se rozdělujeme, protože je

pak obyčejně těžké, znovu se sejít,“ začal. „Mám ale velkou

obavu, že v tomhle případě to jinak nepůjde. Nemůžeme být

všichni současně tady a na místě srazu s Algym. Pro začátek se

odsud odklidíme na místo, kde bychom slyšeli návrat

hastingsu, ale kde budeme mít větší odstup od vojáků. Ty,

Bertie, půjdeš naproti Algymu. Nesmíme dopustit, aby na ploše

nikoho nenašel a vydal se nás hledat. Algy nezná místní

pohostinnost a mohl by někomu padnout do rány. Ginger počká

se mnou, protože má vysílačku. Podrobnosti si povíme cestou.

Jdeme!“

Husím pochodem vykročili hlouběji do pralesa.

119

KAPITOLA DVANÁCTÁ

BIGGLES ZTRÁCÍ KLID

S Bigglesem v čele a s připravenými pistolemi v rukou

spěšně kráčeli asi půl míle džunglí. Potom se před nimi objevila

volná krajina. Zastavili se a přikrčili do okrajové houštiny. Před

nimi se otvíral velmi nebezpečný úsek bez možnosti úkrytu.

Bylo jasné, že kdokoli se přes něj vydá, bude vystaven zrakům

případných pozorovatelů ukrytých ve stěně pralesa. Přesto se

právě chystali vyrazil, když zrzek spatřil, jak nedaleko nich

vystupuje z džungle tlupa černochů.

Všichni se znovu přikrčili.

„Nevypadají, že jdou na zmrzlinu,“ řekl tiše Biggles.

„Necháme ty černé chlapce projít a nebudeme se jim zbytečně

ukazoval. My už s Gingerem vlastně ani dál nepůjdeme,

protože musíme zůstat na doslech od letištní plochy. Moc rád

bych zjistil, kam vlastně ten hastings letěl. Myslím tím, na čí

území, a zda míří na běžné nebo utajované letiště.“

„Jaká jsou vlastně v Libérii letiště?“ zeptal se Ginger.

„Normální slušné letiště je jen v hlavním městě

Monrovii.“

Bertie s nimi vyčkával, dokud tlupa domorodců nepřešla

po pláni opodál jejich úkrytu a nezmizela.

„Raději vyrazím hned,“ řekl pak. „Rád bych došel na

místo dřív, než začne pražit slunce.“

„Jdeme,“

souhlasil

Biggles.

„Kousek

cesty

tě

doprovodíme. Než přejdeš tuhle nebezpečnou planinu,

posloužíme ti jako zajištění. My dva se pak vrátíme zpátky, blíž

k letišti.“

„A co mám říci Algymu, starouši?“

„Aby byl připraven. Až se k vám dvěma připojíme,

nesmíme ztrácet čas. Nemělo by smysl, abyste bloudili lesem a

120

hledali nás. Kromě toho by stejně nemohl přistát jinde, než na

Christophově letišti.“

„Řeknu mu, aby stál v pozoru,“ ušklíbl se Bertie.

„Dobře. Teď ale sleduj prostor po stranách. Ginger si

vezme na starost, jestli nás někdo neohrožuje zezadu a já budu

dávat pozor, co se děje před námi. Kdyby na nás někdo

zaútočil, budeme si to s ním muset rozdat. Pokud by nás někdo

chtěl rozčtvrtit jako kuřata, vzneseme proti tomu námitky.

Christophe má mizernou náladu a bude schopen každé

lotroviny.“

Ušli tak spolu asi míli, ale nespatřili žádný pohyb kromě

malého hejna supů, kteří se prali o mršinu, ponechanou zde

zřejmě tlupou lvů. Potom se Biggles zastavil.

„My tu chvíli počkáme, Bertie,“ řekl. „Než se stáhneme ke

kraji džungle, budeme tě sledovat, dokud nepřejdeš na druhou

stranu. Měj oči na stopkách.“

„Ukážu každému, jak bojuje šlechtic,“ zazubil se Bertie.

Mávl jim na pozdrav a vykročil směrem k severu.

„Zdá se mi, že než dorazí Algy, budeme si muset trochu

utáhnout opasky,“ obrátil se Biggles k zrzkovi. „Ani

nepamatuji, kdy jsem byl naposledy tak dlouho bez spojení se

základnou. To by se ale dalo vydržel. Horší to bude s vodou.“

Sledovali Bertieho dokud jim nezmizel z očí, a potom se

pomalu a za stálého rozhlížení stáhli zpátky do stínu shluku

tamaryšků. Skryli se tam jak před nepovolanými zraky, tak

před žárem slunce, který začínal být úmorný. Od stinného

okraje pralesa je dělilo asi tři sta kroků.

„Čekal bych tu teď větší ruch,“ poznamenal Biggles,

obhlížející krajinu, nad níž se tetelil vzduch rozpálený sluncem.

„Zdá se, že je Christophe opravdu přesvědčen, že nás všechny

odnesl hastings. Von Stalhein ví své, ale jeho názory nebere

budoucí africký král vážně. Zajímalo by mě, co má náš starý

německý přítel za lubem. Myslím, že jsem jeho záměr odhadl

správně, ale u něj člověk nikdy neví.“

121

Posadili se a dojedli zbytek Gingerových zásob. Velký

hodokvas to rozhodně nebyl. Mezitím slunce stoupalo výš a

výš a vzduch se začal tetelit. Nic se nedělo. Ginger vzdychl,

když si uvědomil, že budou muset vydržet celý den bez vody.

Ačkoli teprve končilo ráno, ohlásila se žízeň.

„Když bude nejhůř, vypravíme se k řece za táborem, o

které jsem ti vyprávěl,“ řekl Biggles, který zřejmě uvažoval

podobně. „Teče vzadu za táborem. Jen nevím, jak z ní

nabereme vodu bez krokodýlů. Doufal jsem, že von Stalhein

bude zpátky dřív. Teď bych byl ale nejraději, kdyby se dnes

vůbec nevrátil. Nejlepší by bylo, kdyby se nám hned po

setmění povedlo vniknout do hangáru, zničit tajnou zbraň, a

vydat se za Bertiem.“

Den ubíhal pomalu. Vedro se stupňovalo. Zdálo se

nesnesitelné, ale za hodinu to bylo ještě horší a hodiny plynuly

dál. Příšerné bylo, že horko jako by nepůsobilo na hmyz, který

na letce stále útočil v celých mračnech. Žízeň vysušila oběma

mužům ústa, ačkoli o ní nikdo z nich nepromluvil. Na zrzkovi

však bylo utrpení znát stále výrazněji.

Několikrát se v blízkosti jejich úkrytu objevila tlupa

domorodců na lovu, takže bylo zřejmé, jaké nebezpečí by

přinesly pokusy o hledání vody v pralese. Jedna z tlup černochů

se dostala poměrně blízko k jejich úkrytu, ale brzy zase

zmizela. Jediná zvěř, kterou zahlédli, bylo malé stádo zeber,

které se řítily úprkem po pláni, jako by je cosi vyplašilo.

Pak se slunce konečně nachýlilo k západu a strašlivý den

končil. Biggles opatrně vstal.

„Doufám, že jsem se v odhadu nemýlil,“ zamumlal

vyschlými rty. „Von Stalhein se musí vrátit co nejdřív, jestli se

chce dnes vůbec vrátit. Když mu Christophe oznámil, že jsem

tady, byl tu úžasně rychle.“

„Určitě se vrátí,“ řekl přesvědčeně Ginger. „Přece tady

nenechá tu tajnou zbraň. Podle mne teď někde shromažďuje

nějakou útočnou jednotku. To zabere spoustu času.“

122

„Nejspíš máš pravdu,“ přisvědčil Biggles. „Jakmile se

dostatečně setmí, vydáme se na cestu a nejdříve zajdeme k

řece. Musíme sehnat vodu. Bez ní bychom dlouho nepřežili a

jsem proto ochoten přeprat pár krokodýlů a dostat z vody

nějakou z těch hnusných tropických nemocí. Pak dojdeme k

hangáru a pokusíme se ho zapálit. Nemělo by to být příliš

obtížné, protože všechno je vyschlé na troud. Pokud se nám to

podaří, vydáme se za Bertiem a s ním počkáme na Algyho. Už

nebudeme čekat dlouho. Je zvláštní, jak se čas vleče, když

nemá člověk co na práci…“

„Počkej!“ zarazil ho Ginger. „Co je tohle?“

Biggles zbystřil pozornost.

Do ticha začínajícího soumraku zazněly lidské hlasy, v

nichž se ozývalo vítězné nadšení. Pokřik sem doléhal z

nedaleka a nesporně křičeli černoši. Biggles s Gingerem na

sebe pohlédli a vyrazili tam. Opatrně se prodrali houštím

tamaryšků, které jim překážely ve výhledu. Sotva sto dvacet

yardů od nich křepčilo asi deset černých mužů mávajících

oštěpy. Zdálo se, že jde o vítězný tanec a protože ho ozařovaly

téměř vodorovné paprsky slunce, visícího těsně nad obzorem,

napadlo zrzka, že se obřadně loučí se dnem.

Jenomže Ginger se velice mýlil.

Důvod jejich tance a veselí poznal vzápětí, hned jak se

zadíval pozorněji. Uprostřed jásající tlupy se potácel muž, jenž

byl zcela zjevně na konci sil. Ten muž byl bílý a Ginger i

Biggles na zlomek vteřiny strnuli.

Poznali Bertieho!

Právě ve chvíli, kdy si to uvědomili, jeden z rozesmátých

lovců přetáhl nešťastnou oběť oštěpem přes záda a jiný ho

hrotem zbraně postrčil vpřeď Ginger nebyl v okamžiku poznání

schopen ani slova. Ochromilo ho zděšení, neboť považoval za

nemožné vypořádat se s tak velkou tlupou, byť ozbrojenou

pouze oštěpy.

„Jak proboha…“ začal, když se mu vrátila řeč.

123

„Žasnout můžeš jindy,“ zarazil ho ostře Biggles. „Prostě se

ho nějak zmocnili, a my mu musíme pomoci. Co nejdřív a

nejlépe hned! Kdyby ho dostal do drápů Christopha, tak ho asi

na místě zabije. Jenomže vzhledem ke špatné náladě, co ho

zrovna drží, může Bertie očekávat ještě horší konec.“

„Myslíš, že ho ženou do tábora? Že ho budou mučit?“

„Ano.“

„Ale odsud se k nim nepozorovaně nedostaneme,“ vyhrkl

zrzek.

„Odtud na ně nemůžeme zaútočit vůbec! Jasné?“ zasyčel

Biggles, jehož opustil jeho pověstný klid. „Počkáme, až zmizí

za tím křovím a neuvidí sem. Pak vyrazíme ke kraji lesa. V

jeho stínu je musíme předhonit, abychom je překvapili ze

zálohy. Naší jedinou nadějí je překvapivý útok. Je nezbytné je

vyděsit tak, aby se jich zmocnila panika. Nezapomínej na to, že

tihle pralesní ďáblové zavraždili Vica Robertse a mladého

Laxlona. Dojde k boji a všechny ohledy teď musí stranou. Jde o

život a já jim Bertieho ve spárech nenechám! Tak je to! Pojď!“

Skupina křičících mužů zmizela za křovisky a Biggles

vyrazil z úkrytu. Navzdory únavě se rozběhl k lesu jako

hladový vlk, který vyslídil kořist. Ginger mu byl v patách.

Tři sta yardů může být někdy velice dlouhých. Zrzkovi se

zdálo, že mají před sebou snad více než míli. Několikrát cestou

klopýtl v nerovném terénu. Jednou upadl a narazil na sluncem

vyprahlou a na kámen ztvrdlou zem tak nešťastně, že si vyrazil

dech. Málem šlápl na jakési malé vyplašené zvíře, které mu

překřížilo cestu. Nejobtížnější bylo neustále sledovat jedním

okem houštinu, za kterou zmizeli černoši, a snažit se zmizet v

pralese dříve, než se tlupa opět vynoří. Jak se ocitli v lese, oba

letci se co nejvíc předklonili a téměř po čtyřech uháněli k

nedalekým křovinám. Podle trvajícího vítězného pokřiku

divochů, dosáhli letci cíle, aniž by byli spatřeni. Sotva lapali po

dechu a pot řinoucí se jim z čela je téměř oslepoval.

Biggles se nezastavil. Pokračoval dál v běhu, přestože byla

pod stromy téměř úplná tma, což jim postup nijak neusnadnilo.

124

Ginger, který se mezi padlými kmeny a větvemi spíše potácel,

si připadal jako v nějakém šíleném snu. Oči ho pálily od potu i

šlehajících větviček a měl pocit, že se mu rozskočí srdce. Hnalo

ho však vpřed pomyšlení na zmučeného Bertieho. Měl podivný

pocit, že se Biggles jaksi změnil. Běžel za ním, neviděl mu tedy

do tváře, ale vsadil by se, že mu z očí šlehají blesky vzteku a

zlosti.

Současně měl pocit, že se Biggles proměnil ve stroj, který

nezná únavu. To však byla vlastnost, kterou u něj již zrzek ve

vypjatých situacích poznal a znovu a znovu obdivoval. Jeho

velitel nevypadal jako člověk, který by byl schopen podávat tak

úžasné výkony, ale zrzek toho byl několikrát svědkem. Byla to

nejspíš záležitost silné vůle.

Když se prodrali k okraji letiště, Biggles se zastavil a

pokynul Gingerovi, aby netropil hluk. Naslouchal. Bujarý

povyk domorodců se ozýval za nimi a blížil se. Biggles opět

vyrazil kupředu, avšak za chvíli se zastavil znovu a

zaposlouchal se do zvuků okolního pralesa. Ginger stanul vedle

něj a všiml si, že i do tváře jeho velitele jsou vepsány útrapy

posledních hodin. Na neoholené tváři zabláceného Bigglese se

zračila únava. Velitel pak postoupil ještě o několik yardů

kupředu a ukázal na sotva patrnou stezku, vedoucí ven z

pralesa.

„Přijdou tudy,“ sykl. „Ty zůstaň na místě, já přejdu na

druhou stranu stezky. Až vykřiknu, zařvi a vystřel jim dvakrát

nad hlavy. Já udělám totéž. Jestli utečou, dobrá. Pokud ne,

střílej tak, abys zabil, protože oni by se nás také nerozpakovali

zavraždit. Střílej co nejrychleji! Musíme zachránit Bertieho,

takže buď my, nebo oni. Máš nějaké rezervní náboje?“

„Tři zásobníky.“

„Dej mi jeden.“

Ginger podal veliteli plný zásobník. „Díky. Už se blíží.“

Tiše vyčkávali po několik nekonečných minut a

naslouchali jak sílí pokřik blížící se tlupy. Ginger lapal po

dechu a stíral si s čela pot rukávem. Pak zahlédl mezi stromy

125

první černochy. Stále je bavilo hlučně povykovat. Bertie se

potácel přeď nimi poháněn hrotem oštěpu jednoho z divochů.

„Teď!“ zařval Biggles. Z hlavně jeho pistole vyšlehl

plamen a třeskl výstřel.

Zrzek neváhal. Také cosi zařval, vystřelil a zmáčkl spoušť

ještě jednou. Znovu třeskla i Bigglesova pistole.

Mnozí z černochů neváhali ani zlomek vteřiny. Někteří se

otočili a prchali zpátky stezkou, jiní se vrhli do okolních

houštin. Pouze několik z nich zůstalo v ohromení stát.

Z úžasu se probral i zubožený Bertie. Nečekaně čile se

obrátil jako na obrtlíku, vyrval oštěp muži, který ho ještě před

vteřinou týral, a mrštil jím proti němu.

„Teď zase já, ty špinavče!“ zařval.

Znovu vyšlehly plameny výstřelů. Biggles vypálil na

černocha, který se pohnul směrem k Bertiemu, a Ginger zasáhl

dobře mířenou ranou druhého, který na něj hodlal mrštit oštěp.

Zbylí dva muži se dali na útěk.

„Dávej na ně pozor, Gingere,“ vyštěkl Biggles. „Pojď,

Bertie!“

Zrzek vyprázdnil zbytek zásobníku naslepo do houští, a

rychle zasunul do rukojeti zbraně další. Koutkem oka si stačil

všimnout, že Bertie je na tom velice špatně. Tvář měl křídově

bledou, a jeho blůza byla pochmurně ozdobena temnými

skvrnami zaschlé krve.

Biggles vzal zraněného druha kolem ramen. „Kryj ústup,

Gingere!“ vyhrkl chraptivě a po několika krocích uhnul s

Bertiem ze stezky do pralesa. Byl nejvyšší čas, neboť mezi

stromy na okraji pralesa bylo vidět, jak sem od hangáru

spěchají Christophovi vojáci. Nic jiného se nedalo čekal,

protože k přestřelce došlo poměrně blízko u hangáru.

V houštině se Bertie vymanil z Bigglesova sevření. „Jsem

docela v pořádku, starouši,“ zaskuhral, „absolutně! Jdi napřed,

dohoním té.“

„Nemluv nesmysly,“ řekl Biggles a podebral Bertieho pod

ramenem. „Jsi úplně vyřízený. Opři se o mě a žádné řeči! Bude

126

tu za chvíli ještě větší horko. Musíme pryč rychleji, než bys to

sám zvládl.“

Protože však potom svůj živý náklad napůl nesl, nebyl

postup tak rychlý, jak si přál. Zrzek kráčel několik kroků za

nimi, rozhlížel se obezřetně kolem a jeho prst se dotýkal

spouště pistole.

Ten pomalý pochod hrozivým a stále temnějším pralesem

trval tuze dlouho, a když na něj později vzpomínali, připomínal

jim těžkou noční můru. I horko a naprostá tma, která pod

příkrovem klenby korun v pralese vládla, jim nesmírně

ztěžovaly postup. Bertiemu se sice občas podařilo postavit se

na nohy, ale kymácel se vpřed beze slov a s velkými obtížemi.

Biggles ho podpíral a hlídal, aby neupadl.

Ginger tušil, že velitel míří k řece, nedokázal však

pochopit, jak může ve tmě určit správný směr. Jejich postup byl

snazší, když konečně vybředli z lesa na otevřené prostranství.

Poznali letištní plochu na jejímž vzdálenějším konci právě

projížděl džíp. Dálková světla automobilu jim udala polohu

tábora, k jehož zadní straně směřovali.

Konečně se ocitli v blízkosti řeky.

„Jsme na místě,“ zašeptal Biggles.

Bertie, který stále častěji zakopával, klesl k zemi a velitel

se k němu sklonil. „Kde tě zranili?“ zeptal se.

„Ten černý syčák se měl narodit jako sršeň,“ řekl Bertie,

jemuž se vrátila nejen řeč, ale i jeho zvláštní humor. „Pořád mě

píchal do zad. Nebude to nic vážného, ale asi ze mne vypustil

dost krve. Děsně mne také bolí nohy. Přejde to, jen co si trochu

odpočinu.“

„Zůstaň ležet,“ přikázal Biggles a zmizel v temnotě.

Po chvíli zaslechli šplíchání vody, jako by někdo házel do

vody kameny. Chvíli nato se ze tmy vynořil Biggles

vysvlečený z košile, kterou nesl v ruce. Kapala z ní voda.

Protože neměl žádnou nádobu, zvolil tento způsob. Otočil

Bertieho opatrně na záda a vyždímal mu vodu z košile do úst a

127

na obličej. Když mu otíral tvář mokrou látkou, Bertie slastně

vzdychl.

„Když jsem byl malý, tak mi maminka…“

„Ticho!“ sykl Biggles a převalil Bertieho zpět na břicho.

„Nejsi malý kluk. Jsi pilot a hledáš v Africe tajnou zbraň!

Vzpamatuj se!“ Pomalu mu vyhrnul blůzu i košili a prohlížel

jeho zranění.

„Není to tak zlé,“ řekl po chvíli, a přiložil mokrou košili

na rány. „Nechám ti to na zádech, než přestaneš fňukat. Zatím

tady zůstaneme. Nemá smysl hledat jiný úkryt.“

„Už je mi líp,“ prohlásil hrdě Bertie. „Měl jsem hlavně

strašnou žízeň.“

„Mně taky docela vyprahlo,“ přiznal se Biggles a s

úšklebkem se otočil ke zraněnému. „Nikam daleko odtud

neběhej, Bertie, nebo to povíme mamince. Gingere, jdeme se

napít!“

Oba se vydali k vodě, zatímco uražený Bertie liše nadával.

Na břehu se Biggles se zrzkem střídali v házení větví na

hladinu, při čemž druhý se skláněl k vodě. Krokodýly nikdo z

nich nezahlédl, ale nechtěli nic ponechat náhodě. Biggles

prohlásil, že se ještěři patrně nejčastěji shromažďují za

ubikacemi, kde kuchaři házejí do řeky kuchyňské zbytky.

Ačkoli byla voda teplá a chutnala odporně, vrátili se oba k

Bertiemu osvěžení. Posadili se vedle něj.

„Jak došlo k tomu, že tě chytili?“ zeptal se Biggles.

„Tomu byste nevěřili,“ vzdychl Bertie ztrápeně. „Když

jsem se dostal k naší přistávací ploše, chtěl jsem se schovat do

křovisek, a tam jsem se málem srazil s nosorožcem. Nejspíš to

byl ten, se kterým sis ty, Gingere, hrál na honěnou. Patrně tam

má své stálé bydliště. Setkali jsme se tváří v tvář a já se mu asi

moc nelíbil, protože jsem se už celý den neholil. Rozjel se na

mně jako tank. Zachoval jsem se zbaběle a prchal před ním do

křoví. Když se mi už zdálo, že tu obrněnou potvoru přestala

honička bavit, vyrušil jsem hejno černochu, kteří tam zrovna

pořádali piknik. Chvíli jsme na sebe civěli, a pak je zřejmě

128

nenapadlo nic chytřejšího, než že si mě vezmou domů dětem na

hraní. Zbytek už znáte. Mrzí mne, že jste kvůli tomu měli

potíže.“

„Mě zase mrzí, že teď na Algyho nikdo nečeká,“ řekl

Biggles. „Bude nás na smluveném místě hledat marně.“

„On počká,“ ozval se Ginger. „Domluvili jsme se na tom.“

„To doufám,“ prohlásil polohlasně Biggles. „Jestliže se

začne potloukat krajem, vykoleduje si nejspíš podobnou safari,

jaké se účastnil Bertie.“ Na okamžik se zamyslel. „Nemyslím

si, že odsud musíme pospíchat. Nejsme tady na tom o nic hůř,

než kdekoli jinde. Až vyjde měsíc, zkusíme se přiblížit k

hangáru. Jsem na ten zázrak docela zvědav. Pořád ale nechápu,

proč se nevrátil von Stalhein. Zajímalo by mě, co zatím

přichystal. A když se nevrátil on, proč nedorazil zpátky alespoň

Dessalines, či jak se ten pilot jmenuje? No, teď to nevyřešíme.

Podle mého názoru se to dozvíme zítra. Jak se cílíš, Bertie?“

„Skvěle vévodo. Je ale sucho, mělo by zapršet.“

„Jsi schopen jít dál?“

„Netvrdím, že se cítím na závod s nějakým špičkovým

atletem, ale kus cesty ujdu.“

„Dobrá. Tak lež. Zatím tu zůstaneme.“

Kolem bylo naprosté ticho. Potom se v dálce rozezněly

bubny a z opačné strany chraplavě zařval lev. Ginger se natáhl

na znak, založil si ruce pod hlavu a snažil se usnout.

129

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

OTRAVNÉ ŠÍPY

Vyčkali na místě, než vyšel měsíc, a pak Biggles odvedl

svoje přátele blíže k hangáni. Šli po okraji pralesa, z jehož

ochranného příkrovu nevystrčili ani nos. Chůze temným lesem

byla sice velmi namáhavá hlavně pro Bertieho, ale byla zas

mnohem bezpečnější, než kdyby se ukazovali v otevřeném

terénu. Biggles ostatním vysvětlil, že se hodlá do hangáru

podívat, ale že je chce mít přitom nablízku pro případ

nenadálého nebezpečí.

Vysvětlil jim, že pokud se mu podaří dostat se blízko k

letadlu nebo k jeho úkrytu, zapálí letoun nebo alespoň hangár,

pokud stroj vůbec stojí pod nějakým umělým přístřeškem. Byl

si jist, že každá stavba, kterou jejich nepřátelé v těchto místech

svedli postavit, je z přírodního materiálu, a nebude tedy

nikterak obtížné zapálit ji. Kdyby se mu to povedlo, jejich

africký úkol by byl splněn a jejich jedinou další starostí by bylo

dostat se na místo, kde přistane Algy, aby je odvezl domů.

Biggles se v duchu zabýval úvahami, zda vyčerpaný Bertie

cestu na smluvené místo zvládne. Nebyl sice vážně zraněn, ale

na zádech měl desítky bolestivých ran od hrotů oštěpů, kterými

ho domorodci poháněli a ještě spíš trýznili. Ztratil jistě hodně

krve, a byl na pokraji naprostého vyčerpání. Nutně potřeboval

lékařské ošetření, které mu jeho přátelé nemohli poskytnout.

Neměli ani lékárničku, ba ani obyčejný sterilní obvaz. Veškeré

tohle vybavení zůstalo v letadle, protože ho nemohli stále

přenášet ve zdejších podmínkách z místa na místo. Bertiemu

hrozilo, že se některá z otevřených ran zanítí a Biggles věděl,

jak nebezpečné jsou africké nákazy bílému muži, který proti

nim nemá přirozené protilátky.

Dobře také chápal, že ani on, ani Ginger by již nebyli

schopni odnést Bertieho k letadlu. Poslední, i když vysloveně

130

zoufalou možností, by bylo Algyho přistání na Christophově

letišti.

Přes tohle nebezpečí, však Biggles ani na okamžik

neztrácel ze zřetele své hlavní poslání. Musel zabránil lomu,

aby tajná zbraň americké armády padla do rukou von Stalheina

nebo jemu podobných lidí. Byl rozhodnut ji zničil, nebo

alespoň poškodit tak, aby nebylo možné sestrojil podle trosek

nový exemplář. Za nejvhodnější způsob poškození pak

považoval založení požáru, při kterém by se roztavily nebo

aspoň přepálily drobné součástky a hlavně složité elektrické

obvody.

„Poslyšte, pánové,“ obrátil se k přátelům po dlouhém

uvažování. „Jdu se podíval na letoun. Vy zůstanete tady. Mějte

na paměti, že do tábora není odsud daleko, takže buďte zticha.

Vrátím se, jak to bude možné. Pokud nepřijdu do svítání, je

velení na tobě, Gingere. Budeš muset doběhnout na místo, kde

má přistát Algy, a domluvit se s ním, zda může zaletět do

Akkry pro pomoc, nebo zda by nedokázal vyzvednout Bertieho

z Christophova letiště. Rozhodnutí nech na něm. Pamatujte

však na to, že v té době už bude nejspíš zpátky von Stalhein.

Myslím, že nic jiného nevymyslíme.“

„Asi ne,“ souhlasil zrzek.

„O mě se nemusíš bát, starouši,“ prohlásil Bertie. „Jsem

docela v pořádku, jestli víš, co tím myslím. Jen mě mrzí, že

vám dělám starosti.“

„Hlouposti, ty stará vojno,“ řekl s úsměvem Biggles,

významně pohlédl na Gingera a vykročil do pralesa.

„Pozdravuj krokodýly!“ řekl Bertie.

Biggles mávl a pomalu a opatrně vyrazil k cíli, o němž

téměř nic nevěděl. Nešel dlouho, když mu hlasy mužů, a světla

pohybující se mezi stromy prozradily, jak je k cíli blízko. Podle

počtu hlasů ztratil brzy naději, že by se mohl schovat někde

poblíž hangáru. Zprvu doufal, že narazí jen na pár strážných,

ale bylo to jinak. Měl s tím počítat. Po událostech, ke kterým

došlo v noci, si mohl spočítat, že Christophe vymyslí

131

dostatečně účinná opatření, aby nepřišel o záruku své moci –

americkou tajnou zbraň! Pouze díky ní získal v očích agentů

výsadní postavení a z jejich kapes – peníze!

Podle Bigglesova názoru důvěřoval Christophe von

Stalheinovi stejně málo, jako každému jinému. Vždyť německý

agent byl členem cizí organizace, kterou vůdce černého lidu

oklamal jako první, aby se dostal k tajnému letadla s ještě

tajnějším vynálezem na palubě. Christophe si s tím podvodem

určitě nelámal hlavu, protože věděl, že také oni by s klidným

srdcem sehráli podobnou falešnou hru vůči němu.

Biggles se přiblížil ke světlům, a upřel k nim oči, unavené

a oslabené nedostatkem spánku. Nechtěl si to přiznal, ale byl

sám na pokraji sil, a cítil se velmi unavený a ospalý. V plnění

úkolu pokračoval pouze silou vůle. Kromě jedné probdělé noci

měl navíc za sebou dny nesmírně náročné, které téměř

vyčerpaly jeho tělesné i duševní síly.

Pokračoval dál a když se dostal ještě blíž, spatřil skutečně

jakýsi provizorní hangár. Kolem něj bylo živo. Pohybovalo se

tam nejméně dvacet vojáků a spousta polonahých domorodců.

Tentokrát byl Christophe velmi opatrný a Biggles se rozžehnal

s myšlenkou, že by se dokázal k havarovanému letadlu

nepozorovaně přiblížit. Černý šéf nenechal nic náhodě. Někteří

vojáci posedávali po zemi, jiní stáli v menších hloučcích nebo

bloumali kolem hangáru. Mezi vojáky se hemžili spoře odění

domorodci.

Hangár rozhodně nestavěli řemeslníci. Vypadal jako široká

chatrč postavená z tenkých latí. Plochou střechu tvořily dlouhé

tenké kmeny pokryté palmovými listy a to vše sloužilo snad jen

tomu, aby se k letounu nedostaly opice z džungle. Vrata však

hangár neměl, takže nebylo obtížně nahlédnout dovnitř. Biggles

dostal možnost spatřit konečně poměrně zblízka letoun, který

mu způsobil tolik trápení. Viděl, že na stroji a kolem něj cosi

kutí řada černochů, ačkoli nepoznal, oč se pokoušejí. Ať to

však bylo cokoli, ti muži nadělali při práci stejný rámus, jaký

132

dělají členové domorodých kmenů po celém světě, pokud se

sejdou při společném zaměstnání.

Stroj byl obrácen k Bigglesovi čelně. Za ním, tedy vlastně

u zadní stěny hangáru, stála spousta sudů, v nichž nemohlo být,

dle zápachu, který donesl vítr až k Bigglesovi, nic jiného než

benzín. Ačkoii věděl, jak bývají domorodci neopatrní, jejich

lehkomyslnost ho zděsila. Užasle civěl na barely a na černochy,

bezstarostně pokuřující v jejich bezprostřední blízkosti. Nádoby

plné vysoce hořlavé pohonné látky by Biggles tak těsně u

letadla nehledal a od Christopha by očekával mnohem větší

opatrnost, při nejmenším zákaz kouření v místech, kde jsou

uloženy hořlaviny.

Samozřejmě se již několikrát zamyslel nad tím, kde v

táboře leží zásoby pohonných hmot. Vůbec však při tom

nepředpokládal, že by je našel přímo v hangáru. Když

zvažoval, jak zničit letoun, lámal si hlavu otázkou, jak dopraví

hořlavinu k letounu. Ani ve snu ho při tom nenapadlo, že najde

benzín přímo u letadla. Tehdy by zajásal a označil by tu

šťastnou náhodu, která mu usnadní úkol zničit stroj, za dar

nebes. Teď se však všechno změnilo. Ačkoli sudy stály přímo

na místě, kde je potřeboval, možnost proniknout k nim a zapálil

letadlo, byla malá a nesmírně riskantní. Skladiště benzínu,

stejně jako samotné letadlo, se zdály být nedostupné.

Dlouze se zadíval na vyrovnanou řadu čpících sudů.

Nenapadl ho způsob, jak se tam nepozorovaně přiblížit. Když si

však prohlédl střechu hangáru, rychle pochopil, že ji tvoří

suché palmové listy, které by se vzňaly škrtnutím jediné

zápalky. Jenomže on se nemohl dostat ani k letadlu, ani ke

střeše. Rozhodně ne natolik blízko, aby na ni dosáhl. Bigglese

napadla ještě horší věc. Byť by se mu zdařilo střechu zapálit,

muži uvnitř by patrně stačili vytlačit letoun ven dříve, než by

ho požár poškodil. Alespoň v případě, kdyby si zachovali

chladnou hlavu. Dalo by se jim v tom zabránit jediným

způsobem – okamžitě po zapálení střechy spustit palbu. Stačilo

133

by pak ale jediné zaváhání, a celý plán by se zhroutil. Biggles

došel k závěru, že musí vymyslet něco důvtipnějšího.

Zatím tedy zjistil vše, co potřeboval. Ustoupil dál od

hangáru do stínů pralesa, opřel se o silný kmen stromu, a v

duchu probíral zjištěné skutečnosti. Když si vše promyslel,

musel si přiznat, že za současného stavu věcí nemůže sám

udělat nic. Biggles se rozhodl pro jednoduchý závěr. Počká na

ráno. Po rozednění černý šéf určitě většinu mužů odvolá.

Nenapadne ho, že by útočníci mohli být tak drzí, aby přepadli

hangár za světla. Snad přidělí mužům práci v táboře, možná je

vyšle po stopách nočních vetřelců, ale rozhodně je nenechá

lelkovat u hangáru. Biggles vyrazil zpátky.

Ginger byl vzhůru a Bertie cosi mumlal ze spaní. Biggles

mu sáhl na čelo a nahmatal puls. „Má horečku,“ řekl tiše.

Zrzek přikývl.

„Bída,“ řekl Biggles. „Znamená to, že odpadla možnost,

aby sám došel naproti Algyho letadlu. Do zítřka mu horečka

pravděpodobně ještě stoupne.“

„Co jsi zjistil?“ zeptal se Ginger.

„Je to beznadějné. Běhá tam lidí jak na pouti. Hangár má

přitom střechu ze suchého listí, takže stačí pohodit jedinou

zápalku na správné místo, a všechno vzplane. Potíž je v tom,

jak tam zápalku dostat. Nedostaneš se blíže k hangáru než na

dvacet yardů. Potom se musíš prodírat tlačenicí.“

„A co použít starý indiánský trik?“ navrhl zrzek.

„Jaký trik?“

„Zápalný šíp. Viděl jsem to ve spoustě filmů.“

„Tohle není film, Gingere. Vždycky jsem měl pocit, že to

nemůže být tak snadné, jak se na první pohled zdá. Kromě toho

nemáme ani luk ani šípy. Nevzal jsem je do letadla, protože mě

nenapadlo, že si budeš chtít hrát na indiány.“

„Vždyť náš šíp nemusí letět nijak daleko,“ zabručel zrzek.

„Chci tím říci, že nepotřebujeme luk s dostřelem dvě stě yardů.

A dřeva je tu všude spousta.“

Biggles vzdychl.

134

„No, možná, že by to stálo za pokus,“ řekl pak váhavě. „Z

čeho uděláme tětivu?“

„U vysílačky je kus náhradního lanka.“

„Tak to tedy zkusíme,“ řekl pochybovačně Biggles.

„Podívám se po kusu dřeva a ty zatím uřízni lanko. Bude to

přece jen lepší, než sedět a nedělat nic.“

Dřeva bylo skutečně kolem spousta, ale téměř hodinu jim

trvalo, než objevili bambusovou houštinu, kde našli pruty dost

pružné pro výrobu primitivního luku. Použili je také k výrobě

šípů, ačkoli se Biggles musel hodně snažit, aby kapesním

nožem přizpůsobil délku jednotlivých částí.

Trvalo jim téměř hodinu, než udělali něco, co se podobalo

luku. Jejich neumělý výrobek neměl skutečně velký dostřel, ale

k účelu, který zamýšleli, mohl stačit. Připravili si také asi šest

šípů s hroty důkladně obalenými suchou trávou.

„Řekl bych, že je to dokonalé,“ prohlásil s nadšením zrzek.

„No, nevím,“ odfrkl Biggles. „Zkusím to.“

„Chci jít s tebou,“ vnucoval se mu Ginger. „Vždycky jsem

chtěl vidět, jestli to opravdu funguje.“

Biggles zaváhal. Pohlédl na spícího Bertieho a pak zvedl

zrak k obloze.

„Dobrá,“ souhlasil nakonec. „Nebudeme pryč dlouho.

Vidím, že se nebe zatahuje a pod stromy bude tma jako v ranci.

Měla by to být pro nás výhoda. Počítal jsem s tím, že vtrhneme

k hangáru za dne, kdy tam bude méně hlídačů, ale to nás zase

budou mít před sebou jako na střelnici. Tomuhle luku sice moc

nevěřím, ale zkusíme to. Tak pojď!“

Vykročil s Gingerem v patách a dostali se do okrajových

houštin, aniž by se jim připletl do cesty krokodýl, nebo některý

z černých strážců. Proplížili se okrajem pralesa a když byli

blízko hangáru, vystrčil Biggles hlavu ze křoví. Přikrčili se

ještě víc, neboť sem dopadal odlesk světel z místa, kde stál

letoun. Stačily dva kroky, a ocitli by se na otevřeném

prostranství. Biggles zjistil, že se tu mnoho nezměnilo. Snad

135

jedině to, že téměř všichni muži, kteří byli zprvu na nohou,

nyní posedávali na zemi a dřímali.

„Blíž už jít nemůžeme,“ zašeptal zrzkovi a nasadil první

šíp na tětivu. „Zápalky!“ přikázal.

„Tady.“ ‘

„Škrtni, a zakryj plamen dlaní.“

Ginger poslechl a chumáč trávy na šípu vzplanul. Biggles

zamířil a vypustil šíp k hangáru. Ten zdárně doletěl až na

střechu, jenže v té době již suchá tráva nehořela, protože nápor

vzduchu za letu uhasil plamen. Po chvíli se z něj na střeše

přestalo i kouřit.

„Něco takového jsem čekal,“ řekl zachmuřeně Biggles.

„Film je zkrátka film. Tam si to zřejmě dokáží lépe

zorganizovat.“

„Zkus další,“ naléhal Ginger.

Biggles vystřelil druhý šíp, avšak výsledek byl na vlas

stejný. „Pokračuj,“ pobízel ho zrzek.

„Až si těch létajících ohníčků všimnou hlídači, budeme

mít o zábavu postaráno,“ zavrčel Biggles. Přesto však učinil

ještě jeden pokus a k jeho úžasu třetí šíp nezhasl. Tráva plála i

po dopadu na střechu, naneštěstí se však šíp za letu obrátil a

zabodl se do suchého listí opačným koncem. Oba muži s

napětím sledovali, zda se šíp, připomínající teď vysokou

tenkou svíčku, neskácí, nebo zda z ohně nespadne na střechu

alespoň jiskra, aby ji zapálila.

Následovalo zlé zklamání. Na střechu hangáru i na prales

náhle zabubnovaly mohutné dešťové kapky. Malý oheň na šípu

patrně dostal přímý zásah a plamének zmizel. Ve vteřině se

spustil hustý liják, typický pro tropické oblasti.

Biggles vztekle mrštil lukem do křoví.

„Tady máš ty své filmy,“ zavrčel se znechuceným

výrazem. „Když budeš chtít podpálit někomu dům nad hlavou,

aby skutečně shořel, nepoučuj se u scénáristů a vymysli si

raději něco sám.“

136

„Škoda,“ zabručel Ginger. „Nebýt toho zatraceného lijáku,

mohlo se to podařit.“

„Nejde o to, co se mohlo podařit,“ řekl Biggles. „Jde o to,

že po takovéhle průtrži mračen budeme potřebovat k zapálení

hangáru nejméně kanystr benzínu. Můžeme se klidně vrátit k

Bertiemu.“

Minutu či dvě sledovali, jak ožívají muži kolem hangáru, a

pak se vydali zpět k Bertiemu. Byli mokří až na kůži a také

prokřehlí, neboť dešť byl chladný. Když dorazili k Bertiemu,

déšť ustal tak náhle, jako začal. Jemná mračna zmizela jak

mávnutím čarodějníkova proutku a na obloze opět zazářil jasný

měsíc.

Zatímco se oba neúspěšní záškodníci snažili zahřát a

drkotali při tom zuby, pootevřel Bertie oči a v polospánku se

zeptal: „Jak to šlo?“

„Vůbec ne,“ řekl Biggles smutně. „Ty šípy nebyly zápalné

ale otravné!“

„Smůla,“ vzdychl Bertie, jehož nedokázal pořádně

probudit ani liják a hned zase usnul.

Ginger seděl skrčen s tváří zabořenou do dlaní a upřeně

hleděl k obloze, jako by se snažil uhodnout, co přinese nový

den. Na jeho sklonku musel uznat, že k ničemu z toho, co

předpokládal, nedošlo.

137

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

VON STALHEIN SE VRACÍ

Když se prochladlí a promáčení muži dočkali svítání,

sužoval všechny tři přátele hlad a únava. Žízeň pominula, ale

bohužel nepominula Bertieho horečka.

Biggles i nadále doufal, že se alespoň někteří z

hlídkujících vojáků vrátí od hangáru do tábora, avšak místo

toho tam přijel v džípu sám vládce budoucí říše černochů –

Christophe. Nejprve vychrlil na podřízené vodopád rozkazů a

pak se zahleděl k obloze. Díval se vzhůru tak soustředěně, že

Biggles snadno pochopil co očekává.

„Vidíš jak je napnutý?“ řekl zrzkovi. „Někdo má přiletět a

mne nenapadá nikdo jiný, než von Stalhein a pár šikovných

mechaniků. Christophe nezvládne technické práce na letadle

bez cizí pomoci.“

„Doufejme tedy, že přiletí brzy, abychom to zde už

konečně nějak skoncovali,“ řekl Ginger. „Nevzpomínám si,

kdy mě naposledy něco takhle otravovalo. Tohle věčné

schovávání se a číhání je něco jako pomalá smrt.“

„Pokud jsme dobře schovaní, máme k smrti daleko,“ řekl

Biggles. „Pořád se o sebe dokážeme postarat a to není zase tak

málo.“

„Jak tedy zničíme to letadlo?“

„Zatím nemám potuchy. Dokud bude kolem hangáru

bloumat polovina obyvatel Afriky, nezmůžeme víc, než se nám

podařilo v noci. Můžeme jenom čekat.“

Ginger se na Bigglese podíval. V takovém stavu velitele

ještě neviděl. Vlasy měl přilepené k temeni, obličej byl strhaný

únavou a oči zarudlé nevyspáním. Biggles dal košili Bertiemu a

na nahé horní části jeho těla viděl zrzek spoustu škrábanců a

štípanců od hmyzu. Pak si však uvědomil, že on sám nevypadá

o nic líp. Chápal, že všichni tři jsou na pokraji tělesných sil. V

138

žaludku mu hlodal krutý hlaď, ale v batohu již neměli ani

kousíček jídla, kterým by ho mohli utišit.

Světla přibývalo.

Náhle se za nimi ozvaly tiché kroky, zrzek setou trhl a

otočil se. Vydechl úlevou, když spatřil, že se k nim blíží jakási

větší opice, která nevypadala nebezpečně.

Zvíře se zastavilo a zvědavě pozorovalo nové obyvatele

své říše. Jakmile se však Ginger znovu pohnul, rozječelo se tak,

že to muselo být slyšet až v hangáru. Opičí křik vyburcoval

několik jeho soukmenovců a během několika minut obklopila

lidskou trojici tlupa řvoucích opic. Usadily se ve větvích kolem

a častovaly nevinné letce vybranými nadávkami z řeči opic, Asi

bylo štěstí, že jim lidé nerozuměli.

Biggles se zamračil. „Zavřete klapačky, bestie,“ zasyčel.

„Vždyť nám vzbudíte kamaráda.“ Vřískot ještě zesílil.

Biggles bezmocnč pokrčil rameny a vyhlédl houštím k

hangáru. „Jestliže ty potvory nepřestanou ječet, máme to

spočítané,“ řekl zrzkovi. „Domorodci tyhle opice nepochybně

znají a pochopí, co ten rámus znamená. Nemůže trvat dlouho a

máme je na krku.“

Přiblížila se další opice. Také z ní přímo čišela zvědavost,

kdo se to sem vloudil. Když si vetřelce pozorně prohlédla,

připojila se k vřískotu ostatních.

Biggles pokrčil bezmocně rameny.

V tu chvíli ječelo na větvích kolem nich již asi šest opic.

Na scéně se objevilo i několik ptáků, které zjevně přilákal

rámus. Začali na opice dorážet a hluk sílil.

„Maniakální koncert,“ řekl probuzený Bertie. „Snad ty

černochy napadne, že opice narazily na lva,“ dodal s nadějí ve

hlase.

Biggles krčící se u okraje pralesa znovu vyhlédl ven.

„Někteří vojáci už vyšli z hangáru a dívají se k nám,“ hlásil.

„Bojím se, že…“ Odmlčel se.

139

140

Zraky všech tří mužů se náhle zaměřily k obloze, odkud

zazněl hukot blížícího se letadla.

„To je hastings,“ řekl smutně Ginger. „Teď ani nevím,

jaký z těch dvou randálů pro nás znamená větší nebezpečí.“

„V téhle situaci je letadlo vysvobozením,“ ujistil ho

Biggles.

Opice byly zapomenuty.

Ginger se nemýlil. Zjevil se skutečně hastings, který

očekávali. Stroj bez potíží přistál, na konci přistávací dráhy se

obrátil a pomalu roloval k hangáru, z něhož se všichni vyhrnuli

ven. Letoun se zastavil asi třicet yardů před vojáky.

„Pilotuje ho běloch,“ řekl Biggles. „Vidím mu do tváře.

Moc by mě zajímalo, co se stalo s Dessalinesem.“

Nikdo mu neodpověděl.

Ze dveří letounu seskočil na zem von Stalhein.

„Náš starý přítel se vrátil,“ ušklíbl se Biggles.

„Ano, a má v rukávu eso,“ řekl Ginger, aniž by tušil, jak

brzy se s tím „esem“ seznámí na vlastní oči.

Za Slalheinem vyskočilo na zem šest nebo sedm mužů.

Ginger je nepočítal. Všichni byli bílé pleti, a Ginger s úžasem

zjistil, že všichni mají v rukou samopaly. Muži se rozestavili do

řady, pozvedli zbraně a beze spěchu vykročili vpřed. Až k

okraji lesa dolehlo cvakání natahovaných závěrů.

„Snad ne…“ hlesl ohromený Biggles, ale na víc se

nezmohl. Řada bělochů stanula deset yardů před hangárem,

zazněl stručný povel, a potom, bez jakékoli výstrahy,

zarachotila palba. Terčem se stali všichni, černí vojáci i

domorodci. Padali k zemi a většině z nich ani nenapadlo

zvednout pušku nebo napřáhnout paži s oštěpem.

Samopaly chrlily smrt bez varování, bez výzvy!

Útok nemohl být drtivější a úspěšnější!

Christophe padl mezi prvními. Dva či tři vojáci stačili ještě

vystřelit, než je skosila smrt. Někteří z černých mužů, kteří

měli nejblíže k pralesu, prchali do houštin.

141

Rozutekly se i opice za zády letců. Palba pokračovala.

Ginger s pootevřenými ústy ochromeně hleděl na děsivá

jatka. Tohle eso měl tedy Stalhein v rukávu.

Biggles se vzpamatoval pivní. „Odporní vrazi,“ zasyčel a

otočil se směrem k zrzkovi „Zůstaň s Bertiem!“

„Kam jdeš?“

„Prohlédnu si je zblízka,“ vyhrkl Biggles a vyrazil

houštinami k hangáru. Spěchal tak, že si rozedřel tvář i ruce o

nízké větve. O smyslu vražedného útoku ani na okamžik

nepochyboval. Stalhein přišel, aby si prostřílel cestu k tajné

zbrani, ale nesmí to mít tak snadné, jak se domníval, uvažoval

pomstychtivě Biggles.

Ve chvíli, kdy se prodral k hangáru, palba zmlkla. Jistě

proto, že již nebylo koho zabíjet. Přibližoval se tam zadem a

přes husté křoviny nemohl vidět, co se děje před hangárem.

Uvnitř nezůstal nikdo. Všichni, kdo se nacházeli uvnitř padli,

nebo uprchli hned po prvních dávkách. Když Biggles přišel

blíž, uviděl Stalheina a jeho střelce, jak se přibližují k letadlu.

Opatrně se rozhlíželi, patrně v obavě z protiútoku, který mohl

přijít z pralesa.

Biggles se houštinami doplížil k zadní stěně hangáru, ve

kterém nezůstal naživu ani jeden černoch. Protáhl se mezi

latěmi, z nichž byly stěny vystavěny a nadechl se. Ve vzduchu

silně čpěl benzín a Biggles se usmál. Uvědomil si, že kulky

prorazily několik sudů. Našel jeden z nich, porazil ho a barel, z

něhož stříkal benzín na všechny strany se začal valit směrem k

nosu tajného letounu.

Byla to skvěle rozehraná partie!

Rachotící sud upoutal pozornost von Stalheina, který právě

vešel dovnitř. Vykročil k němu a vtom spatřil Bigglese. Strnul,

ale pak se s neuvěřitelnou hbitostí otočil a uháněl ven.

„Mám tu dárek!“ vykřikl za ním Biggles. Namířil ústí

pistole pod letoun na zem nasáklou benzínem, stiskl spoušť a

uskočil nazpět. Bylo snadné uhodnout, co výstřel způsobí.

Biggles proto střelhbitě proskočil laťkovou stěnou zpět do lesa.

142

Uslyšel zlověstné zahučení hořících benzínových par, které se

spíše podobalo výbuchu. Koutkem oka zahlédl ohnivou stěnu,

rostoucí ze země mezi ním a Němcem a vrhl se k zemi. Nad

ním se přehnal nápor horkého vzduchu, ale to už byl zase na

nohou a zběsile uháněl dál do houštin. Slyšel za sebou zděšený

řev Stalheinových střelců, padlo i několik výstřelů. Neměl

tušení, kam kulky dopadly, ale ani ho lo nezajímalo. Prchal co

nejrychleji pryč. Při útěku upadl, ale ani to ho nezastavilo, a

dral se dál jako čtyřnožec po rukou a po kolenou. Šlo o život.

Až asi po dvou stech yardech si dovolil zastávku. Sotva

lapal po dechu. Pohlédl zpátky, ale neviděl za sebou nikoho,

kdo by jej pronásledoval. Stěna plamenů se zdála být daleko.

Vydal se proto již volnějším tempem k místu, kde čekali přátelé

a neustále se přitom otáčel.

Pralesem se rozléhal hluk. Divoké hučení plamenné stěny,

praskot hořícího hangáru a pokřik rozčílených hlasů. Neviděl

však za sebou živou duši, takže se ani nedozvěděl, zda ho

pronásledují. Poznal Stalheinův hlas, který naléhal na záchranu

letadla, ale Biggles si byl po svých mnohaletých zkušenostech

jistý, že každý takový pokus je odsouzen k neúspěchu. Napadlo

ho, že opatření proti ohni byla jistě tím posledním, nač

Christophe myslel, a také to, že opatrný Stalhein uskočil před

ohněm včas.

„Lotr!“ zasyčel. „Tentokrát by si zasloužil smrt.“

Šel dál a asi po stovce kroků si dovolil chvíli oddychu.

Únava z něj spadla patrně pod vlivem rozjaření z nenadálého

úspěchu. Bylo to jako zázrak. Úlevu způsobilo vědomí, že tajné

letadlo i se zbraní je zničeno a byl to povznášející pocit.

Protože se cítil být v bezpečné vzdálenosti od místa zkázy,

vychutnal si chvilku klidu, než se vydal dál ke svým

spolubojovníkům.

Ginger s Bertie měli o Bigglese obavy. Jediná věc, kterou

si ze vzdálenosti, v níž se od požáru nacházeli, mohli být jisti,

byla skutečnost, že hangár divoce hoří. Když se teď před nimi

143

velitel vynořil z houští, spatřil na jejich tvářích obrovskou

úlevu. „Dokázal jsi to,“ uvítal ho zrzek. „Skvělé!“

„Povedlo se,“ usmál se spokojeně Biggles, a setřel si z čela

pot. „Luk a šípy jsem nepotřeboval.“

„Excelentní práce, starouši,“ poblahopřál mu i Bertie.

„Jak to vidíš dál, Gingere?“ řekl Biggles a zavětřil, neboť

závan větru zavál čpavý zápach spáleniny až k jeho nosu.

Obrátil zrak k hangáru.

V modravém závoji kouře zahlédl hastings, stále stojící

tam, kde se po přistání zastavil. Motory letadla dosud běžely a

poblíž něj stál von Stalhein se svými střelci. Byli zabraní do

živého hovoru. Na první pohled Biggles poznal, že střelci

neutrpěli žádné ztráty. Christophe dosud spočíval na místě, kde

padl při první salvě a u vstupu do hangáru ležely mrtvoly lidí z

jeho tlupy. Hangár stále hořel a plameny pronikaly do džungle.

„Až se tahle zpráva dostane do novin, bude to bomba,“

prohlásil Biggles.

„O nás nenapíšou,“ řekl zrzek.

„Jistě. Nebudeme hrdiny,“ usmál se Biggles. „Budou na

nás naopak svalovat odpovědnost. Tak jako obvykle.“

„Tak to novinářům nepovíme,“ zavrčel Bertie. „Podle

mého to jsou samí rošťáci a uličníci? Ale proč se o to staráte

teď?“

„Pravda,“ kývl Biggles.

„Myslíš, že za námi teď Stalhein pošle své pistolníky?“

zeptal se Ginger. „Ještě nejsme z kaše venku.“

„Silně pochybuji,“ řekl Biggles. „Netuší, kde nás hledat.

Můžeme být přece kdekoli. Kdyby věděl, že jsme tak blízko a

že nejsme schopni rychlého přesunu, bylo by zle. Jenže on neví

nic. Jakou má naději, že nás najde v džungli? Nejspíš probírají

tuhle otázku zrovna teď. Kromě toho Stalhein dobře ví, že

kdyby nyní vnikl do pralesa, může tam narazit na černochy,

kteří už možná vědí, jak se zachoval k jejich soukmenovcům.

Řekl bych, že po tom, co tady natropil, bude hledět co

nejrychleji vypadnout.“

144

„Čím dřív, tím líp,“ zabručel Ginger.

„Moc by mě zajímalo, kde naverboval to své komando,“

pokračoval Biggles. „Hromy a blesky! Vůbec nechápu, jak si

někdo jako on může dovolit sestavil na cizím území vlastní

malou armádu! Jenomže my nemůžeme nic podniknout, dokud

nezmizí. Zdá se mi ostatně, že se už připravují k odletu.“

„Plakat pro ně nebudu,“ řekl spokojeně Ginger. „My

bychom měli udělat totéž.“

„Teď už tu nemáme stejně co dělat,“ přisvědčil Biggles.

„Dívejte se. Opravdu odcházejí,“ pokračoval, když viděl, jak

von Stalhein se svou soukromou jednotkou nastupuje do

hastingsu. „Svým způsobem jsem trochu zklamaný. Doufal

jsem totiž, že nejprve odsud odtáhnou do Christophova tábora a

letadlo tu nechají bez dozoru. Nebylo by pak nic snazšího, než

se hastingsu zmocnit. Zůstali by bez stroje a nám by to ušetřilo

spoustu trmácení.“

Dveře letounu již byly zavřené a motory se rozburácely

naplno. Stroj se pomalu otočil, rozeběhl se po letištní ploše a

těžce se odpoutal od země.

„Šťastnou cestu a dobré pořízení,“ zavrčel Ginger. Pak

pohlédl na Bigglese. „Jaké jsou další rozkazy?“

„Půjdu teď naproti Algymu a přivedu ho sem. Bertie není

schopen delšího pochodu.“

„Chtěl bych tam dojít sám. Já jsem se alespoň trochu

prospal.“

„Půjdu já,“ opakoval Biggles. „Ty zůstaneš tady a dáš

pozor na Bertieho. Ještě dříve než vyrazím, bych se ale chtěl

podívat, co zbylo z toho tajného letadla, abych se potěšil

pohledem na svoje dokonalé dílo.“

Zrzek vykročil s ním. „Co kdybychom se pokusili spojit s

Algym rádiem?“ otázal se cestou.

„Ne. Mohl by ses o to pokoušet po celé hodiny, a nakonec

by nám přistál dříve, než bys dostal spojení.“

Když dorazili k hangáru, rozevřel Ginger údivem doširoka

oči. Spatřil spoušť, která překonala jeho očekávání. Z hangáru

145

nezbylo téměř nic a dosud hořely některé stromy, stojící poblíž.

Z letadla uvnitř zůstala pokroucená kovová kostra. Spousta

benzínu a nafty, kterou tak zdárně zapálil Biggles, udělala své.

Celé okolí bylo pokryto černou spečenou hmotou, ze které se

dosud kouřilo. Zdálo se, že tu hořela i zemina.

„S tím by si už neporadil ani sám konstruktér,“ ukázal

Biggles na trosky a odvrátil se. Vraceli se.

„Podívej se!“ řekl náhle zrzkovi, když míjeli Christopha.

„On se pohnul! Zdá se, že má život jako kočka!“

„Moc se k němu nepřibližuj,“ varoval ho Ginger. „Jestliže

má u sebe zbraň, s potěšením tě odstřelí.“

„Nemůžeme tady nechat ležet zraněného,“ namítl Biggles.

„Měj přece srdce. Chudák starý Christophe! Se svým impériem

to tedy daleko nedotáhl. No, alespoň nemůže tvrdit, že jsem ho

nevaroval. Vrať se k Bertiemu a postarej se o něj. Jsem za

chvíli u vás.“

Došel k Christophovi a sklonil se nad ním. Ležící muž se

těžce pootočil a sám se opřel o loket. Poznal Bigglese a v jeho

tváři se zjevilo ohromení. „Takže vy jste tu pořád?“ vydechl.

„Jistě,“ řekl klidně Biggles. „Jak jste na tom?“

„Dostal jsem jednu do ramene, a jednu do nohy,“ zachrčel

muž, jenž chtěl vládnout Africe. „Kdybych zůstal stát, dopadl

bych hůř. Jsou to krysy, nic než krysy!“

„Rád slyším, že jste změnil názor na staré přátele,“ ušklíbl

se Biggles. „Měl jste to poznal dřív.“

„Do toho se nepleťte, pane,“ odsekl černoch, ale vzápětí

zazněl v jeho hlasu tón téměř filosofický. „Myslím, že to

muselo přijít. Prostě osud.“

„Nejste náhodou americký občan?“

146

„Ano. Proč?“

„Chcete do Států, nebo zůstanete tady?“

„Těžká otázka. Doufám, že jsem tu ještě neskončil.“

„Jak vás pozoruji, sám byste tu skončil hromsky rychle.“

„Kde je Dessalines?“

„Nemám tušení. Stalhein se vrátil bez něj a mám silné

obavy, že Dessalines vám už nepomůže.“

„Takže ho ti bastardi nejspíš oddělali. Lotři! Myslí si o

sobě bůhvíjak nejsou chytří, ale já mám ještě dost trumfů v

rukávu.“

„Jak to myslíte?“ užasl Biggles.

Christophe vrhl na letce pohled děda vševěda a dokonce

lišácky zamrkal. „Ještě mám po kapsách dost karet. Tahle hra

ještě vůbec neskončila.“

„Neměl byste své trumfy dlouho schovával,“ ušklíbl se

Biggles. „Vyložte je hned!“

147

Christophe se na něj přemýšlivě zadíval. „Vy byste nejspíš

mohl být jeden z těch podivuhodně čestných chlapíků, o

kterých člověk hodně čte, ale s žádným se v životě nesetká,“

řekl pak. „Když ty karty vyložím, vezmete mě někam, kde mají

čistá prostěradla a kde si budu moci vylízat rány?“

148

„Rozhodně vás tu nenecháme, aby měly hyeny co žrát,“

odsekl příkře Biggles. „Ale nečekejte, že splním nějaká vaše

zvláštní přání. Mohu pro vás udělat to, že vás vezmu ke svým

přátelům. Jeden z nich na tom také není nejlíp, takže až

seženeme letadlo, odletíme do nejbližší britské nemocnice.“

„To je od vás velká laskavost, pane. Díky. Zmýlil jsem se

snad, když jsem vás považoval za přítele generála Mandera?“

„Ne. Známe se dobře.“

„Takže já, abyste věděl, mám jedno jeho zavazadlo.“

„Jaké zavazadlo?“

„Tašku se všemi plány zbraně, po kterých tak strašně

toužil ten vyzáblý bastard Stalhein. On si myslí, že ji má, ale

dostal pouze zavazadla jeho asistentů, za které dostane od

svých šéfů nanejvýš vynadáno. To nejcennější zůstalo mně!“

Byla to daleko lepší zpráva, než jakou Biggles čekal. „Kde

je ta generálova taška?“ vyhrkl.

„Pod podlahou mé kanceláře ve srubu,“ řekl Christophe a

pokusil se vstát. „Ukáži vám ji.“

„Teď ne,“ zadržel ho Biggles, stále ještě ohromen tou

novinou. „Pojďte, pomohu vám. Taška zatím počká.“

Pomohl zraněnému na nohy, podepřel ho ramenem a

kráčeli spolu k úkrytu Bigglesových přátel. Gingerovi se tak

naskytl naprosto nezapomenutelný pohled na dva zaryté

nepřátele kráčející směrem k nim téměř v objetí.

„Nemůžeme si dovolit ztrácet dál čas,“ řekl Biggles

zrzkovi, když. dorazili. „Jdu pro Algyho a ty s Bertiem dávejte

pozor na tohohle chlapíka. Možná na vás ještě vycení zuby, ale

nebezpečný už není. Brzy se uvidíme.“

S výrazem rozhodnosti, která nepřipouští odpor, vyrazil

znovu do pralesa. Jak se však vzdaloval, vrátil se mu do tváře

výraz veliké únavy…

149

KAPITOLA PATNÁCTÁ

ROZUZLENÍ

Unavený Biggles šel k přistávací ploše u nosorožce a

přemýšlel.

Ve chvíli, kdy nabídl Christophovi pomoc, nevedlo ho k

tomu nic jiného než lidskost, která mu zabránila ponechat

zraněného člověka napospas dravým zvířatům. Považoval

Christopha za pošetilou oběť vlastního velikášství, nebo za

nástroj, který využili vychytralí agenti k dosažení vlastních

nečistých cílů. Možná to Christophe po celou dobu tušil,

uvažoval Biggles. Černý muž nebyl žádný hlupák, jinak by

nedokázal hrát dvojí hru tak dlouho.

Nyní však ležel na lopatkách. Nemohl se již sám pokusit o

další podvod. Nemohl vlastně vůbec nic a kdyby nezasáhl

Biggles, možná by již teď kroužilo nad jeho tělem hejno supů,

jejichž

instinkt

objevit

oslabeného

jedince

je

až

nepochopitelný. Sám Christophe až příliš dobře věděl, jaký

osud by ho čekal v nelítostné divočině.

Biggles nepochyboval, že Christophe má na svědomí řadu

zločinů, ale když si vzpomněl, jak s ním a jeho vojáky naložili

Stalheinovi zabijáci, kypěla v něm krev vztekem. Postřílení

černoši byli přece pouhými loutkami v Christophově hře na

černé impérium. Přestože nebyl důvod, chovat se k nim zvlášť

ohleduplně, přece jen surová brutalita, s jakou se s nimi

vypořádal Němec, naháněla Bigglesovi hrůzu: Neměl

nejmenších pochyb, že lidé, kteří si akci objednali a zaplatili ji,

se nezastaví před ničím. Desítky lidských životů měly pro ně

jen cenu vystřílených nábojů. Ačkoli Stalheina znal, přece ho v

skrytu duše mrzelo, když poznal, k jakému zvěrstvu se

propůjčil. Oběti masakru mu přece ničím neublížily. Dumal o

tom, kdo dnes von Stalheinovi velí, a kam mají nyní namířeno

zabijáci, které sem přivedl. Ví to snad Christophe? Velmi

150

pravděpodobně jsou nadále v Africe a musí být proto dopadeni.

Skupina takových lotrů nemůže páchat nic jiného, než zlo a

násilí.

Vlekl se dál z posledních sil. Vpřed ho pohánělo pouze

vědomí, že Bertie potřebuje rychlé lékařské ošetření, a že musí

opatřit vodu a jídlo pro všechny. Slunce, které opět začínalo

nemilosrdně pražil, mu ztěžovalo cestu. Snažil se i nadále dbát

na nezbytnou opatrnost, aby nepadl do rukou domorodcům,

ačkoli ho napadlo, že se nyní jejich hlavní zájem upře k

vyplenění Christophova tábora, který není nikým střežen.

Hlavní pozornost však soustředil na očekávaný Algyho

návrat. Bertieho zranění, ačkoli nebyla sama o sobě nijak

vážná, hrozila v tomto krutém tropickém podnebí rychlým

zanícením. Požití vody z řeky za táborem ohrožovalo všechny

nákazou dyzentérie. Algyho přílet je mohl před všemi těmi

nebezpečími uchránit, ale jestliže dojde ke zpoždění, se kterým

je nutno při navigaci v neznámém terénu vždy počítat, budou

životy těch, kdož se tu nyní nacházejí, vážně ohroženy.

Kráčel dál a pozorně sledoval okolí. Jeho pohyby i

obezřetné počínání však byly již spíše mechanickou činností

člověka, který je na pokraji sil, ale dosud se nevzdává. Za jeho

hlavou zašuměla mohutná supí křídla, a přehnal se obrovský

letící stín. Z oblohy se sneslo několik dalších velkých ptáků se

silnými zobany. Někde vlevo se děsivě zachechtala hyena a

chvilku nato se k ní připojila druhá.

„Ti mrchožrouti jsou hromsky nedočkaví,“ zavrčel

Biggles. „Moc dobře poznají tvora, který je v koncích, ale teď

se přepočítali.“ Nebál se, protože věděl, že si na něj netroufnou,

pokud se udrží na nohou. Větší strach by mu nahnali psi

hyenoví. Věděl, že ti loví ve větších smečkách a jsou mnohem

nebezpečnější, než osaměle se plížící hyeny. Zatím naštěstí

žádného nezahlédl.

Plahočil se dál. Krutý sluneční žár ho oslepoval a vysoušel

pot na jeho tváři tak rychle, jak se tvořil. Rty mu okoraly a

jazyk se mu lepil na patro jako ztvrdlá podrážka. Stále však

151

napínal sluch, aby nepropásl zvuk naděje, který jim všem mohl

přinést záchranu a spásu. Zvuk leteckých motorů. Jenomže step

mlčela a mrtvé ticho nenarušoval žádný zvuk. Vzduch se tetelil

vedrem. Do všech stran se táhla pláň, pokrytá suchou, sluncem

sežehnutou trávou a nad hlavou se Bigglesovi klenula vybledlá

modrá obloha bez jediného mráčku. Termitiště tyčící se místy v

savaně nabývala před jeho unavenýma očima fantastických

tvarů pokřivených lidských postav a jiných tvorů.

Protože věděl, že již nemůže být daleko od místa

dohodnutého setkání, které mu Ginger popsal, zaostřoval

Biggles stále častěji zrak do dálky v naději, že tam spatří stojící

letoun. Zatím však neviděl nic, co by ho připomínalo. Z trávy

se vynořila hlava lvice, která Bigglese upřeně pozorovala.

Konečně! V dálce před sebou u shluku křovisek zahlédl v

zemi zapíchnutou větev s cárem Gingerovy košile. Zrzek mu

oznámil, že ji tu nechal jako signál pro Algyho. Dychtivě se

rozhlédl kolem, ale letadlo neviděl a nebyl tu ani Algy. Vlastně

ani nečekal, že by ho zde našel, protože na jeho přílet bylo ještě

brzy. Doplazil se ke křoviskům a klesl vyčerpaně k zemi.

Zmocnil se ho strach. Bál se toho, že usne spánkem tak

tvrdým, že ho neprobudí ani hluk motorů. Věděl až příliš dobře,

že se blíží doba, kdy neodolá únavě. Proto pokaždé, když cítil,

jak se mu klíží víčka, vstal, a udělal pár kroků. Slunce mezitím

prošlo zenitem, a nastoupilo druhou polovinu své dlouhé pouti

po obloze. Supi, kteří Bigglese neopustili, se nyní začali

přibližovat. Když za sebou zaslechl šramot, otočil se právě

včas, aby viděl, jak se k němu opatrně plíží hyena. Vytáhl

pistoli a vystřelil po ní. Měl však již tak rozechvělou ruku, že

zvíře nezasáhl. Třesk výstřelu donutil hyenu couvnout do

uctivé vzdálenosti, za chvíli se však opět pomalu přibližovala.

Biggles zaslechl, jak se za ním v křoví cosi pohnulo, byl však

již příliš slabý, aby se otočil a zjišťoval původce šramotu.

Jeho hodinky ukazovaly téměř tři odpoledne, když

konečně zaslechl zvuk, po kterém tolik toužil. Byl to skutečně

rachot leteckých motorů. Něco se však letci nezdálo. Vstal,

152

vzhlédl k nebi a zdálo se mu, že ho šálí unavený zrak. Neviděl

jeden stroj, ale ve vzduchu se mihotaly dva letouny. Jedním

musel být auster a druhé připomínalo hastings. Biggles si

přetřel oči. Napadlo ho, proč se s Algym vrací také von

Stalhein, ale pak bezradně mávl paží. Neměl sílu o tom

překvapení dál uvažovat.

Koutkem oka zahlédl, že na ploše, k níž se z posledních sil

blížil, aby dal letcům znamení, je jakýsi předmět. Byl temnější

než křoví a pohnul se. Předtím si ho nepovšiml. Když se mu

konečně podařilo zaostřit na tu věc zrak, zjistil ke své hrůze, že

sotva třicet yardů před ním stojí nosorožec. Zvíře stálo jak

vytesané z kamene, a s nakloněnou hlavou civělo vzhůru,

odkud se jako první snášel auster. Biggles si uvědomil, že

obludný tlustokožec musel být poblíž po celou dobu, kdy tady

vyčkával. Patrně právě on byl původcem šramotu, klerý

zaslechl za svými zády.

Přes omámení, ve kterém se Biggles nacházel, vytanulo

mu na mysli několik velice neslušných výrazů pro rušitele

přistání. Pak letce napadlo, že nosorožec má mnohem větší

důvody k znechucení a k nadávkám, protože vetřelcem byl na

tomto území člověk, kdežto ta příšera s tlustou kůží zde byla

doma. Musel to být stejný kolos, který udělal těžkou hlavu

Gingerovi. Letec mlčel a vzhledem ke svému stavu se

neodvážil ani pohnout. Při útěku před tím obrem z říše zvířat

by neměl sebemenší naději. Nehýbal se ani nosorožec a patrně

se usilovně snažil vypátrat svým slabým zrakem, odkud

přichází ten neznámý drsný hluk. Biggles měl štěstí, že nevál

vítr, jinak by ho zvíře muselo zvětřit.

Oba stroje postupně přistály, a jeden za druhým

dorolovaly asi na dvě stě yardů od potácejícího se Bigglese.

Motory umlkly. Z kokpitu austeru vyskočil Algy a z kabiny

hastingsu k němu spěchal Tony Wragg. Biggles sice nechápal,

co ho přimělo k návratu, avšak byl ve stavu, kdy nechápal

téměř nic. Polom si uvědomil, že Wragg zřejmé dopravil

hastingsem všechny zdárně do bezpečí. Usmál se.

153

Oba piloti se letmo rozhlédli a k Bigglesově úžasu neviděli

ani jeho, ani nehybně stojící obludu. Snad je oslnilo žhavé

slunce, možná čekali, že k nim někdo poběží. Oba se obrátili a

stáhli se do stínu pod hastings, aby tam počkali. Biggles

nedůvěřivě zamrkal a na vteřinu se mu vrátila schopnost

uvažovat. Neodvážil se však pohnout, stál jako socha, aby si ho

nosorožec nevšiml. Sotva se opovážil dýchat. Tak minuly tři

nebo čtyři minuty… Vysvobození přišlo nečekaně a zasloužila

se o něj matka příroda, Jeden z ptáků, kteří věrně provázejí

tlustokožce, neboť v záhybech jejich silné kůže nalézají hmyz,

zpozoroval muže stojícího opodál a vyrazil varovný skřek.

Nosorožci to stačilo. Se zafrkáním se otočil na opačnou stranu

a s dusotem sloupovitých nohou se vyřítil v oblaku prachu pryč

do stepi. Bigglesova úleva byla v tu chvíli nepopsatelná.

Vykročil, nebo se spíše vypotácel, směrem k pilotům a jejich

letadlům.

Hluk, který obrovské zvíře vyvolalo, postavil na nohy i

oba muže ve stínu hastingsu. Všimli si vrávorajícího Bigglese a

rozeběhli se tryskem k němu. Jakmile se přiblížili, povšiml si

Biggles přes veškeré vyčerpání ustaraného výrazu v Algyho

obličeji.

„Proboha, Bigglesi, co se stalo?“ vykřikl Algy.

„Bertie raněn,“ zápasil Biggles s oteklým jazykem, „ale

nic moc. Napít! Hned!“

Algy se rozběhl zpět k letadlu, Tony velitele podepřel a

vedl ho za ním.

„Čo ty tu děláš?“ zašišlal Biggles.

Tony mu vysvětlil, že poté, co dovezl zachráněné muže

hastingsem v pořádku do Dakaru, objevil na letišti Algyho.

Když si objasnili, co hodlá Algy podniknout, trval na tom, že

poletí také pro případ, kdyby Algy potřeboval pomoci.

„Jši hrdina, člověče,“ hlesl Biggles. „Ty máš tišíc důvodů

nevracet še…“

154

Algy vystoupil ze stroje s plechovým hrnkem, z něhož

cákala voda. Biggles hrnec vyprázdnil. „Hned je to lepší,“ řekl.

„Ještě!“

Algy šel podruhé.

„Co se vůbec stalo, prosím tě?“ naléhal, když už Biggles

mohl mluvit bez potíží.

„Teď není čas na podrobnosti. Zkrátka – von Stalhein s

podivnou hordou vrahounů napadl Christopha a jeho lidi.

Vystříleli je jako králíky. Bertie, Ginger a Christophe, který

palbu zázrakem přežil, čekají na okraji letiště, a musíme tam za

nimi doletět s oběma stroji. Letím s tebou v Austeru, Algy!

Pohyb!“

Během několika minut byly oba letouny ve vzduchu, a

vzápětí se snášely k přistání na plochu bývalého Christophova

letiště. Algy se cestou dozvěděl o situaci trochu víc. Bigglesova

tvář se však stáhla chmurnou předtuchou, když v místě, kde

nechal své přátele s bývalým diktátorem, zahlédl několik

černochů. Zřejmě šlo o muže, kteří střelbu přežili, nebo byli v

okamžiku přepadu v táboře.

„Zajeď rychle až k nim!“ křikl na Algyho, který již s

austerem přistál. „Podle toho, jak vypadají, se mi zdá, že by

byli schopni zaútočit.“

Sotva letadlo zastavilo, Biggles vyskočil. Oddechl si, až

když spatřil mezi černochy Gingera.

„Dobře, žes nám tu Christopha nechal,“ hlaholil na něj z

dálky zrzek. „Pět minut potom, co jsi odešel, se tu ukázali tihle

hoši, a chtěli nás v tichosti podřezat. Christophe jim naštěstí

řekl, jak se věci mají. Odehnal i ty nahaté s oštěpy. Těch se

vyrojilo z lesa snad dvacet.“

„Jak je Bertiemu?“ zeptal se Biggles.

„Zatím se to nehorší, spíš bych řekl, že je na tom trošku

líp. Christophe poslal jednoho ze svých lidí pro vodu.“

„Skvělé. Skoč do letadla pro lékárničku a pro jídlo.“

Následující dvě hodiny se ti zdraví věnovali ošetřování

Bertieho a Christophových ran, jídlem, pitím, osobní očistou, a

155

našli se i takoví, kteří si dopřáli potěšení z holicí štětky a

břitvy. Všem se ulevilo, a pak Biggles oznámil svůj záměr

pokračovat neprodleně v cestě do Dakaru, kde si všichni

odpočinou, a odkud se bude moci spojit s Raymondem. Rovněž

si vzpomněl, že je zapotřebí vykonat ještě jednu důležitou věc.

Obrátil se ke Christophovi.

„Tak co bude s taškou generála Mandera?“ řekl.

Christophe se na něj rozpačitě zahleděl. „Mám tam také

nějaké dolary. Dostanu svoje peníze zpět?“ zeptal se váhavě.

„Musím přece z něčeho platit tyhle lidi,“ dodal.

Biggles pokrčil rameny. „Pokud jsou to vaše peníze, je mi

jedno, jak s nimi naložíte. Nemohu vám ale zaručit, jak se na to

budou tvářit americké úřady.“

„To nechte na mně,“ řekl s viditelným ulehčením černoch

a rychle Bigglesovi vysvětlil, kde najde Manderovu tašku a

peníze. Nabídl mu jako ozbrojený doprovod své zbylé vojáky,

prý jako ochranu před domorodci, kterým se nedá věřit. Biggles

se usmál. Představa, že by zde někdo někomu důvěřoval, mu

připadla směšná.

„Půjdeš se mnou, Algy,“ vybídl přítele. „Vy ostatní se

zatím připravte k odletu. Můžeme si vlastně vzít i džíp. Pokud

vím, ten při střelbě nijak neutrpěl.“

Společně se čtyřmi černochy nasedli do vozu a za chvilku

z něj vystoupili v táboře. Strážné nechali stát před srubem, vešli

do Christophovy ložnice, a přesně tak, jak jim to Christophe

popsal, našli pod postelí padací dveře v podlaze. Když je

Biggles zdvihl a vytáhl tašku, uznale hvízdl.

„Panečku!“ řekl Algy.

Tolik peněz pohromadě, kolik jich bylo naskládáno v

úhledných balíčcích v šachtě pod taškou, neviděl ani jeden z

nich za celý život.

„Christophe zřejmě své spojence řádně ždímal!“ řekl

Biggles a vzal do ruky jeden balíček. Zběžně ho prolistoval,

pak si jednu bankovku prohlédl zblízka a zašeptal: „Nechci

malovat čerta na zeď, ale tohle jsou padělky. No, já mu jeho

156

přátele nevybíral. Christophovi to zatím neřekneme, protože

bychom mohli rozzlobit jeho vojáčky. Ať si je platí, čím chce.“

Vyšli ven s taškou a s balíčky peněz ukrytými po kapsách.

Když se jejich džíp vrátil na letiště, předal Biggles Manderovu

tašku Gingerovi, a peníze Christophovi.

„Tady to máte,“ řekl s úsměvem.

Christophe okamžitě podělil své muže, kteří se s

provinilým výrazem klidili do pralesa směrem k pobřeží.

Všichni si odnášeli velké vaky, pravděpodobně už před tím

stihli vybrat z tábora vše, co stálo za odnesení.

Dobrodružství na černém kontinentu končilo. Všichni

účastníci zaujali místa v letounu, Tony se posadil za řízení, a za

několik minut se místo budoucí metropole nové Afriky, odkud

měla vládnout světu říše krále Christopha II., ztratilo hluboko

pod nimi.

157

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

LOUČENÍ S AFRIKOU

Co ještě dodat? Snad jen několik podrobností, které by

mohly čtenáře zajímat. Oba stroje v pořádku přistály v Akkře,

britském přístavu na Zlatém pobřeží. Bertie a Christophe byli

bez meškání dopraveni do nemocnice. Biggles se vysílačkou

spojil s brigádním generálem Raymondem, který za nimi

přiletěl hned prvním letadlem. Do té doby si Biggles s

Gingerem dopřávali spánku, jídla a koupele do sytosti, aby

smazali stopy svého posledního dobrodružství.

Raymondovi oznámil Biggles průběh akce a předal mu

vzácný dar – tašku generála Mandera. Ten mezitím dorazil do

Spojených států, a jeho zavazadlo tedy převzal americký

velvyslanec. Biggles později dostal od „přítele generála“

děkovný dopis.

Bertie setrval v nemocnici jen několik dní, a po jeho

propuštění se všichni společně vrátili do Londýna. Christophe

si na bílém prostěradle pobyl o něco déle, a o jeho dalším

osudu nedostali letci žádnou zprávu krom strohého sdělení, že

se o něj „postaraly“ americké úřady. Dolary, které mu Biggles

donesl z tábora, byly skutečně falešné, což vysvětlovalo velkou

ochotu von Stalheina a dalších agentů platit za prozrazení

tajemství tak vysoké částky. Vzhledem k tomu, že šlo o

bezcenné papíry, jim na výši ceny prostě nezáleželo.

Osud Dessalinese, Christophova pilota, zůstal zahalen

rouškou tajemství. Nikdo z přátel už o něm neslyšel. Pokud ho

nezavraždili Stalheinovi pistolníci, kteří mu vzali letoun,

nejspíš pochopil, že hra je u konce, a včas se vytratil.

Nikdo se také nikdy nedověděl, jak von Stalhein a jeho

přátelé opustili Afriku. Raymond uvědomil veškeré britské i

americké posádky na černém kontinentě o pátrání po zmizelém

hastingsu, který musel zůstat na africkém území. Protože však

158

neexistovala jediná stopa, podle níž by se dal letoun najít,

Raymond nakonec rozhodl, že další prohledávání světadílu by

bylo mařením času. Stroj nakonec objevili domorodci. Von

Stalhein musel vědět, že po něm oficiální místa pátrají, neboť

když byl stroj po mnoha týdnech nalezen černochy, stál

opuštěný v pustině Francouzského Súdánu sotva dvě stě mil od

místa, z něhož odstartoval.

Liberijská vláda důrazně popřela všechny informace, které

se o případu dostaly na veřejnost. Skutečností je, že ze země

hned po zveřejnění úspěchu akce zmizelo několik zahraničních

obchodníků a jiných cizích zástupců, kteří mohli spolupracovat

s von Stalheinem a jeho hrdlořezy. Také ti zmizeli beze stop a

bylo pochybné, zda bylo jejich svědomí zatíženo masakrem v

Christophově táboře. Jistě žádného z nich netrápilo natolik, aby

se přiznal.

Tak skončila záhada mizejících letadel. Ačkoli to byla

podle všech svědků akce skutečně mimořádná, podle Bigglese

šlo pouze o další důkaz, že v našem století dávno nejsou

mimořádné události výjimkou, ale mnohem spíše nežádoucím a

zlým pravidlem.

159

OBSAH

Otázky a odpovědi

Podle plánu

Chmumé vyhlídky

Čím dál tím hůř

Gingerova strastiplná cesta

Nevítaný vetřelec

Na stopě

Práce potmě

Nouzová opatření

Biggles na vlastní pěst

Nůžky a krokodýli

Biggles ztrácí klid

Otravné šípy

Von Stalhein se vrací

Rozuzlení

Loučení s Afrikou

160

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES ZTRÁCÍ KLID

z anglického originálu NO REST FOR BIGGLES

Edice Hrdinové vzdušných bitev 34

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Petr Barč

Překlad Pavel Kaas

Vydalo nakladatelství Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4

jako svou 684. (114.) publikaci

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o.,

Český Těšín, Střelniční 54

ISBN 80-85773-89-9

161