W. E. Johns

BIGGLES PŘEBÍRÁ

VELENÍ

RIOPRESS

PRAHA

1998

Tuto knihu věnuji svým četným francouzským přátelům,

zejména paní a panu N., bez nichž bych patrně nikdy

nepoznal kouzelný kraj lesů a jezer, stínů i slunečního

svitu – La Sologne.

W.E.J.

OBSAH

Zámek Grandbulon

Vystrašený uprchlík

Algy uzavírá sázku

Maquista nabíjí pušku

Pokažená snídaně

Cesta na jih

Setkání v Monte Carlu

Tvrdá slova ve Ville Clement

Návrat do La Sologne

Les ukazuje zuby

Noční návštěvník

Biggles mění strategii

Přestávka věnovaná diskusi

Hráčova volba

Rušná noc

Starý muž vzpomíná

Mezi dvěma ohni

PŘEDMLUVA

Několik slov o La Sologne

Francie je velmi pestrá země a její regiony mají jen

málo společného. V každém je jiná krajin a jiný typ lidí, i

životní podmínky jsou odlišné. Co mají společného lehce

zvlněné širé pláně Ilee de France se strmými štíty

Pyrenejí? Většina těchto oblastí – jež mojí svoje jména,

ale žádné viditelné hranice – je turistům dobře známa,

zejména populární Riviera. Ale jen málokterý z

cestovatelů slyšel o oblasti La Sologne, ledaže by tento

kraj navštívil za nějakým konkrétním cílem nebo se

náhodou ocitl na státní silnici, nazývané Route Nationale

20. I kdyby tomu tak bylo, stejně by si při letmém pohledu

nedokázal představit, že se kolem vozovky rozkládají

stovky čtverečních kilometrů bažin, lesů, močálů a

neprostupné džungle. Takovou krajinu by nikdo

uprostřed převážně zemědělské Francie neočekával.

Znázornit tvářnost tohoto zvláštního kraje perem

není snadné, ale přesto se o to pokusím, aby si čtenář

mohl udělat alespoň skromnou představu o dějišti

následujícího příběhu. La Sologne rozhodně není

nevlídná ani náladová, ale nikdy vám neodhalí svou tvář

najednou. Na každém kroku se otevírají nové pohledy,

ale celkový dojem uniká

Z La Ferté St Aubin na severu do Vierzon na jihu je

zhruba čtyřicet mil. Automobilistovi, který neopustí

silnici se může zdát tamní krajina jednotvárná ale ve

skutečnosti je to jeden z nejdivočejších, a tím pádem pro

mnohé lidi i nejzajímavějších koutů západní Evropy.

5

Velkou část La Sologne pokrývají smíšené lesy,

nekonečné porosty buků, kaštanů, bříz, jedlí a borovic.

V některých místech je půda vyprahlá, pokrytá jen

hustým vřesem, sahajícím místy až do pasu, jinde se na

míle daleko rozprostírají mokré slatiny porostlé rákosím.

Lesy jsou plné neproniknutelného houští a chůzi po

mýtinách

znesnadňují

šlahouny

všudypřítomných

ostružin. Po celém kraji jsou roztroušeny tisíce jezer

velkých i malých, temných, klidných a osamělých vodních

ploch, napájených tajemnými potůčky tápavě si

hledajícími cestu lesním labyrintem. V ovzduší visí tísnivé

ticho, které zvláště při západu slunce vytváří ponurou a

strašidelnou atmosféru.

Ale to neznamená, že je tento kraj zcela neobydlený.

U hlavní silnice, která protíná celou oblast od

severu k jihu rovně jako nůž, je jedno nebo dvě městečka

a několik vesnic. Na mýtinách kolem lesních cest se

občas objeví osamělé selské stavení, ale půda je chudá, a

proto je dnes většina těchto usedlostí opuštěna. Jen

několik posledních vytrvalců ještě nevzdalo předem

prohranou bitvu s přírodou. Návštěvník se může toulat po

lesích celé dny, stejně jako to kdysi dělal pisatel těchto

řádků, a kromě osamělého hajného nebo myslivce

nepotká živou duši Kdo hledá samotu, určitě ji najde

právě zde. Může trávit celý den pozorováním ptáků, ale

musí si dát dobrý pozor na hady, žije zde i jedovatá

zmije. Ještěrky jsou neškodné, stejně tak jako ostatní

drobná divoká zvířata, která zde našla bezpečné útočiště,

jeleny a srnce nevyjímaje. Nebezpečné může být jen

divoké prase, místními zvané sanglier, ohavné zvíře

vážící až sto liber, vyzbrojené zahnutými kly, kterými

dokáže v záchvatu zuřivosti roztrhat člověka na kusy. Ale

6

ani sanglier není nebezpečný, pokud ho nikdo nevyruší.

Přes den odpočívá v neproniknutelném lesním houští a

teprve za soumraku se vydává za potravou. Cítí-li se však

ohrožen, změní se v okamžiku v učiněného ďábla.

Když začne podzimní lovecká sezóna, stává se La

Sologne Mekkou střelců, neboť kraj oplývá bažanty,

koroptvemi slukami, tetřívky, divokými kachnami,

lyskami i jiným vodním ptactvem. Množství ryb v jezerech

uspokojí i nejnáročnějšího rybáře. Jednotlivé honitby se

pronajímají bohatým zájemcům, kteří zde (zejména v

devatenáctém století, kdy lidé měli ještě dost peněz na

rozhazování) postavili řadu nejrůznějších okázalých

loveckých chat a zámečků, často o padesáti i osmdesáti

místnostech. Některé jsou ještě v provozu, ty opuštěné

neodolaly zubu času a jejich rozvalené zdi zarostly býlím

a popínavými růžemi

Jak vlastně tahle divočina vznikla? Když stojíte

uprostřed lesa, nasáváte pach tlejícího listí, nad hlavou

vám krouží jestřáb a tichou mýtinou se mihne liška, máte

pocit, že takhle nějak musela vypadat Evropa před deseti

tisíci lety. Traduje se, že za středověkých válek řádily v

tomto kraji loupeživé bandy žoldáků. Místní obyvatelé

byli povražděni anebo uprchli a zanechali svůj majetek

napospas přírodě. Opuštěné vesnice zarostly lesem a

ladem ležícípole se změnila v močály. Na meliorace a

rekultivaci této rozsáhlé oblasti se nikdy nenašly peníze a

tak zůstává v nezměněném stavu až dodnes. Je to pustý a

divoký kraj – země, kterou ovládla příroda.

Dávní obyvatelé po sobě zanechali stopy, ale i ty

pomalu mizí. Uprostřed lesů občas narazíte na rozpadlé,

zarostlé zříceniny hradů a kostelů, na zbytky valů a

vodních příkopů. Staří lesníci vyprávějí strašidelné

7

zkazky o tajemných podzemních chodbách. Ale na

všechny tyto pozůstatky již dávno dopadla ruka smrti a

milostivá příroda je přikryla rubášem mechu a břečťanu.

Zmizeli

dokonce

i

zajíci,

vyhubeni

zhoubnou

myxomatózou, a přitom jich zdejší revíry kdysi vyvážely

tři miliony kusů ročně. Dnes jsou jejich pelechy prázdné,

stejně jako většina lidských obydlí

Ponurou atmosféru tragédie a zmaru, rozechvívající

srdce každého návštěvníka, doplňují i památníky z doby

teprve nedávno minulé – hroby. Hroby osamělé i hroby v

dlouhých řadách. Celý kraj je posetý malými bílými kříži.

Většinou je na nich uvedeno jen jméno nebo nápis, který

mluví za vše: Mort pour la Patrie, Morts pour la Liberté

de leur Pays nebo Morts pour la Résistance. Tuto

truchlivou žeň války najdete všude, v lesích, na polích i

kolem cest. Pod každým z těchto křížů leží maquista, jak

se říkalo oněm statečným chlapcům a dívkám (bylo mezi

nimi i mnoho studentů), kteří bojovali proti hitlerovským

okupantům. U silnice na sever od La Ferté St Aubin je

jich pohřbeno čtyřicet pět.

Za německé okupace se stala La Sologne, díky své

nepřístupnosti, centrem partyzánského protifašistického

hnutí odporu, nazývaného La Résistance nebo také

Maquis. Němci používali v boji proti partyzánům metodu

tzv. infiltrace: posílali do lesů kolaboranty, kteří se

vydávali za maquisty nebo za uprchlé válečné zajatce, a

jakmile se jim podařilo získat důvěru partyzánů, bez

váhání je zradili. Až tak hluboko může klesnout lidská

bytost. Říkal jsem lidská bytost? Nelidská by bylo

vhodnější slovo. Maquisté byli okamžitě zastřeleni. Muži i

ženy, venkované, kněží, dokonce i školáci – lidé, jejichž

jediným zločinem bylo jejich vlastenectví zemřeli hrdě se

8

vzdorným pohledem v očích a pro své vrahy měli jen

slova opovržení Budete-li někdy procházet tímto krajem,

přečtěte si pozorně jména na jejich hrobech. Najdete

mezi nimi i mnohá britská jména. Ale časy se mění a

možná, že by bylo nejlépe na tuto smutnou kapitolu

zapomenout.

„Není možné neustále jen truchlit,“ řekl mi jeden

starý maquista. „Kdyby neobětovali své životy, nevěděli

bychom o jejich statečnosti.“ A statečnost, s kterou tito

mladí Davidové čelili útočícímu Goliáši přinesla Francii

svobodu.

S touto myšlenkou bude jistě souhlasit každý, kdo

zavítá do podivně krásné, někdy smutné, jindy veselé,

občas hrozivé, vždy osamělé a tiché oblasti Francie,

nazývané La Sologne.

A ještě jedna poslední poznámka. Události

popisované na následujících stránkách se přihodily již

před několika lety, ale z důvodů, které čtenář jistě

pochopí, je uveřejňuji až dnes.

La Sologne 1955

W. E. Johns

9

KAPITOLA 1

Zámek Grandbulon

Ctihodný Algernon Lacey, nositel Záslužného kříže

Britského válečného letectva a velitel letky v záloze,

zastavil auto – již podruhé v posledních pěti minutách – a

rukou v rukavici setřel mokrý sníh zahlcující stěrače.

Chmurné vrásky na jeho čele se ještě prohloubily, když

znovu usedl za volant a zahleděl se do vířících vloček,

které v houstnoucím šeru snižovaly viditelnost pouze na

několik yardů. V duchu se proklínal, že se vydal na cestu

při tak zlověstné předpovědi počasí. Rozsvítil přední

reflektory auta, ale když viděl marnost svého počínání,

zase je vypnul.

Auto se plazilo jedničkou, ale Laceyho utěšovaly

dvě spásné okolnosti. Silnice číslo 20, stejně jako většina

francouzských státních silnic, protínala krajinu rovně

jako šíp, a nedalo se na ní zabloudit; a protože právě

projel městečkem Salbris, musel se blížit ke svému cíli –

zámku Grandbulon. Co zjistí až dorazí na místo zůstávalo

zatím záhadou, ale příliš si s tím hlavu nelámal. I kdyby

byl zámek opuštěný, v nedalekém domku najde hajného;

tak mu to alespoň řekli. Když hajného nezastihne, má v

kapse klíče a může si otevřít sám.

Z přítmí se po obou stranách silnice váhavě

vynořovala malá vesnička – další záchytný bod.

Zchátralé domy vypadaly ještě ubožeji, než bývá v

zapadlých koutech francouzského venkova obvyklé.

Lacey stáhl postranní okénko, aby měl lepší výhled a

pokračoval v jízdě ještě pomaleji, vyhlížeje druhou

10

odbočku vlevo, kterou se měl podle instrukcí vydat.

Zdálo se mu, že bouře ještě neukázala všechnu svou sílu.

Nárazový vítr zvedal sníh do rozevlátých vzdušných

záclon, kroužících povětřím ve vířivém tanci s čerstvě

padajícími mokrými vločkami. Sněhová bouře, časně

zjara tak hluboko na jihu, Laceyho překvapila, ale dostal

se už příliš daleko a na návrat ani nepomyslel.

Odbočka, kterou hledal, byla jen úzká mezera mezi

shrbenými, hustě semknutými borovicemi. Zabočil na ni

a ocitl se spíše na pěšině než na cestě. Už jen devět

kilometrů, pomyslel si.

Husté stromy mu teď přišly vhod. Na zasněžené

stezce se začínaly tvořit závěje, a bylo snazší udržovat

směr, když vzhlédl nahoru a sledoval o něco světlejší

proužek nebe mezi inkoustovými siluetami lesa po obou

stranách. Padla noc. Cesta se zdála nekonečná, les se zdál

nekonečný a všude kolem nic než záplavy sněhu. Nikoho

nezahlédl, nepotkal žádné vozidlo ani se nesetkal se

zvířetem. Lacey si hořce vyčítal, že se vydal do takové

noci; ale byl pevně rozhodnut pokračovat až k zámku a

přenocovat v něm, ať už tam někoho najde nebo ne. Jen

se obával, aby nepřehlédl příjezdovou cestu, jediný

přístup k zámku. Podle instrukcí to měla být třetí

odbočka vpravo.

Tak tohle je ta La Sologne, pomyslel si Lacey: to

jsem si opravdu vybral vhodný okamžik k návštěvě, ale

dokud auto jede, není nic ztraceno. Nejmíň tucetkrát byl

nucen vystoupit, aby uvolnil stěrače zahlcené sněhem.

Zahlédl první odbočku a minul ji. Když projížděl

kolem druhé, trochu vzdálenější, začal si dělat starosti.

Sněhu teď bylo aspoň na pět, šest palců a Lacey nevěděl

za jak dlouho uvízne v závějích. Další obavy v něm

11

vzbuzovala úzká stezka mezi stromy, na které vůz

neotočí, jestliže zajede příliš daleko; o couvání nemohlo

být za těchto okolností ani řeči.

Málem také příjezdovou cestu přejel. Jen matný,

černý stín nějaké chaty nebo domu ho přiměl sešlápnout

brzdu včas. Když vystoupil z vozu a posvítil si baterkou,

zjistil, že tmavý obrys je domek stojící jen pár yardů od

cesty, ze které v pravém úhlu odbočuje malá pěšina.

Obešel roh a našel návěští, na něž ho předem upozornili.

Pod sněhem se na dřevěném rozcestníku objevil nápis

„Zámek Grandbulon“. Lacey si spokojeně oddechl: je na

místě. Malý domek u cesty zřejmě patří hajnému Pierru

Sondrayovi.

Přistoupil ke dveřím. Kdyby našel Pierra doma, bylo

by zbytečné vážit cestu až k zámku. Ale ze dveří ani z

oken zakrytých okenicemi, nevycházelo ani světélko.

Zdálo se, že nikdo není doma, ale přesto zabušil na dveře

pěstí. Žádná odpověď. Laceymu bylo jasné, že hajný

uvnitř není a obrátil se k odchodu. Pár kroků od domu

klopýtl o malý zasněžený pahrbek, připomínající záhon

nebo maličkou zahrádku a rázem pochopil, proč je dům

opuštěný.

Spatřil kříž. Hrubý, neuměle sroubený, dřevěný bílý

kříž. Srdce se mu zastavilo. Kříž! Co tady dělá?

Odpověď vytušil ještě dřív než očistil kříž od sněhu a

baterkou si posvítil na příčné břevno. „Pierre Sondray –

Marie Sondray“ četl a jeho rty nehlasně formovaly slova.

„1944, Morts Pour la Patrie.“ Mort Pour la Patrie? Srdce

mu sevřela chladná ruka, uvědomil si, že tento prostý

epitaf může mít jen jediný význam. Pierre a jeho žena

zemřeli za svou vlast. Jak? Proč právě tady? Algyho

mozek chvíli zmateně vířil, ale pak si uvědomil důležitost

12

data na kříži. Zemřeli spolu a spolu byli pohřbeni

nedaleko od svých domovních dveří.

Zhluboka se nadechl a rty se mu tvrdě sevřely.

Zabili je Němci. Přistihli je, že ukrývají maquisty nebo je

z toho jen podezřívali, i to by stačilo zpečetit jejich osud.

Anebo pomáhali uprchlým zajatcům, tak jako mnozí jiní,

a tím si vysloužili trest smrti.

Algy Lacey postál chvíli se skloněnou hlavou, jednu

ruku položenou na skromném pomníčku, který vyprávěl

několika málo slovy tak mnoho. Stál se sevřeným hrdlem

a nevnímal sněhové vločky, jež se mu usazovaly na

řasách, jakoby chtěly ten smutný pohled zahalit. Nevěděl

proč je tak hluboce dojatý, vždyť hajného ani jeho ženu

neznal. Možná to bylo samotou nebo snad sněhem, jež

jako bílá pokrývka zahaloval skromné hroby a vyvolával

v něm pocit ztráty někoho blízkého.

Otočil se a ponořen do chmurných myšlenek pomalu

se vracel zpátky k vozu. Když k němu přistoupil, přední

světla zablikala a zhasla, záplava sněhu způsobila zkrat.

S tím teď nic neudělám, řekl si odevzdaně, musím počkat

až se rozední.

Vůz stál uprostřed stezky. S trochou rizika s ním

zajel ke straně a zbytek cesty se chystal dojít pěšky,

věděl, že je to blízko. Paříž opustil nalehko, nevzal si ani

aktovku, protože měl v úmyslu vrátit se co nejdříve; ale v

tomhle počasí se dnes už zpátky nedostane.

K zámku nebylo nijak daleko, ale Algyho přesto

chůze vyčerpala. Zapadal až po kolena do závějí,

klopýtal přes spadané větve a neustále vyprošťoval nohy

z neviditelných kořenů a zavátého ostružiní. Uvědomoval

si, že by bez baterky beznadějně zabloudil. Přesto asi po

dvacetiminutovém zápolení narazil na jakousi zídku nebo

13

kamennou terasu, svědčící o blízkosti lidského obydlí. Po

chvílí hledání našel schody vedoucí nahoru, namáhavě

vystoupil na kamennou plošinu a tam se před ním ze tmy

vynořil hlavní vchod do budovy. Z domu viděl jen málo,

ale okna zatlučená hrubými prkny svědčila o tom, že je

zámek opuštěný. Nebyl tam nikdo, ani domovník.

Našel řetěz zvonce a zatáhl za něj, spíše ze

zdvořilosti, než že by čekal odpověď. Nikdo se neozýval.

Zkusil to znovu, odněkud z dálky zaslechl duté zařinčení

zvonu, ale jinak bylo ticho. Minutu čekal přitisknut do

dveřního výklenku, aby unikl neustále hustě padajícím

velkým bílým vločkám. Když nikdo nepřicházel, vytáhl z

kapsy velký starodávný železný klíč, vsunul jej do zámku

a namáhavě jím otočil. S vynaložením všech sil a za

hlasitého skřípění rezavých veřejí rozevřel těžké dveře.

Vyndal klíč, vsunul jej do zámku na vnitřní straně a

dveře zavřel. Se zamykáním si nedělal starosti, neviděl

pro to důvod. Uvnitř nebyl nikdo, kdo by mohl vyjít ven,

a že by někdo toužil vejít dovnitř se zdálo velmi

nepravděpodobné.

Zůstal stát těsně za dveřmi, setřásl s kabátu záplavu

sněhu a ve světle baterky prozkoumával nejbližší okolí.

To co viděl, předčilo jeho nejhorší očekávání. Nebylo to

právě místo, jaké by si vybral k přenocování, ale neměl

na vybranou.

Algy se rozhlédl a viděl, že se ocitl ve vstupní hale.

To očekával, ale překvapila ho její velikost. Zdálo se, že

místnost zabírá alespoň polovinu přední části budovy.

Rozkládala se kolem něj do takové šíře, že světlo jeho

baterky jen s námahou pronikalo do vzdálených koutů.

Stál tváří v tvář obrovskému krbu, s velkými

koženými křesly po stranách. Se stěny nad krbem na něj

14

nehybnýma očima vyčítavě zírala parohatá hlava. Jak se

kruh světla baterky pomalu pohyboval, odhaloval na

stěnách další trofeje. Srnce velké i malé, lišky, jezevce,

dokonce i mohutného kance s dlouhými zahnutými kly a

pysky, zkroucenými do úšklebku navěky strnulého

vzdoru. Zpovzdálí vše udiveně pozorovala vycpaná sova.

Byly tu i lovecké obrazy. V potyčkách zjizvený sanglier

v čele své rodinky na pasece, zbarvené západem slunce;

větřící liška, rozkročená s našpicovanýma ušima nad

krvavými pozůstatky bažanta; statný jelen, opatrně pijící

z lesní tůňky, ozlacené prvními ranními paprsky. Mezi

obrazy byly vkusně rozvěšeny staré pušky, soubojové

pistole, tesáky a lovecké rohy. Kolem ohniště ležely jako

předložky kůže a kožešiny dávno mrtvých zvířat. Do

vyššího patra vedlo široké kamenné schodiště.

Nejužitečnější předměty objevil Algy až když přešel

ke krbu. Byl to pár svícnů na krbové římse a v každém z

nich svíčka velká jen několik palců. Bez váhání svíčky

zapálil a byl vděčný za slabé žluté světlo, které mu

poskytovaly. Jednu z nich vzal a rozhlížel se po

elektrických vypínačích, ale nepřekvapilo ho ani

nezklamalo, když žádné nenašel. To nevadí. Bude se

muset spokojit se svíčkami. Jednu z nich sfoukl, aby mu

chabé osvětlení déle vydrželo.

A teď, řekl si, musím rozdělat oheň. Nebylo mu

zvlášť chladno, ale roztřásl ho vlhký, zatuchlý pach

dlouho nepoužívané místnosti. U krbu ležely rozházené

papíry a když je vkládal mezi železné pruty ohniště,

povšiml si, že některé z nich jsou staré německé vojenské

rozkazy. Tak i tady byli Bošové, řekl si sám pro sebe.

Ale už jsou pryč a bude mi potěšením spálit tyhle

pozůstatky jejich návštěvy.

15

Třísky a dříví na podpal našel v malé komůrce v

zadní části domu. Naložil si plnou náruč a naslouchaje

znepokojivé ozvěně svých kroků, vrátil se zpátky ke krbu

a vhodil svůj náklad na ohniště. Zvuk dopadajících polen

zazněl v tajuplném tichu tak silně, až sebou trhnul. Ale za

chvíli se oheň rozhořel, suchá polena vzplála jasným

plamenem, který naplňoval místnost mihotavými stíny, a

Algy se začal připravovat ke spánku. Nebylo to tak

jednoduché. Čepici a rukavice odhodil na stůl a blízko k

ohni přitáhl dvě židle, tak aby si na jednu mohl sednout a

na druhou položit nohy. Mohlo to být horší, řekl si, když

klesl do židle a zapálil si cigaretu. Doufal, že ráno auto v

klidu nastartuje. Mrzelo ho, že celá cesta byla zbytečná,

ale v podstatě se nic tak zlého nestalo. Až ráno odjede,

situace bude stejná, jako když odjížděl z Paříže, úplně

stejná jako už téměř celých deset let. Ale Algy se

utěšoval vědomím, že ho do těchto míst vlastně přivedl

jen náhlý nápad, nebo spíš smysl pro povinnost

podněcovaný špatným svědomím.

Odhodil nedopalek cigarety do ohně, zavřel oči a

pokoušel se usnout.

Čím to je, že si prázdný dům tak zahrává s lidskými

nervy a nedovolí jim, aby se zcela uvolnily? V malém

domě tento pocit ostražitého napětí sotva vnímáme, ale v

rozlehlém si ho většina lidí uvědomuje. Čím je dům větší,

tím je tento neurčitý pocit intenzivnější. Algy si to začal

ke své rozmrzelosti uvědomovat. Nevěděl proč, ale

přistihl se, že naslouchá. Ovšem, že se ničeho nebál.

Čeho by se měl bát? Myši, která někde ohryzávala

ostění? Praskání starého vysýchajícího nábytku? Proč

jsou všechny zvuky tak hlasité, když je člověk sám?

16

„Necháš toho, ty potvoro,“ křikl Algy a mrštil

polínkem ve směru, odkud zaslechl myš. Zvuky přestaly.

Sotva se pohodlně usadil, hryzavý šramot se ozval znovu.

Algy si s odevzdaným povzdechem přetáhl límec kabátu

přes uši, aby ztlumil nepříjemné zvuky, ale přesto

nedokázal usnout. Čím víc se o to snažil, tím víc mu

spánek unikal. Po chvíli zanechal marných pokusů a

otevřel oči.

Přes plamen svíčky se mihl stín a závan vzduchu ji

zhasl. Algy málem vyskočil ze židle, ale vzápětí si

uvědomil, že je to jen zmateně poletující netopýr,

vylákaný ze svého úkrytu nenadálým světlem a teplem.

Nedokázal poletující zvíře zaplašit, tak ho aspoň v

mihotavém světle ohně pozoroval a po chvíli s

uspokojením spatřil, že se netopýr usadil na mohutné

zvířecí hlavě nad krbovou římsou. Algy se už ani

nenamáhal znovu rozsvítit svíčku.

Jak se tak často stává uprostřed hluboké noci, když

přes všechno snažení spánek stále nepřichází, Algyho

mysl se začala obírat myšlenkami, které by denní světlo

rychle zaplašilo. Vzpomněl si na hajného Pierra,

odpočívajícího pod sněhem u vlastního prahu a ihned mu

před očima vytanul mučivý obraz onoho pochmurného

místa. V mozku mu zmateně vířily otázky, na které

nedokázal najít odpověď. Co udělal ten člověk, čím si

zasloužil tak smutný osud? Přinejhorším se provinil jen

tím, co by udělal každý statečný muž. Čemu posloužilo

zmaření jednoho prostého života? Válka už dávno

skončila, Němci odešli a ten, jehož ruka ohavný skutek

vykonala, na onu událost patrně dávno zapomněl. Možná,

že si už nikdo nevzpomene na člověka, který obětoval to

jediné co měl – svůj vlastní život. Snad i jeho přátelé

17

vztyčili ten bílý kříž jen proto, aby na něj také

nezapomněli. Podlá, svévolná, zbytečná vražda, bezcitná

krutost…

Tyhle truchlivé úvahy jsou k ničemu, řekl si Algy,

vstal, protáhl se a zatoužil po další cigaretě. Ale dříve než

stačil vytáhnou pouzdro, rychle se otočil a na cigarety

rázem zapomněl. Bez varování se prudce rozevřely dveře

a do místnosti, spolu se záplavou sněhu, vlétla malá štíhlá

postava, málem upadla, ale vrátila se hbitě ke dveřím,

zavřela je a otočila klíčem v zámku. Potom se návštěvník

opřel zády o dveře a zhluboka dýchaje, zíral na Algyho

velikýma, ustrašenýma očima.

Algy, jehož překvapený mozek se vzpamatoval s

rychlostí, jakou dokáže vyvinout jen mozek válečného

pilota tváří v tvář smrti, se zahleděl ke dveřím. Jeho

nervy se uklidnily, když v rubínové záři dohasínajícího

ohně spatřil, že příchozí je chlapec, ve věku asi patnácti

nebo šestnácti let.

„Excusez, monsieur“, zajíkl se chlapec a byl by

utekl, kdyby ho Algy nezavolal zpátky.

„Pojď dál a udělej si pohodlí“, vyzval ho,

pochopitelně také francouzsky, usmívající se Algy. „Co

děláš v takové noci venku?“

Chlapec se k němu pomalu přibližoval a setřásal si s

vlasů a ramen sníh. „Viděl jsem, že na konci cesty stojí

nějaké auto,“ vysvětloval. „A pak jsem štěrbinou mezi

prkny v okně zahlédl váš oheň. Hledám nějaký úkryt.

Nezlobte se…“

„Proč bych se měl zlobit,“ odpověděl vesele Algy.

„Jsem rád, že budu mít společnost. Posaď se a ohřej se.

Nic jiného ti nemůžu nabídnout, jsem tady také cizí.“

18

Chlapec otřepal vlhký baret a unaveně klesl do

přistrčené židle. „Můžete mi říct, kde to vlastně jsem?“

zeptal se.

„Na zámku Grandbulon,“ odpověděl Algy.

19

KAPITOLA 2

Vystrašený uprchlík

Chlapec tiše seděl, pozoroval poslední dohasínající

uhlíky v krbu a pomalu se uklidňoval. Algy si ho zpytavě

prohlížel. Viděl před sebou bledého útlého mladíka s

pravidelnými rysy, který působil kultivovaným dojmem.

Měl velké tmavé oči a rovné černé vlasy. Široké čelo a

uši posazené hodně vzadu prozrazovaly inteligenci.

Poněkud vystouplé lícní kosti vzbuzovaly dojem, že

chlapec není Francouz, alespoň ne původem. Vypadal

spíše jakoby pocházel odněkud z východní Evropy.

Celkově působil smutným dojmem, ale to mohlo být

zaviněno vyčerpáním anebo tělesnou slabostí způsobenou

podvýživou. Jeho šaty byly ošumělé, ale ušité z dobrého

materiálu.

Algy skončil svou prohlídku a nahnul se ke krbu,

aby přihodil dříví do ohně, ale chlapec posunkem rychle

zaprotestoval.

„Proč ne?“ zeptal se překvapeně Algy.

„Světlo by mohl zahlédnout někdo zvenčí.“

„Máš nějaký důvod proč by to světlo neměl nikdo

vidět?“

„Ano, pane. A z téhož důvodu vás musím požádat,

abyste ztišil hlas, nechci aby nás někdo slyšel.“

„Kdo by sem zabloudil v takovém nečasu? To je

opravdu velice málo pravděpodobné,“ opáčil Algy

udiveně.

„Vy tomu nerozumíte.“

20

„To opravdu ne. Bojíš se něčeho – nebo někoho?“

Algy se na chlapce zvědavě zadíval.

„Ano,“ zaznělo upřímně. „Vy jste asi Angličan, že?“

zeptal se chlapec a vzhlédl.

Algy pozvedl obočí. „Jak jsi to uhodl?“

„Podle šatů, podle chování a podle vašeho

přízvuku.“

„Z toho soudím, že jsi musel být v Anglii?“

„Nějakou dobu jsem tam chodil do školy.“

„Tak tedy mluvme anglicky, myslím, že se ve své

mateřštině dokážu lépe vyjadřovat.“

„Jak si přejete,“ odpověděl klidně chlapec

dokonalou angličtinou.

„Ještě jsi mi neřekl co jsi dělal za takového počasí v

noci v lese,“ připomněl mu zvědavě a možná i trochu

podezřívavě Algy.

„Zabloudil jsem a doufal jsem, že se tady ukryju

před tou vánicí,“ tvrdil chlapec. „Vy jste tady určitě za

stejného důvodu.“

„Ne tak docela,“ odpověděl Algy. „Potřeboval jsem

si na zámku něco vyřídit, a když jsem zjistil, že tu nikdo

není, dovolil jsem si tady přenocovat.“

„Copak nebylo zamčeno?“

„Bylo.“

„Jak jste se dostal dovnitř?“

„Měl jsem klíč.“

Chlapec se zamračil. „Nechci být příliš dotěrný, ale

můžete mi říct jak je možné, že jste měl klíč? Neptám se

bezdůvodně. Je to pro mne velmi důležité.“

„Ten klíč,“ odvětil Algy zvolna a pohlédl ostře na

tazatele, „mi dal majitel tohoto zámku.“

Chlapec přimhouřil oči. „Kdy to bylo?“

21

„Před dlouhou dobou.“

„Ah! Toho jsme se bál. Takže vy znáte zdejšího

zámeckého pána?“

„Lépe řečeno, znával jsem ho.“

„Mohl byste mi prozradit jméno toho gentlemana,

který vám dal klíč?“

Algy se pobaveně usmál. „Ty máš ale otázky,

chlapče. Neřekl bych, že tě sem zahnala jen ta vichřice.“

Chlapec se na něj zahanbeně podíval. „Přiznávám,

že jsem vám řekl jen polovinu pravdy,“ připustil. „Přišel

jsem do La Sologne jen kvůli tomuto zámku. Hledám ho

už tři dny. Znal jsem jen jeho jméno a to, že leží někde na

jih od Salbris, nic víc. V tomhle hrozném kraji se strašně

těžko hledá cokoli, i takhle velký dům. Dnes v noci jsem

ho našel jen náhodou. Nejdřív jsem uviděl to auto.“

„To bylo asi moje,“ poznamenal Algy.

„Stálo u rozcestníku a ten mi ukázal cestu sem. Řekl

jsem vám pravdu, tak buďte tak hodný a řekněte mi

jméno toho gentlemana, který vám dal klíč.“

„Dostal jsem ho od člověka, který se jmenuje

monsieur Zarrill,“ informoval ho Algy.

„Dal vám ho tady?“

„Ne.“

„Tak to muselo být v Paříži nebo v Monte Carlu, v

těch dvou městech trávil většinu času.“

„Máš pravdu, ten klíč mi dal v Monte Carlu. Zřejmě

toho gentlemana znáš.“

„Je to můj bratranec, ale nevím, jestli je ještě

naživu.“

„Máš o tom snad nějaké pochybnosti?“

„Ano, mám. Možná, že na něj byl spáchán atentát.“

22

Algy se něj tázavě zadíval, nepřeslechl, že chlapec

použil slovo atentát a ne vražda. „Slovo atentát má

politický význam,“ řekl mnohoznačně.

„Proto jsem ho použil,“ přiznal upřímně chlapec.

„Víte,“ pokračoval, „můj bratranec se nejmenoval jen

Zarrill. Jeho celé jméno bylo velkovévoda Boris

Nikolajevič Zarill Detziner-Romanov, jestli vám to něco

říká.“

„Neříká,“ přiznal Algy a nepřestával ho pozorovat.

„Byl to velmi příjemný a sympatický muž. Kdo by ho,

proboha, chtěl zabít?“

„Ti samí lidé, kteří zabijí i mě, když mě najdou. Jsou

mi v patách,“ odpověděl chlapec unaveně. „Proto jsem za

sebou zamykal dveře. Proboha vás prosím neotvírejte,

kdyby někdo přišel. Když vás se mnou najdou, zabijí i

vás.“

„Můžeš si být jistý, můj vystrašený mladý příteli, že

se nenechám jen tak klidně odvést na popravu,“ výhružně

prohlásil Algy.

„Mají pistole.“

„To je náhoda, já mám taky pistoli.“

Chlapec se na něj zadíval s neskrývaným údivem.

„Opravdu, to je zvláštní. A proč?“

„Někdy ji potřebuji při své práci.“

„Musíte mít zvláštní zaměstnání.“

„Vůbec ne. Víš, jsem něco jako policista.“

„Na to nevypadáte a ani se tak nechováte,“ prohlásil

chlapec naivně.

„To rád slyším,“ opáčil Algy s úsměvem. „To bude

asi tím, že nejsem obyčejný policista. Neřídím dopravu –

aspoň ne na zemi.“

„A kde tedy?“

23

„Ve vzduchu.“

„Létající policista?“

„Přesně tak.“

„To musí být prima zábava.“

„Neřekl bych, že je to zrovna zábava,“ zabručel suše

Algy. „Někdy je to dost nebezpečné.

Ale teď na to na chvíli zapomeňme. Jsi rozumný

chlapec a jistě mi odpustíš, když ti řeknu, že těm tvým

pohádkám moc nevěřím.“

„Mluvím pravdu.“

„V tom případě obdivuji tvůj klid.“

„Člověk brzy přivykne myšlence, že každý den

může být poslední,“ ujistil ho chlapec s naučenou

nenuceností. „A teď mi prosím řekněte všechno co víte o

mém bratranci. Kdy jste ho viděl naposled?“

„Ještě před válkou, v roce 1939, mám-li být přesný,“

řekl Algy vážně. I když se jeho mozek vzpíral uvěřit

chlapcově příběhu, cítil, že mluví pravdu. „Bylo to v

Monte Carlu. Vylosovali nás jako dvojici pro

mezinárodní tenisový turnaj v Country Clubu. Hrálo se

nám spolu dobře, a tak jsme se i později často stýkali.

Chodili jsme společně plavat, hrát golf a tak podobně.“

„Proč vám dal klíč od zámku Grandbulon?“

„Oba jsme rádi stříleli. Zmínil se, že má loveckou

chatu nebo zámeček v La Sologne a když zjistil, že ten

kraj neznám, pozval mě tam v říjnu na bažanty. Říkal, že

při troše štěstí můžeme skolit i divočáka. Ale všechno

dopadlo jinak. Den před naším plánovaným odjezdem na

sever za mnou přišel, vypadal ustaraně a sdělil mi, že

musí okamžitě odjet kvůli nějaké velmi důležité

záležitosti. Ale prý se tím nemám nechat odradit a mám

jet do La Sologne sám. Pro případ, že by lesník a jeho

24

žena nebyli při mém příjezdu doma, mi dal klíč, který

jsem mu měl příležitostně vrátit na adresu, již mi pošle

později. Od té doby jsem ho neviděl. Nedostal jsem se

tenkrát ani do La Sologne. Vypukla válka a já spěchal

rovnou domů.“

Chlapec pochmurně přikývl. „Určitě ho povolala

válečná tajná služba.“

„Válka skončila a já ten klíč stále měl,“ pokračoval

Algy. „Žádný dopis nepřišel, a tak jsem dospěl k závěru,

že můj přítel byl zabit nebo na mě docela zapomněl.

Když jsem se nedávno dozvěděl, že mám jet služebně do

Paříže, vzpomněl jsem si na ten klíč a vstrčil ho do

kapsy. Pátral jsem po monsieur Zarrillovi, ale zdálo se,

že o něm nikdo nikdy neslyšel.“

„To je pochopitelné. Žádné jméno nepoužíval

dlouho. Měnil je podle potřeby.“

„Dělal jsem co jsem mohl,“ pokračoval Algy.

„Telefonoval jsem na zámek, ale nikdo se neozýval.

Potom mně napadlo, že vlastně nemám nic neodkladného

na práci, a že tam mohu zajet, odevzdat klíč lesníkovi a

současně si trochu prohlédnout La Sologne. Tak jsem si

vypůjčil auto a přijel sem – za jakého počasí, to jsi viděl

sám. Našel jsem hájovnu, ale protože tam – eh – nikdo

nebyl, nechal jsem u ní auto a pokračoval dál pěšky, až

jsem se ocitl tady. Pokud se zlepší počasí, vrátím se ráno

do Paříže. Ale protože, jak říkáš, v tvé společnosti riskuji

život, mohl bys být tak laskavý a zasvětit mě trochu

podrobněji do svých záležitostí. Pokud sem opravdu

dorazí ti vrahové, o kterých jsi mluvil, rád bych věděl na

čem jsem,“ řekl Algy napůl žertovně a napůl

pochybovačně.

25

„Dobře, řeknu vám všechno,“ souhlasil chlapec s

takovou vážností, že veselost v Algyho očích rázem

opadla. „Pochopíte proč žiji neustále na útěku, když vám

řeknu, že můj bratranec Boris je dědicem trůnu

Moldávie, starobylého království ve východní Evropě.

Pokud bude žít, bude neustálým nebezpečím pro

revolucionáře, kteří se zmocnili jeho paláce a uchvátili

jeho moc.“

„A jak se to týká tebe?“ vyptával se Algy.

„Pokud můj bratranec zemře, stanu se právoplatným

dědicem trůnu já. Jsem princ Karel z Moldávie.“

„Už chápu,“ řekl Algy pomalu, tentokrát vážně.

„Moldávie je dnes součástí Ruska, že?“

„Vlastně ano. Sídlo mých předků je sice v

Rumunsku, nedaleko hranic, ale celé území je teď pod

nadvládou Sovětského svazu, takže to vyjde nastejno.

Když vypuklo povstání, byl Boris naštěstí v zahraničí, a

tak unikl jisté smrti. Jeho otec byl zavražděn a můj také.

Moje matka uprchla s věrným sluhou Jakovem přes

Černé moře do Turecka a později se dostala do Paříže,

kde jsem se narodil já. Naši nepřátelé po nás neúnavně

pátrali, jistě si dovedete představit proč. Jejich špehové

nás objevili v Paříži, ale dřív než stačili připravit atentát,

uprchli jsme k přátelům do Anglie. Tam jsme žili až do

matčiny smrti. Když matka zemřela, vrátil jsem se s

Jakovem do Paříže, doufaje, že se dozvím nějaké

novinky o Borisovi, s kterým jsem už dlouho nebyl ve

styku. Musel jsem zjistit jak se věci mají. Dopisy by byly

příliš nebezpečné, i kdybych znal Borisovu adresu a

podepsal se jménem Charles Zarrill, pod kterým jsem byl

znám v Anglii i ve Francii. Na to jméno je vystaven i můj

francouzský pas. Jakov doufal, že s pomocí přátel naváže

26

tajný kontakt s Moldávií a zjistí, jestli je bratranec Boris

živý nebo mrtvý.“

„Jak jste si v té době opatřovali peníze?“

„Matka měla nějaké šperky. Jakov je prodával, kus

po kuse, vždy, když bylo třeba. Teď už nezbyl ani

jediný.“

„Máš nějakou naději, že získáš trůn?“

„Vůbec žádnou.“

„Tak proč tě tvoji nepřátelé stále pronásledují?“

„Ze dvou důvodů. První je naprosto zřejmý – pokud

bude žít některý z následníků trůnu, bude v Moldávii

existovat Monarchistická strana. Druhý důvod je méně

důležitý, alespoň pro mne. Jsem strážcem jistého

tajemství. Dnešní vládcové Moldávie by dali vše, aby se

ho zmocnili. Ale o tom nebudeme diskutovat.“

„Jak to, že jsi se dnes v noci ocitl právě tady,

Charlesi?“ vyptával se soucitně Algy.

„To bylo tak,“ vysvětloval mu Charles. „V Paříži

pro nás Jakov najal pokoj v hotelu Pont-Royal a

pokračoval ve svém pátrání; řekl bych, že také hledal

nějakou práci, protože peníze povážlivě ubývaly. Byl to

pokoj do ulice. Jednou jsme se dívali z okna, bylo to asi

před měsícem, když tu Jakov náhle prudce zbledl a odtrhl

mě od okna. Potom mě upozornil na dva muže, kteří stáli

na ulici a pozorovali hotel. Řekl, že to jsou vrahové.

Jeden z nich, malý podsaditý muž středního věku, s

širokými ústy a hustým plnovousem, byl Moldavan

jménem Prutski. Jméno toho druhého člověka, vysokého

muže s našedlou tváří a vojenským držením těla Jakov

neznal, ale věděl, že se jedná o významného tajného

agenta, pracujícího v žoldu některé z vlád za železnou

oponou. Vybídl mě, abych si jejich obličeje zapamatoval

27

pro případ, že by se mu něco stalo. Tenkrát jsem nevěděl,

proč mi to říká, ale v průběhu dalších událostí jsem

pochopil, že se vydával v nebezpečí pokaždé, když vyšel

ven.“

„Ještě ten večer, po setmění, jsme se přestěhovali do

hotelu St. James v Rue St. Honoré. Týden nato srazilo

Jakova na Place de la Concorde neznámé auto a usmrtilo

ho. Mohla to být nehoda, ale nemyslím si to. Chudák

věrný Jakov byl zavražděn. Zůstal jsem v hotelu sám.

Minulý týden jsem spatřil ty dva strašné muže podruhé.

Díval jsem se z okna na ulici a přemýšlel, co bych měl

podniknout a vtom jsem je zahlédl, stáli v průchodu

domu na protější straně ulice. Přiznávám, že jsem

propadl panice.“

„Nemohl jsi zavolat policii?“

Charles smutně zavrtěl hlavou. „V takových

případech toho policie mnoho nezmůže. Může zakročit

jen tehdy, když byl spáchán nějaký zločin. A protože tím

zločinem by byla teprve má vlastní smrt, neviděl jsem

žádný důvod proč volat na pomoc policii. Jak možná víte,

zadní část hotelu St. James sousedí se zadním traktem

hotelu Albany, jehož hlavní vchod vede na Rue Rivoli.

Oba hotely jsou spojeny průchodem. Nezdržoval jsem se

balením ani jsem nezaplatil účet a rychle jsem vyběhl

průchodem na Rue Rivoli. Uvědomil jsem si, že mi

zbývá jediné řešení – vsadit všechno na jednu kartu a co

nejrychleji nalézt Borise. Mohl se skrývat jen na dvou

místech. Na zámku Grandbulon v La Sologne, nebo ve

svém bytě v Monte Carlu. La Sologne byla blíž a proto

jsem se rozhodl pro ni. Obával jsem se, že všechna

nádraží budou střežena, a proto jsem si za poslední

peníze koupil starý bicykl a vyrazil do La Sologne na

28

kole. V Salbris jsem se zastavil v bistru na kávu a pár

sendvičů. Když jsem vycházel ven, projelo kolem mne

auto. Byli v něm ti dva strašní muži, ale naštěstí mě

neviděli. Nemusel jsem dlouho přemýšlet kam mají

namířeno. Určitě se nějak dozvěděli, že Boris má nějaké

nemovitosti v La Sologne. Dostal jsem hrozný strach, ale

přesto jsem pokračoval v cestě. Nemělo smysl se vracet.

Vyvstal však jeden problém – znal jsem jen jméno

zámku, ale nevěděl jsem, kde přesně leží a oblast La

Sologne je hodně rozsáhlá. Čtyři dny jsem bloudil po

lesích jako toulavý pes, neodvažoval jsem se přiblížit k

silnicím. Dnes večer, když už jsem ztratil veškerou

naději, jsem narazil na sloup s nápisem, který mi ukázal

cestu. Teď už víte jak jsem se sem dostal, pane. Ale Boris

tu není. Jsem ztracen. Jestli jste moudrý, tak…“

„Mám utéct a nechat tě tvému osudu?“

„Právě to jsem chtěl říct.“

„Zapomněl jsi, že jsem policista?“

„Ne. Ale jste Angličan a tohle je Francie.“

„Ve Francii jsou moji kolegové. Pověz mi, viděl jsi

své pronásledovatele od té doby co jsi v La Sologne?“

„Dvakrát. Jednou v autě na silnici a podruhé včera v

lese. Stáli pod stromem a pozorovali silnici nedaleko

odsud.“

„Myslíš, že čekali na tebe?“

„Na mne nebo na Borise. Jiný důvod není.“

„Jaké máš plány? Takhle dál pokračovat nemůžeš.“

„Musím. Co mohu dělat jiného?“ Charles bezmocně

mávl rukou. „Nemám už peníze ani na jídlo. A to mě

rozčiluje nejvíc, protože jsem ve skutečnosti velmi

bohatý.“

„Neříkej. Jak můžeš být zároveň chudý i bohatý?“

29

„Říkal jsem vám přece, že znám jisté tajemství.

Prozradím vám ho, abyste můj příběh lépe pochopil.

Krátce před tím, než uchvatitelé vpadli do Moldávie, se

podařilo většinu našich rodinných klenotů odvézt a ukrýt

na tajném místě. Ze tří lidí, kteří se oné noční akce

zúčastnili, jsou dva nepochybně mrtví – můj otec a můj

strýc, otec Borisův. Třetí člen této skupiny, náš vrchní

štolba jménem Levescu, sice revoluci přežil, ale

nepodařilo se mu uprchnout do zahraničí. Dnes již bude

pravděpodobně také mrtvý.“

„Kolik lidí ví, kde jsou ty klenoty ukryty?“

„Jen Boris a já, nepočítám-li Levesca. Věděl to i

Jakov, sám mi to místo prozradil, ale ten je už po smrti.

Chudák starý Jakov, byl věrný až do konce.“

Algy přikývl. „Teď už chápu, proč tě tvoji nepřátelé

chtějí dostat živého. Myslíš, že se Boris pokusil ty

klenoty získat?“

Charles zvažoval otázku. „Je to možné. Nevím. Bylo

by mu to podobné. Nikdy neznal strach. Určitě o ty

klenoty stál, ne snad pro sebe, ale pro naše přátele a

stoupence doma. Pokud se je pokusil získat, tak neuspěl.“

„Jak to víš?“

„Kdyby se mu to podařilo, Jakov by se o tom

dozvěděl od některého ze svých tajných agentů. A Boris

by jistě nalezl způsob jak mi to dát vědět. Když má

člověk peníze, dokáže všechno.“

„Máš pravdu,“ přitakal Algy. „Myslíš, že ty šperky

jsou ještě na původním místě?“

„Jistě. Zpráva o jejich nalezení by bezpochyby

pronikla do Moldávie, a v tom případě by se o tom

dozvěděl i Jakov. Pokud by se šperky pokusil někdo

30

prodat, pochybuji, že by se zmínka o tak veliké transakci

nedostala do novin.“

„Nemyslíš, že by ses měl se svými nepřáteli

dohodnout – nabídnout jim šperky výměnou za svůj

život?“

„Nikdy! Radši zemřu, než aby je poskvrnili svýma

špinavýma rukama.“ Charles se tiše, škodolibě zasmál.

„Stejně bych si nepomohl. Je vidět, že ty lidi neznáte.

Jejich slovo je pomíjivé jako mýdlová bublina. Příliš

lehce porušují sliby. Jakmile by získali šperky, snažili by

se mě zabít, aby mě umlčeli navždy.“

„Ještě něco,“ naléhal Algy. „Stále nechápu jednu

věc. Říkáš, že jsi tu chtěl najít Borise. Proč se on

nepokusil vyhledat tebe?“

„Možná, že se o to pokoušel, jestli je ještě naživu.

Ale nikdo z nás se neodvážil použít v žádném vzkazu

plné jméno, to by nás prozradilo našim nepřátelům.

Netušíte jak je těžké najít člověka, s kterým jste ztratil

jakýkoliv kontakt. Já i Jakov jsme doufali, že ho najdeme

v Paříži. Nepodařilo se nám to. Tak jsem přijel sem.“

„Věděl Boris, že používáš jméno Zarrill?“

„Myslím, že mu to řekla moje matka, když jsem byl

ještě malý.“

„Proč jste si oba vybrali jméno vytvořené z části

vašeho pravého jména, když to bylo tak nebezpečné?“

„V mé vlasti je to zcela běžné jméno. Ale byla tu

ještě jiná obtíž, které jsem musel při neustálém

pronásledování ruskými agenty čelit. Všichni muži v naší

rodině jsou si velmi podobní. Jakov mi říkával, že čím

dál víc rostu do Borisovy podoby. Ta podoba mě bude

jednoho dne stát život,“ řekl Charles smutně. Nastalo

ticho. Chlapec sledoval nepřítomným pohledem poslední

31

dohasínající oharky v čadícím krbu. Algy si zamyšleně

kroutil cigaretu a v duchu si probíral všechno co právě

vyslechl.

V hlubokém tichu náhle zazněl tichý, skřípavý zvuk,

který je přiměl prudce otočit hlavy ke dveřím. Klika se

pomalu pohnula. Charles obrátil k Algymu oči, z nichž

vyprchala veškerá naděje.

Algy pozvedl varovně prst ke rtům. „Jdi tiše po

schodech nahoru a počkej, až tě zavolám,“ zašeptal.

„Buď tiše. Zachovej chladnou hlavu a neboj se. O

všechno se postarám já.“

Charles jej poslechl a vytratil se tišeji než mrak

přecházející přes tvář měsíce. Dveře zavrzaly, jakoby se

do nich někdo opřel větší silou. Algy se k nim po

špičkách přiblížil a naslouchal. Zvenku doléhal tichý

šepot několika hlasů.

32

KAPITOLA 3

Algy uzavírá sázku

Algy se vrátil do svého křesla. Pohyboval se

pomalu, ale jeho mozek pracoval na plné obrátky. Rychle

se rozhodl: pokud návštěvníci odejdou, až zjistí, že dveře

jsou zamčené, nepodnikne nic. Ale potřeboval nějaký

plán pro případ, že by se pokusili vniknout dovnitř

násilím. Kdyby tušil, co přinesou příští okamžiky,

možná, že by se nakonec rozhodl jinak, ale na dlouhé

přemýšlení bylo málo času. Zbývaly mu jen dvě

možnosti. Buď zabrání neznámým ve vstupu, a když

bude třeba, bude hájit dveře holýma rukama; tím by však

přiznal, že má co skrývat a vlastně by se to rovnalo

vyhlášení války. Nebo ty lidi vpustí dovnitř, bude

předstírat, že nemá o účelu jejich návštěvy ani tušení a

bude se spoléhat na svého osvědčeného spojence –

blufování. Pro tuto alternativu se rozhodl.

Zatím nebylo nutné podnikat nic. Iniciativu přenechá

protivníkovi. Co nepřátelé udělají, bude záviset na tom,

kolik toho vědí. Pokud viděli Charlese vcházet nebo

sledovali jeho stopy ve sněhu až ke dveřím, bylo by

nesmyslné předstírat, že tady není, nebo že se vplížil

dovnitř, aniž by si ho Algy povšiml. Ale doufal, že

chlapcovy stopy už zavála vánice.

Může se také jednat o zcela nevinnou návštěvu,

uvažoval Algy, třeba se ti lidé chtějí jen ujistit, jestli na

zámku někdo je. To by se dalo očekávat, kdyby

návštěvníci věděli, že zámek patří Charlesovu bratranci

Borisovi. Pokud by jim to bylo známo a věděli by i o

33

Charlesově odjezdu do La Sologne, mohli by se zcela

logicky domnívat, že se tady chlapec dříve či později

objeví. Třeba byli na zámku už dřív. Jistě si uvědomují,

že za takového počasí si chlapec musí najít nějaké

přístřeší.

Algy pohlédl na světélkující ciferník svých

náramkových hodinek. Bylo skoro jedenáct. To není

vhodný čas pro sousedské návštěvy. Charles měl asi

pravdu, když si myslel, že ho tu budou hledat jeho

nepřátelé. Algy však netušil, že zrádné stopy před dveřmi

zůstaly. Přestalo sněžit a nebe se vyjasnilo do krásné

noci. Kdyby to věděl, jeho myšlenky by se ubíraly jiným

směrem.

Další spád událostí ho překvapil. Domníval se, že

muži buď zazvoní, aby je někdo vpustil, anebo odejdou.

Buď jedno nebo druhé. Teď už se přesvědčili, že dveře

jsou zamčené.

Ale klíč vypadl ze zámku na zem a Algy pochopil,

že vetřelci mají jiné úmysly. Tak takhle to tedy je.

Vystrčili klíč, aby se mohli dostat dovnitř vlastním

klíčem nebo šperhákem.

Algy rychle zareagoval. Opřel se pohodlně v křesle,

nohy položil na stoličku, zavřel, vlastně jen přivřel oči a

začal zhluboka dýchat – předstíral, že spí. Zpod zpola

zavřených víček pozoroval jak se dveře pomalu, píď po

pídi, otevírají. Ani se nepohnul. V široce otevřených

dveřích se proti měsícem zalitému nebi rýsovala tmavá

postava. Vklouzla dovnitř. A za ní další. Dveře se zase

zavřely, měsíční svit zmizel a v zámku znovu zarachotil

šperhák. V hale byla tma, ale slyšel jak se k němu

kradmo blíží dva muži. Algy tiše ležel předstíraje spánek,

34

pravidelně dýchal, ale jeho svaly byly připraveny k

okamžité akci.

Náhle proťalo tmu světlo baterky. Udeřilo ho přímo

do tváře. Mimoděk sebou trhl. Když už prozradil, že je

vzhůru, nemělo smysl dále něco předstírat. Namáhavě se

zvedl jako člověk vyrušený ze snu a zakřičel: „Co se

děje? Kdo jste? Pchá! Mon Dieu, messieurs, vy jste mě

ale vyděsili. Jestli je to váš dům, omluvte, že jsem

dovnitř vnikl, hledal jsem útočiště před bouří, která mě

málem zahubila.“ Mluvil francouzsky.

Při těch slovech škrtl zápalkou a zapálil nejbližší

svíčku. Když se otočil, zažil největší šok celé své

dobrodružné kariéry. Zůstal doslova ohromen. Jeden z

mužů byl Prutski, snadno ho poznal podle Charlesova

popisu, s tím druhým se mnohokrát střetl při své práci

pro leteckou kontrašpionáž. Byl to Erich von Stalhein,

kdysi eso Hitlerovy špionáže, nyní ve službách vládců

Východního Německa.

Algyho rty se stáhly úšklebkem nepředstíraného

překvapení. Takový vývoj událostí neočekával. Na

okamžik si myslel, že opravdu usnul a sní. Výraz na

Stalheinově tváři prozrazoval, že bývalý pruský důstojník

je otřesen stejně.

„Pro všechno na světě!“ vyrazil ze sebe. „Von

Stalheine! Co tu proboha děláte?“ Algy nemusel nic hrát,

hlas se mu téměř zlomil překvapením.

Von Stalhein na něj kamenně zíral ledově

chladnýma, tvrdýma očima. „A co tady pohledáváte vy,

Lacey?“ opáčil hlasem, který stále ještě nenabyl své

obvyklé klidné úlisnosti.

Algy již nabýval po prvním překvapení jistoty a

pousmál se. „I když se vám to bude zdát divné, řeknu

35

vám čistou pravdu. Vzhledem k tomu, že se to stává

zřídka, měl byste udělat výjimku a aspoň jednou mi věřit.

Přijel jsem sem dnes večer z Paříže, protože jsem doufal,

že tady najdu jednoho starého přítele, s kterým jsem

hrával před válkou tenis.“

„Opravdu? Jak se jmenuje?“

„Těžko ho budete znát. Jmenuje se Zarrill.“

„Je tady Bigglesworth?“

„Ne, ale řekl jsem mu, že sem jedu.“

„Proč jste se domníval, že toho Zarrilla najdete

právě tady?“

„Nebyl jsem si tak docela jistý. Před časem mě sem

pozval, abych mu pomohl střílet bažanty, ale protože

jsme nebyli přesně domluveni kdy přijedu, dal mi pro

všechny případy klíč od domu. Od té doby mám ten klíč

u sebe. Náhodou jsem byl v Paříži a neměl nic zvláštního

na práci, a tak jsem si řekl, že sem zajedu. Doufal jsem,

že tady Zarrilla najdu nebo se o něm aspoň něco dozvím

a nechám mu tady ten klíč.“

„Není to trochu daleká cesta za tak nejistým cílem?

Proč jste mu nezatelefonoval?“

„To jem udělal, ale nikdo se nehlásil.“

„Tak koho jste tu chtěl najít?“

„Nejspíš správcovou. Třeba šla zrovna nakoupit,

když jsem volal. Protože jsem v zámku nikoho nenašel,

rozhodl jsem se, že nechám klíč u lesníka Sondraye. Ale

přímo před jeho domem jsem zapadl s autem do závěje a

musel ho tam nechat. Při tom jsem si všiml, že pár vašich

krajanů Sondraye před časem navštívilo.“

Němec se zamračil. „O tom se nebudeme bavit.“

„Chápu, že byste to rád přešel mlčením,“ odvětil

kousavě Algy. „Došel jsem pěšky až sem a nikoho tady

36

nenašel. Měl jsem klíč, tak jsem si sám otevřel a chystal

se v zámku zůstat, dokud se trochu nezlepší počasí.“

„Tvrdíte, že v domě nikdo nebyl, když jste přišel?“

„Ano, to jsem řekl. Zatím jsem nebyl nahoře. Jestli

někoho hledáte tak si poslužte, ale nedělejte příliš velký

rámus, rád bych se trochu prospal. Ještě jste mi neřekl, co

tu vlastně pohledáváte, ale nechme to být, to není moje

věc.“

„Stejně jako vy bych se rád setkal s někým, koho

jsem už dlouho neviděl. Vybral jste si zvláštní dobu k

návštěvě.“

„Vy také!“ Algy se usmál. „Máte pravdu. Ale s

takovým nečasem jsem v tuhle roční dobu opravdu

nepočítal. Už jsem měl být dávno zpátky v Paříži.

Nečekal jsem, že se tady zdržím, nevzal jsem si ani zubní

kartáček.“

„Ten modrý Citroen na začátku příjezdové cesty je

váš?“

„Jen dočasně. Vypůjčil jsem si ho v Paříži. Má

porouchaná světla, a to je další důvod, proč jsem ho

nechal stát tam kde je. Ale nedělejte si starosti. Odjedu,

jakmile se trochu rozední, a vy budete mít celý zámek

pro sebe. Můžete si tu dělat co budete chtít.“

Von Stalheinovy rty se povýšeně stáhly. „Přednesl

jste nám celkem přesvědčivou báchorku, Lacey, ale

doufám, že mě nepokládáte za tak naivního, abych vám ji

spolkl?“

Algy pokrčil rameny. „Jestli ji spolknete, jak jste se

vyjádřil, nebo ne, to je mi naprosto jedno, ale zcela

náhodou je skutečně pravdivá. Vlastně jsem se nemusel

se žádným vysvětlováním obtěžovat, stejně posuzujete

37

každého podle sebe a nikdy nikomu a ničemu nevěříte.

Ale to je už vaše věc.“

„Jak dlouho jste tady?“

„Asi od šesti hodin. Pokud máte nějaké pochybnosti,

zajděte si sáhnout na chladič mého auta. Musí být

studený jako led.“

„Už jsem si sáhl,“ odpověděl von Stalhein uhlazeně.

„Měl jste tady nějakou návštěvu?“

„Návštěvu? To nemyslíte vážně! V tomhle počasí by

se potloukal v lese jen lupič nebo blázen,“ ušklíbl se

Algy. „Až na vás dva, samozřejmě. Tak, já jsem vám řekl

svoje a teď byste zase mohli odpovídat vy. Jaký podivný

vítr vás sem zavál, pánové? A tentokrát bych rád slyšel

pravdu.“

„Už jsem vám řekl všechno. Vyřizovali jsme, zcela

náhodou, nedaleko odsud jistou obchodní záležitost,“

odpověděl von Stalhein upjatě. „Překvapila nás bouře,

stejně jako vás a když jsme zahlédli, že se z komína

kouří, hledali jsme zde přístřeší. Ale teď už přestalo

sněžit a venku je jasná noc.“

„Neslyšel jsem vás zaklepat,“ odpověděl Algy

věcně. „Asi jsem usnul a zapomněl zamknout dveře.“ V

duchu si vyčítal, že nepomyslel na kouř. Ale nemohl

přece tušit, že venku přestalo sněžit.

Von Stalhein řekl něco svému společníkovi

jazykem, kterému Algy nerozuměl. Když dostal

odpověď, obrátil se zpátky na Algyho. „Můj přítel si

myslí, že nám neříkáte pravdu.“

Algy zmučeně vzhlédl. „To snad ne. Vy jste ale

podezřívaví. Nezáleží mi na tom, co si o mně váš přítel

myslí, ale uvidíme, jestli dokáže stát za svým názorem.

38

Mám pro vás návrh. Sázím pět set franků, že vše, co jsem

říkal, je pravda a dokážu vám to.“

„Jak to chcete dokázat?“

Algy ukázal na telefon na stolku. „Tady je telefon,“

řekl. „Je naprosto v pořádku.“

„Jak to víte?“ vyhrkl von Stalhein. „Myslím si to.

Když jsem sem telefonoval dnes ráno z Paříže, tak

každopádně fungoval. Nikdo se sice nehlásil, ale slyšel

jsem, že telefon vyzvání.“

„Aha. A co dál?“

„Stačí když zavoláme Bigglesworthovi do Londýna.

Nebudu mu nic naznačovat, jen ho požádám, aby vám

přesně zopakoval to, co jsem mu řekl, když jsem mu dnes

odpoledne telefonoval ze Surete. Oznámil jsem mu, že

odjíždím sem.“

„Blufujete.“

„Já a blufovat?! Proč bych to dělal? Jestli tady někdo

blufuje, tak jste to vy. Ale možná, že si netroufáte zavolat

Bigglesworthovi.“ Algy mávl odevzdaně rukou. „Jak

bych mohl, podle vás, blufovat?“ zaprotestoval.

„Kdybych chtěl, aby vám Bigglesworth něco namluvil,

musel bych s ním být předem domluvený. To znamená,

že bych býval musel z nějakého důvodu předvídat, že se

tady objevíte a to jsem, jak sami víte, opravdu nemohl.“

Algy vlastně ani neblufoval. Jen se snažil dát svému

nadřízenému zprávu kde a v jaké společnosti se právě

nachází.

„Tvrdím, že blufujete,“ odsekl von Stalhein. Algy se

ušklíbl.

„Výborně. Bertie Lissie praskne smíchy až se dozví,

že jsem vás obral o pětistovku,“ řekl Algy a položil

pětisetfrankovou bankovku na stůl.

39

„A teď vy, prosím,“ požádal.

„Vy mi nevěříte?“ zeptal se von Stalhein ledově.

„Měl bych říct, že ne, ale řeknu ano, protože i když

máte zvrácené politické názory, jste ještě natolik

gentleman, abyste zaplatil čestný dluh. Ale přesto, když

se sázím, rád vidím také barvu peněz toho druhého.“

Von

Stalhein

vytáhl

peněženku,

vybral

pětisetfrankovou bankovku a položil ji na tu, která již

ležela na stole.

Algy přistoupil k telefonu a vytočil číslo. „Hned to

bude,“ řekl oběma mužům, kteří ho napjatě pozorovali.

Asi za minutu pokračoval, tentokráte do telefonu: „To jsi

ty Bigglesi? Tady Algy. Náhodou jsem narazil na

Stalheina. Trochu jsme se dohadovali a on si dovoluje

tvrdit, že jsem lhář. Stojí tady vedle mne. Uzavřeli jsme

malou sázku a chtěl bych, abys mu zopakoval, co jsem ti

dnes odpoledne řekl do telefonu, hlavně kam jsem se

chystal jet a za jakým účelem. To je všechno. Předávám

ti Stalheina. Tak spusť.“

Algy předal sluchátko von Stalheinovi.

„Tak prosím,“ vyzval ho.

Němec přístroj převzal. Jeho tvář byla bezvýrazná.

„Mluvte, prosím,“ řekl. „Poslouchám.“ Po chvíli

řekl pouze: „Děkuji“ a zavěsil. „Vyhrál jste,“ řekl

Algymu úsečně.

Algy sebral obě bankovky, složil je a vložil je do své

peněženky.

„Tak, to by bylo,“ řekl vesele. „Co teď podniknete?

Odklušete v dál, nebo se zdržíte? Rozhodněte se jak

chcete, ale já bych se rád ještě trochu prospal, než brzy

ráno vyrazím zpátky do Paříže.“

40

Von Stalhein krátce hovořil se svým společníkem

opět jazykem, kterému Algy nerozuměl. Potom řekl

stručně: „Jdeme.“

„Výborně,“ prohlásil Algy. „Promiňte, že vás

nevyprovodím až ke dveřím. Nezapomeňte za sebou

zavřít. Díky.“

Oba muži vykročili beze slova ke dveřím. Ani se

neohlédli.

Algy chvíli počkal, potom rychle přistoupil ke

dveřím, otevřel je a vyhlédl ven. Přestalo sněžit. Vítr se

utišil. Nad arktickou scenérií zaplavenou modrým

měsíčním světlem vládlo mrtvé, ničím nerušené ticho.

Jen dvě postavy, jedna štíhlá a druhá podsaditá, se těžce

prodíraly hlubokým sněhem k silnici.

Algy se lehce usmál, když se mu obrysy

odcházejících mužů ztratily z dohledu a z dálky se ozval

zvuk startujícího auta. Potom zavřel dveře, zamknul je

zevnitř, klíč zasunul do zámku trochu šikmo, aby ho už

nikdo nevystrčil, vrátil se ke svému křeslu a zavolal

Charlese.

Chlapec přišel za okamžik a tvářil se znepokojeně.

„Odešli?“ zeptal se chraplavým šepotem.

„Ano,“ řekl mu Algy. „A nemyslím, že se ještě vrátí,

tuhle noc asi ne. Ale moc na to nespoléhej. U takových

dobrodruhů člověk nikdy neví. Ať už si o mé historce

mysleli cokoliv, teď budou předstírat, že jí uvěřili, aby

otupili mou ostražitost. Čím větší nedůvěru jsem v nich

vzbudil, tím víc se mě budou snažit přesvědčit o opaku.

Je to součást jejich techniky. Kde jsi byl celou tu dobu?“

„Na schodech. Všechno jsem slyšel. Byl jste

báječný. Kdo je to Bigglesworth?“

„Můj šéf v Londýně.“

41

„Zdálo se mi, že mu nevoláte jen proto, abyste

vyhrál pět set franků.“

„To máš pravdu. Chtěl jsem, aby věděl kde se

nalézám, a že je tady také von Stalhein. Nečekal jsem, že

von Stalhein na tak jednoduchý trik skočí. Zřejmě ho má

přítomnost natolik překvapila, že mu mozek na okamžik

vypověděl službu. Teď už si jistě uvědomil co provedl a

nejradši by se nakopal do zadku. Může se domýšlet

cokoliv, ale jedna věc je jistá: Biggles – jak mu všichni

říkáme – ví, kde jsem byl já i von Stalhein dnes v noci v

jedenáct hodin. To je bod v náš prospěch.“

„Je to důležité?“

„Možná, že ano. Von Stalheinovi zase přeje počasí.“

„Jak to myslíte?“

„Přestalo sněžit. Všude kolem domu je neporušená

vrstva navátého sněhu, a to znamená, že nikdo nemůže

dovnitř ani ven, aniž by to bylo okamžitě nápadné.“

„Na to jsem nepomyslel.“

„Kdybys přehlížel tak zřejmé věci, nepřežil bys v mé

profesi dlouho.“

„Vy znáte toho von Stalheina?“

„Ano, znám. Je to legendami opředená postava.

Býval nejzkušenějším profesionálním agentem německé

tajné služby. Když válka pro Hitlera tak neslavně

skončila, nedokázal se přes to přenést, a proto nabídl své

služby Němcům za Železnou oponou. Od té doby pro ně

pracuje, myslím však, že spíš z touhy uškodit bývalému

nepříteli než pro peníze. Je tvrdý, ale ne tak brutální, jako

východní agenti bývají. Narodil se ve šlechtické rodině,

to znamená, že pochází ze společenské třídy, která před

mnoha lety dodávala Německu ty nejlepší důstojníky.

Svůj původ nedokáže zapřít a občas se podle něj i chová,

42

možná i proti své vůli. Určitě své nové zaměstnavatele

nijak nemiluje, ale nedokáže zapomenout na svou

nenávist k Britům. To si musíme neustále uvědomovat.“

„Kam si myslíte, že šel?“

„To bych také rád věděl. Říkal jsi, že přijel do La

Sologne před třemi dny. Není příliš pravděpodobné, že

by spal v autě, to znamená, že musel někde přenocovat.

Buď v nějaké lovecké chatě nebo v hotelu. Pokud si

vzpomínám, nejbližší hotel je v Salbris. Musel také

někde jíst. Což mi připomíná, jak jsi na tom s jídlem?“

„Měl jsem jen pár obložených chlebů, které jsem si

koupil v Salbris. Už jsem je snědl.“

„Takhle to dál nejde. Musíme s tím něco udělat.

Kolik máš peněz?“

„Žádné.“

Algy se ušklíbl.

„To jsi na tom opravdu špatně. Měl by ses vrátit se

mnou zpátky do Anglie.“

„To je od vás velmi laskavé, ale nemůžu.“

„Proč ne?“

„Musím zjistit co se stalo s Borisem. Dokud

nevypátrám jestli žije, nebudu vědět jak na tom vlastně

jsem.“

„Chlapče, když se budeš dál potulovat tímhle

koutem světa, budeš na tom za chvíli hodně špatně. Kde

chceš toho svého Borise hledat?“

„Jakov říkal, že v Paříži není. Jediné další místo, na

které si dokážu vzpomenout, je Monte Carlo.“

„Znáš adresu?“

„Myslím, že tam měl nějaký byt, ale nevím přesně

kde. Ale Monaco je malá země, jestli tam je, nebude

těžké ho nalézt.“

43

Algy chvíli přemýšlel.

„Tak víš co? Já tě do Monte Carla zavezu,“ rozhodl

se. „Nikam nepospíchám.“

„Nevím jak bych vám poděkoval.“

„Ani to nezkoušej,“ zasmál se Algy. „Princové v

nesnázích mi nepřeběhnou přes cestu každý den.“

„Kdy vyrazíme?“

„Nejradši hned, do rozbřesku chci mít La Sologne za

zády. Pak už nám bude jedno co Stalhein objeví, až se

sem vrátí, aby si prohlédl stopy kolem zámku. Zajdu pro

auto. Až přijedu, zamkni, vezmi klíč a přijď opatrně k

autu. Našlapuj do mých stop. Zatím se nám podařilo von

Stalheina přelstít, ale proč mu prozrazovat víc než je

nutné. Počkej tady.“

Algy šel ke dveřím a vyhlédl ven. Měsíc byl j eště

vysoko. Všude kolem se rozkládal tmavý, tichý, hrozivý

les. Žádný zvuk nepřerušoval velebné ticho. Hrobové

ticho. Ticho smrti. Načechranou sněhovou přikrývku

porušovaly jen dvoje stopy, táhnoucí se středem zaváté

příjezdové cesty. Algy se po nich vydal, nervy měl

napjaté a jeho oči bedlivě pozorovaly okolí.

Do mysli čekajícího Charlese se znovu vkrádal pocit

strašné osamělosti. Napínal sluch, aby zachytil první

tiché zapředení motoru auta. Naslouchal dlouho, ale

zbytečně. Když už nedokázal snášet napětí, přešel tiše ke

dveřím a vyhlédl ven. Po schodech vystupoval Algy a

jeho kroky tlumil sníh.

„Co se stalo?“ vyhrkl Charles.

„Auto má probodnutou pneumatiku,“ oznámil Algy

suše.

„Nemáte rezervu?“

44

„Měl jsem,“ odpověděl Algy zachmuřeně. „Ale

někdo si dal práci a odnesl ji.“

„Von Stalhein!“

„Kdo jiný? Nemá smysl probodnout jednu

pneumatiku a nechat v autě rezervu.“

„Nedá se to spravit?“

„To by šlo, kdybychom mohli odmontovat kolo. Ale

zmizel i zvedák, a bez něj to nedokážeme,“ opáčil Algy

hořce. „Jak vidíš, von Stalhein myslí na všechno.“

„Ale proč to udělal?“ Charles vyvalil oči údivem.

„Patrně, aby mě tu zdržel.“

„Proč by vás tu chtěl zdržovat? Jestli ví, že jste

policista, tak by měl být rád, že se vás zbavil.“

„Určitě je rád, že se mě zbavil,“ připustil Algy. „Ale

nechtěl, abych odsud odjel a vzal tě s sebou.“

„Myslíte, že ví, že jsem tady? V tomhle domě?“

„Nevěří tomu, že bych sem přijel jen tak. Myslí si,

že jsem tě tady hledal, nebo že jsi mě sem poslal ty. V

tom se sice mýlí, jak oba víme, ale to na věci nic nemění.

Pravděpodobně si myslí, že vím kde jsi, jinak by se mi

nesnažil zabránit v odjezdu. Bojí se, že bych odsud

odvezl i tebe. Místo aby tu celou noc hlídal, tak prostě

poškodil auto.“

„Co navrhujete, abychom podnikli?“

„Musíme se odsud nějak dostat. Když to nepůjde

jinak, tak pěšky.“

„Mám tu schované kolo…“

„Na to zapomeň,“ přerušil ho Algy. „Kolo potřebuje

nějakou cestu a na zdejších cestách bychom riskovali, že

nás někdo ze zálohy zastřelí. Možná, že von Stalhein a

Prutski nejsou sami. Jak jsme daleko od nejbližší hlavní

silnice?“

45

„Nejbližší bude silnice ze Salbris do Vierzon. Asi

tak sedm mil.“

„Hm. Když půjdeme pěšky, zanecháme ve sněhu

tolik stop, že nás bude moci sledovat i slepý. Von

Stalhein nám připravil těžký rébus – o to mu samozřejmě

šlo. Když se vrátí, bude vědět, že jsem byl u auta. Když

uvidí, že jsem se vrátil sem, bude se ptát proč a to ho

jenom utvrdí v přesvědčení, že jsi tu se mnou. Myslím, že

uděláme nejlépe, když ho překvapíme a odjedeme autem.

Máme tu telefon. Zavolám centrálu v Salbris a zeptám se,

jestli je tam nějaká garáž s celonoční službou. Když to

nevyjde, zkusíme to v té, která otevírá brzy ráno. Pokud

neseženeme nikoho, kdo by nám pneumatiku opravil, tak

si najmeme jiné auto.“

„Vy myslíte na všechno,“ prohlásil Charles obdivně.

Algy přistoupil k telefonu a zvedl sluchátko. Asi půl

minuty si pohrával s vidlicí a naslouchal. Potom zavěsil.

„Von Stalhein myslí také na všechno,“ trpce

prohlásil.

„Co tím chcete říct?“

„Telefon je hluchý. Někdo přeřezal dráty,“ opáčil

Algy s letmým úsměvem. „Aspoň vidíš s kým máme tu

čest a proč si Ericha von Stalheina v berlínské

Wilhelmstrasse tolik vážili. Ale neboj se. Všechno

nemůže vycházet podle našich představ. Doufejme, že v

Monte Carlu bude alespoň trochu tepleji než tady.“

46

KAPITOLA 4

Maquista nabíjí pušku.

V zámku zavládlo na krátký okamžik ticho. Algy

seděl, hlavu opřenou v dlaních a zvažoval situaci.

„Pořád se mnou ještě chcete jet do Monte Carla?“

zeptal se nesměle Charles.

„Snad si nemyslíš, že bych tě opustil, po tom co se

stalo,“ odpověděl Algy. „Bez peněz by ses odtud

nedostal,“ pokračoval. „Já jsem s takovou situací také

nepočítal, ale jakmile opustíme zámek, určitě ji nějak

vyřešíme. Ale nejdřív musím vymyslet, jak se dostat z

toho zatraceného lesa a nezanechat přitom tvým

nepřátelům stopy, z kterých by poznali, kam máme

namířeno.“

„To je od vás velice milé, ale proč byste se měl

dostávat do nepříjemností kvůli mým záležitostem?“

„Teď už to nejsou jen tvoje záležitosti,“ dodal Algy.

„Pokud by lidé za železnou oponou tvou likvidací něco

získali, je mou povinností jim v tom zabránit. I kdyby jen

proto, že stojím na opačné straně opony. Naše situace

vypadá asi takto: zůstat tu nemůžeme, protože bychom za

chvíli umřeli hlady; v domě zřejmě dlouho nikdo nebyl,

takže můžeme předpokládat, že tu nejsou žádné zásoby.

Bez telefonu je další vyčkávání zbytečné. Zítra nebo

pozítří bychom byli ve stejné situaci jako dnes a proto

musíme odejít co nejdříve. Otázka je ovšem jak?“

„Chcete tu nechat auto?“

„Není k ničemu, Prozatím na něj můžeme

zapomenout. Říkal jsi, že musíš najít Borise. V Paříži

47

není a tady také ne. Takže nám nezbývá než se vydat do

Monte Carla a zjistit, jestli není náhodou tam. Jeho život

je v nebezpečí, proto se pravděpodobně ukryl na místě,

které zná. To by bylo rozumné. Rád bych se odsud dostal

bez otevřeného střetu s nepřáteli. Nebojím se jich, ale

kdyby byl někdo zabit, dostala by se francouzská vláda

do nepříjemné situace, jež by mohla vyvolat rozruch na

mezinárodní úrovni. Pokud se dostaneme na hlavní

silnici, bude všechno v pořádku. A to znamená jít pěšky.

Myslíš, že to zvládneš?“

„Nebojte se.“

„Dobře. Jsme na východ od silnice, budeme muset

jít pokud možno západním směrem. Kompas nemáme,

tak

budeme

udržovat

směr

podle

hvězd.

Pravděpodobnost, že by hlídali zadní vchod, je poměrně

malá, odejdeme tedy zadem. Ponesu tě na zádech až k

lesu, tam už nebude tolik sněhu a nebudeme si muset

dělat starosti s udržováním jedné stopy.“

„Nechcete prozkoumat dům?“

„Proč?“

„Třeba tu najdeme něco, co by nás přivedlo k

Borisovi.“

Algy zavrtěl hlavou. „Nestojí to za riziko.

Kdybychom to chtěli udělat teď, museli bychom si svítit

baterkou, a jestli dům někdo pozoruje, určitě by

nepřehlédl světlo v horním patře. Když počkáme až do

svítání, ztratíme šanci, že se odsud nepozorovaně

dostaneme. Von Stalhein a ten jeho vykutálený přítel jsou

určitě nedaleko, nebo sem přijdou hned jak budou vidět

na cestu. Podívám se po nich.“

S těmi slovy přistoupil Algy ke dveřím, tiše je

otevřel a vyhlédl ven. Scéna se nezměnila, jen měsíc, na

48

konci své celonoční pouti, visel již nízko na obloze.

Vládlo hrobové ticho. Stáli naslouchajíce, očima

probodávali tmavé šero v naději, že spatří nějaký

nepatrný pohyb. Z dálky se náhle ozvalo táhlé, lkavé vytí

nějakého zvířete, tak svíravé a smutné v tiché noci, že se

Algy překvapeně podíval na svého přítele.

„Co to proboha bylo?“ zeptal se s tváří staženou

neznámým děsem.

„Znělo to jako vytí velkého loveckého psa, takoví se

tady používají při lovu kanců. Určitě patří nějakému

lesníkovi. Asi zvětřil sangliera, který se vydal za

potravou.“

„Znělo to, jakoby se vydal na lov sám ďábel,“

zamumlal Algy, zavřel dveře, zamkl je a klíč vstrčil do

kapsy. „Pojď, když už máme odejít, tak radši hned,“

dodal.

Kráčeli chladnými, kamennými chodbami ke dveřím

v zadní části domu. Klíč byl v zámku. Algy otevřel dveře

a dvacet kroků před nimi se objevila mohutná, temná

hradba lesa. Před prvními stromy, na straně blíže k domu,

ležela hromada polen. Nikde ani hlásku. Nic se

nepohnulo. Vyšli z domu, Algy zamkl dveře a klíč vložil

do kapsy.

„Dostal jsem lepší nápad, než tě nosit na zádech,“

prohlásil. „Půjdeme k té hromadě polen. Já normálně a ty

pozadu. Zanecháme stopy, které povedou tam a zase

zpátky a oni si budou myslet, že jsem jen vyšel pro dříví.

Není to nic duchaplného, ale třeba to zabere. Čím déle si

budou myslet, že jsme ještě uvnitř, tím lépe. Pojď.“

Za několik minut vstoupili do lesa a v hlubokém

předklonu se prodírali pod sněhem obtíženými větvemi.

Les byl hustý, spletí větví nepronikl jediný měsíční

49

paprsek a pod stromy byla tma jako v hrobě. Cesta

ubíhala jen pomalu. Algy rozsvítil baterku. „Přece si

nezkazíme oči,“ poznamenal, když kužel světla proťal

temnotu.

Chůze teď byla příjemnější. Husté větve zadržely

většinu sněhu a země byla, až na občasné sněhové

jazyky, holá. Postupovali rychleji.

„Četl jsi pohádky, když jsi byl malý?“ zeptal se

Algy po chvíli.

„Jistě. Proč?“

„Aspoň teď víme jak bylo Jeníčkovi a Mařence v

lese.“

Každou chvíli se zastavovali a naslouchali, jestli je

někdo nepronásleduje, ale jediným zvukem, přerušujícím

hrobové ticho hustého lesa, bylo jen občasné,

melancholické zavytí loveckého psa.

Zakrátko začaly do lesa za jejich zády pronikat první

bledé paprsky svítání, a to je přesvědčilo, že skutečně

směřují na západ. Vyšlo slunce. Matné šero se změnilo v

růžové světlo odhalující na sněhu stopy nočních poutníků

– srn, kanců a občas i nějakého divokého králíka,

kterému se podařilo uniknout smrtelné myxomatóze

sužující celou Evropu.

S vycházejícím sluncem se také oteplilo a zakrátko

začaly všude kolem nich s obtížených větví klouzat

záplavy sněhu, které pleskavě dopadaly do závějí. Jak

slunce stoupalo, sníh roztával a se stromů crčela voda. Po

nějaké době došli k potoku vinoucímu se ke vzdálenému

jezeru, a protože už byli promočení až po kolena, bez

váhání jej přebrodili.

Smrky vystřídaly řídké borovice, které později

přešly v dubový les. Na jeho okraji se otevřel široký pás

50

volné krajiny, přes který vedla pěšina. Poblíž stál malý

domek patřící buď nějakému sedlákovi anebo hajnému. Z

komína stoupal úzký proužek kouře a z drátěného kotce

je velkýma, nehybnýma očima přemítavě pozoroval

statný lovecký pes.

Při pohledu na dům se Algy zastavil. „Tady by nám

mohli dát trochu kávy,“ zabručel. „Už bych ji potřeboval.

Třeba bychom si tu mohli i usušit boty a ponožky.“

„Také by nám mohli ukázat cestu k hlavní silnici,“

přidal se Charles. „Třeba nás tam i zavezou. Támhle v

kůlně stojí nějaké staré auto.“

Algy zaváhal a tento okamžik zaváhání měl, jak se

za okamžik ukázalo, nečekané následky.

Ze zatáčky cesty se vyřítilo auto. Šedá, zánovně

vypadající Simca. Zastavilo před domem a z vozu

vystoupili dva muži. Byli to von Stalhein a Prutski. Došli

ke dveřím, zaklepali a hovořili s urostlým, rudolícím

mužem, jenž jim přišel otevřít.

Algy a Charles neprohodili ani slovo. Nebylo třeba.

Pohlédli na sebe a pomalu ustoupili do stínu dubů. Pes

zvedl hlavu a zaštěkal, ale jeho pozornost viditelně

patřila dvojici mužů, kteří přijeli autem.

Rozhovor u domovních dveří netrval dlouho. Potom

se von Stalhein a Prutski obrátili a neustále hovoříce

došli pomalu k autu, doprovázeni pánem domu v lesnické

uniformě. U auta spolu všichni tři ještě chvíli tiše

hovořili. Pak von Stalhein a Prutski nastoupili a šedivý

vůz se dal do pohybu. Lesník se za nimi díval dokud

nezmizeli za zatáčkou a pak se vrátil do domu.

„Co má tohle znamenat,“ uvažoval Algy. „Řekl

bych, že je ten hajný nezná. Von Stalhein se zřejmě

51

vyptával na cestu. Myslím, že uděláme totéž. Místního

hajného se jistě nemusíme bát.“

Došli už téměř k domu, když se otevřely dveře a v

nich se objevil hajný s čepicí na hlavě. Jakmile je spatřil,

otočil se a vběhl dovnitř, ale v okamžiku byl zpátky. V

ruce držel pušku a v chůzi ji nabíjel. Když se návštěvníci

přiblížili asi na deset kroků, zvedl pušku k rameni a

zvolal: „Halte-la!“

Algy zůstal stát a nevěřícně zíral, překvapený

nečekaně bojovným přivítáním. „Co to má znamenat?“

zeptal se francouzsky.

„Ještě krok a zastřelím vás oba,“ prohlásil hajný.

„Žádný strach, ani se nepohneme,“ řekl Algy. A

myslel to naprosto vážně. „Ale snad byste nám mohl říct,

proč nás vítáte tak podivným způsobem,“ vyptával se.

Ve dveřích se objevila kyprá, mateřsky vyhlížející

žena. „Na zločince nevypadají,“ řekla.

„Zločinci!“ vykřikl Algy. „Proč bychom měli být

zločinci?“

„Nemluvíte jako Francouz.“

„Jsem Angličan. Co je na tom špatného.“

Muž je rázně vyzval: „Půjdete se mnou na policejní

stanici!“

„S radostí,“ řekl Algy srdečně. „Čirou náhodou jsem

také policista, můžete si to ověřit, když zavoláte policejní

ředitelství v Paříži. Představu, že jsme zločinci, vám

zřejmě vnukli ti lidé, kteří vás před chvílí navštívili.“

„Říkali, abych si dával dobrý pozor, že se v lese

ukrývají dva nebezpeční zločinci. Tvrdili, že budou

varovat všechny lidi v okolí.“

Algy konečně pochopil. „Máte rád Němce?“ zeptal

se.

52

Výraz na tváři hajného byl dostatečně výmluvný.

„Copak nepoznáte Němce na první pohled?“

pokračoval Algy.

„Já ti říkala, že ten člověk je němčour, Roberte,“

řekla žena ve dveřích.

Algy pokračoval: „Můj vůz má proraženou

pneumatiku a ti dva nám ukradli rezervu, proto jdeme

pěšky.“

Hajný sklonil pušku.

„Byl to podivný pár a vzadu v autě měli náhradní

kolo,“ připustil.

„Tak vidíte, to jen dokazuje, že mluvíme pravdu,“

prohlásil Algy. „Chtěli jsme vás jen požádat o trochu

kávy a usušit si tu boty a ponožky, když dovolíte. Pak

zase vyrazíme k hlavní silnici, snad tam najdeme někoho,

kdo nás sveze do nejbližší garáže.“

„Za chvíli jedu do Salbris,“ řekl hajný. „Pojďte dál,

messieurs.“

Muž si Charlese zpytavě prohlížel. „Neviděli jsme

se už někdy?“ zeptal se zvědavě.

„Myslím, že ne,“ odpověděl Charles.

„To je zvláštní. Když jste to nebyl vy, musel to být

někdo, kdo je vám velmi podobný.“

Charlese osvítil nápad. „Možná, že znáte mého

bratrance, monsieur. Jmenuje se Zarrill, stejně jako já,

patří mu zámek Grandbulon.“

Oči hajného se rozšířily. „Ale ovšem!“ vyhrkl.

„Monsieur Zarrill. Ano, ale že je to jeho pravé jméno

jsem se dozvěděl až po…“ Hajný se odmlčel jakoby se

lekl, že řekl příliš mnoho. „Zámek Grandbulon je

sousední panství,“ vysvětloval. „Tamní hajný, Pierre

Sondray, byl můj nejlepší přítel, než ho… než ho…“

53

„Než ho Němci zastřelili,“ přerušil ho Algy.

„Vy o tom víte?“

„Viděl jsem jeho hrob.“

„Zastřelil ho ten mizera Karl Schlegel s těmi svými

gestapáky,“ řekl Robert zvolna. „Chudák Pierre. Příliš

riskoval. Bál jsem se, že ho jednou dostanou.“

„Byl tady tenkrát monsieur Zarrill?“ zeptal se Algy.

„Ne, ale vrátil se krátce poté, co Pierra zavraždili.“

„Takže monsieur Zarrill tady za války byl?“

„Ale ovšem! Byl…“ hajný se opět odmlčel, jakoby

řekl víc než měl v úmyslu.

Algy přikývl. „Takže byl také v Maquis?“ nadhodil

Algy.

Hajný mávl rukou. „O takových věcech se nemluví,

monsieur,“ řekl úsečně.

„Dostali ho Němci?“ vyzvídal Algy. „Tenhle

chlapec se snaží svého bratrance najít.“

„Vím jen, že odtud náhle odešel, někdy ke konci

války.“

„Od té doby jste ho neviděl?“ pokračoval Algy

vytrvale.

Hajný si Algyho pátravě prohlížel a v očích mu

zablesklo. „Ne,“ řekl obezřetně. „Už se tady po něm

ptalo víc lidí,“ dodal.

„Jací to byli lidé?“

„Cizinci. Nevím co byli zač. Nic jsem jim neřekl.

Válka nás naučila držet jazyk za zuby.“

Algy pohlédl na Charlese. „Vypadá to, že se jistí lidé

o Borisově pobytu na zámku Grandbulon dozvěděli. To

by mohl být důvod proč odešel.“

54

Po chvíli již všichni pohodlně seděli, usrkovali

horkou kávu, kterou jim připravila madame a z jejich

ponožek, rozvěšených kolem krbu, stoupala pára.

„Přijel jsem na zámek Grandbulon, abych našel

nějakou stopu, která by mi pomohla najít mého

bratrance,“ vysvětloval Charles hajnému. „V místě, kde

ze silnice odbočuje příjezdová cesta, jsme si všimli, že

máme prázdnou pneumatiku a zatímco jsme byli na

zámku, někdo nám ukradl náhradní kolo.“

„Vaše auto tam ještě stojí?“

„Ano.“

„A co děláte tady?“

„Chceme dojít k hlavní silnici a tam snad zastavíme

nějaké auto, které nás sveze k nejbližší garáži.“

„Jedu do Salbris nakupovat,“ řekl hajný. „Rád vás

tam zavezu. Po cestě pojedeme kolem vašeho auta a jestli

tam uvidím ty Němce, tak jim řeknu pěkně od plic co si o

nich myslím.“

„Víc by nám pomohlo kdybychom dostali zpátky

naši rezervu a mohli auto opravit,“ dodal Algy.

Hajný se na něj ostře podíval. „Proč vám ti muži

ukradli

pneumatiku?“

zeptal

se

vychytrale.

„Nepotřebovali ji. Přece museli mít nějaký důvod.“

Algy váhal. Něco hajnému říct musel, ale rozhodně

mu nechtěl prozradit všechno. „Chtěli si také prohlédnout

zámek a trochu je rozladilo, že nás tam našli,“ řekl

ledabyle, jako by celé události nepřikládal žádný větší

význam.

Ale hajný se nenechal jen tak lehce oklamat. „Má to

nějakou spojitost s válkou?“ zeptal se vážně.

„Proč by to mělo mít nějakou spojitost s válkou?“

otázal se Algy, odpovídaje na otázku otázkou.

55

Nyní bylo zase na hajném, aby chvíli přemýšlel,

zřejmě i on nechtěl říct víc, než bylo nutné.

„Prosím vás monsieur, musím najít svého bratrance,

je to opravdu hrozně důležité,“ žadonil Charles.

„Jste příbuzní, tak vám to snad mohu říct, i když

dodnes o těch starých věcech neradi mluvíme,“ rozhodl

se hajný Robert. „Za války byli všichni místní lidé v

partyzánském hnutí, v Maquis, a naším hlavním stanem v

tomto kraji byl zámek Grandbulon. Schovávali jsme v

něm uprchlé zajatce. Lepší místo byste těžko hledali.

Zámek byl postaven na místě, kde kdysi stával starý hrad,

a je pod ním spousta podzemních chodeb, které znalo jen

několik z nás.“

Algy vraštil čelo a vzpomínal. „Nebylo to sídlo

slavné partyzánské skupiny Reseau Nicky? Zachránili

jednoho mého kamaráda, pilota, kterého sestřelili

Němci.“

Robert se usmál. „Přesně tak, monsieur. Vidím, že

jste o nás slyšel.“

„Nicky!“ vykřikl Charles. „Té skupině přece velel

můj bratranec, říkal si tenkrát Nicolas.“

„Máte pravdu,“ přitakal Robert. „Z pochopitelných

důvodů jsme za války nikdy nepoužívali svá pravá

jména.“

„A vy nevíte co se s lidmi z Nicky stalo?“

„Musíte to pochopit, monsieur, po osvobození

nebylo snadné někoho najít. Lidé se rozprchli, protože se

báli pomsty, zrádci i vlastenci. Přicházela sem spousta

cizinců – Američanů, Britů, Rusů – všichni chtěli nějaké

informace, ale doba byla zmatená.“

56

Robert se vztyčil, jakoby už řekl dost. „A teď, jestli

jste připraveni, můžeme vyrazit, mám ještě spoustu

práce.“

Algy a Charles se obuli, poděkovali madam za

pohostinství a následovali Roberta ke starému Renaultu,

který, jak si Charles už předtím všiml, byl zaparkovaný v

přilehlé kůlně. Slunce již stálo vysoko a sníh pod jeho

paprsky rychle mizel.

„Schovej se, jestli uvidíš naše přátele,“ řekl Algy

Charlesovi tichou angličtinou. „Jen ať si nás dál hledají v

lese.“

Asi míli před nimi se v dálce objevila silnice, rovná

jako přímka, lemovaná po obou stranách letitými

borovicemi. Rachotící auto se k ní rychle přibližovalo.

„Kam máte vlastně namířeno, pánové?“ zeptal se řidič.

„Jedeme do Salbris, ne?“

„Myslím potom. Máte v úmyslu se v našem kraji

zdržet?“

„Možná,“ odvětil Algy opatrně. „Proč se ptáte?“

„Napadlo mě, že bych mohl říct panu Zarrillovi kde

jste, kdybych ho náhodou potkal.“

„Myslíte, že se s ním setkáte?“

„Je to možné.“ Robert zíral nehybně před sebe. „V

La Sologne je možné všechno,“ dodal zamyšleně.

Algy se na něj zostra podíval, ale z výrazu lesníkovy

tváře nic nevyčetl.

O minutu později Robert řekl: „Voila, messieurs.

Tamhle na křižovatce před domkem Pierra Sondraye je

vaše auto.“

„To není naše auto,“ odpověděl Algy. „Můj vůz je

modrý Citroen. Tohle je ta šedá Simca, která stála dnes

57

ráno před vaším domem. Zastavte za ní, prosím. Jestli je

v ní ještě moje rezerva, tak si ji vezmu.“

„Bien entendu.“

Když přijeli blíž, viděli, že šedá Simca je

zaparkována vedle modrého Citroenu, který až do této

chvíle nebyl vidět. Robert pomalu zastavil a Algy vsunul

ruku do kapsy. Obě auta byla prázdná. Algy vystoupil a

opatrně se rozhlížel. „Počkejte okamžik, monsieur,“

požádal hajného a šel k místu, kde se cesta dělila.

Čerstvé šlápoty v rozbředlém sněhu se mísily se

staršími stopami vedoucími k zámku. Algy došel až k

rohu domku mrtvého hajného a opatrně vyhlédl směrem

k zámku. Spatřil čtyři muže. Byli na terase. Jeden klečel

před dveřmi a pátral v klíčové dírce, ostatní se plíživě

pohybovali k zadní části budovy.

Algy neztrácel čas. „U zámku jsou čtyři muži,

myslím, že se snaží dostat dovnitř,“ řekl rychle

Charlesovi. „Dávej na ně pozor a včas mě varuj, kdyby

se vraceli.“

Charles vypadal vyděšeně. „Co chcete dělat?“

„To uvidíš. Pane Roberte, byl byste tak hodný a

pomohl mi s mojí rezervou?“

Hajný vyskočil z auta a dali se do práce. Za deset

minut celá operace skončila. Vytáhli ze Simcy Algyho

náhradní kolo, namontovali ho místo poškozené

pneumatiky a tu naložili dozadu do Citroenu.

Algy uložil také svůj zvedák a zkusil Citroen

nastartovat. Když se přesvědčil, že je motor v pořádku,

zajel doprostřed silnice, nechal motor běžet a vystoupil.

„Co dělají, Charlesi,“ vyzvídal.

„Všichni jsou v zámku.“

58

„Dobře. Jestli chtějí prohledat všechny místnosti,

chvíli jim to potrvá. Dáme jim okusit jejich vlastní

medicínu.“ S těmi slovy vytáhl nůž a probodl obě přední

pneumatiky Simcy.

„Proč obě?“ zeptal se Charles udiveně.

„Abychom se nemuseli trmácet s jejich rezervou.

Teď se budou chvíli bavit přemýšlením jak nahradit dvě

prázdná kola jedním náhradním. Ale my šlápneme na

plyn a necháme je, ať si lámou hlavu.“

Algy šel k Robertovi a potřásl si s ním rukou. „Díky,

monsieur, díky vám už můžeme pokračovat sami. Dejte

si pozor na toho Germána a jeho společníky,“ varoval ho

vážně. „Jsou nebezpeční. Nemám čas vám vysvětlovat co

tu pohledávají, ale není to nic dobrého. Pro ty lidi válka

ještě neskončila.“

„Myslíte, že hledají pana Zarrilla,“ zeptal se Robert

vychytrale, „že by mu chtěli ublížit?“

„Chtějí ho zabít, příteli, stejně jako by zabili tohoto

mladíka, kdyby jim padl do rukou.“

„Toho jsem se obával,“ opáčil Robert. „Ale nemějte

strach. Pana Zarrilla jen tak někdo nedostane. Už to

zkoušeli jiní a nemusím vám říkat jak skončili. Ještě máte

v úmyslu jet do Salbris?“

„Ne. Kdybyste náhodou viděl pana Zarrilla, vyřiďte

mu, prosím, že ho tady hledal jeho bratranec Karl. Teď

jedeme do Monte Carla a podíváme se po něm tam.“

„A když tam nebude?“

„Možná, že se vrátíme a požádáme vás, abyste nám

ho pomohl najít.“

„ Entendu, monsieur.“

59

„Aurevoir, etmerci,“ rozloučil se Algy. Zavolal

Charlese, nastoupili do auta a za okamžik už uháněli po

přímé silnici.

„Příjemný člověk,“ poznamenal Charles.

„Velmi příjemný,“ přitakal Algy. „Ale myslím, že

kdyby chtěl, mohl nám říct o Borisovi daleko víc.“

„Myslíte o tom, co dělal za války?“

„Ano, ale i potom. Náš přítel Robert má dobrý

výcvik. Umí držet jazyk za zuby. Proto také neleží pod

některým z těch malých bílých křížů. Dokud si nebude

jistý naším vztahem k Borisovi, bude mlčet jako hrob. To

mu samozřejmě schvaluji.“

Charles se podíval na Algyho. „Myslíte, že ví o

Borisovi víc než předstírá?“

„Tím jsem si naprosto jistý,“ usmál se Algy.

„Nezapomeň, že i já mám svůj výcvik.“

„Jak jste na to přišel, všiml jste si něčeho

zvláštního?“

„Na obyčejného hajného, kterému do celé záležitosti

nic není, se trochu příliš zajímal o to, kam máme

namířeno.“

„Aha,“ řekl Charles zamyšleně. Auto vyrazilo po

silnici.

60

KAPITOLA 5

Pokažená snídaně

Sníh na vozovce rychle roztával. Po několika

minutách auto zpomalilo a odbočilo na státní silnici v

místech, kde ji Algy včera opustil. Za denního světla a

jasného počasí vypadalo všechno docela jinak. Bez

váhání zabočili doleva - na jih. Jejich cílem teď bylo

Monte Carlo u Středozemního moře. Algy si však byl

jistý, že se Stalhein a Prutski museli někde v kraji

ubytovat, a nejbližší město, kde to bylo možné, bylo

Salbris, ležící na sever od zámku. Další město Vierzon

bylo o něco dále na jihu. Z toho usoudil, že tím pravým

městem je Salbris. Algy doufal, že jakmile si von

Stalhein uvědomí co se stalo, zajede nejdřív do hotelu v

Salbris pro svá zavazadla a potom vyrazí do Paříže v

mylné představě, že tam zamířil i Citroen. Proto Algy

odbočil na jih směrem k Vierzon. Musel tam neodkladně

vyřídit několik věcí, především se telefonicky spojit s

Bigglesem.

Do Vierzon bylo asi deset mil a na rovné silnici

cesta rychle ubíhala. Během jízdy se samozřejmě bavili o

událostech posledních hodin a o tom, co se asi právě děje

na zámku. Důležitým zjištěním bylo, že von Stalhein a

Prutski nejsou sami, že mají nejméně dva pomocníky. To

jen dokazovalo, s jakou urputností jejich pátrání po

Borisovi nebo Charlesovi probíhá.

Nejdůležitější informací, kterou získali od hajného

Roberta, bylo zjištění, že Boris působil za války jako

agent tajné služby, a za sídlo své partyzánské organizace

61

si vybral zámek Grandbulon v La Sologne. Otázkou

zůstávalo, proč tak náhle zmizel. Algy se domníval, že se

ruská tajná služba prostřednictvím svých agentů,

západních spojenců nebo zrádců, vydávajících se za

uprchlé zajatce a působících uvnitř francouzských

odbojářských skupin, dozvěděla, že velitelem odbojové

skupiny Reseau Nicky není nikdo jiný, než velkovévoda

Boris z Moldávie. Za tohoto předpokladu se mohly stát

jen dvě věci. Boris byl buď zavražděn, nebo se, krátce

před koncem války, vytratil ze scény, protože ho jeho

přátelé z britské nebo francouzské tajné služby

upozornili, že jeho pravá identita je prozrazena. Po

rozhovoru s tajnůstkářským hajným Robertem se Algy

přikláněl spíše ke druhé možnosti.

Boris v odboji byl, o tom se nedalo pochybovat, ale

Algyho spíše zajímalo, jakou tam hrál roli. V jeho mysli

vzklíčilo podezření, s nímž se svěřil i Charlesovi: Boris

mohl být v tajné službě už dlouho, třeba se zabýval

kontrašpionáží dávno před válkou. Pravděpodobně

pracoval pro Francii. Proto si také vybral za své sídlo

zámek Grandbulon, jenž byl pro tajné operace

mimořádně vhodný, jak se za války ukázalo, a současně

mu umožňoval rychlý kontakt s Paříží.

„Ale proč tedy trávil tolik času v Monte Carlu?“

zeptal se Charles.

„Pravděpodobně kvůli mezinárodnímu prostředí.

Kdo má uši nastražené, může se v Monte Carlu mnoho

dozvědět,“ prohlásil Algy. „Ale to je jen moje domněnka.

Přece by se nezahrabal v takovém kraji jako je La

Sologne. V Monte Carlu si mohl užívat života. Já to

musím vědět, vždyť jsem tam byl s ním.“

„Myslíte, že je ještě naživu?“ vyptával se Charles.

62

„Nevím co si o tom mám myslet,“ odpověděl Algy.

„Přiznávám, že v téhle věci trochu tápu. Když jsi mi

svůj příběh včera vyprávěl, zdálo se mi všechno naprosto

jasné. Ti muži, kteří tě sledovali z Paříže do La Sologne,

chtěli dostat tebe. Ale teď mi připadá, že jim šlo spíše o

Borise. Také nevím, co si mám myslet o těch dalších

dvou, které jsme u zámku viděli. Odkud se vzali? Museli

být někde nablízku. Ale proč? Jaký byl jejich úkol?“

„Pozorovali zámek a čekali, až se někdo objeví.“

„Ale kdo? Jistě neočekávali tebe. Von Stalhein a

Prutski věděli, že jsi v Paříži. Viděl jsi, že hlídají tvůj

hotel. Když tě měli v Paříži pod kontrolou, proč by na

tebe čekali v La Sologne? Ne, spíš bych řekl, že tví

nepřátelé z nějakého důvodu mysleli, že se tam skrývá

Boris. Sotva by se zajímali o někoho jiného. A jestli tam

čekali na Borise, tak musí být naživu.“

„Aha, už chápu,“ řekl Charles pomalu. „Myslím, že

by nás nejradši zabili oba.“

„To je mi jasné, ale chci ti jen naznačit, že jestli se

Boris opravdu skrývá někde v La Sologne, je celá naše

výprava do Monte Carla zbytečná. V chování toho

lesníka Roberta bylo něco zvláštního. Jistě, na první

pohled se zdál být upřímný, ochotný a nápomocný, ale

něco před námi skrýval. To byl aspoň můj dojem. Proč

by jinak dělal takové tajnosti?“

„Ze zvyku. Býval přece partyzán.“

„Ne, ne. To už je minulost. Musel mít nějaký jiný

důvod. Buď chtěl chránit Borise, anebo někoho jiného.

Ale koho?“

Charles pokrčil rameny. „Mě se neptejte.“

„Chci si z Vierzon zatelefonovat, možná že se něco

dozvím,“ řekl Algy s nadějí v hlase.

63

„Od lidí z tajné služby se nic nedozvíte,“ prohlásil

Charles. „Ti mlčí jako ústřice.“

Algy se usmál. „I ústřice se dají otevřít, jen musíš

vědět jak na to. Nezapomínej, že mám přes svého šéfa s

tajnou službou dobré styky.“

„Britská tajná služba bude sotva něco vědět o

Borisovi.“

„Možná že by ses divil. Mimochodem, mám také

přátele v Paříži, jeden z nich pracuje v Sureté. Promluvím

si s ním co nejdříve.“

„Zeptáte se ho na Borise?“

„Možná, ale hlavně ho požádám o nějaké peníze, už

mi docházejí. Nepočítal jsem, že se můj výlet tak

protáhne. Musíme něco jíst, potřebujeme napojit auto, a

já mám skoro prázdnou kapsu.“

Když dorazili do Vierzonu, Algy zastavil před garáží

a požádal garážmistra, aby mu opravil poškozenou

pneumatiku a natankoval plnou nádrž benzínu. Mechanik

mu sdělil, že oprava potrvá asi půl hodiny, a tak Algy

navrhl Charlesovi, aby si zatím dali kávu a něco k jídlu v

blízkém hotelu, protože mají před sebou dlouhou cestu.

Řekl, že si z hotelu také zatelefonuje, a protože nemá

peněz nazbyt a chce ušetřit za jeden hovor, požádá svého

přítele v Paříži, aby vyřídil jeho šéfovi v Anglii, že bude

asi dva nebo tři dny nepřítomen.

Vešli do jídelny, ve které již snídalo několik lidí, i

když bylo teprve krátce po deváté. Algy objednal u

servírky dvě snídaně a šel si zatelefonovat. Když se po

deseti minutách vrátil, snídaně stála na stole.

„Požádal jsem svého pařížského přítele, aby mi

poslal nějaké peníze k pokladníkovi Hotelu de Paris v

Monte Carlu,“ řekl. „Na zdejší útratu ještě mám. Také

64

jsem ho požádal, aby vyřídil firmě, od které mám půjčené

auto, že ho budu ještě nějakou dobu potřebovat.“

Když dojedli, zaplatili a chystali se odejít, zastavilo

před hotelem nějaké auto. Algy mu zpočátku nevěnoval

pozornost, ale po chvíli se přece jen podíval z okna. Byla

to šedá Simca. Von Stalhein a Prutski právě vystupovali.

Charles poznal z výrazu Algyho tváře, že něco není

v pořádku, vyhlédl ven a okamžitě se ho zmocnilo

zděšení.

„Zachovej klid,“ zašeptal Algy. „Věř tomu nebo ne,

ale nějakou nešťastnou náhodou jsme si vybrali hotel, v

kterém jsou ti dva ubytováni. Je to moje vina, byl jsem si

naprosto jistý, že jsou v Salbris. Nemohli nás sem

sledovat. Podle jejich chování bych řekl, že o nás nemají

ani tušení. Nesmí nás zahlédnout. Doufám, že půjdou

přímo nahoru na pokoj, aby se trochu umyli, než sejdou

do jídelny k snídani. Mezitím jim proklouzneme ven. S

tou probodnutou pneumatikou si poradili rychle, měl

jsem jim sebrat i rezervu.“

Ale štěstí se k nim obrátilo zády. Za okamžik se

dveře otevřely a oba muži vkročili do místnosti. Von

Stalhein je okamžitě zahlédl. Z výrazu jeho očí a pevně

semknutých rtů vyčetli, že o nich neměl ani tušení. Jeho

překvapení bylo dokonalé, ale přesto si cestou k volnému

stolu neodpustil potměšilý úšklebek.

Charles zděšeně pohlédl na Algyho. „Našli nás,“

vydechl.

„Klid, klid,“ přikázal mu Algy a znovu si sedl.

Neobával se, že by von Stalhien použil násilí před

tolika svědky, ale teď, když je náhodou našel, nespustí z

nich oči a to jim znesnadní volnost pohybu. Pokud se

nestane nic horšího, bude je sledovat do Monte Carla, a

65

když je dohoní někde na opuštěném úseku silnice, může

se stát cokoliv. Je třeba vymyslet plán, jak se té dotěrné

Simky zbavit.

„Můžeme něco udělat?“ zašeptal Charles.

„Vždycky se něco najde,“ odpověděl Algy tiše.

Von Stalhein a Prutski se posadili a objednali si

snídani. Algy přelétl očima jídelnu. Někteří hosté byli

místní, ostatní se tu zřejmě jen zastavili na jídlo. Ale

všichni vypadali jako Francouzi a právě na tomto

předpokladu založil Algy svůj plán.

„Dobré ráno, plukovníku von Stalheine,“ řekl

záměrně hlasitě. „Doufám, že vám nekazilo spánek

špatné svědomí.“

Von

Stalhein

neodpověděl,

ale

nemohl

si

nevšimnout náhlého ticha, které po vyslovení německého

jména nastalo. Všichni přestali jíst.

Algy pokračoval. „Odkud berete tu drzost, že si

dovolíte přijít do La Sologne tak krátce po tom, co se tu

ve válce stalo? Kde zůstal váš dobrý vkus?“ Myslel to

zcela upřímně, i když jeho řeč sledovala i jiný účel.

Napětí v jídelně citelně stouplo. Rozhostilo se ticho

jako v kostele. Nálož byla připravena, teď ji zbývalo jen

odpálit.

Algy ani nezaváhal. „Jak se má váš přítel Karl

Schlegel a jeho gestapáci?“ zeptal se chladnokrevně.

To stačilo. Uvědomoval si, že bije trochu pod pás, že

von Stalhein možná o Schlegelovi nikdy neslyšel, ale

nemohl si dovolit být příliš útlocitný. Reakce místních

lidí ho přesvědčila, že zvolil správnou taktiku.

„Němčour!“ vyskočila nějaká žena a uplivla si.

Von Stalhein zíral na Algyho, bledý jako smrt, ale

neřekl ani slovo. Co by také říkal, pomyslel si Algy.

66

Ale někteří z přítomných měli co říci, a Algy si

uvědomil, že škrtl zápalkou u sudu s výbušninou. Jejich

poznámky vehnaly do von Stalheinovy bledé tváře krev.

I jeho společník vypadal zděšeně, zvláště když se

vztyčil statný rozezlený Francouz a nechal si zavolat

majitele. Křičel na ubohého číšníka, že nebude jíst ve

stejné místnosti s vrahy a možná si přitom ani

neuvědomoval, jak je blízko k pravdě. K všeobecnému

rozruchu přispěla i zmatená servírka, která upustila

podnos s nádobím.

Uprostřed vřavy vstoupil do jídelny hoteliér a ptal se

po příčině povyku. Několik lidí mu celou událost

nevybíravými slovy vysvětlilo.

Von Stalhein se zachoval tak, jak situace

vyžadovala. Zůstal klidný. Kromě Algyho, trochu

udiveného bouří, kterou sám vyvolal, byl von Stalhein v

celé místnosti jediný, kdo zachoval chladnou hlavu. Řekl,

že je mu celá záležitost nesmírně trapná, a že okamžitě

odejde.

Hoteliér vztyčil varovně prst. „Zůstanete tady!“

vyštěkl.

„Nejdřív zaplatíte. Přinesu účet.“

Von Stalhein se souhlasně uklonil.

Algy uchopil Charlese za ruku. „Jdeme,“ sykl.

Veškerý zájem přítomných byl soustředěn na

Němce, a tak se naši hrdinové vytratili, aniž si jich někdo

všiml. Jakmile byli venku, spěchali do garáže, kde už je,

k jejich velké úlevě, čekal připravený vůz.

Algy zaplatil, přidal k účtu tisíc franků, ukázal na

šedé auto a řekl, „To je vůz toho Němce.“

„Já vím,“ přitakal mechanik s úšklebkem. „Viděl

jsem ho, chová se, jakoby mu tady všechno patřilo.“

67

„Máte pravdu. Právě teď má nějaké problémy s

placením. Snad byste mohl zařídit, aby odsud hned tak

neodjel.“

Mechanik zamrkal. „Nechte to na mně,“ ušklíbl se

prohnaně.

Algy se déle nezdržoval a za několik sekund již

uháněli po silnici. Přejeli most přes kanál du Barry,

odbočili ze státní silnice a stále míříce k jihu pokračovali

v cestě směrem na Mereau. Algy několik minut

nepromluvil. Potom řekl smutně: „Nerad otevírám staré

rány, ale za jistých okolností se to snad dá ospravedlnit,

zvláště když to poslouží dobrému účelu.“

„Jednal jste správně,“ ujistil ho Charles pevným

hlasem. „Byl jsem za války v Paříži. Francie

nezapomněla. Proč by měli zapomínat jiní?“

„Nemluvme o tak neradostných věcech,“ požádal ho

Algy.

„Kam teď jedeme?“

„Na tom nezáleží, hlavně když se na čas zbavíme

von Stalheina a toho jeho odporného společníka. Určitě

nás budou pronásledovat, protože teď viděli na vlastní

oči to, co včera jen tušili – že jsme spolu. Otázkou je,

jestli také vědí o Borisově spojení s Monte Carlem.

Jestliže ano, jistě uhodnou kam míříme. Viděli nás

zahýbat k jihu a to znamená, že se nevracíme do La

Sologne. Zámek prohledali, nikoho tam nenašli, a proto

jsou si jisti, že tě v tomhle kraji už nic nedrží. Pokud z

okna hotelu zahlédli, že jsme nezahnuli na silnici do

Paříže a tuší, jak jsem již řekl, něco o Borisově spojení s

Monte Carlem, lehce uhodnou, kam máme namířeno.

Budou jistě předpokládat, že jsme jeli nejkratší cestou, a

proto pojedeme raději oklikou přes St Amand,

68

Montlucon a Clermont-Ferrand, nerad bych se s nimi

znovu setkal. Teď se blížíme k St Amandu. Zastavíme se

v Hotelu de la Poste, dáme si kávu a budeme vyhlížet

šedou Simku. Když ji nespatříme, můžeme si na chvíli

oddechnout.“

„Nelíbí se mi, že se necháváme takhle honit,“

protestoval Charles.

„Kulka mezi žebry by se ti líbila ještě míň,“

poučoval ho Algy. „Když musíš jednat s takovou krysou,

jako je Prutski, tak jsi vždycky v nevýhodě. On je

připraven kdykoliv chladnokrevně vraždit – my ne.“

Sešlápl plynový pedál a vůz prudce vyrazil po

silnici.

69

KAPITOLA 6

Cesta na jih

Uplynulo několik minut. Charles řekl: „Rád bych

věděl, kde zůstali ti další dva muži, které jsme viděli ráno

u zámku?“

„V Simce nebyli, takže asi dál hlídají zámek,“

uvažoval Algy, „anebo se vydali jiným autem do Salbris

v naději, že nás buď dohoní na silnici, nebo nás najdou

někde ve městě. Smůla je, že je nepoznáme i kdybychom

je viděli na půl metru, ale oni znají nás a co je horší, znají

také číslo našeho auta a to by nám mohlo být osudné.

Musíme si dát dobrý pozor na lidi, kteří se chovají nějak

podezřele, ať už sedí v autě nebo ne. Jestli jsou na jihu

nějací nepřátelští agenti, o čemž vůbec nepochybuji, von

Stalhein nebude ztrácet čas a okamžitě se s nimi spojí.“

„Myslíte, že by nás mohli přepadnout?“

„Nedá se to vyloučit. Na cestě jsou dlouhé osamělé

úseky. Právě teď projíždíme téměř ideálním místem pro

přepadení, nikde ani živá duše, po obou stranách silnice

jen pustá krajina. Tady by člověk mohl snadno zmizet.

Nechci tě nijak strašit, jen tě upozorňuji na prostou

pravdu. Musíme mít oči otevřené.“

Algy možná trochu přeháněl, ale přesto se po této

poznámce raději pozorně podíval do zpětného zrcátka.

Až dosud byla silnice před nimi prázdná, občas předjeli

nějaké slabší auto anebo náklaďák, dvě nebo tři silnější

auta předjela je, provoz byl slabý, nic zvláštního se

nedělo.

70

Ale teď zahlédl Algy ve zpětném zrcátku auto, které

je velkou rychlostí dohánělo. Byl to černý Buick. Algy

pokrčil čelo. Ten vůz někde nedávno viděl. Ale kde?

Okamžik si nemohl vzpomenout, ale pak si to uvědomil.

Nějaký černý Buick stál u chodníku před hotelem ve

Vierzon. Nebyl tam, když vešli do hotelu, ale všiml si ho,

když před odjezdem hovořil s mechanikem. Ten vůz stál

vedle von Stalheinovy šedé simky. Bylo to stejné auto?

To nevěděl, na číslo se tenkrát nepodíval, neměl důvod.

Byla to náhoda, že se je teď snaží předjet vůz stejné

značky i barvy? Možná, ale možná také ne. Algy nechtěl

v žádném případě riskovat, instinktivně sešlápl pedál

plynu až na podlahu.

„Poslyš, Charlesi,“ řekl stručně. „Zezadu se k nám

blíží auto a nějak se mi nelíbí. Je to černý Buick. Když

jsme odjížděli z Vierzon, stál nějaký černý Buick před

hotelem, blízko von Stalheinovy Simky. Jestli to není

stejný vůz, tak je to jeho dvojče.“

Charles se podíval do zpětného zrcátka. „Co budeme

dělat?“

Algy odvrátil na okamžik oči od rovné silnice před

nimi a pohlédl na ukazatel tachometru, který se chvěl za

číslem sto. „Rychleji už jet nemůžeme. Až uvidím nějaké

rozcestí tak odbočím. Jestli pojedou za námi, znamená to,

že nás sledují. Když zastavím a oni také, tak se skrč,

bude se střílet.“

Vůz se hnal kupředu, po obou stranách silnice

svištěly řady topolů a vzdálený obzor se rychle

přibližoval. Vozovka před nimi byla pustá.

Charles se ohlédl: „Blíží se,“ zašeptal.

„S takovým autem nás brzy doženou,“ řekl

zachmuřeně Algy. „Musíme něco…“

71

„Pozor!“ vykřikl Charles, když zahlédl na své straně

vozovky výstražnou značku – Řepná kampaň.

„Neboj se,“ sykl Algy. „Lepší řepa na silnici než

kulka mezi žebry.“

O deset sekund později se auto smeklo; ale naštěstí

to nebyl nebezpečný smyk na mokré vozovce, Algy jen

prudce zabrzdil, aby mohl zahnout na odbočku, kterou

zahlédl na levé straně. Hlavním účelem tohoto manévru

bylo získat odpověď na otázku, jestli je Buick

pronásleduje. Když zahnul za nimi, byla tato otázka

zodpovězena. Vzápětí Algy pochopil, že odbočka není

silnice, ale soukromá příjezdová cesta, vedoucí k

velkému panskému sídlu asi dvě stě yardů před nimi.

Letmý pohled na prázdná okna a ohořelé zdi bez střechy

prozrazoval, že dům zničil požár. Zdálo se, že Algy

udělal hrubou taktickou chybu. Tím si byl naprosto jist,

ale zastavením by nic nezískal, a tak se řítil dál. Před

domovním průčelím se cesta rozdvojovala; jeden pruh

nalevo a druhý napravo. Algy zahnul vlevo a za okamžik

zjistil, že se řítí zpátky k hlavní silnici; cesta tvořila

uzavřený kruh, jak to u podobných domů bývá. Buick je

stále pronásledoval, ale menší a obratnější Citroen si vedl

lépe v zatáčkách a pomalu získával náskok. Alespoň jsme

se přesvědčili o jejich úmyslech, pomyslel si Algy, když

se znovu ocitli na hlavní silnici. Jejich náskok se snížil

asi na sto yardů, ale Algy sešlápl plyn, a vůz opět vyrazil

na jih.

„Pozor na řepu,“ řekl Charles zděšeně, když zahlédl

bulvy ležící na vozovce.

V tom okamžiku spatřil Algy vozidla, která řepu

vytrousila, dvě obrovská nákladní auta obtížená

vysokými hromadami cukrovky. Zřejmě vjela na silnici

72

odněkud z pole v době, kdy Algy tak nesmyslně objížděl

dům. Auta jela při okraji silnice asi dvacet yardů za

sebou. Algy věděl, že ho Buick na rovné silnici snadno

dohoní, proto prudce zabrzdil a zařadil se do mezery

mezi oběma nákladními auty. Pro Buick už místo

nezbývalo. Řidič Buicku, překvapený Algyho manévrem,

prolétl kolem Citroenu, přibrzdil a zaujal pozici před

prvním náklaďákem. V této formaci pokračovala všechna

čtyři vozidla dál. Algymu bylo jedno, co si o jeho

podivném chování myslí řidiči nákladních aut, prozatím

se cítil celkem bezpečně a mohl si na chvíli vydechnout.

Ale dělalo mu starosti, kam vlastně oba náklaďáky jedou;

kdyby odbočily někam do polí, zůstal by s Buickem na

silnici zase sám.

„Viděl jsi, kdo je v tom autě?“ zeptal se Charlese.

„Dva muži,“ odpověděl Charles. „Měli dobrý

výhled, ale neviděli mě, skrčil jsem se a zakryl si tvář

kapesníkem. Nejsem si jistý, ale myslím, že to byli ti dva,

které jsme viděli u zámku. Ten Buick tam museli mít

někde ukrytý.“

Algy změnil téma hovoru. „Co se děje?“ zeptal se,

když náklaďák před ním zpomalil.

Charles stáhl postranní okno a vyhlédl ven, protože

mu velké auto překáželo v rozhledu. „Železniční

přejezd,“ řekl lakonicky. „Závory jsou dole.“

Všechna čtyři vozidla pomalu zastavila.

Algy myslel i jednal rychle. „Řekni mi, kdyby

vystupovali,“ poznamenal úsečně. Vytáhl z kapsy

automatickou pistoli a zrakem rychle přelétl okolí.

Nebylo toho mnoho k vidění; v ploché krajně bez

stromů se široko daleko táhly jen lány polí, občas

přerušované řídkým křovím nebo remízkem. Z dálky se k

73

železničnímu přejezdu blížil s hlasitým pískáním vlak.

Kromě skupinky lidí, nakládajících asi půl míle od nich

na valník cukrovku, a osamělé hradlářky, stojící u závor,

nebyla v celém okolí ani živá duše.

Abychom mohli další Algyho počínání lépe

sledovat, musíme si uvědomit, že ve Francii se jezdí

vpravo, a sedadlo pro řidiče je tudíž umístěno na levé

straně auta. To znamená, že když Algy přelezl přes

Charlese a vystoupil pravými dveřmi, nemohl ho řidič

nákladního auta stojícího za nimi zahlédnout. Řidič

předního náklaďáku samozřejmě také ne. Shrbený Algy

se opatrně proplížil kolem pravé strany předního

náklaďáku až na úroveň jeho motoru a chvíli vyčkával,

pozoruje černý Buick před sebou. Když vlak rachotil přes

přejezd, zvedl pistoli, pečlivě zamířil a prostřelil pravé

zadní kolo Buicku. S uspokojením sledoval, jak se

pneumatika pomalu vyprazdňuje. Dunění vlaku dokonale

přehlušilo výstřel. Algy zasunul pistoli do kapsy, přeběhl

k Citroenu a padl do svého sedadla právě v okamžiku,

kdy se závory začaly otevírat. Algy zařadil jedničku,

objel přední nákladní auto a přejel přes přejezd jako

první. Řidič náklaďáku hlasitě troubil, aby mu Buick

uvolnil cestu.

Když projížděli kolem Buicku, zahlédl Algy na

okamžik rozezlené tváře dvou mužů. Oba byli mladí, asi

třicetiletí, s vyholenými tvářemi. Řidič byl bledý mladík

s černými vlasy, hladce sčesanými dozadu, chladnýma

modrýma očima a zachmuřeným čelem. Druhý muž byl

snědý a jeho zapadlé tmavé oči se téměř ztrácely ve stínu

vysedlých lícních kostí. Na krku měl křiklavou,

červenožlutou vázanku a na hlavě černý klobouk s

ohnutým okrajem.

74

„Viděl jsi ty muže?“ zeptal se Algy Charlese.

„Ano.“

„Znáš je?“

„Ne.“

„Podívej se co dělají.“

Charles se ohlédl. „Vystoupili a prohlížejí si

pneumatiky,“ sdělil Algymu.

„Řidič předního náklaďáku také vystoupil a zřejmě

jim nadává, že ho zdržují. Teď znovu nastoupil a couvá,

aby je mohl objet. Co je s tím Buickem? Nemohou

nastartovat?“

„Startování jim nepomůže, mají prázdnou duši.“

„Jak to?“

„Prostřelil jsem jim pneumatiku,“ Algy se usmál a

sešlápl plyn.

V Charlesových očích zazářil obdiv. „Tak proto jste

vyšel ven!“

„Byl to nejsnazší způsob jak je zdržet,“ vysvětloval

Algy.

„Škoda, že jsem jim nestačil vzít i rezervu, jako to

oni udělali nám. Myslím, že jsme získali alespoň čtvrt

hodiny a to je nejméně patnáct mil. Ale starostí jsme se

ještě nezbavili. Znají číslo našeho auta, s tím se musíme

prozatím smířit.“ Algy sevřel pevněji volant a malý

Citroen pokračoval ve své dlouhé pouti na jih, ke

Středozemnímu moři.

75

KAPITOLA 7

Setkání v Monte Carlu

Cestu k pobřeží není třeba obšírně popisovat,

protože proběhla bez zvláštních událostí. Simku ani

Buick naši hrdinové nikde nezahlédli, asi proto, že se

Algy všemožně snažil takovému setkání vyhnout.

Předpokládal, že pokud von Stalhein vytušil, že směřují

do Monte Carla, bude se domnívat, že zvolili nejkratší

cestu, po státní silnici číslo sedm, podle levého břehu

Rhony; proto se Algy vydal oklikou přes Clermont–

Ferrand a hornaté Cevennes.

Rozhodl se přenocovat v Clermont-Ferrandu,

protože v tak velikém městě by je případní

pronásledovatelé jen těžko hledali. Kromě toho tam chtěl

také nakoupit nezbytné vybavení pro sebe i pro Charlese.

Za jeden den rozhodně do Monte Carla nedojedou a

pokud už musí někde cestou přenocovat, jevil se mu

Clermont-Ferrand jako nejvhodnější místo. Ve městě

nakoupili dvě nové košile, dvě pyžama, toaletní potřeby a

tašku, ve které nákup odnesli. Potom strávili příjemnou

noc v jednom z malých hotýlků na Place de Jaude.

Časné ráno je zastihlo v dlouhém stoupání na Puy de

Dome a potom jeli přes Villefort, Ales a Uzes do

Avignonu, kde se zastavili na oběd. Před Avignonem

museli samozřejmě přejet Rhonu a znovu se ocitli na

nebezpečné státní silnici číslo pět. Proto pokračovali

opatrně a pečlivě sledovali všechna auta v obou směrech.

Ale nic se nepřihodilo. Nechali za zády Aix, obezřetně

projeli Draguignan a Frajus, a nedaleko Cannes poprvé

76

spatřili modré moře. Po šálku čaje v Nice se vydali

rušnou spodní cestou do Monte Carla, kam dorazili,

trochu unaveni, krátce po páté odpoledne.

„Tak jsme tady,“ řekl Algy spokojeně. Jeho první

myšlenka platila penězům. Po výdajích za cestu, nákupy

a hotel mu v kapse zůstalo jen pár franků, a proto se

trochu s obavami, vydal do Hotelu de Paris, aby zjistil,

jestli už došel slíbený dopis s penězi. Naštěstí tam už byl.

Algy si dopis vyzvedl a s úsměvem se vrátil k autu. Zajel

do garáží Riviera a vůz tam zaparkoval, šťasten, že se

konečně zbavil zrádné poznávací značky. Když otevřel

dopis z Paříže, našel v něm sto liber ve francích a lístek,

v němž ho pan Marcel Brissac ze Sureté ujišťoval, že mu

kdykoliv ochotně pošle další peníze.

Během cesty do Monte Carla měli oba přátelé

spoustu času k hovoru a Algy ho také dokonale využil,

aby Charlese informoval o svých přátelích. Chlapec se

dozvěděl, že tajemný Biggles je Algyho nadřízený v

Londýně a Marcel Brissac je letec, člen Mezinárodní

policejní komise v Paříži.

Nejdříve hledali nějaké ubytování a také je brzy

našli v hotelu Alexander, jenž jejich účelům zcela

vyhovoval a navíc nebyl v bezprostřední blízkosti centra

všeho dění – Casina. Kdyby chtěl von Stalhein sledovat

život v Monte Carlu, určitě by svého špeha umístil právě

do Casina, řekl Algy. Oba přátelé neustále vyhlíželi

černý Buick nebo von Stalheinovu šedou Simcu, ale i

když znali poznávací značky obou aut, žádné z nich

nezahlédli. Algy neměl v úmyslu procházet se po ulicích

Monte Carla v bláhové naději, že třeba někde náhodou

narazí na Borise Zarrilla; takový plán by byl příliš

zdlouhavý a naděje na úspěch mizivá. Trápilo ho, že si

77

vzal volno bez Bigglesova svolení, že svého nadřízeného

o svých záměrech podrobně neinformoval, ale za daných

okolností nemohl jednat jinak. Zavolal sice Marcelu

Brissacovi do Paříže a požádal ho, aby Bigglesovi

vzkázal, že je na cestě do Monte Carla, ale nemohl mu

vysvětlit svoje důvody, tím by jen ztrácel čas a mohl by

celou situaci ještě více zkomplikovat. Předpokládal, že se

v Monte Carlu zdrží jen několik dní. Jestliže v té době

nenarazí na nějakou stopu, která by ho přivedla k

Borisovi, bude další pobyt na Azurovém pobřeží

zbytečný.

Algyho plán byl prostý. V Monte Carlu nebo možná

někde jinde v monackém knížectví, žili, a snad dosud

žijí, dva muži, kteří Algyho i Borise znávali z

předválečných tenisových turnajů v Country Clubu.

Jeden z nich býval v klubu vrchním číšníkem, Algy ho

znal pod jménem Mario a ten druhý byl Joseph, ze

slavného baru Victor v Hotelu de Paris. Pokud je Boris v

Monte Carlu, nebo zde nedávno byl, měl by alespoň

jeden z nich o něm vědět, i kdyby ho neviděli osobně.

Kdyby byl Boris ve městě, jistě by zašel navštívit své

staré přátele; nepříjemné bylo pouze to, že Algy ani

Charles nevěděli s jistotou, jestli je Boris ještě naživu.

Ale zpráva o jeho smrti by se určitě rychle donesla do tak

mezinárodního centra, jako je Monte Carlo.

Pokud by Mario ani Joseph o Borisovi od války

neslyšeli, nedalo by se nic dělat, uvažoval Algy, bylo by

nutné zajet do Paříže a požádat Marcela, aby jim získal

nějaké informace přímo od policie. Algy o tomto řešení

uvažoval už v Clermont-Ferrandu a pokládal je za

moudré, ale přesto pokračoval v cestě na jih, protože

nechtěl zklamat Charlese, který byl jednoznačně

78

přesvědčen, že se Boris skrývá v Monte Carlu.

Nezanedbatelným faktorem byla i snaha zamést za sebou

stopu a dostat se co nejdále od von Stalheina.

Algy se umyl, a protože bylo ještě stále světlo,

přikázal Charlesovi, aby neopouštěl hotelový pokoj.

Potom vyšel ven, nasedl do městského autobusu a odjel

do Country Clubu, kde se v pěti minutách dozvěděl vše

potřebné. Mario už tam nepracoval. Byl zabit za války.

Noví číšníci byli většinou cizinci a žádný z nich o

Borisovi Zarrillovi nikdy neslyšel. Algy se nezdržoval

dalším vyptáváním a odjel zpátky do hotelu. Když

vyprávěl Charlesovi o výsledku své cesty, viděl v jeho

tváři zklamání.

Chlapec během Algyho nepřítomnosti pozoroval z

okna bulvár před hotelem. Zahlédl jeden černý Buick a

dvě šedé Simcy, ale z výšky prvního patra nedokázal

přečíst jejich čísla.

„V Monte Carlu může jezdit třeba šest černých

Buicků a tucet šedých Simek,“ řekl Algy mrzutě. „Ale já

bych potřeboval vědět jinou věc a nevím, jak na ni přijít.

Kdyby se tady objevil von Stalhein se svou bandou, koho

by vlastně hledali? Tebe nebo Borise? Naše slabost je, že

toho možná vědí o Borisovi víc než my. Ale tady nic

nevymyslíme a zbytečným vysedáváním jen marníme

čas. Pojď, zajedeme do baru Victor v Hotelu de Paris,

třeba se tam dozvíme něco nového.“

Protože se už setmělo, vzal Algy Charlese s sebou.

Když sjížděli mírnou zatáčkou k hotelu na Place de

Casino, Algy řekl: „Jestli je Boris někde v knížectví,

nebo tady po válce byl, musí o tom v baru někdo vědět.

Je to středisko místního společenského života a nedovedu

si představit, že by se tam Boris alespoň jednou

79

nezastavil, i kdyby městem jen projížděl. Ale na druhou

stranu, pokud se obává o svůj život, bude se jistě vyhýbat

všem místům, kde by ho mohl někdo poznat. V takovém

případě mohl opustit i Evropu.“ Charles váhavě souhlasil.

Když vstoupili do baru, bylo v místnosti jen několik

hostů, na běžnou koktailovou tlačenici bylo ještě příliš

brzy. Měli štěstí, Joseph stál na svém místě, vzpřímený a

nažehlený jako vždy. Jakmile spatřil Algyho, rozlil se po

jeho tváři úsměv, přispěchal k němu a srdečně ho oslovil:

„Vítám vás v Monte Carlu, monsieur. Těší mě, že jste nás

po letech opět navštívil. Do Monte Carla se všichni rádi

vracejí.“

Algy přešel rychle k věci. „Když už o tom mluvíte,

neviděl jste tady pana Zarrilla, hrával se mnou před

válkou tenis, vzpomínáte si?“

Josephův výraz se rázem změnil. Přelétl očima

místnost, jakoby se chtěl ujistit, že není nikdo v doslechu.

„Copak jste neslyšel, že pan Zarrill je mrtvý?“

Algy se zarazil. „Ne,“ řekl pomalu. „To jsem

nevěděl. Kdy se to stalo? A kde? Tady v Monte Carlu?“

„Ne.“ Joseph ztišil hlas do šepotu. „Víte, kdo pan

Zarrill doopravdy byl?“

Algy mu pátravě pohlédl do tváře. „Ano. Jistě. A jak

jste se dozvěděl vy, že byl…“

„Velkovévoda…“

„Ano.“

„Někdo z nás to musel vědět. Byla válka…chápete.

Občas sem přišel…a ostatní také. Scházeli jsme se

tady…“ Joseph se odmlčel.

„Chcete říct, že jste byl také v odboji?“

Joseph se pousmál. „Ovládám pět jazyků, a někdy

tady zaslechnu důležité věci…jistě mi rozumíte.“

80

Algy přikývl. „Ano. Chápu. Ale neřekl jste mně, jak

pan Zarrill zemřel. Byl zabit? Za války? Tenhle chlapec

je jeho bratranec a shání o něm nějaké informace.“

Joseph pozvedl obočí. „Ne, ne. Stalo se to nedávno.“

„Kdy jste ho viděl naposled?“

„Asi před měsícem.“

„Tady, v Monte Carlu?“

„Ano.“

„Co se mu stalo?“

Joseph váhal: „Víte, tady u nás… my… jsme vždy

velmi diskrétní. A také jsem dostal instrukce, abych se

nezmiňoval o… jistých věcech. Ale vy jste jeho přátelé, a

jistě mě neprozradíte, když vám to řeknu.“

„Můžete se spolehnout.“

„Když sem přišel naposled, nevypadal dobře. Zmínil

jsem se o tom, a on mi řekl, že ho postřelili nějací

nepřátelé, kteří ho už delší dobu pronásledují. Svěřil mi

to

zcela

důvěrně,

byli

jsme

přece

za

války

spolubojovníci. Řekl, že odjíždí. Asi po týdnu se objevila

v novinách malá zprávička, že na kolejích ve švýcarském

tunelu Simplon bylo objeveno mrtvé tělo muže. Později

jsem se dočetl, že se pravděpodobně jednalo o tělo

velkovévody Borise z Moldávie. Rumunské noviny – jak

jistě víte, máme tady veškerý cizí tisk - potvrdily podle

dokumentů nalezených v kapsách mrtvého, že se bez

jakýchkoliv pochyb jedná o tělo velkovévody Borise,

který patrně náhodou vypadl z vlaku.“

„Vy tomu nevěříte?“

„Jestli to byl opravdu velkovévoda, tak bych řekl, že

to náhoda nebyla.“

„Proč říkáte, jestli to byl velkovévoda? Máte nějaký

důvod pochybovat o totožnosti toho mrtvého?“

81

„Ano. Ale je to jen moje domněnka.“

„Máte nějaké podezření? Jaké?“

Joseph se zahleděl z okna na modré Středozemní

moře. „Člověk si musí dávat pozor na jazyk, monsieur,

tady i stěny mají uši, a já nechci umřít nějakou

nešťastnou náhodou, kvůli záležitostem, které se mě

netýkají.“

„To bych mohl říct také, ale mám smysl pro

spravedlnost.“

Joseph se opět otočil k Algymu. „Jistým lidem, které

nechci jmenovat, by určitě přišlo vhod, kdyby náš…eh,

společný přítel byl mrtvý.“

„To jistě,“ souhlasil Algy, „vezmeme-li v úvahu, že

se jednalo o člověka, který měl ve své zemi stoupence,

jejichž hnutí by se v případě jeho smrti rozpadlo.“

Joseph se zhluboka nadechl, jakoby dospěl k

rozhodnutí. „Tak za prvé, monsieur, pracoval jsem s

naším přítelem v odboji a jsem si jistý, že by u sebe

nikdy nenosil svoje pravé dokumenty.“

„A za druhé?“

„Když jsem ho naposled viděl, nechal si narůst

vousy, patrně kvůli utajení. Ten mrtvý na kolejích byl

hladce oholen. Pokud mu někdo vousy neodstranil po

smrti, o čemž pochybuji, nemohlo jít o téhož člověka.“

„Děkuji vám za vaši důvěru, Josephe,“ řekl Algy.

„Dal jste nám naději. Ale položím vám ještě jednu

otázku. Víte, kde náš přítel v Monte Carlu bydlel?“

Joseph opět přelétl očima prostorný bar, do kterého

se začínali trousit návštěvníci.

„Je to důležité. Jestli je živý, musí ho jeho bratranec

najít,“ naléhal Algy. „Možná, že najdeme nějakou stopu

v jeho bytě…“

82

„Žil ve Ville Clement, malém domě na levé straně

Escalier Brougard, schodů, které vedou z Rue ďItalie

dolů na Boulevard des Bas Moulins. Dům stojí v zahradě

obehnané kamennou zdí. Vchází se do ní malými

dřevěnými dveřmi přímo se schodů.“

„Žil tam sám?“ vyzvídal Algy.

„Žil sám. Každý den k němu docházela jedna starší

žena, vdova jménem Cavalliová, připravovala mu jídlo a

starala se o domácnost.“

„Ta žena tam ještě je?“

„To vám opravdu nepovím, monsieur, už dlouho

jsem ji neviděl. Omluvte mě, prosím,“ rozloučil se

Joseph a odspěchal k hostům, kteří se netrpělivě

dožadovali obsluhy.

Algy už déle nečekal, uchopil Charlese za loket a

vyšli ven. „Máme o čem přemýšlet,“ poznamenal, když

vykročili do kopce směrem k hlavnímu bulváru. „Ale

stále ještě nevíme, jestli Boris opravdu žije.“

„Joseph je o tom zřejmě přesvědčen. Kam jdeme?“

„Zajdeme se podívat na ten dům, kterému říkají

Villa Clement. Bude lepší, když se tam vypravíme dokud

je tma, třeba ho někdo hlídá.“

„Myslíte, že tam hlídají?“ zeptal se Charles

překvapeně.

„Až budeš v téhle hře tak dlouho jako já,“ odpověděl

Algy chmurně, „pochopíš, že nepřítel toho ví nejméně

tolik co ty a pokud je moudrý, myslí si o tobě totéž.“

Na bulváru des Moulins zabočil Algy doprava,

směrem k Rue ďItalie. Za deset minut již procházeli

dlouhou ulicí, pročítajíce názvy strmých, úzkých,

kamenných schodišť – escalierů – prudce spadajících

dolů k pobřežnímu bulváru Bas Moulins.

83

„Tady je to,“ řekl konečně Algy a vydal se dolů po

schodech, matně osvětlených lucernami, umístěnými na

zahradních zdech vil. Dům, který hledali, stál asi v

polovině strmé uličky. Se schodištěm hraničil jen bílou,

třímetrovou zdí s těžkými dřevěnými dveřmi, na nichž

byl vybledlý nápis – „Villa Clement.“

„Třeba je otevřeno,“ zamumlal Algy a sáhl po

železném kruhu na dveřích. Uchopil kovový kruh, otočil

jím a dveře se tiše otevřely.

„Máme štěstí,“ řekl Charles.

„Nevím jestli je to štěstí, připadá mi to divné,“

odvětil Algy pochybovačně. „Jestli tu nikdo nebydlí, tak

bych očekával, že bude v tuhle hodinu zamčeno. O to by

se měla postarat ta hospodyně, ať už tu ještě pracuje nebo

ne. Ale když je otevřeno, můžeme si to tu aspoň trochu

prohlédnout.“ Rozhlédl se po schodišti nahoru i dolů.

Nikde nikdo. Naprosté ticho rušily jen vzdálené ozvuky

dopravního ruchu na horním bulváru.

Vstoupili dovniř. Algy tiše zavřel dveře a světlo

pouličních lamp zmizelo.

Ocitli se v zanedbané zahradě, zarostlé býlím,

kterého se už dávno nedotkla lidská ruka. Několik

starých citroníků a pomerančovníků vrhalo na zem

inkoustové stíny. Vysoko nad jejich hlavami zvedala svůj

rozevlátý chochol osamělá palma. V levé straně zahrady

stála malá krychlová vila, ztrácející se mezi keři

buganvílií. Měsíční světlo pronikající stromovím

vytvářelo na jejích bílých stěnách podivné, mihotavé

stíny. K domovním dveřím se rozpačitě klikatila úzká

cestička z plochých kamenů, napůl ztracená v podrostu.

Okna umístěná po obou stranách vchodu, zírala na

příchozí jako vyhaslé oči. Nikde nebylo vidět světlo.

84

„Zdá se, že tu nikdo není. To je zvláštní, ale po tom,

co nám řekl Joseph, se to dalo očekávat,“ řekl Algy tiše.

Přistoupil ke dveřím a chvíli nerozhodně naslouchal.

Naprosté ticho. „Dům by měl být zamčený,“ řekl

přesvědčeně. Otočil klikou a lehce zatlačil. Dveře se

otevřely. Zase je zavřel. „Tomu nerozumím,“ zabručel si

pro sebe. „Když jsou dveře otevřené, měl by být někdo

uvnitř, a v tom případě bychom měli slušně zaklepat, aby

nás nepovažovali za lupiče.“

Tiše zaklepal na dveře. Chvíli čekal. Žádná

odpověď. Zaklepal znovu, tentokrát hlasitěji, ale stále

žádná odpověď. Otevřel dveře a zavolal: „Je někdo

doma?“ Naprosté ticho. Algy se obrátil k Charlesovi.

„Podíváme se dovnitř,“ zašeptal. „Stejně to budeme

muset dříve nebo později udělat, jinak Borise

nevypátráme, tak proč ne hned? Měl jsem se Josepha

zeptat na adresu té hospodyně, ale nechtěl jsem na něj

příliš naléhat, už takhle nám toho řekl až dost.“

Při těch slovech otevřel doširoka dveře, vstoupil

dovnitř a škrtl zápalkou, aby našel elektrický vypínač,

který musel být někde poblíž. Byl tam. Algy otočil

vypínačem a místnost zalilo jasné světlo. Stáli v malé

vstupní hale s kamennou podlahou. Napravo i nalevo

byly dveře, do zadní části domu vedla úzká chodba

zakončená schodištěm do horního patra.

Algy otevřel levé dveře, rozsvítil světlo a přelétl

očima místnost; byl to prostě zařízený obývací pokoj.

Vrátil se k pravým dveřím, za nimiž se, jak očekával,

skrývala malá, rovněž velmi skromná jídelna. Obě

místnosti byly čisté a uklizené, ale vypadaly, jakoby je

delší dobu nikdo neužíval.

85

„Když už jsme tady, podíváme se i nahoru,“ řekl

Algy, aniž by se zmínil, co tam hodlá nalézt. Vyšel po

schodech nahoru. V patře byly opět nalevo i napravo

dveře. Pokoj na levé stravě byl téměř prázdný, stála v

něm pouze jedna dřevěná postel a prádelník s několika

zásuvkami. Pokoj napravo byl o něco větší, vybavený

lepším nábytkem a velkou dvojitou postelí. Dveře na

zadní stěně vedly patrně do koupelny.

„Tady se asi nic nového nedozvíme,“ poznamenal

Algy, posadil se do nohou manželské postele a vytáhl

pouzdro s cigaretami. „Trochu mě mrzí, že jsme sem

vnikli tak bez pozvání, připadám si jako vetřelec. Bude

lepší, když se tu zastavíme zítra ráno znovu. Možná, že

tady bude i ta hospodyně a třeba nám řekne něco

nového.“ Algy škrtl zápalkou, aby si zapálil cigaretu, ale

ruka mu zůstala trčet nehybně ve vzduchu.

Dveře na zadní stěně se otevřely a do místnosti

vstoupil von Stalhein, následován Prutskim. Von

Stalheinova levá ruka se skrývala v postranní kapse saka.

Potměšile se šklebící Prutski držel v ruce pistoli.

„Předpokládal jsem, že se tady shledáme,“ řekl von

Stalhein chladným, nevzrušeným hlasem. „Je načase,

abychom si zase jednou trochu popovídali, Lacey.“

86

KAPITOLA 8

Tvrdá slova ve Villa Clement

Algy na několik sekund oněměl. V duchu si hořce

vyčítal, že se dopustil té nejhrubší chyby, kterou sám

nedávno tolik zatracoval; podcenil schopnosti nepřítele.

Během své dlouhé kariéry zažil různá překvapení, ale

ještě nikdy nebyl tak otřesen, tak dokonale nepřipraven

na náhlý zvrat situace, jako v této chvíli.

„No dobře,“ řekl příkře, protože byl doopravdy

vzteklý. „Tak jste nás našli. Anebo my jsme našli vás.

Vyjde to nastejno, ne?“ V duchu se divil, proč Prutski

nevyužil situace a okamžitě nezastřelil Charlese, když to

měl stejně v úmyslu.

To se brzy vysvětlilo. Von Stalhein pokynul

Prutskimu, a ten oslovil Charlese, jazykem, kterému

Algy nerozuměl.

„Okamžik,“ přerušil ho Algy jízlivě. „Mluvte

srozumitelně!“ Otočil se k Charlesovi: „Co říkal?“

„Ptal se, kde jsou ty klenoty.“

„Zeptej se ho, o jakých klenotech mluví.“ Charles to

udělal. „Co ti odpověděl?“

„Říká, že o těch klenotech vím. Když mu prozradím,

kde jsou ukryty, tak prý mi neublíží a nechá mě odejít.“

„To je od něj opravdu velkomyslné,“ řekl Algy

uštěpačně; už chápal, proč Prutski před chvílí nevystřelil.

„Když mu to řekneš, tak tě okamžitě zabije, ztratíš

pro něj cenu.“

„Já vím.“

„Jsi připraven na jeho otázku neodpovědět?“

87

„Ovšem. K ničemu mě nedonutí. Raději zemřu.“

„Dobře. Tak mu řekni, ať táhne k čertu.“ Algyho

ruka se pomalu sunula ke kapse.

Ale von Stalhein jeho pohyb zahlédl a okamžitě

vytasil pistoli. „Na vašem místě bych to nezkoušel,

Lacey,“ řekl ledově.

„Jak víte, co byste dělal, kdybyste byl na mém

místě?“ odsekl Algy, stále ještě rozzuřený, že tak

školácky upadl do pasti. Teď už chápal, proč nebyly

žádné dveře zamčené.

Prutski znovu oslovil Charlese.

„Co je zase?“ zeptal se Algy podrážděně.

„Říká, že mi dává deset sekund na rozmyšlenou,“

odpověděl bezradně Charles.

„Řekni mu, že ses už rozhodl. Nemáš co ztratit,

stejně by tě zastřelil, kdyby mohl.“ Algy se zoufale snažil

vyklouznout z pasti. Šátral za zády rukama po zdi a

hledal vypínač.

„Už jsem se rozhodl,“ řekl Charles klidně. „Radši se

zabiju sám než abych vám ty klenoty vydal. Když zemřu,

vezmu si tajemství do hrobu.“

Prutski zvedl pistoli a pečlivě zamířil na Charlese.

Podle výrazu jeho tváře nešlo o planou výhrůžku.

Algy nedokázal nečinně přihlížet chladnokrevné

vraždě. Sebral všechny své síly, bleskurychlým výpadem

prudce odstrčil Charlese a současně jediným mávnutím

ruky zasáhl vypínač na zdi. Místnost se ponořila do tmy.

Algy padl na zem, vytáhl pistoli a na okamžik ztuhnul,

očekávaje výstřel.

Ale žádný výstřel se neozval, a Algy okamžitě

pochopil proč. Záblesk výstřelu by prozradil střelcovu

pozici a vyvolal okamžitý protiútok.

88

Uplynulo několik mučivých sekund a v temné

místnosti se nikdo neodvážil ani pohnout, zavládl ztrnulý

klid. Algy zadržoval dech a naslouchal. Ticho bylo

skličující. Je to patová situace, pomyslel si Algy, nikdo

sice nestřílí, ale nikdo se neodváží pohnout.

Náhle přerušil ticho zvuk, který nikdo neočekával.

Šramot kroků na kamenné cestičce před domem,

doprovázený nesrozumitelnými hlasy. Dveře domu se

otevřely a zase zavřely, z haly se ozvalo cvaknutí

vypínače. Po krátké chvíli zazněly kroky na schodech a

zastavily se na horním odpočívadle.

„V tomhle pokoji se svítilo,“ ozvalo se francouzsky.

Kroky se přiblížily ke dveřím, cvakl vypínač a místnost

zaplavilo světlo.

Na prahu stál Biggles. Vedle něj Marcel Brissac.

Biggles se s úsměvem rozhlédl po pokoji. „Držíte

černou hodinku?“ zeptal se klidně. „Můžeme se k vám

připojit?“

Algy se s výdechem úlevy pomalu zvedal z podlahy,

vstával i roztřesený Charles, tisknoucí se ke stěně. Von

Stalhein se krčil za postelí. Prutski klečel v koutě u okna.

„Nikdy v životě jsem nikoho tak rád neviděl,“ řekl

Algy chraptivě.

„Čím jste se bavili, když jsme vás přerušili?“

vyzvídal Biggles.

„Prutski se právě chystal zastřelit Charlese.“

„Prutski je ten gentleman s licousy?“

„Ano.“

„Tak proto jsi zhasl světlo?“

„Ano.“

„To nás zmátlo.“ Biggles se podíval na Prutskiho,

potom na von Stalheina a nevzrušeně vsunul pistoli

89

zpátky do kapsy. „Ale, ale, von Stalheine,“ řekl vyčítavě,

„jak si může člověk s vaším vkusem a vzděláním vybrat

tak nepřitažlivého společníka. Kde jste proboha přišel k

tomu prapodivnému individuu? Ale na tom nezáleží. Asi

jste si nemohl příliš vybírat. Jak se říká, když se hrabeš v

hnoji, nestěžuj si na zápach. Tak na co čekáte? Budeme v

té ostrostřelbě pokračovat, nebo ji necháme na jindy?“

Marcel se podíval na Algyho. „Můžete proti těm

mužům vznést nějaké obvinění, které by zajímalo

monackou policii?“

Algy zavrtěl hlavou. „Ne. Dostali se jen k

výhrůžkám.“

„Nechcete je dát zatknout?“

„Ne.“

Marcel mávl rukou ke dveřím. „Tak zmizte, než si to

rozmyslím.“

Von Stalhein vykročil beze slova z pokoje a Prutski

ho následoval. Z odpočívadla schodiště je přísně sledoval

Biggles. Když se za nimi zavřely domovní dveře, přešel k

oknu, a ve světle měsíce viděl, že vyšli ze zahrady.

„Jsou pryč,“ sdělil ostatním. Potom se obrátil na

Algyho: „Tak co jsi zase vyváděl? To už tě nemůžu

poslat ani do Paříže?“ Jeho hlas zvážněl, „Jak jste se

dostali do téhle nepříjemné situace?“

„To je dlouhá historie,“ odpověděl Algy. „Nejdřív

bych rád slyšel, jakým zázrakem jste se tady objevil

právě v té nejkritičtější chvíli.“

Biggles pozvedl obočí: „Zázrakem? Nic zázračného

na tom nebylo. Snad si nemyslíš, že bych tě nechal ve

Francii samotného s tak nebezpečným darebákem jako je

von Stalhein?“

„Ne, nemyslím, na to vás znám příliš dlouho.“

90

„Tak vidíš. Co jsem měl jiného dělat? Když jsi mi

telefonoval z La Sologne, pochopil jsem kde jsi, ale

nechápal jsem, proč je tam také von Stalhein. Proto jsem

o něco později zavolal na zámek sám, ale linka byla

hluchá.“

„Von Stalhein zřejmě přeřezal dráty. Také jsem se

vám zkoušel dovolat, když odešel, ale jak říkáte, telefon

nefungoval.“

„Přirozeně jsem si dělal starosti, a proto jsem se

rozhodl, že se za tebou vydám,“ vysvětloval Biggles.

„Bylo to jednoduché. Mluvil jsi o klíči od zámku

Grandbulon. Když jsi zavěsil, zavolal jsem na centrálu a

tam mi potvrdili, že jsi opravdu ze zámku telefonoval;

zkoušel jsem se s tebou spojit, ale telefon nefungoval.

Počkal jsem ještě jeden den, a když ses neozval, odletěl

jsem do Paříže za Marcelem. Marcel právě horlivě sháněl

nějaké materiály, o které jsi ho telefonicky požádal z

Vierzon. Týkaly se jistého Borise Zarrilla, bývalého

velitele partyzánské skupiny Reseau Nicky. Jeho spis a

jeho adresu v Monte Carlu získal Marcel od tajné služby,

a protože věděl, že jsi na cestě právě do Monte Carla,

nebylo nijak obtížné dát si to všechno dohromady. Poslal

jsem Bertieho a Gingera do La Sologne, aby tam trochu

obhlédli situaci a já s Marcelem jsme odletěli na jih,

podívat se, co se vlastně děje. Přistáli jsme v Nice dnes

odpoledne a odtamtud jsme pokračovali autem do Monte

Carla. V Hotelu de Paris nám řekli, že sis už vyzvedl

peníze, které ti tam Marcel poslal. Nevěděli jsme, kde jsi

v Monte Carlu rozbil stan, a proto jsme jeli rovnou sem,

podívat se, jestli jsi někde nevyšťoural Borisovu adresu.“

Algy přikývl. „Tu adresu jsme zjistili, ale bohužel ji

znal i von Stalhein.“

91

„Tak o co vlastně jde? Jak ses do toho zapletl? Kdo

je ten chlapec?“

„Boris Zarrill, o kterém jste se zmínil, je ve

skutečnosti velkovévoda a dědic moldavského trůnu –

pokud ještě žije. To se snažíme zjistit. Tenhle chlapec je

jeho bratranec,“ řekl Algy a ukázal na Charlese. „Dovolte

abych vám představil prince Karla z Moldávie,

právoplatného nástupníka na moldavský trůn v případě

Borisovy smrti.“

Po tomto úvodu pokračoval Algy ve vysvětlování.

„S Charlesem jsem se setkal na zámku. Obtěžovali ho

nějací neurvalci zpoza železné opony, kteří dostali za

úkol ho oddělat. Tomu jsem samozřejmě musel zabránit.“

Algy se pohodlně usadil na manželské posteli a stručně

Bigglesovi a Marcelovi zopakoval celý sled událostí.

„Takže stále ještě nevíte, jestli Boris žije nebo ne?“

zeptal se Biggles, když Algy skončil.

„Ne.“

„V tom případě musíme dobře zvážit, kde ho máme

hledat.“

„Máte naprostou pravdu. Vlastně jsem ani nečekal,

že tady Borise najdu. Spíše jsem doufal, že zde narazím

na nějaký náznak, který by mě přivedl na jeho stopu.

Nevěděl jsem, kde jinde bych se měl poohlédnout.

Možná, že tady skutečně něco je, ale ještě jsme nestačili

dům prohledat, protože nás překvapil von Stalhein s tím

svým ostrým hochem. Mimochodem, nejsou sami, mají

ještě nejméně dva pomocníky, možná i víc.“

Biggles zamyšleně poťukával cigaretou o hřbet ruky.

„Jestliže chtěl Boris opravdu zmizet, je velmi

nepravděpodobné, že by tady zanechal nějakou stopu

vedoucí k jeho úkrytu.“

92

„Byl zkušený ilegální pracovník, zocelený v letech

války, kdy sebemenší omyl mohl mít za následek smrt,“

dodal Marcel. „O jeho chytrosti a opatrnosti ostatně

svědčí i fakt, že dokázal tak dlouho unikat veškerým

německým pokusům směřujícím k jeho likvidaci.“

„Přesto,“ pokračoval Biggles, „mi připadá divné, že

se vůbec nepokusil informovat Charlese o svých

úmyslech. Byla to přece, v jistém smyslu, povinnost vůči

rodině. Marceli, našel jsi v jeho materiálech nějakou

zmínku o tom, že by gestapo nebo nějaká jiná složka

německé špionáže věděly o pravé totožnosti velitele

partyzánské skupiny Reseau Nicky?“

„Ne, nenašel. Ale to ještě neznamená, že o ní

nevěděli. Někdo to tajemství vyzradit mohl. Znáte přece

německé metody při výslechu zajatců.“

„Pokud znalo Borisovu pravou totožnost gestapo,

můžeme předpokládat, že ji znají i ostatní země za

Železnou oponou. Von Stalhein není jediný bývalý

nacista, který vstoupil do služeb Moskvy. Ale jen

ztrácíme čas a zbytečně si lámeme hlavu. Otázka stojí

takto: je Boris živý nebo mrtvý? V případě, že je mrtvý,

jaké bude mít jeho smrt následky pro Charlese? Když

chlapce necháme bloudit světem bez pomoci, za nějaký

čas ho jeho nepřátelé dostihnou. Třeba ho budou i mučit,

aby jim úkryt klenotů prozradil, a když dosáhnou svého,

tak ho chladnokrevně zlikvidují, podle zásady – mrtví

nemluví. Vezmu-li v úvahu události dnešního večera,

Prutski se zřejmě domnívá, že chlapec o klenotech ví.“

„Ty klenoty jsou skutečná hrozba,“ přidal se Marcel.

„Kdyby neexistovaly, možná že by ustal i hon na

Charlese.“

93

„Kdyby se daly nějak vyvézt ze země a prodat,

nepřítel by se musel vzdát všech nadějí a další

pronásledování Charlese by ztratilo smysl,“ řekl Algy.

„Nechceš snad navrhnout, abychom to udělali my?“

dodal Biggles posměšně.

„Eh…ne.“

Seděli a dívali se na sebe, nikdo nechtěl promluvit

jako první. Ticho přerušil vzdálený zvuk dveří do

zahrady; otevřely se a zase zavřely. Na cestičce před

domem zazněly rychlé kroky. Domovní dveře se otevřely

a někdo vystupoval nahoru po schodech.

„Co teď,“ zamručel Biggles.

„Začíná to tady připomínat filmovou grotesku,

neustále někdo přichází a odchází.“ Kroky se zastavily,

jakoby neznámý návštěvník zaslechl Bigglesův hlas.

Podlahová prkna zaskřípala. Uvnitř pokoje se nikdo ani

nepohnul, všichni viseli očima na dveřích. Mezi veřejemi

se objevil obličej. Široká, kulatá, zdravá tvář – tvář ženy.

Žena rázně vkročila do pokoje a za prahem zůstala

překvapeně stát, ruce si opřela v bok a její oči metaly

blesky. „Co tady děláte?“ vyštěkla ostře francouzsky.

Biggles se na ni bezelstně usmál.

„A co tady děláte vy, madame, smím-li se zeptat?“

„Já tady pracuji, když to chcete vědět. Viděla jsem

odnaproti, že se v domě svítí, myslela jsem, že jsem

zapomněla zhasnout, a tak jsem sem raději zašla. Co

pohledáváte v tomto domě, pánové? Odejděte nebo

zavolám policii.“

Žena přejela Charlese ostrým pohledem.

Charles odpověděl: „Vy jste určitě madame Cavalli,

hospodyně mého bratrance, kterému patří tenhle dům.

94

Rád bych se s ním spojil a doufal jsem, že ho najdu právě

tady. Ti pánové se mnou jsou policisté, pomáhají mi.“

„Ah!“ vydechla žena. „To jsem si myslela hned když

jsem spatřila vaši tvář, jste panu Zarrillovi velmi

podobný. Ano, monsieur, já jsem madame Cavalli.“

„Velmi mě těší, madame, doufám, že mi o mém

bratranci poskytnete nějaké informace. Musím ho najít co

nejdříve, velmi mi na tom záleží,“ řekl Charles upřímně.

„Možná, že vám pomohu,“ řekla madame opatrně.

„Vstaňte.“

Charles se postavil.

„Svlékněte si sako.“

Charles odložil sako a položil je na postel. „Pojďte

sem.“ Charles přikročil blíž. „Vyhrňte si rukáv košile až

k rameni.“ Charles uposlechl.

Madame Cavalli uchopila Charlesovo zápěstí a

vyhrnula mu košili až nahoru. „Bon, je to tam,“ řekla.

Charles se usmíval, protože již pochopil smysl jejího

podivného chování.

„Mám tam jizvu,“ řekl směrem k ostatním. „Když

jsem se narodil, měl jsem na tom místě malé, hnědé

mateřské znaménko. Doktor přesvědčil matku, že skvrna

při očkování zmizí, ale místo toho se zanítila a na rameni

mi po ní zbyla hnědá jizva připomínající hádka.“

„Přesně tak to říkal váš pan bratranec,“ pokračovala

žena. „Doufal, že ho tady jednou budete hledat. Počkejte

chvilku, hned se vrátím.“ S těmi slovy se otočila a vyšla z

pokoje. Za chvíli slyšeli, jak vyšla ze zahrady.

„Co myslíte, že udělá?“ zeptal se Charles.

„Domnívám se, že vám Boris opravdu zanechal

nějaký vzkaz,“ odpověděl Biggles. „Jestli byla ta dáma

95

zpočátku trochu příkrá, zavinili jsme si to sami. Neměli

jsme sem vniknout bez dovolení, není to náš dům.“

Za dvě nebo tři minuty se madame Cavalli vrátila a

v ruce držela dopis. Podala ho Charlesovi. „Prosím,

monsieur,“ řekla stručně. Charles se podíval na obálku.

„To je od Borise,“ řekl zvědavě. „Znám jeho

rukopis. Mám to hned přečíst?“ zeptal se s pohledem na

Bigglese.

Biggles se podíval na ženu. „Myslím, že madame by

ráda zavřela dům,“ řekl a zvedal se k odchodu. „Ten

dopis možná vyvolá delší diskusi, asi by bylo lepší,

kdybychom si ho přečetli až v hotelu, tam budeme mít

času víc než dost.“

Ostatní souhlasili, poděkovali madame Cavalli za

její služby, rozloučili se s ní a za několik okamžiků již

vystupovali po kamenném schodišti k bulváru.

„Kde jste se ubytovali?“ zeptal se Biggles Algyho,

když došli nahoru.

„V hotelu Alexander.“

„Pro Charlesovu bezpečnost bude lepší, když se

přestěhujete k nám do Hotelu de Paris,“ rozhodl Biggles.

„Vaše věci vyzvedneme cestou.“

96

KAPITOLA 9

Návrat do La Sologne

Za půl hodiny byli všichni v Hotelu de Paris, kde si

pronajali dva sousední dvoulůžkové pokoje. Biggles na

tomto řešení trval, nejen pro lepší možnost vzájemné

komunikace, ale zejména kvůli Charlesově bezpečnosti;

cítil, že chlapec je ve velkém nebezpečí a nechtěl ho

nechávat samotného.

Po krátkém osvěžení se všichni shromáždili v

Bigglesově pokoji, netrpělivě vybízejíce Charlese, aby

jim přečetl Borisův dopis, který byl pochopitelně napsán

moldavsky. Charles překládal jak nejlépe dovedl, ale

protože občas jen obtížně hledal přesné anglické výrazy,

nebylo přečtení dopisu jednoduchou záležitostí.

Boris psal dopis v zoufalé naději, že po něm Charles

bude pátrat a hledání ho přivede až k Ville Clement. Sám

neměl o místě Charlesova pobytu ani tušení, ale pokládal

za nutné, aby spolu zůstali v kontaktu a mohli se alespoň

čas od času vzájemně informovat o vývoji situace.

Dopis předal do rukou madame Cavalli, které

naprosto důvěřoval a zároveň jí řekl o jizvě na

Charlesově rameni, podle níž ho měla identifikovat.

V další části dopisu líčil Boris svůj život psance. Byl

neustále pronásledován nepřátelskými agenty, kteří mu

usilovali o život. Třikrát na něho zaútočili a jeden z

vražedných pokusů byl bezmála úspěšný, takže musel

strávit nějaký čas v nemocnici ve Švýcarsku. Když ho

jeho nepřátelé vypátrali i tam, musel svůj úkryt opustit,

přestože nebyl ještě zcela vyléčen. Muž, který ho

97

postřelil, byl Serge Prutski, bývalý trestanec z Bukurešti

a jeden z vůdců revoluce. Prutski zavraždil i Borisova

otce. Od doby, kdy ho Rusové osvobodili z vězení,

pracoval pro jejich tajnou službu.

Dopis pokračoval sdělením, že Boris měl v úmyslu

opustit Evropu, ale ze dvou důvodů to neudělal. Zaprvé

se stále ještě nezotavil ze střelných ran, které ho málem

připravily o život, a zadruhé mu scházely peníze. Také se

obával použít k cestě do Ameriky svůj pravý cestovní

pas, který mohl vzbudit nežádoucí pozornost nejen

celníků, ale především tisku. Cestovní doklad byl

vystaven na jméno Zarrill, které používal za války a bylo

tudíž známo také jeho nepřátelům. Boris se proto rozhodl

vyčkat, dokud se zcela nezo taví a nesežene nějaké

peníze. Potom se chtěl vydat v přestrojení do Moldávie

pro jisté cennosti patřící jeho rodině. Předpokládal, že

Charles o existenci nejmenovaných předmětů ví a

zároveň mu s lítostí sděloval, že o nich vědí i jejich

nepřátelé.

Další část dopisu obsahovala informace o místě

pobytu pisatele. Boris prozradil Charlesovi, že se skrývá

v La Sologne, v lesích jižně od Orleans. Zná tamní

krajinu ještě z dob války a v okolí má řadu

důvěryhodných přátel. Boris Charlese žádal, aby dopis po

přečtení spálil, protože v rukou nepřátel by se stal pro

oba bratrance smrtelnou hrozbou. Následovaly další

pokyny. Charles se má za Borisem vydat k zámku

Grandbulon. Jižně od budovy uvidí lesní pěšinu, která se

táhne západním směrem. Asi po dvou stech metrech

najde po pravé straně stezky hrob označený dřevěným

křížem s vyrytým jménem André Gavan. V houštině za

hrobem jsou zbytky zřícené budovy, téměř zarostlé

98

křovím. Charles má odtamtud vzít kámen a položit ho

pod kříž. To bude znamení, že je na místě. Potom se má

odebrat na zámek a čekat tam, dokud ho Boris nevyhledá.

Tím dopis končil.

„Když ten dopis psal, zřejmě ještě netušil, že se jeho

nepřátelé o zámku dozvěděli. Alespoň mi to tak připadá,“

řekl Biggles.

Algy odpověděl: „Ten dopis byl napsán asi před

třemi týdny, a to znamená, že Boris musel být v La

Sologne v době, kdy jsme tam byli i my.“

„Tehdy byl ještě naživu, ale žije ještě teď?“ zeptal se

pochybovačně Marcel.

„O tom bohužel nemáme žádné důkazy. Když

odjedeme do La Sologne a provedeme přesně jeho

příkazy, dozvíme se pravdu,“ prohlásil Charles

zamyšleně.

„Jestli žije, tak jistě přijde. Když nepřijde, můžeme

si být jisti, že je mrtvý. Ale co když ten mrtvý na kolejích

byl skutečně Boris, nebo co když se, třeba jen před pár

dny vydal na cestu do Moldávie? V dopisu se o takovém

úmyslu zmiňuje, ale myslíte, že by mohl tak zoufalý plán

vyjít?“

„Pokud by byl zavražděn, jistě by se pachatel snažil,

aby jeho smrt vypadala jako nehoda,“ poznamenal

Marcel.

„Tak dost,“ přerušil je Biggles. „Takhle se nikam

nedostaneme. Musíme si nejdřív udělat pořádek. Musíme

se rozhodnout, jestli se vůbec máme do tohoto případu

zamíchat. Rádi bychom Charlesovi pomohli, ale je třeba

dodržovat určitá pravidla a také zákony. Jsme ve Francii,

to znamená, že nemohu rozhodovat já, ale Marcel. Je

pouze na něm, aby uvážil, zda by se účastí na naší

99

případné akci nedostal do rozporu se svými oficiálními

povinnostmi.“

Marcel pokrčil rameny. „Jaký rozpor? Žádný

nevidím.

Mojí povinností je zatýkat zločince, kteří spáchali

nějaký trestný čin na půdě Francie, ale teprve tehdy, když

byl nějaký zločin skutečně spáchán – rozhodně ne dříve.“

„Když budeme postupovat oficiální cestou, dozví se

o tom za chvíli celý svět a to bude Charlesův konec,“

přidal se Algy. „A když se teď vytratíme a necháme ho v

téhle situaci samotného, tak to dopadne stejně,“ dodal

pochmurně.

Marcel skousl rty a zahleděl se na Bigglese: „Vy jste

starý lišák, poraďte nám, co máme dělat.“

„Chceme-li zachránit Charlese, je náš první tah

naprosto jasný,“ prohlásil Biggles. „Algy má pronajaté

auto a musí ho vrátit zpátky do Paříže. Pojedeme s ním a

cestou se stavíme v La Sologne. Když se tam objeví

Boris, tak pro nás celá záležitost skončí a Boris s

Charlesem se budou muset rozhodnout o dalším postupu

sami. Pokud se Boris neobjeví – tak…“

„Ale co si počnou, když jsou oba bez peněz?“ namítl

Algy.

„Je to trochu nepříjemné,“ přiznal Biggles, „ale

budou si už muset nějak poradit. Nejsme dobročinný

spolek. Ale hezky jedno po druhém. Boris tam buď bude

nebo ne. Jestliže ano, vyslechneme jeho příběh a

rozloučíme se. V opačném případě navrhuji, abychom

vzali Charlese s sebou do Anglie. Unikl by tak svým

nepřátelům a jistě bychom mu tam sehnali nějaké slušné

zaměstnání.“

100

„Je to od vás velmi milé, ale proč byste mi měli

pomáhat?“ řekl Charles. „Proč byste se měli dostávat do

nesnází kvůli mým osobním záležitostem? Jestli mě

svezete do La Sologne, budu vám nesmírně vděčný.

Vydal bych se tam tak jako tak, a autem to bude

rozhodně rychlejší než pěšky.“

„To bych řekl,“ souhlasil Biggles. „Ale čas utíká,

musíme zastihnout Borise dřív, než se vydá do Moldávie,

pokud už není na cestě, a proto navrhuji, abychom

vyrazili hned zítra brzy ráno. Dorazíme tam pohodlně

ještě za světla. Nemáte-li žádné námitky, sejdeme teď

dolů do jídelny a dáme si něco k jídlu.“

„Von Stalhein nás jistě sleduje,“ zamručel Algy.

„Jen ať nás sleduje,“ odpověděl Biggles. „Teď už ví,

že má proti sobě čtyři lidi místo dvou a dá si dobrý pozor,

aby neprovedl nějakou ukvapenost.“

„Stačí jen jedno malé uklouznutí a pozná, jak

vypadá francouzské vězení zevnitř,“ prohlásil suše

Marcel.

Tím byla celá záležitost uzavřena a všichni zasedli k

jídlu. Von Stalhein ani jeho pomocníci se neobjevili, a

pokud někde drželi hlídku, byla to jejich věc, jak

poznamenal Biggles.

Následujícího dne se časně zrána nasnídali ve svých

pokojích a vyrazili na cestu. Jeli nejrychlejší trasou po

státní silnici číslo 7. Nečekaným odjezdem si zajistili

časový náskok pro případ, že by je von Stalhein

pronásledoval. I kdyby zareagoval rychle, Bigglesova

skupina dorazí do La Sologne jako první. Ačkoli pečlivě

sledovali všechna auta, která je předjížděla, po nějakém

nepříteli nebylo ani stopy.

101

„Asi se domnívají, že jsme jeli zpátky do Villy

Clement,“ poznamenal Biggles, když opustili Avignon a

zamířili k severu.

Střídali se v řízení a zastavovali pouze když

potřebovali doplnit benzín nebo se ve spěchu najíst v

nějakém venkovském bistru. Projeli Vierzon, a časný

podvečer je zastihl na cestě k zámku Grandbulon. Během

jízdy měli dost času k diskusi o dalším postupu.

Nejdříve bylo nutné spojit se s Bertiem a Gingerem,

dvěma mladými policejními piloty, které Biggles poslal

před několika dny na zámek Grandbulon, aby v případě

potřeby Algymu pomohli. Další instrukce nedostali,

protože Biggles netušil, jaká je na zámku situace, ale

vzhledem ke zprávě o von Stalheinově přítomnosti se

obával nejhoršího. Ti dva mohli být ještě na zámku nebo

se mohli ubytovat na nejbližším policejním revíru, když

našli zámek prázdný. Mohli se také vrátit do Londýna a

cestou zatelefonovat do Paříže, jestli tam pro ně nejsou

nějaké rozkazy.

Ale Biggles se přikláněl k názoru, že se přesunuli do

nejbližšího města, to je do Salbris, a odtamtud čas od

času telefonují na londýnské hlavní velitelství o další

rozkazy. Biggles se také musel rozhodnout, co udělají s

autem. Měli by ho mít nablízku pro případ, že by se

potřebovali rychle přemístit, ale zároveň nesmělo stát

všem lidem na očích, protože by jejich přítomnost

prozradilo; proto se rozhodli, že pro Citroen najdou

nějaký bezpečný úkryt. Algy si vzpomněl, že při své

první návštěvě zámku zahlédl nedaleko cesty, asi půl

míle od budovy, polorozpadlou selskou usedlost. Všichni

se shodli na tom, že se tam podívají.

102

Když se blížili k cíli, Biggles shrnul situaci a

předložil svůj plán. „Pojedeme přímo ke stavení, o

kterém Algy vyprávěl, a ať je opuštěné nebo ne, auto

ukryjeme tam. V otevřené krajině bychom u něj museli

nechat stráž, aby vůz nikdo nepoškodil. Až najdeme

bezpečný úkryt pro auto, všichni až na Algyho,

vystoupíme. Algy zajede do Salbris a pokusí se najít

Bertieho a Gingera nebo o nich alespoň něco zjistit.

Nepředpokládám, že by vysedávali na zámku a točili

prsty mlýnek. A teď dobře poslouchej, Algy. Jestli je

najdeš, jistě budou mít nějaké auto. Zaparkuj Citroen v

garáži a přijeďte na zámek jejich vozem. Když je

nenajdeš, budeš si muset nechat Citroen. Odstavíš ho v

tom selském stavení na místě, které si dohodneme.

Sejdeme se na zámku. Dávej si dobrý pozor, nebude to

žádná procházka.“

„Co budete dělat vy, až vás vysadím?“ zeptal se

Algy.

„Pokud v zámku nikdo nebude, zajdeme k tomu

hrobu a položíme na něj kámen, přesně podle Borisových

instrukcí. Potom se vrátíme na zámek a budeme čekat,

jestli se tam neobjeví Boris. Může to trvat dlouho, dva

nebo tři dny, ale když jednou položíme kámen na hrob,

budeme tam muset nějakou dobu vydržet. Potřebujeme

jíst, takže jestli nás chceš zachránit od smrti hladem,

přines nám něco k jídlu a kávu a cukr. Také nějaké

cigarety.“

„Jistě,“ souhlasil Algy. „Rozumím.“

„Dobře se dívej, jestli někde neuvidíš ten Buick

nebo Simcu,“ varoval ho Biggles. „Až se tady objeví von

Stalhein, a to bude patrně brzy, nebude v tomhle kraji

příliš bezpečno.“

103

„Dám si pozor,“ slíbil Algy. „Příští odbočkou

doprava.“

Biggles zahnul na úzkou cestu, po které jel Algy oné

bouřlivé noci. Teď když sníh roztál a na jasné obloze se k

obzoru sklánělo narudlé slunce, vypadala okolní krajina

jako jiný svět. Ale hustý černý les zůstával stejně

pochmurný a tajemný jako předtím.

Auto jelo zarostlou cestou k zámku, minulo

křižovatku, na niž shlížel slepýma očima zabedněných

oken domek mrtvého lesníka, a za několik minut

zastavilo u polorozpadlých vrat. Krátký chodník končil

ve dvoře ohraničeném obytným domem a stodolami, vše

v posledním stádiu rozkladu.

„V

téhle

zřícenině

nemůže

nikdo

bydlet,“

poznamenal Biggles, když otevřel dveře auta. „Počkejte

tady, trochu si to prohlédnu.“

Došel k domu, zalomcoval dveřmi, podíval se do

obou stodol a potom se vrátil k autu.

„Nikde nikdo,“ oznamoval. „Obě stodoly jsou

prázdné. Algy, až se vrátíš, dej auto do té, která je blíž u

vrat.“ Biggles nasedl do auta, vycouval zpátky na

příjezdovou cestu k zámku a vystoupil. Marcel a Charles

se k němu připojili. „Nashledanou, Algy, vrať se co

nejdřív. Dej mi ty klíče.“

Algy podal Bigglesovi klíče od předních i zadních

dveří zámku a vklouzl za volant. „Za chvíli jsem zpátky,“

řekl a auto se rozjelo.

Ostatní se vydali rychlým krokem po zarostlé cestě k

zámku.

„Tohle musel být za války skvělý úkryt,“

poznamenal Biggles. „Nedovedu si představit, jak by

Němci tuhle džungli pročesávali.“

104

„Potíž byla v tom, že partyzáni museli občas vyjít z

lesů, aby si opatřili jídlo,“ vysvětloval smutně Marcel.

„Za každým stromem, za každým keřem se mohl skrývat

člověk s pušku nebo kulometem. Čím víc se válka

prodlužovala, tím byla situace horší. Lidé, kteří naše

chlapce zásobovali, byli jeden po druhém dopadeni a

zastřeleni. Tak asi skončil i lesník Sondray a jeho žena.

Vaši letci shazovali partyzánům jídlo a zbraně, na pomoc

seskočila i celá řada parašutistů, ale jen málokterý se

vrátil.“

Vystoupili po schodišti k přednímu vchodu do

zámku. Biggles odemkl a všichni vstoupili dovnitř. „To

je ale místo,“ zamručel Biggles. „Změnilo se tady něco

od tvé poslední návštěvy, Charlesi?“

„Vypadá to tu úplně stejně. Všechno je na svém

místě,“ odpověděl Charles.

Biggles zavolal: „Je tu někdo?“ Ozvěna jeho hlasu

se strašidelně nesla budovou. „No, zřejmě tu nejsou,“

pokračoval po krátké přestávce, maje na mysli Bertieho a

Gingera.

„Nenechali nám tu nějakou zprávu?“ řekl Marcel.

Biggles zavrtěl hlavou. „To sotva, mohla by padnout

do nepravých rukou. Nezapomínejte, že věděli, že v

době, kdy Algy telefonoval, byl na zámku i von Stalhein.

Museli předpokládat, že ten Němec je stále ještě někde

nablízku. Ale možná že tu najdeme nějaké stopy po

Borisovi, pokud zámek v poslední době navštívil. Raději

se do toho dejme, dokud je světlo. Charlesi, řekni mi,

patřil tenhle zámek opravdu Borisovi?“

„To bylo vždycky tak trochu tajemství. Matka mi

vyprávěla, že Boris zámek koupil i se zařízením, ale od

koho, a jak jej zaplatil, to nevím.“

105

„Nejspíš mu patřil,“ rozhodl Biggles. „Kdyby si

tohle všechno jen pronajal, jistě by se tu už dávno objevil

majitel, aby se přesvědčil, co se tady děje. Tak se tu

rozhlédneme.“

Začali v horním patře. Prohlídka netrvala dlouho,

všechny pokoje byly skoro prázdné. Tři místnosti v

prvním patře sloužily jako ložnice a byly zařízeny

laciným staromódním nábytkem. Nic nenasvědčovalo

tomu, že by některou z nich v poslední době někdo

používal. Přízemí by si bylo vyžádalo více času, ale

prošli pokoje rychle, a kromě německé helmy, visící na

hřebíku zaraženém do staré skříně, nenašli nic

zajímavého.

„To není hezký suvenýr,“ zamručel Biggles.

„Podíváme se ještě do sklepa. Přineste svíčky.“

V podzemí zámku byly čtyři navzájem propojené

sklepy, do nichž se vcházelo postupně. Všechny sklepní

místnosti skýtaly obraz nepořádku, jaký bývá v

podobných neudržovaných prostorách běžný. Povalovalo

se tam množství prázdných lahví a rozbitých beden od

vína. Marcel zvedl se země špinavý cár papíru, ale

ukázalo se, že je to jen starý německý leták s

propagačními hesly, další pozůstatek války. Tři

vzdálenější sklepy byly plné pavučin, takže od jejich

prohlídky raději ustoupili.

„Tady už opravdu dlouho nikdo nebyl,“ prohlásil

Marcel, stíraje si namáhavě s tváře lepkavou pavučinu.

Biggles souhlasil. „Rád bych věděl, proč pavouci

ušetřili pouze ten první sklep,“ řekl udiveným hlasem.

„Většinou nejsou tak vybíraví.“

106

Marcel zachytil jeho pohled. „Aha, už chápu kam

tím míříte,“ řekl zamyšleně. „Myslíte, že ten sklep někdo

užívá.“

Biggles se ještě jednou rozhlédl kolem dokola a

začal stoupat do schodů. „Znáte snad nějaký jiný důvod,

proč by tři sklepy byly od země až ke stropu ověšené

pavučinami a v tom zbývajícím nebyla ani jediná?“

„Ne, ale pokud ten sklep někdo používá, tak jistě

proto, že je blízko u schodů.“

„Ale kdo by ho užíval a proč?“

Marcel pokrčil rameny. „To nevím.“

„Tím jste nijak nevyvrátil můj dojem, že v tom

sklepě nedávno někdo byl, a ten někdo vymetl všechny

pavučiny. Je to jen domněnka, ale člověk si musí všímat i

maličkostí.“

Ze sklepa vyšli do hlavní chodby, prošli kolem velké

kuchyně s kamennou dlažbou a vrátili se do haly na

opačném konci chodby.

„Tady už toho asi víc nevypátráme, myslím, že

bychom měli jít položit kámen na ten hrob,“ navrhl

Biggles.

Když došli ke vchodu, Marcel řekl: „Obávám se, že

pro Borise nebude tak snadné se sem dostat, mon ami,

riskoval by, že ho někdo ze zálohy zastřelí.“

„To se může stát nám, ale jemu sotva,“ opáčil

Biggles. „Musí tady znát každou píď. Za války se sem

jistě vracel za mnohem nebezpečnějších okolností. Jestli

dokázal přežít tenkrát, přežije i dnes. Pokud je ještě

naživu, ovšem.“

Biggles ukázal rukou dopředu: „Tamhle bude ta

stezka, o které se zmiňoval v dopisu.“

107

Na okamžik se zastavili, naslouchali a pozorně si

prohlíželi okolí. Nikde ani hlásku ani lísteček se

nepohnul. Zapadající slunce se téměř dotýkalo nejvyšších

vrcholků lesa a kolem kořenů stromů se začínaly rozlévat

černé stíny. Celé okolí tonulo ve vznešeném tichu

přicházejícím před soumrakem, vše zmrtvělo jako na

obraze. V okamžiku, kdy se chystali znovu vykročit,

zaznělo z dálky táhlé, melancholické vytí.

Bigglesova ruka zajela do kapsy. „Co to sakra je?“

zeptal se překvapeně.

„Lovecký pes hajného Roberta, toho, o kterém jsem

vám vyprávěl,“ odpověděl Charles.

Biggles se rozpačitě pousmál. „Tohle místo je už tak

dost strašidelné, nevím proč tu ještě někdo chová zvíře,

které vydává tak nervy drásající zvuky. Ale dost řečí,

pojďme dál, brzy bude tma.“

108

KAPITOLA 10

Les ukazuje zuby

Kráčeli travnatou cestičkou k místu, kde odbočovala

nenápadná pěšina vedoucí západním směrem. Bigglesova

předpověď se naplňovala – začínalo se smrákat. Pod

stromy bylo ještě trochu vidět, ale jak předvoj noci

neúprosně postupoval, rychle se stmívalo. Les byl plný

plíživých zvuků.

„Tohle místo mi nahání husí kůži,“ poznamenal

Biggles, když došli k malé mýtině porostlé mechem. „Asi

proto, že vím, co se tady před nepříliš dlouhou dobou

odehrávalo. Muselo to tu být strašné, když za každým

stromem mohla čekat Smrtka s kosou. Něco z té ponuré

nálady tady ještě zůstalo.“

Po chvíli spatřili dvojitý bílý kříž, smutně skloněný

nad osamělým hrobem mrtvého maquisty.

Když k němu přistoupili, Biggles smekl a ostatní

následovali jeho příkladu. „André Gavan,“ četl tiše

Biggles. „Mort pour la Patrie. Kolik takových nápisů

jsem už ve Francii viděl! Boris toho člověka nepochybně

znal a používal jeho hrob k předávání zpráv. Ale dost už

smutku. Jen jedno bych snad ještě dodal: Algy měl

naprostou pravdu, když řekl von Stalheinovi, že jeho

návrat do La Sologne považuje za drzost. Nic jiného si

ten Němec nezasloužil. O zapomenutí a odpuštění se

lehko mluví, ale dokud budou stát tyhle kříže, nedá se

odpustit a nelze zapomenout. A teď se podíváme po té

zřícenině.“

109

Rozvaliny našli snadno, ale horší bylo se k nim

dostat, protože byly obklopeny starým vodním příkopem,

naštěstí vyschlým, ale zarostlým hustým trnitým křovím.

Biggles se namáhavě prodral houštinou a vrátil se s

hranatým, mechem obrostlým kamenem.

„Kdo asi měl ten kámen v ruce naposledy, a kdy?“

rozjímal zamyšleně a položil kámen pod kříž.

„Ať to byl kdokoliv, jistě netušil, jakému účelu

jednou poslouží…“ Biggles se prudce otočil. Velebné

ticho lesa přerušily tři nepravidelné výstřely. Bum…

bum, bum, ozvalo se někde nablízku. Když ozvěna

dozněla, Biggles se podíval na Marcela. „Tenhle zvuk

nemám rád,“ zamumlal.

„Třeba si jen nějaký lovec vyšel na kachny, v tuhle

dobu většinou vylétávají,“ vysvětloval Marcel. „Nebo to

byl myslivec, který zahlédl lišku nebo jestřába.“

„V tomhle lese bude asi i jiná škodná než lišky a

jestřábi,“ odvětil Biggles významně. „To nebyly výstřely

z lovecké zbraně. Mohla to být vojenská puška, ale řekl

bych, že to znělo jako rány z pistole.“

„Na nás přece nestříleli,“ řekl Charles.

„Já vím, ale to neznamená, že to můžeme jen tak

přejít,“ odsekl Biggles.

„Kromě nás může být v lese spousta lidí. Například

Algy, mohl se vrátit ze Salbris v době, kdy jsme

prohledávali zámek. Také se tu někde možná potloukají

Bertie a Ginger. Anebo Boris, třeba je blíž než si

myslíme. Možná že se vrátili ti dva muži v Buicku. Mohl

to být kdokoliv, třeba von Stalhein a Prutski; zjistili, že

jsme opustili Monte Carlo a vyrazili po naší stopě. Ale

největší starost si dělám o Algyho, možná že ještě sedí v

110

tom vypůjčeném Citroenu. Ten vůz je příliš nápadný,

měli bychom se ho zbavit co nejdřív.“

„Ticho!“ přerušil ho chvatně Marcel.

„Zdá se mi, že sem někdo běží.“

„Blíží se k nám,“ vyhrkl Biggles. „Radši se

schováme.“

Při těch slovech rychle zacouval do křoví u cesty.

Ostatní udělali totéž.

Zvuky, které se k nim rychle blížily směrem od

hájovny, připomínaly, víc a víc, panický úprk; keře

praskaly, lámaly se větvičky. K tomuto hluku se

přidružovaly ještě další, těžko rozpoznatelné zvuky –

tajemné, nepravidelné chroptění, občas přerušované

nějakým skřípnutím nebo zakviknutím.

„Kdyby to byl Algy, běžel by k zámku,“ zašeptal

Charles.

„Pst,“ sykl Biggles, vytahuje pistoli.

Hluk se k nim blížil rychlostí expresního vlaku a

jeho intenzita svědčila o tom, že není způsobován

jediným člověkem. Za okamžik se dozvěděli pravdu.

Z křoví asi padesát yardů od nich vyrazili dva muži

a bez rozhlédnutí se řítili dál směrem k zámku.

Biggles si oddechl. „To nejsou Bertie a Ginger,“

řekl, „a Algy také ne, ten by byl sám.“ Víc už říct

nestačil.

Na pěšinu se skokem vřítil původce všeho zmatku.

Byl to divoký kanec, mohutné zvíře vážící jistě několik

set liber, ve večerním šeru černé jako uhel. Divočák se

ani nezastavil, rozhlédl se a když spatřil dvě ubíhající

postavy, zuřivě zakvičel a tryskem se rozběhl za nimi.

Bylo naprosto jasné, že dva prchající muže dostihne,

k zámku jim zbývalo ještě víc než sto yardů. Když za

111

sebou zaslechli rychle se blížící dusot divočáka,

uvědomili si beznadějnost své situace a pomalejší z nich

ucítil v zádech pach jisté smrti. Ohlédl se přes rameno,

jeho tvář byla v pološeru šedavě bílá, a když viděl, že

divokému zvířeti neunikne, rozhodl se pro jediné možné

řešení.

Vytáhl z kapsy pistoli, bleskem se otočil a vyrazil

výkřik o pomoc, která nemohla odnikud přijít. Jeho

situace byla beznadějná. Než stačil vystřelit, kanec ho

srazil k zemi a vyrazil mu zbraň z ruky. Pistole bezmocně

vystřelila, opsala ve vzduchu oblouk a zapadla do

hustého křoví. Kanec měl nyní muže tam, kde ho

bezpochyby chtěl mít, a bez váhání pokračoval v

započatém díle.

Muž zaječel.

Diváci této strašlivé scény byli odsouzeni k

nečinnosti, protože celý hon probíhal směrem od nich a

místo, kde se muž a zvíře váleli po zemi, bylo od nich

příliš vzdálené. Společník nešťastníka byl nablízku a dalo

se očekávat, že zasáhne, ale nic takového neudělal.

Popoběhl ještě pár kroků, ohlédl se přes rameno a když

viděl, že je v bezpečné vzdálenosti, vyšplhal se na strom.

Biggles si nad takovou zbabělostí znechuceně odfrkl

a vyrazil kupředu, ale téměř okamžitě se zastavil, protože

nedaleko místa, kde kanec a jeho oběť bojovali, se z

křoví vynořil další muž. Hubenou, kulhající postavu

nebylo možno nepoznat – byl to von Stalhein. Doběhl až

ke zvířeti a začal do černého těla vyprazdňovat zásobník

své pistole. Po třetí ráně se zvíře obrátilo směrem k němu

a srazilo ho na zem. Ale kulky zřejmě stačily vykonat své

dílo, raněné zvíře popošlo ještě několik kroků,

zakymácelo se a padlo mrtvé do podupaného mechu. Von

112

Stalhein namáhavě vstal a dokulhal ke sténajícímu muži.

Po chvíli slezl se stromu i třetí muž a přidal se k němu.

Několik okamžiků spolu hovořili. Potom von Stalhein

poklekl vedle zraněného a snažil se ho ošetřit, třetí muž

odběhl, patrně pro pomoc.

Jakmile Biggles spatřil von Stalheina, rychle vklouzl

zpátky mezi keře.

„Ať si své záležitosti vyřídí sami,“ řekl. Po krátké

chvíli se zeptal Charlese: „Znáš některého z těch dvou

mužů?“

Charles odpověděl: „Myslím, že to jsou ti dva, kteří

nás pronásledovali v Buicku.“

Biggles přikývl. „To jsem si myslel. Zřejmě jsou to

von Stalheinovi lidé, dokáže se o ně postarat. Zachoval se

statečně, odvaha mu rozhodně nechybí a to je víc, než se

dá říct o té kryse, která vylezla na strom. Už se vrací.“

„A je s ním Prutski,“ řekl Charles. „Poznávám ho.“

Nově příchozí přinesli cosi, co připomínalo část

dveří nebo plotu. Položili své břemeno na zem a nahoru

umístili

zraněného.

Potom

všichni

tři

zvedli

improvizovaná nosítka a odcházeli. Zastavili se, aby

odtáhli mrtvého kance do křoví a pak zmizeli v

houstnoucím šeru.

„To by je mohlo na chvíli zaměstnat,“ poznamenal

Biggles. „My se zatím podíváme co je s Algym, doufám,

že si o nás také dělá starosti.“

„Proč by se měl o nás bát?“ zeptal se Charles, když

vyrazili na zpáteční cestu. „Mám takové tušení, že je

osobně zodpovědný za celou akci, kterou jsme právě

sledovali. Ty první výstřely, které jsme zaslechli,

pocházely pravděpodobně z jeho zbraně.“

113

„Přece by nestřílel na kance. Nikoho z těch ostatních

by to také nenapadlo.“

„Ale to zvíře by přece tak neřádilo, kdyby nebylo

poraněné,“ uvažoval Marcel. „Jinak si jeho chování

nedovedu vysvětlit.“

Když docházeli k zámku, Biggles poznamenal: „Ten

kanec nám prokázal znamenitou službu. Bez něj bychom

se nedozvěděli, že se von Stalhein a jeho banda vrátili

zpátky do La Sologne. Dobře, že to víme. Ale pozor, kdo

to k nám přichází?“ pokračoval změněným tónem, když

se na cestě před nimi objevila tmavá postava.

„Algy to není, to je jisté,“ řekl Marcel. „Podívejte se,

má pušku.“

114

KAPITOLA 11

Noční návštěvník

„Já vím, kdo to je,“ řekl Charles, když se přiblížili k

postavě, která se zastavila na místě zápasu. „To je

Robert, hajný ze sousedního revíru, toho se bát

nemusíme. Když jsme ho před několika dny navštívili,

byl velmi příjemný. Je to bývalý maquista a zná Borise

osobně.“

„Zřejmě zaslechl tu střelbu a přišel se podívat, co se

děje,“ hádal Marcel.

Když k němu došli, hajný si je podezřívavě

prohlížel, v ruce držel pušku dvanáctku. Ale po spatření

Charlese se viditelně uklidnil. „Bonsoir, Monsieur

Robert,“ pozdravil ho Charles.

„Bon soir, messieurs.“ Hajný ukázal na rozrytý

mech pokrytý cákanci krve. „Co se tady stalo?“

„Nějakého člověka tu napadl rozzuřený kanec,“

vysvětloval Charles. „Ale toho zraněného už odnesli jeho

přátelé.“

„Hm,“ zamručel Robert tónem, který naznačoval, že

má o tomto vysvětlení vážné pochybnosti. „Co to bylo za

člověka?“

„Patřil k těm lidem, kteří nás pronásledovali, když

jsme před několika dny přišli do vašeho domu.

Vzpomínáte si? Bylo to den po té sněhové bouři. Tihle

dva pánové jsou policisté, kteří mi pomáhají.“

„Aha, už chápu.“

„Vy pracujete ve vedlejším revíru, že ano?“ řekl

Biggles. „Ano.“

115

„Staráte se i o lesy zámku Grandbulon?“

„Ne, ale zaslechl jsem výstřely a přišel jsem se

podívat, co se tady děje.“

„Musel jste být někde blízko, když jste tady tak

brzy.“

„Na Grandbulonu teď není žádný hajný, tak občas

obejdu zdejší lesy, abych se přesvědčil, že je tu všechno

v pořádku,“ odpověděl Robert upjatě.

„A dnes jste šel zcela náhodou právě tudy?“

„Pytláci jsou všude, pane,“ řekl Robert. „A teď,

když dovolíte, měl bych už jít domů.“

„Bon soir, monsieur,“ pronesl Biggles podivným

hlasem.

„Bon soir, messieurs.“ Hajný se dotkl štítku čepice

a odešel.

Biggles se za ním díval, dokud nezmizel v lesním

šeru. „Rád bych věděl, co tady doopravdy dělal,“ řekl

tiše, „proč by obcházel cizí revír, když tady nemá žádné

povinnosti?“

„Asi zaslechl ty výstřely,“ protestoval Charles.

„Když padly, musel být někde u zámku.“

„Naše věc to není,“ prohlásil Biggles. „Odcházel

směrem ke hrobu André Gavana. Je to hajný, člověk

zvyklý všímat si věcí kolem sebe, takže určitě

nepřehlédne ten kámen pod křížem. Bude se divit, kdo ho

tam položil a proč.“

„Vy jste ale liška podezřívavá,“ škádlil ho Marcel.

Biggles pokrčil rameny. „Robert byl partyzán. Již

pouhý fakt, že ho Němci nikdy nedopadli, svědčí o tom,

že má bystrý mozek. Pochopí, že se ten kámen nedostal

na hrob sám od sebe. Doufám, že ho neodstraní.“

116

Charles řekl: „Jestli máte obavy, můžeme se tam

zajít podívat. Je to jen dvě minuty.“

„Radši se přesvědčíme, jestli tam ten kámen ještě je,

jinak bychom jen zbytečně ztráceli čas,“ řekl Biggles a

vykročil směrem ke kříži. Marcel po něm vrhl významný

pohled, ale neřekl nic. Biggles došel ke kříži a zůstal

beze slova stát. Vytáhl z pouzdra cigaretu a zapálil si.

Charles vytřeštil oči a překvapeně vykřikl: „Je

pryč!“

Marcel se podíval na Bigglese. „Někdy mám pocit,“

prohlásil pomalu a zřetelně, „že jste jasnovidec,

monami.“

„Ne. Na to stačí selský rozum. Položil jsem si otázku

a teď znám odpověď. Měl jsem pocit, že tady Robert

nebyl náhodou. Pokud tu nebyl náhodou, musel tu být za

nějakým účelem. Náš přítel hajný je mazaný chlapík a o

jistých věcech kolem Grandbulonu toho ví víc, než je

ochoten přiznat.“

„Jste si tím jist?“

„Ovšem. Kdyby byl Robert nezúčastněná osoba,

jistě by se nenamáhal s odstraňováním kamene, i kdyby

si ho všiml. Proč by to dělal? Zatím ještě nevím, jakou

roli v téhle podivné hře hraje, ale to se brzy dozvíme.“

„Položíte na hrob jiný kámen?“

„Ne. Rozhodně ne dnes v noci. Možná zítra, pokud

se do té doby nic nestane. Mám takové tušení, že

odstranění kamene bylo součástí plánu – našeho, nebo

chcete-li Borisova plánu. Ale pojďme na zámek. Algy už

bude mít obavy, jestli se nám něco nestalo.“

A opět vyrazili na cestu. Algy už na ně čekal.

Vynořil se ze křoví právě v okamžiku, kdy došli k

vnějším schodům.

117

„Vy jste ještě naživu?“ řekl sarkasticky. „Jak vidíš,“

odpověděl Biggles.

„Kde jste se proboha toulali? Měl jsem o vás

strach.“

„Zažili jsme spoustu věcí, a trochu strachu jsme také

měli, ale o tebe,“ odpověděl Biggles.

„Pojďme dovnitř, budeme ti všechno vyprávět.“

„Okamžik, dojdu pro jídlo.“

„To nám přijde vhod,“ ujistil ho Biggles.

Algy zmizel v křoví a po chvíli se opět vynořil s

těžkou lepenkovou krabicí. Vešlí do zámku a zamkli za

sebou dveře.

„Nejdřív nám vyprávěj, jak se vedlo tobě,“ navrhl

Biggles, když se všichni usadili. „Gingera a Bertieho jsi

zřejmě nenašel.“

„Bohužel,“ odpověděl Algy. „Proto mám taky ještě

pořád na krku ten zatracený Citroen.“

„Proč zatracený?“

„Ten auťák je smrtelná past. Radši bych chodil

pěšky, než se v něm projížděl po La Sologne. Tenhle kraj

je ideální místo pro léčky všeho druhu.“

„Co se stalo?“

Algy vyprávěl svůj příběh.

„Bertie a Ginger skutečně v Salbris byli, ale už tam

nejsou. Odjeli dnes ráno. Garážmistr, kterými doplňoval

nádrž, říkal, že jeli na sever. Zřejmě usoudili, že je

Marcel v Paříži a jeli si k němu pro nové instrukce.

Nakoupil jsem nějaké jídlo a vydal se na cestu sem. Ono

se řekne buď opatrný, ale v tomhle kraji to není žádná

legrace. Nejdřív jsem jel hodně pomalu, abych nepřehlédl

nějakou léčku. Ale pakjsem si uvědomil, že je to naprosto

zbytečné a tak jsem šlápl na plyn, a dobře jsem udělal.

118

Když jsem vjel na odbočku k zámku, někdo na mě z

křoví vystřelil. Padly tři rány. Neptejte se mě, kdo střílel.

Nemám tušení. Neviděl jsem živou duši, ani žádné auto

jsem nezahlédl. Všechny tři kulky zasáhly zadní část

vozu, jedna prolétla oknem. Ten střelec se asi domníval,

že je na zadním sedadle schovaný Charles, jinak by střílel

po mně. Sehnul jsem se za volantem, šlápl na plyn a

ujížděl pryč, občas jsem se podíval do zrcátka, jestli se za

mnou někdo neobjeví. Ale zahlédl jsem jen nějaké velké

zvíře, myslím, že to bylo divoké prase, aspoň tak nějak

vypadalo. Byla už skoro tma a tak jsem se radši držel

plánu, zajel jsem k těm rozvalinám a zaparkoval auto ve

stodole. Pak jsem se vláčel s tou krabicí jídla až sem.

Když jsem došel k zámku, zaslechl jsem zase nějakou

střelbu. To je všechno.“

„Viděl jsi někoho?“ zeptal se Biggles.

„Ne. Moc jsem se nerozhlížel, radši jsem se držel

stále ve křoví. V tomhle kraji není radno příliš vystrkovat

hlavu.“

„To tedy ne,“ řekl Biggles zachmuřeně a vyprávěl

Algymu svoji část příběhu. „Toho kance patrně rozzuřily

výstřely vypálené na tvoje auto,“ dodal.

„Nejspíš si myslel, že se střílí po něm.“

„Jsem rád, že aspoň jeden z těch mizerů dostal co si

zasloužil,“ zavrčel Algy. „Jaký je další plán?“

„Podíváme se, co máš v té krabici,“ odpověděl

Biggles. „Mám hlad jako vlk.“

„Řekl jsem si, že tu asi strávíme noc, a tak jsem

koupil také nějaké svíčky,“ řekl Algy. „Po mé poslední

návštěvě už tu nezůstala ani jedna.“

„Zítra ráno,“ řekl Marcel, když vybalili krabici,

„zajedu do Salbris a zavolám do naší pařížské kanceláře.

119

Co mám říct Gingerovi a Bertiemu, když je tam

zastihnu?“

„To si řekneme až zítra ráno,“ odvětil Biggles.

„Dnes v noci se může stát cokoliv. V každém případě

musíme počkat, jestli se neobjeví Boris.“

Rozložili jídlo na stůl a zasedli k bohaté večeři.

Venku už zavládla naprostá tma. Rozlehlou zámeckou

halu osvětloval jen blikající plamínek osamělé svíčky,

stojící na římse krbu, pečlivě zastíněný, aby jeho záře

nepronikala okny. Vzdálené kouty místnosti se ztrácely v

matném šeru.

Biggles se podíval na hodinky. „Devět třicet,“

oznámil. „Měli bychom si udělat na noc pohodlí. Jestli

chce jít někdo nahoru do postele, má možnost.“

Nikdo na jeho nabídku nereagoval, všichni srazili

židle dohromady a každý se usadil podle svého.

Algy řekl: „To tu máme jen tak vysedávat a čekat,

jestli se náhodou neobjeví Boris?“

„Nic jiného nám nezbývá,“ odpověděl Biggles. „Ale

pokud máš chuť strávit noc v lese, nebudeme ti bránit.“

Algy se zadíval na kančí hlavu s vyceněnými tesáky

a řekl chvatně: „Radši zůstanu tady.“

Charles konečně také promluvil. „Jak se sem Boris

dostane?“

„Kdyby chtěl přijít dveřmi, potřeboval by klíč,“ řekl

Algy.

„Nebo by musel zaklepat,“ vyhrkl Charles. „To si

opravdu nedovedu představit,“ ukončil debatu Biggles.

Rozhostilo se ticho, čas plynul. Biggles kouřil.

Marcel podřimoval. Charles seděl schoulený v židli, nohy

opřené o stoličku a zíral do prázdného prostoru,

zmocňoval se ho pocit neskutečna.

120

Když si Biggles po nějaké době zapaloval další

cigaretu a cvakl zapalovačem, Charles sebou trhnul a

uvědomil si, že přes všechnu snahu ubránit se spánku

přece jenom na chvíli usnul. Neměl ponětí o čase, ale

pohled na téměř dohořelou svíčku jej přesvědčil, že

musel spát dost dlouho. Zvenčí nedoléhal do místnosti

žádný zvuk a ticho uvnitř přerušovalo jen pravidelné

oddechování Marcela a Algyho.

Charles si později nedokázal uvědomit jestli znovu

usnul nebo ne. Pokud ano, tak o tom nevěděl. Jen si

vzpomínal, že se náhle probral a s napjatými smysly zíral

do šera místnosti. Něco vzbudilo jeho pozornost, ale

neuvědomoval si, že by zaslechl nějaký zvuk. Podíval se

na Bigglese. Ten byl ještě vzhůru, seděl zakloněný v židli

a díval se do prázdného krbu, mezi prsty pravé ruky mu

zářil ohýnek cigarety. Charlesův zrak prozkoumával

zšeřelý kout, do nějž už matné světlo svíčky nepronikalo.

Měl pocit, že tam vidí nějaký neznámý předmět, něco

pevného, hmatatelného. Bylo to tam už předtím?

Nedokázal si vzpomenout. Svíčka zablikala. Plamínek se

lehce zavlnil, jako by se do něj opřel průvan. Charles se

podíval ke dveřím. Byly zamčené. Klamal ho zrak?

Obrátil pohled k Bigglesovi. Ten se ani nepohnul.

Charlesovy oči se obrátily ke dveřím, za nimiž se

skrývala chodba vedoucí kolem kuchyně ke sklepu.

Zdálo se mu, že jsou dokořán. Nechali je otevřené nebo

je zavřeli? A co ten neznámý předmět, připomínající

lidskou postavu? Skutečně se pohnul? Charles zavřel na

okamžik oči a opět je rychle otevřel. Ano, předmět se

pohnul. Byl si tím naprosto jist. Rozbušilo se mu srdce,

ale přemáhal se, nechtěl spustit zbytečný poplach.

121

Biggles nemohl nic vidět, seděl k tajemnému stínu zády a

pohroužen v myšlenkách zíral do prázdného krbu.

Charles opatrně zvedl nohu se stoličky a dotkl se jí

Bigglesova kolena. Účinek byl okamžitý. Biggles otočil

hlavu a pohlédl Charlesovi do tváře. Charles pokynul

očima k neznámému předmětu a opatrně na něj ukázal

prstem.

Biggles pochopil, jeho ruka se pomalu sunula ke

kapse.

Ale dříve, než stačil vytáhnout pistoli, ozval se ze

tmy klidný, rozhodný hlas: „Ani hnout. Kdo se pohne,

zemře.“

Charlesovy nervy se rozechvěly jako napjaté struny

houslí. Marcel a Algy se vyděšeně vztyčili.

Biggles nevzrušeně prohlásil: „Zůstaňte všichni

sedět.“ Potom dodal o něco hlasitěji: „Pojďte dál a

řekněte nám co si přejete.“ Jeho ruka svírající pistoli se

pomalu vynořila z kapsy.

Charles vyskočil. „Jsi to ty, Borisi? To jsem já,

Karl!“

Hlas, jenž předtím mluvil francouzsky, mu

odpověděl jazykem, kterému kromě Charlese nikdo z

přítomných nerozuměl. Charles zajásal: „To je Boris!

Všechno je v pořádku, Borisi,“ pokračoval francouzsky,

„jsi mezi přáteli,“ a vrhl se s rozpjatýma rukama do tmy.

Vzápětí se objevil v mihotavém světle svíčky

pohublý muž s tváří téměř zakrytou mohutným

plnovousem, kterému se říká „císařský.“ Vypadal

nemocně a unaveně, ale v očích mu zářila úleva.

Algy k němu s úsměvem přistoupil. „Vítám vás,

Borisi. Tak se zase shledáváme. Vzpomínáte si na mě

ještě?“

122

„Byl jste mi povědomý, ale nebyl jsem si jist,“

odpověděl Boris a potřásl mu rukou. „Za ta léta jste se

změnil. Já ostatně také. Tak jste přece jen zavítal do La

Sologne. Co vás sem přivedlo?“

„Chtěl jsem vám vrátit váš klíč, a protože jsem vás

nikde nenašel, přijel jsem až sem. A tady jsem potkal

Charlese. Ale dovolte mi, abych vás seznámil se svými

přáteli.“

„Posaďte se,“ vybídl Borise Biggles, když se všichni

představili. Boris pozvání přijal. „Tak jsi přece jen dostal

můj dopis,“ řekl Charlesovi. „O tom svědčil ten kámen

na hrobě. Možná, že ti tenhle způsob komunikace připadá

trochu dramatický, ale je to určité bezpečnostní opatření

a na žádné lepší jsem nepřišel. Prožil jsem dost pohnutou

dobu. Za války i po ní. Možná, že mi už trochu

vypovídají nervy. Ještě jsem se docela nezotavil ze

zranění, které mě málem připravilo o život. Postřelili mě.

Kulka se dotkla srdce. Vlastně jsem měl štěstí, moji

nepřátelé si mysleli, že jsem mrtvý a nechali mě bez

povšimnutí ležet. Následky takového zranění přetrvávají

dlouho. Lékař, který mě operoval, tvrdil, že si

rekonvalescence vyžádá dlouhé měsíce naprostého klidu.

Klidu!“ Boris se hořce zasmál. „Jak jsem si mohl

odpočinout, když mě štvali jako prašivého psa? Nakonec

jsem našel útočiště tady. Jsem ještě trochu slabý, ale rána

se už zahojila.“

„Víš, že se o tobě říká, že jsi mrtvý?“ přerušil ho

Charles.

„Ano, slyšel jsem o tom. Ale ta zpráva mohla

oklamat jen moje přátele u nás doma. Moji nepřátelé vědí

svoje. Ještě stále mě pronásledují a teď už vědí, že se

ukrývám tady v La Sologne. Vedení celé akce prý

123

převzal nějaký Němec, objevil se tu nedávno a říká se, že

je to bývalý gestapák, vyškolený v boji proti

partyzánům.“

„Ano, znám ho,“ řekl Biggles. „A on zná mne.

Neustále se pleteme jeden druhému do cesty.“

„Proč už jste ho dávno nezastřelil. Byl by od něho

pokoj.“

„Vy

jste

zastřelil

někoho

ze

svých

pronásledovatelů?“

Boris se sotva znatelně usmál. „Vidím, že trpíte

stejnou slabostí jako já. Nikdy jsem nedokázal zabít

člověka, který mi byl vydán na milost. Moji nepřátelé

takové zábrany nemají a to jim dává určitou výhodu. Ten

darebák Prutski mě střelil do zad, když jsem popíjel šálek

kávy. Zahlédl jsem ho v zrcadle, ale bylo už příliš pozdě.

Nebyl to náhodou on, koho potrhal dnes večer ten

kanec?“

Charles odpověděl: „Ne. Myslím, že to byl jeden z

těch dvou, kteří přijeli v Buicku. Ten s tou modrožlutou

kravatou.“ Charles oba muže popsal.

Boris přikývl. „Ty dva znám. Byli tady za války a

dobře znají celé okolí. Proto asi byli do téhle akce

nasazeni. Jestli jsou to ti, které mám na mysli, tak jsou

osobně zodpovědní za pěknou řádku těch bílých křížů,

které tady všude kolem vidíte. Myslím, že jsou oba

Američané ruského původu. Za války se vydávali za

uprchlé americké zajatce, a když našli úkryt u partyzánů,

zradili je Němcům.“

Marcel sevřel rty. „Jestli mně zkříží cestu, nebudu s

nimi dělat žádné cavyky,“ řekl chraptivě. „Nevíte

náhodou jak se jmenují?“

124

„V naší ilegální skupině jsme je znali pod jmény

Merťh a Pindar. Spolupracovali se Sicherheitsdienst v

Orleansu.“

„Jak jste se dozvěděl, že tu někoho zranil kanec?“

vyzvídal Biggles, s očima pozorně upřenýma na Borise.

„Mám přátele, kteří mi dodávají informace.“

„Myslíte hajného Roberta?“

„Tady nikdy nepoužíváme jména – je to starý zvyk

ještě z dob války, kdy jediné neopatrně pronesené slovo

mohlo znamenat smrt.“

„Omlouvám se za svou zvědavost.“

„Toho zraněného odvezli do nemocnice v Orleansu.

Doufám, že se uzdraví.“

Biggles pozvedl udiveně obočí. „Proč?“

„Aby ho Francouzi mohli zastřelit, až se dozvědí, že

mají v rukou člověka, po kterém tak dlouho pátrali.“

„A poznají ho?“

„Francie má dlouhou paměť,“ odpověděl Boris

neurčitě.

Charles se opět vmísil do hovoru. „Věděl jsi, že jsem

tady před několika dny byl?“

„Ano. Ale nebyl jsi tu dost dlouho, abych se s tebou

mohl sejít. Moji přátelé jsou velmi opatrní. Když mi o

tobě řekli, byl jsi již na cestě do Vierzon, a z toho jsem

usoudil, že jedeš do Monte Carla. Když jste opustili

Vierzon, zažil si tam ten Němec – myslím, že se jmenuje

von Stalhein – velmi krušnou čtvrthodinku.“

„Tak ty jsi slyšel i o tom?“

„La Sologne, můj milý, má uši a oči všude.“

„Kudy jsi sem dnes přišel? Oboje dveře byly

zamčené.“

125

Boris se opět pousmál. „Myslím, že bych se vám

měl za svůj tajuplný příchod omluvit. Očekával jsem, že

tady najdu vás, ale hořká zkušenost mě naučila, abych si

nebyl nikdy příliš jistý. Už dlouhá léta se musím vyhýbat

léčkám, nastraženým na každém kroku, a proto se

pohybuji pokud možno nenápadně. Jinak bych už tady

nebyl. Sloužil jsem Francii za války, a přestože se

nepřátelé snažili ze všech sil, nikdy mě nedopadli.

Přiznávám, že k tomu několikrát neměli daleko.“

„Ale takový život nemůžete snášet donekonečna,“

namítl Biggles.

„To také nemám v úmyslu,“ odpověděl Boris

nevzrušeným hlasem. „Jsem už zdravotně celkem v

pořádku, a proto chci s touto záležitostí skoncovat, tak

nebo onak. Nemůžu se už déle skrývat, žít věčně na

útěku, k tomu bych potřeboval peníze, ale moje finanční

prostředky jsou zcela vyčerpány.“

„Moje také,“ pronesl Charles žalostně.

„Jsme na tom stejně. Když si budeme chtít najít

nějaké zaměstnání, budeme se muset přestat skrývat, a to

znamená téměř jistou smrt. Proto jsem se rozhodl opatřit

si naráz takový obnos, který mi umožní navždy

uprchnout před nepřáteli a skrýt se na místě, kde mě

nikdo nenajde.“

Charles nevěřícně vykulil oči. „Snad nechceš jet

do…“

„Ano, odjedu do Moldávie a vrátím se s pokladem,

který nám právoplatně patří,“ prohlásil Boris nevzrušeně.

Biggles namítl: „Obdivuji vaši statečnost, ale

obávám se, že je to úkol nad vaše síly.“

126

„Pokud zahynu, stane se jen s jistým předstihem to,

k čemu by dříve či později došlo i tady, ale budu alespoň

pohřben ve své rodné zemi,“ opáčil hořce Boris.

„Rozhodněte se sám, ale chtěl bych vás upozornit,

že pokud vás vaši nepřátelé zabijí, obrátí se jejich

veškerá pozornost k Charlesovi, který se stane po vaší

smrti posledním žijícím příslušníkem moldavského

panovnického rodu.“

„Jestli pojede do Moldávie, pojedu s ním,“ prohlásil

Charles.

„A tak umožníš vašim nepřátelům, aby zabili dvě

mouchy jednou ranou,“ odsekl Biggles, s neskrývaným

sarkasmem.

Boris chtěl ještě něco říct, ale místo toho otočil

hlavu a pozorně naslouchal, po chvíli si pohybem ruky

vyžádal ticho.

Někde v lese, nepříliš daleko, zaštěkala liška.

Když zvuk dozněl, Boris klidně prohlásil: „K domu

se blíží čtyři muži. Dva se opatrně plíží k hlavnímu

vchodu a další dva jdou zezadu.“

Biggles se pousmál. „Partyzánské dorozumívání

skupiny Nicky stále ještě funguje.“

127

KAPITOLA 12

Biggles mění strategii

Rozhostilo se ticho. Nikdo se nepohnul, nikdo

nepromluvil. Všichni čekali, jak zareaguje Biggles, jenž

se stal mlčky uznávaným velitelem celé skupiny. Tam

venku jsou čtyři muži, uvažoval Algy, kdyby byli jen

dva, mohli by to být Bertie a Ginger, kteří se vrátili, aby

znovu prohledali zámek; ale jsou tam čtyři muži, mohou

to tedy být jen nepřátelé. Von Stalhein zřejmě našel za

zraněného náhradu.

Boris se podíval na Bigglese. „Nemyslíte, že nastal

vhodný okamžik k odchodu? Můžeme zmizet cestou,

kterou jsem přišel. Je tu podzemní chodba.“

„Zatím bych nespěchal. Víte, my Britové jsme

zvláštní národ, hrozně neradi utíkáme bez boje. A je tu

ještě jeden důvod – každou chvíli se tu mohou objevit

moji dva asistenti; předpokládám, že už zjistili, že pro ně

v Paříži nejsou žádné další rozkazy, a proto se vrátí na

původně určené místo, to znamená sem. Nechtěl bych,

aby hned po příchodu padli do nějaké pasti. Von Stalhein

a ten odporný lotr Prutski nejsou tak nebezpeční jak se

zdá. Odejdeme, až budeme chtít.“

Klika dveří se pohnula s tichým zaskřípáním.

Biggles si zapálil cigaretu.

Někdo zabušil na dveře.

„Kdo je to?“ zavolal Biggles. Hlas, jenž mu

odpověděl patřil von Stalheinovi. „Chci si s vámi

promluvit, Bigglesworthi.“

„Tak spusťte.“

128

„Otevřete dveře.“

„Je tu průvan. Mohl bych nastydnout.“

„Dávám vám možnost opustit dům.“

„Je mi tady docela dobře.“

„Za chvíli vám bude hůř. Vypálíme to vaše krysí

hnízdo!“

„Chcete k seznamu svých zábav přidat ještě

žhářství? Tak prosím, ale pozor, ať si nespálíte prsty.

Francouzská vláda netrpělivě čeká na příležitost, aby vás

mohla bezplatně hostit až do vaší smrti.“

Boris zašeptal: „Jestli splní svou hrozbu, budeme

muset stejně odejít, tak proč ne hned?“

Biggles se zamračil. „A co zámek? Jste ochoten ho

obětovat?“

„Svému účelu už posloužil. Copak bych tady mohl

žít, když jsou okolní lesy plné vrahů, kteří mě zastřelí,

jakmile vyjdu ven?“

„Nezůstanou tu navždy,“ prohodil Marcel. „Já do

toho mám také co mluvit. Kdo si vlastně myslí, že jsou,

když klidně prohlašují, že zapálí francouzský majetek?“

Biggles zhodnotil situaci. „Nevím, jestli zámek

zapálí nebo ne; ale rozhodně se nás odsud pokusí nějak

vystrnadit, a jakmile se objevíme venku, tak nás bez

milosti zastřelí.“

„Když odejdeme mou cestou, nikdo nás neuvidí,“

sliboval Boris. „A co bude s vaším přítelem, který nám

dal znamení?“

„Ten se o sebe dokáže postarat sám.“

„I když dojde ke střelbě?“

„To ho jen potěší, je vynikající střelec,“ prohlásil

zachmuřeně Boris.

129

„Němci mu zabili syna. Svěřil se mi, že střílí raději

Němce než divočáky.“

Biggles rozhodil rezignovaně ruce. „Dokážu ho

pochopit, ale dokud budou lidé takhle uvažovat, nikdy se

nedožijeme opravdového míru.“

Biggles odhodil oharek cigarety do krbu. „Ať je tedy

podle vás. Je to váš zámek. Co to bylo?“ pokračoval

rychle, když se z lesa opět ozvalo liščí zaštěkání.

„Další dva muži se blíží k hlavnímu vchodu,“

oznámil mu Boris.

„Dva?“

„Ano.“

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto.“

Biggles se otočil k Algymu. „To jsou určitě Bertie a

Ginger. Vybrali si pravou chvíli. Přijdou jim rovnou do

rány.“

Jeho obavy se brzy potvrdily. Von Stalhein opět

promluvil a tentokrát zazníval v jeho hlase škodolibý

triumf.

„Právě dorazili vaši dva přátelé. Přišli právě včas.

Nechcete otevřít a pustit je dovnitř? Tady venku můžou

chytit něco horšího než rýmu.“

Vzápětí se ozval Bertie. „Neotvírejte dveře, chlapci.

Ti psi na ně míří samopalem.“

„Vydržte,“ zvolal Biggles. „Za chvíli jsem u vás.“

Rychle se obrátil na Borise. „Jak dlouhý je ten váš

tunel?“

„Asi dvě stě metrů.“

„A kde končí?“

„Ve zřícenině, ze které jste vzali ten kámen na

hrob.“

130

Biggles oslovil Algyho. „Vezmeš Charlese a Borise

a půjdete k autu. Tam počkáte půl hodiny. Když do té

doby nepřijdeme, odjedete přímo do Paříže a budete na

nás čekat v ústředí Sureté. Zprávu o situaci podáš

kapitánovi Joudrierovi. Když se k vám do dvanácti hodin

nepřipojíme, jednejte podle vlastního uvážení.“

„Rozkaz,“ odpověděl Algy a zdržel se další diskuse.

Biggles otočil hlavu k Marcelovi a pokračoval:

„Nechte si od Borise ukázat vstup do tunelu. Potom se

vraťte. Budeme udržovat konverzaci s nepřítelem, dokud

všichni ostatní bezpečně neopustí zámek. Von Stalhein

nesmí tušit, že probíhá nějaká evakuace, jinak by se

pokusil vniknout do budovy násilím. Vás tady potřebuji

hlavně proto, že jsme na francouzské půdě a celá

záležitost je tedy především ve vaší kompetenci.“

„Bon.“

Všichni odešli a nechali Bigglese na okamžik

samotného.

„Tak otevřete ty dveře?“ naléhal von Stalhein.

„Jen žádný spěch,“ odsekl mu Biggles a ustoupil

stranou od dveří. „Musíme se poradit.“

„Moji přátelé začínají být netrpěliví.“

„Za chvíli se dočkají. Říkal jsem vám přece, abyste

si své přátele lépe vybíral.“

Marcel se vrátil. „Měl jste pravdu, mon vieux.

Začátek tunelu je v tom sklepě bez pavučin. Jak dlouho

budeme čekat?“

„Deset minut, víc ne.“

„Boris říkal, že si musí ještě promluvit s tím hajným,

který nám dával znamení.“

„Ustupte od těch dveří,“ varoval ho Biggles. „Ti

darebáci si rádi hrají se samopalem.“

131

Sotva domluvil, zasekla se do dveří krátká dávka a

třísky se rozlétly na všechny strany.

„Ty dveře zaplatíte a ještě něco navíc,“ vyštěkl

rozzuřený Marcel. „Vzpomeňte si, jak dopadl Hitler i s

tou jeho zatracenou smečkou.“

Biggles se záhadně usmál a zapálil si další cigaretu.

„Ptám se vás naposled, otevřete ty dveře?“ zařval

von Stalhein.

„Tak dobře, ale přestaňte na ně mířit tím

samopalem,“ odpověděl Biggles.

Za okamžik zarachotila další dávka. Biggles otočil

hlavu k Marcelovi: „Když přestaneme mluvit, budou si

myslet, že nás dostali,“ zašeptal. „Nějakou chvíli jim

potrvá, než se rozhodnou jak postupovat dál. Zmizíme.“

„Entendu.“

Marcel zvedl svíčku a vykročil směrem ke sklepu. V

koutě sklepa se opřel do velkého vinného sudu a odvalil

ho stranou i s velkou kamennou dlaždicí. V podlaze se

objevil černý, čtverhranný otvor.

„Je tam žebřík,“ řekl Marcel. „Má osm příček.“

Biggles sestoupil dolů.

Marcel přitáhl sud do původní polohy a následoval

Bigglese.

„Chodba vede stále rovně,“ řekl, zvedaje svíčku,

která osvětlila úzký vyzděný tunel, sotva širší než kanál a

výškou odpovídající lidské postavě. Cihlové stěny byly

pokryty zelenavým slizem. Světlo svíčky ozařovalo jen

krátký úsek chodby, zbytek tunelu zahalovala tma.

„Jděte rychle, ať už jsme odsud pryč,“ řekl Biggles.

Marcel postupoval rychle kupředu, i když se občas musel

brodit bahnem a kalužinami páchnoucí vody. Za pět

132

minut dorazili ke krátkým schodům na konci tunelu a

vystoupili na povrch.

Ocitli se mezi mohutnými, kamennými kvádry,

ztrácejícími se v lesním podrostu. Skrze husté koruny

stromů pronikalo bledé měsíční světlo a matně ozařovalo

mýtinu s hrobem partyzána André Gavana. Biggles se

prodral houštím na pěšinu.

„A co teď?“ zeptal se Marcel.

„Musíme si dojít pro Bertieho a Gingera. Co jiného?

Přece je v tom nenecháme.“

„Zachráníme je,“ prohlásil bojovně Marcel a vytáhl

pistoli. „Nevidím žádnou záři, ti lotři zřejmě ještě dům

nezapálili.“

„Podíváme se, co se tam děje,“ řekl Biggles, sevřel v

ruce pistoli a vyrazil klusem k zámku. V místech, kde se

pěšina rozšiřovala a vycházela z lesa na otevřené

prostranství, se oba muži zastavili, aby prozkoumali

situaci před budovou. Ve světle měsíce to nebylo nijak

obtížné. Biggles viděl, že vše probíhá podle jeho

předpokladů.

U vchodu do zámku stáli čtyři muži, otočeni tváří ke

dveřím, za nimiž se skrýval předmět jejich zájmu; k lesu

byli obráceni zády, protože s té strany žádné nebezpečí

neočekávali. Dvě postavy stojící s rukama nad hlavou

byli bezpochyby Bertie a Ginger. Vedle nich stál snadno

rozpoznatelný von Stalhein, s revolverem nebo

automatickou pistolí v ruce. Čtvrtý muž se krčil přede

dveřmi, mířil na ně samopalem a zdálo se, že naslouchá,

co se děje uvnitř.

„Mělo by to být snadné,“ zašeptal Biggles. „Myslí

si, že jsme ještě v zámku.“

„Ti dva další asi hlídají vzadu.“

133

„Dávejte pozor, jestli se neobjeví. Dokážete použít

zbraň, když to bude nutné?“

„Ve Francii střílí policisté pouze v sebeobraně.“

„A jak byste charakterizoval naši situaci?“

„Jedná se o typickou sebeobranu, pane.“

„Tak jdeme na to. Budeme se držet ve stínu zdi a

jakmile se dostaneme dostatečně blízko, zaútočíme.“

„Advance!“

Biggles s Marcelem se připlížili k zámecké terase,

tiše jako lesní duchové. Podél zdi přeběhli ke schodům

vedoucím na terasu a opatrně vystoupili až nahoru. Ocitli

se jen několik kroků od von Stalheina, jenž právě

nervózně nařizoval Prutskimu: „Už jsme čekali dost

dlouho. Ustřel zámek dveří!“

Jeho rozkaz přerušil Bigglesův hlas ostrý jako

břitva. „Stát! Ani hnout!“

Von Stalhein ztuhl, ale neodvážil se pohnout. Prutski

chraptivě nasál dech a otočil se, zíraje zachmuřeně přímo

do ústí Bigglesovy pistole.

Marcel řekl ledově: „Odhoďte zbraň! Nehýbejte se,

nebo střelím.“

Uplynuly dvě nekonečné sekundy. Potom Prutski

zřejmě usoudil, že Marcel svá slova myslí vážně, a jeho

zbraň dopadla s rachotem na kamennou podlahu terasy.

„Dejte ruce nahoru,“ rozkázal Marcel přísně.

Prutski zvedl neochotně ruce nad hlavu. Biggles

promluvil. „Radši tu pistoli odhoďte, von Stalheine,

nepokoušejte se o žádné hlouposti. Myslím to naprosto

vážně a z této vzdálenosti vás nemůžu minout.“

Zbraň zachrastila o dlažbu.

„A teď hezky ruce nahoru, ať je vidím.“

Von Stalhein uposlechl.

134

„Zvedni ty bouchačky Bertie a dej jednu Gingerovi.“

Bertie ani nezaváhal.

„Přejděte sem k nám.“ Bertie a Ginger se připojili k

Bigglesovi a Marcelovi.

„Za domem jsou další dva muži, kryjte nás z obou

stran,“ přikázal jim Biggles klidně. Potom se obrátil k

Marcelovi: „Chcete také něco říct?“

Marcel

promluvil

ledovým

tónem,

oslovuje

především von Stalheina: „Okamžitě zmizte z téhle země

i s celou tou vaší bandou. Za hodinu tu budou policisté z

Orleansu. Ale dávejte si dobrý pozor, les je plný lišek,

možná, že jste je slyšeli štěkat – a lišky nezapomínají. To

je všechno.“ Pokynul Bigglesovi.

Biggles postoupil o krok dopředu. „Tolik jste toužil

ty dveře otevřít, von Stalheine,“ řekl nevzrušeně, odemkl

dveře a rozevřel je dokořán. „Prosím. Račte dovnitř, oba

dva. Jestli se v příštích patnácti minutách pokusíte vyjít

ven, následky si ponesete sám. A nezapomeňte na lišky.

Ty zdejší nemají jen dlouhou paměť, ale také ostré

zuby.“

Oba muži vešli dovnitř. Biggles za nimi zavřel

dveře, pokynul ostatním, aby ho následovali a rychle

vykročil směrem k příjezdové cestě.

„Musíme si pospíšit,“ řekl. „Algy bude čekat jen půl

hodiny. Jak jste se sem dostali, Bertie?“

„Autem.“

„Kde je?“

„Blízko domku u křižovatky.“

„Dobře. Budeme ho potřebovat.“

Po chvíli došli k autu a rychle se přesvědčili, že s

ním tentokráte kupodivu nikdo nemanipuloval.

135

„Asi měli plné ruce práce na zámku,“ poznamenal

Biggles.

Všichni

nastoupili

a

auto

se

rozjelo

k

polorozpadlému statku, kde měl čekat Algy. Když dojeli

až k vratům, Algy z nich právě vyjížděl. Biggles ho

mávnutím ruky zastavil.

„Už jsem se bál, že to nestihnete,“ řekl Algy.

„Zaslechl jsem střelbu ze samopalu a jistě víte, jak ten

zvuk nesnáším. Jaký je další plán?“

„Pojedeme všichni do Paříže a budeme se držet

pohromadě.“

Když znovu usedali do aut, ozval se někde nablízku

výstřel.

„Co to může být?“ řekl Biggles. „Znělo to spíše jako

rána z dvanáctky než z pistole.“

„Třeba je to některá z těch lišek, o kterých jste

mluvil,“ řekl Marcel a pohlédl významně na Borise.

„Nemůžeme se zdržovat,“ řekl Biggles. „Teď není

vhodná sezóna k lovu na lišky.“

„Lov na lišky, tady?“ vykřikl Bertie s náhlým

zájmem. „Štvanice jako v Anglii? Copak by se jezdci

prodrali takovým pralesem?“

„Možná, že by ses divil,“ zamumlal Biggles suše.

Za několik minut už obě auta uháněla po okresní

silnici. Biggles, Ginger, Marcel a Charles jeli jako první

ve voze, kterým přijeli Bertie a Ginger do La Sologne. V

modrém Citroenu je následovali Algy, Boris a Bertie.

Bez dalších příhod se dostali na hlavní silnici a vyrazili

směrem na sever.

„Vezmeme oba plnou nádrž,“ řekl Biggles Algymu,

když o něco později zatavili u benzinové pumpy v

Orleansu.

136

„Skočím si zatelefonovat,“ řekl Marcel.

Biggles zaplatil za oba vozy, a když se po chvíli

Marcel s tajemnou tváří vrátil a neposkytl jim žádné

vysvětlení, žertovně se ho zeptal: „Neobjednal jste

náhodou na zámek Grandbulon úklidovou četu?“

„Je to tam hodně zarostlé, ale naši zahradníci si s tím

plevelem poradí,“ odpověděl Marcel s nevinným

výrazem.

Obě auta pokračovala v cestě na sever a za dvě

hodiny dorazila šťastně do Paříže.

137

KAPITOLA 13

Přestávka věnovaná diskusi

Po vydatném spánku se následujícího rána všichni

sešli v bytě, který jim Marcel opatřil v domě, kde bydlel.

Biggles

zatelefonoval

do

Londýna

leteckému

komodorovi Raymondovi a vysvětlil mu důvod jejich

nepřítomnosti. V okamžiku kdy zavěsil, vstoupil do

místnosti Marcel vracející se ze své kanceláře. „Kdy jsi

vrátil ten modrý Citroen do garáží?“ zeptal se Algyho.

„Asi před hodinou – proč?“

„Našli ho rozbitý v Bouloňském lesíku. Policie

nehodu vyšetřuje, ale nikdo netuší, co se vlastně stalo,

kromě mne ovšem. Když jsi vůz odevzdal, tak ho v

garáži umyli, naleštili a jeden z mechaniků ho jel trochu

projet, aby se přesvědčil, že nemá žádnou závadu, a že jej

mohou půjčovat dál. Ten mechanik teď leží celý

rozlámaný v nemocnici a tvrdí, že ho při průjezdu

Bouloňským lesíkem dohonil nějaký vůz a vytlačil ho se

silnice do příkopu. Někdo na něj třikrát vystřelil, ale

naštěstí ho nezasáhl. Útok přišel zcela znenadání a tak

udělal to, co by asi udělal každý – strhl volant stranou.

Citroen narazil do stromu a převrátil se. Než se mechanik

dostal ven, auto útočníků bylo z dohledu. Všechno se

odehrálo ve zlomku sekundy, takže si nestačil

povšimnout typu auta ani státní poznávací značky.“

„Je ten člověk těžce zraněný?“ zeptal se úzkostně

Biggles. „Za všechno, co se mu stalo, neseme morální

zodpovědnost my.“

138

„Ne. Měl štěstí. Odnesl to jen šokem, několika

řeznými ranami a odřeninami. Ale to auto si už

pravděpodobně nezajezdí. Je skoro zničené.“

139

140

141

„Já jsem vám říkal, že to auto je smrtelná past,“

poznamenal Algy. „Naši nepřátelé ho poznali i v Paříži.

Tohle město musí být plné agentů.“

„Už jich tady není tolik jako dřív,“ řekl Marcel. „Ale

přišel jsem vás také informovat o tom, co se stalo v La

Sologne po našem odjezdu.“

Pohlédl na Borise a pokračoval. „Mám pro vás

novinky, které možná ovlivní vaše plány.“

„Žádný definitivní plán ještě nemám,“ řekl Boris,

který následkem námahy předchozích dnů vypadal velmi

unaveně.

„Říkal jste, že se chcete vydat do Moldávie.“

„To také chci, ale všechno má svůj čas; zatím se na

to opravdu ještě necítím. Příliš lehce se unavím, a takový

podnik vyžaduje sílu a vytrvalost.“

„Tak tady je v kostce přehled nejnovějších událostí,“

pokračoval Marcel. „Cestou do Paříže jsem podal

telefonicky zprávu o našich příhodách veliteli policie v

Orleansu. Ten ani nezaváhal a okamžitě dal rozkaz k

průzkumné akci na zámku Grandbulon a v přilehlém

okolí.

Shodou okolností měla právě celá orleánská policie

poplach. Dostali naléhavou zprávu z místní nemocnice,

kde několik okamžiků předtím zemřel muž poraněný

kancem a před smrtí učinil doznání. Měl jste pravdu

Borisi, ten člověk byl skutečně špion a zrádce Pindar. Ale

zapomněl jste nám říct, že jste to byl vy, kdo na něj a na

jeho společníka Mertha upozornil naše vládní orgány

hned po osvobození Francie.“

Boris pokrčil rameny. „S mým případem to nijak

nesouviselo.“

142

„Jak myslíte. Pindar byl již mrtvý, a tak se policie

pokusila zadržet Mertha, který je od války na seznamu

válečných zločinců. Můžu vám s uspokojením oznámit,

že se akce zdařila a Merth je za mřížemi.“

„A co je s těmi ostatními?“ zeptal se Biggles.

„Prutski je mrtvý.“

„Opravdu? Jak se to stalo?“

„To je tak trochu záhada. Našli ho ležet před

vstupními dveřmi do zámku. Kolem vnitřní strany dveří

byly nakupeny staré papíry a rozlámaný nábytek,

všechno částečně ohořelé. Vypadalo to jako kdyby někdo

hromadu nejdřív zapálil a potom si to rozmyslel a oheň

udupal. Opravdu zvláštní věc. A bylo by to ještě

záhadnější, kdybychom o jejich úmyslu zapálit zámek

nevěděli.“

„Pravděpodobně se o to pokusili a někdo jejich

úmysl překazil,“ řekl Biggles.

„A co von Stalhein?“

„Právě o něm chci mluvit. Podařilo se mu ve tmě

uniknout, ale stále se ještě nevzdáváme naděje, že bude

dopaden. Patrně zmizel ještě před příchodem policie,

každopádně ho nikdo z policistů neviděl. Něco málo jsme

se dozvěděli od toho čtvrtého muže, který byl s Merthem

za zadním křídlem zámku. Je to nezkušený amatér, a

nebylo těžké přimět ho k mluvení. Vypověděl, že po

našem odchodu došlo na terase k ostré výměně názorů,

během níž ti lotři svalovali vinu jeden na druhého. Von

Stalhein byl pro okamžitý odchod, protože si

uvědomoval, že pošlu na zámek policii. Rozkurážený

Prutski mu odporoval a holedbal se, že zámek zapálí, i

kdyby se k němu měla sjet celá francouzská armáda. Von

Stalhein viděl, že čas hraje proti němu a zmizel. Merth a

143

ten čtvrtý muž se ještě chvíli hádali s Prutskim, ale když

začal štípat nábytek a nosit jej na hromadu ke dveřím,

opustili scénu i oni, protože se obávali, aby von Stalhein

neodjel autem bez nich. Ukázalo se, že jejich obavy

nebyly liché. Když došli na mýtinu, kde mělo stát auto,

byla prázdná. Vrátili se tedy znovu do zámku, aby to

oznámili Prutskimu a zároveň mu chtěli zabránit založit

požár, jehož záře by určitě přilákala policii. Prutskiho

našli ležet před vstupními dveřmi zámku v posledním

tažení, zamumlal něco o liškách a zemřel. Vydali se tedy

pěšky lesem do Salbris a cestou je zadržela policie.“

„Opravdu zevrubný popis událostí,“ řekl Biggles

zamyšleně. „A řekl bych, že celkem hodnověrný. Když

jsme odcházeli ze zámku, zaslechli jsme výstřel z pušky,

vzpomínáte si? Myslím, že ten kdo zabil Prutskiho,

zachránil zámek před vypálením.“

„Tím si můžeme být jisti,“ řekl Boris vážně.

„Myslím, že bych vám měl také něco sdělit, pokud to

zůstane jen mezi těmito čtyřmi stěnami.“

Všichni k němu vzhlédli v němém očekávání.

„Komu zámek Grandbulon opravdu patří, nevím ani

já sám,“ pokračoval Boris. „Ale pro účely, kterým

sloužil, byl vybaven již na začátku války. Stal se jedním

z opěrných bodů slavné Buckmasterovy organizace, která

operovala z Londýna. Proto je kolem tolik křížů s

britskými jmény. Od války se o zámek staral jeden hajný,

bývalý maquista, jeho jméno z pochopitelných důvodů

neuvedu. Měl za úkol na zámek nejen dohlížet, ale také

ho chránit před jakýmkoliv poškozením nebo zničením;

jakých k tomu použije prostředků, bylo ponecháno na

jeho uvážení.“

„Už chápu,“ řekl Biggles pomalu.

144

„A ilegální organizace Reseau Nicky, jejímž

velitelem jste byl vy, byla…“

„Po určitou dobu byla jednou ze skupin organizace

Reseau Buckmaster.“

„To nám objasňuje všechno,“ dodal Biggles. „Zdá

se, že La Sologne a možná i Paříž je už od všech těch

darebáků vyčištěna; až na von Stalheina ovšem, ale ten se

teď bude ze všech sil snažit dostat se z Francie a na

nějaké další lumpárny mu nezbude čas.“

„Proto jsem se také zmínil o Borisovi a jeho

plánech,“ řekl Marcel. „Pokud chce opravdu odjet do

Modávie, nejvhodnější čas je právě teď. Nepřátelská

organizace je silně narušena a než se zprávy o událostech

v La Sologne dostanou za Železnou oponu, nějakou

chvíli to potrvá.“

„Já bych Borisovi naopak radil, aby na celou

záležitost zapomněl. Ať o ní přemýšlím z jakéhokoliv

hlediska, zdá se mi naprosto šílená,“ řekl Biggles. „Ten

podnik by vyžadoval nejen spoustu peněz, ale i naprosto

zdravého člověka, a i tak by byl velmi nebezpečný;

pokud si dobře vzpomínám, sám Boris tu akci označil

jako sebevražednou. Možná, že by se mu i podařilo do

Moldávie proniknout, ale jak by se dostal s nákladem

klenotů zpátky přes bůhvíkolikeré hranice za železnou

oponou, to si opravdu nedovedu představit. A proč by

vlastně dával život v sázku – proč? Kvůli bohatství?“

„Jde o mnohem víc!“ prohlásil Boris. „Nemyslete si

prosím, že si já nebo Charles nechceme vydělávat prací.

Problém je, jak to udělat a neprozradit přitom naši pravou

totožnost. Víte jak lehce takové zprávy proniknou do

novin. Nechci si hrát celý život na kočku a na myš, a

kromě toho je pro mě naprosto nesnesitelná představa, že

145

si poklad našich otců, dědictví staletí, přivlastní banda

drzých darebáků, vydávajících se za spasitele světa.

Stačí, že nám vzali naše paláce a naparují se jako

kukačky v našich poskvrněných pávích hnízdech. Jestli

jim padnou do rukou i naše klenoty a náš rodinný poklad

zmizí navždy – nikdy si to neodpustím.“ V Borisově

hlase se snoubila rozhodnost se zahořklostí a hněvem.

„Naprosto vás chápu,“ utěšoval ho Biggles. „Na

vašem místě bych jistě cítil totéž. A jak ty cetky vlastně

vypadají? Ptám se na váhu a velikost.“

„Přesně to nevím, ale předpokládám, že se jedná o

větší

počet

nejrůznějších

cenných

předmětů,

nashromážděných naší rodinou za celé generace.

Vzhledem k tomu, že jsou uchovávány ve dvou

námořnických vacích z plachtoviny, nebudou vážit příliš

mnoho. Větší část pokladu budou asi tvořit různé prsteny,

spony, náhrdelníky, náušnice, šňůry perel a tak

podobně.“

„Máte nějakou představu o celkové hodnotě

pokladu?“ zeptal se Marcel.

„Asi tak milión liber, řekl bych.“

Bertie tiše hvízdl. „To je balík! To už stojí za tu

trochu námahy.“

Boris se pousmál. „Myslím, že bych vám měl

vysvětlit celou situaci,“ řekl. „Dost už toho víte, tak proč

byste neměli znát všechno. Když náš mocný východní

soused postoupil až k našim hranicím, bylo jasné, že

použije svých osvědčených metod a brzy pronikne i do

naší země. Začali se objevovat první agitátoři snažící se

způsobit rozvrat a poštvat lid proti legální vládě. Tato

snaha našla za čas jistou odezvu a v naší vlasti počala

doutnat revoluce. Můj otec, jehož přesvědčovala dobrá

146

polovina národa o své podpoře, nechtěl vystavit zemi

smrtelnému nebezpečí a hrůzám občanské války, která by

ve jménu míru zničila všechno kolem, a proto se rozhodl

zemi opustit i se svým bratrem – Charlesovým otcem.

Nejdříve odjely v doprovodu věrných sloužících dámy –

jejich manželky. Oba bratři je měli následovat, ale ještě

předtím se chtěli pokusit zachránit rodový poklad,

protože naše rodina neměla v zahraničí téměř žádné

peníze.“

„Jednoho večera po setmění osedlali otec se strýcem

koně, naložili na ně oba vaky s pokladem a doprovázeni

pouze komorníkem, který se jmenoval Karol Levescu,

vyrazili směrem k loveckému zámečku asi dvacet mil od

města, kde chtěli poklad ukrýt, aby nepadl do rukou

ozbrojených revolučních tlup, jež terorizovaly celou

zemi. Jedním z vůdců těchto band byl zloděj a uprchlý

trestanec Prutski, jenž se k povstání připojil jen proto,

aby si naplnil kapsy poklady z vypleněných paláců.

Oběma bratrům se podařilo dopravit poklad do loveckého

zámečku a ukrýt jej na bezpečném místě. Na zpáteční

cestě byli zavražděni. Nešťastnou náhodou se zapletli do

pouličních bouří a v dobré snaze uklidnit situaci

nerozvážně prozradili svou pravou totožnost. Byli na

místě zastřeleni nepřátelskými agenty ukrytými v davu.

Komorník unikl a pouze díky jemu se o té strašné

události dozvěděly moje i Charlesova matka. Lovescu

oběma dámám prozradil i místo, kde je poklad ukryt.

Uplynula dlouhá doba, ale máme dobré důvody věřit, že

je poklad stále ještě na stejném místě. To je ve stručnosti

celá historie.“

„Nechci být příliš zvědavý, ale je ten poklad na

lehce přístupném místě?“

147

„Ano i ne. Na zakopání pokladu nebo hledání

nějakého rafinovaného úkrytu nebyl čas. V Zogorebu –

tak se ten lovecký zámeček jmenuje – bývaly, a pevně

doufám, že ještě jsou, dlouho nepoužívané, polorozpadlé

konírny. Jedna z budov měla na střeše čtverhrannou

věžičku se špičatou střechou, zakončenou stožárem s

větrnou růžicí. Nahoře ve věži byla malá místnost, do níž

se dalo vstoupit pouze po žebříku. Nikdo ten prostor

nepoužíval a po léta v něm hnízdily jen kavky. Jejich

opuštěná hnízda časem popadala na zem a pokrývala

podlahu do výše dvou nebo tří stop. Otec se strýcem

vynesli drahocenné vaky na věž a schovali je pod

hromadami ptačího trusu, doufajíce, že je později

přenesou na nějaké bezpečnější místo. K tomu, bohužel,

ze známých důvodů nedošlo, a proto se domnívám, že

klenoty jsou stále na původním místě.“

„Máte nějaké zprávy, jak vypadá Zagoreb v

současnosti?“ vyptával se Biggles.

„Ale ano, něco jsme se doslechli od přátel ze staré

vlasti. Zámek byl vyrabován a zůstaly z něj jen

rozvaliny.“

„Pokud ti vzbouřenci zámek prohledali, můžeme

předpokládat, že objevili i poklad. Znáte místo, kde byl

váš otec oné noci zavražděn?“

„Na to vám nedokážu odpovědět. Mohl bych po tom

začít pátrat a možná, že bychom se i pravdy dopídili, ale

nechci zbytečně vzbuzovat pozornost.“

„Kde vlastně Zagoreb je?“

„Naše panství se rozkládá u jezera, několik mil

severně od městečka Ronkav. Budovy a hospodářské

stavení jsou přímo na břehu jezera.“

„Jak vypadá okolní krajina?“

148

„Dosti divoce. Většinu loveckých revírů tvoří

hluboké lesy. Ale proč o tom mluvit? Ještě nejsem

dostatečně zdravý, abych se tam vydal a Charles je na

takový podnik příliš mladý.“

„Pokud vím, narodil se Charles ve Francii, a

Zagoreb patrně nikdy neviděl.“

„Nikdy nebyl ani v Moldávii, ale proč se ptáte?“

„Jen tak uvažuji. Věděl bych o způsobu, jak se

dostat do Moldávie a zase zpátky. Umíte řídit letadlo?“

„Bohužel ne, ale chápu, kam svou otázkou míříte.

Myslíte, že by bylo možné najmout pilota, který by tam

se mnou letěl?“

„Možná. Vlastně téměř jistě, pokud by se mu to

vyplatilo.“

„Žádné peníze nemám, ale mohl bych mu nabídnout

určitý podíl z pokladu, pokud jej ovšem nalezneme.

Řekněme deset procent z celkové hodnoty. Jediný

problém vidím v tom, že bych musel do našeho tajemství

zasvětit další osobu, a kdo mi zaručí, že mě pilot nezradí?

Pokušení by bylo jistě veliké. Možná, že se vám zdám

přehnaně podezřívavý, ale zkušenost mě naučila nevěřit

nikomu.“

„Ani nám?“

„Po tom všem, co jste pro mě udělali? To je směšné!

Samozřejmě, že vám naprosto důvěřuji.“

„Díky.“

„Ale obávám se, že v Zagorebu není žádné vhodné

místo k přistání,“ řekl Boris s beznadějí v hlase.

„A co jezero? Jak je velké? Existují přece

hydroplány.“

„Jezero je veliké. Dlouhé alespoň deset mil a

nejméně jednu míli široké.“ Boris pohlédl do očí

149

Bigglesovi. „Chtěl byste se do toho pustit – dejme tomu

za padesát procent hodnoty pokladu?“

Biggles zavrtěl hlavou. „O peníze nejde.“

„Myslíte, že to je příliš nebezpečné?“

„Nebezpečné to jistě je. Po celou dobu letu nad

Evropou by nás sledoval radar.“ Biggles se usmál. „Ale s

tím bychom si jistě poradili, známe své triky, ne? Horší

je, že nemáme letadlo s tak dlouhým doletem. Stroje,

které používáme, patří britské policii a nemůžeme je

využívat k soukromým účelům. Ale na druhou stranu

nemám zrovna nic důležitého na práci a můj šéf v

Londýně mě ujistil, že s návratem domů nemusím nijak

spěchat.“

„A co ten starý Scud, který jste kdysi používal jako

aerotaxi?“ vmísil se do hovoru Bertie. „Ještě je ve

slušném stavu.“

„Je příliš pomalý. Bude třeba letět v noci, za denního

světla by se za Železnou oponu vydal leda blázen.“

Boris se naklonil k Marcelovi. „Předpokládám, že vy

také nevlastníte vhodný stroj.“

Marcel se smutně usmál. „Při mém platu?“

Po chvíli se jeho tvář rozjasnila. „Počkejte, možná

že mám nápad. Borisi, mluvil jste vážně, když jste říkal,

že byste byl ochoten zaplatit pilotovi polovinu hodnoty

pokladu?“

„Ovšem. Proč?“

„Znám člověka, jenž vlastní letadlo, které by se pro

váš účel dokonale hodilo. Ale velká letadla jsou drahá a

těžko nám ho půjčí, když mu nemůžeme zaručit, jestli se

s ním ještě někdy shledá. Ale ten muž, o kterém mluvím,

je rozený hráč; když ucítí možnost získat dvojnásobnou

150

hodnotu letadla v případě, že uspějeme, anebo přijít o

všechno – myslím, že nezaváhá.“

„Začíná mi to připadat jako ruská ruleta,“ podotkl

Biggles. „Kdo je ten člověk, jaké má letadlo a kde?“

„Ten dotyčný se zabývá dovozem tropického ovoce

a zeleniny, a proto používá letadla, převážně hydroplány,

kterými létá na své plantáže v Africe, na Kypru, v Izraeli

a dokonce i na Madagaskaru. Má malé letiště nedaleko

Marseille. Kromě jiných letadel vlastní i dva Nord

Noroity, které koupil od francouzské vlády a přizpůsobil

je pro své potřeby. Jsou to hydroplány původně určené

pro průzkumné a záchranářské účely. S dvěma Jumbo

motory, přídavnými nádržemi a posádkou sedmi mužů

mají dolet více než dva tisíce mil. Nejsou to rychlé stroje,

ale dokáží udržet cestovní rychlost dvě stě třicet mil za

hodinu po dobu osmnácti hodin. Na levoboku mají pro

záchranářské operace šest stop široké nákladní dveře.“

Rozhostilo se ticho. Po chvíli Biggles řekl: „Zní to

dobře, ale bude ten člověk ochotný riskovat jedno ze

svých letadel až mu vysvětlíte, o jakou akci se jedná?“

Marcel rozhodil rukama. „Za zeptání nic nedám a on

ať se rozhodne jak chce. Jste ochoten ujmout se velení

celé operace, když nám letadlo přislíbí?“

„Jsem už příliš starý, než abych skákal do vody, o

které nevím, jak je hluboká,“ odpověděl vážně Biggles.

„Dejte mi chvíli na rozmyšlenou a mezitím se dohodněte

s majitelem toho letadla. Do příprav se pustíme, až

budeme vědět na čem jsme. Jak dlouho vám to bude

trvat?“

„Jen několik hodin. Ten člověk je buď v Paříži

anebo v Marseille. Jestli je v Marseille, tak tam za ním

hned zaletím. Určitě mi vyjde vstříc, také jsem mu

151

několikrát pomohl, když se dostal do nějakých sporů s

Leteckou správou.“

„Tak dobře. Dejte se do toho,“ rozhodl Biggles. „Já

si zatím odskočím do Londýna za svým šéfem. Ale co

uděláme s Borisem a Charlesem? Vzhledem k té události

v Bouloňském lesíku nebudou v Paříži v bezpečí,

nezapomínejte, že von Stalhein je stále na svobodě.“

„Co navrhujete?“ zeptal se Marcel.

„Myslím, že by měli letět s námi do Londýna a

trochu si odpočinout, než se rozhodneme jak budeme

postupovat dál.“

„Uvědomujete si, že nemáme peníze, a nemůžeme

vám za vaše pohostinství zaplatit?“ namítl Boris.

Po Bigglesově tváři se rozlil široký úsměv. „S tím

bych si starosti nedělal. Když ten váš pirátský poklad

přivezeme, můžete mi dát třeba královskou korunu s

diamanty.“

„A když ho nepřivezeme?“

„V tom případě už asi nebudeme žádné peníze

potřebovat,“ zažertoval Biggles.

152

KAPITOLA 14

Hráčova volba

Sotva Biggles a jeho přátelé dorazili do Londýna,

telefonoval Marcel. Oznámil jim, že jeho známý souhlasí

se zapůjčením jednoho ze svých letadel pro plánovanou

expedici za následujících podmínek: pokud bude letadlo

zničeno nebo se expedici nepodaří poklad získat,

nedostane nic. V případě úspěšné akce obdrží 20 000

liber, přičemž stávající hodnota letadla je asi polovina

této částky. Ale bylo tu ještě něco navíc. Mohli si vybrat

ze dvou letadel. Jedno bylo v marseillském přístavu a

druhé stálo prázdné na Kypru a čekalo na náklad ovoce.

Marseillské letadlo se chystalo k letu do Beirutu a pokud

by měli zájem, posádka by je vzala na palubu a vysadila

je při mezipřistání na Kypru. Musejí se však rozhodnout

rychle, protože letadlo odlétá přesně za týden.

Biggles se rozhodl okamžitě zahájit akci. Zčásti jej k

tomu přiměla Marcelova horlivost a také možnost

startovat z Kypru, ležícího podstatně blíže jejich cíli než

Marseille, se mu jevila jako neobyčejně výhodná, protože

větší část letu proběhne nad mořem. Skloněn nad mapou

vysvětlil svým přátelům, že mohou přiletět do Moldávie

z východu, přes Černé moře. Na pobřeží jistě nebude

tolik hlídek, jako na ostře střežené západní hranici. Další

výhodou je, že mohou použít letadlo, které je v

přístavech východního Středomoří natolik známé, že

nevzbudí nežádoucí pozornost.

Biggles neztrácel čas a vybídl Marcela, aby

velkomyslnou nabídku přijal a požádal majitele letadla o

153

zapůjčení stroje umístěného na Kypru. Zároveň

Marcelovi sdělil, že za ním co nejdříve přijede do

Marseille a dobu zbývající do odletu využijí k seznámení

se s letadlem a k nákupu nafukovacího gumového člunu,

který budou potřebovat k vylodění na moldavském

pobřeží.

Potom se dal do detailního plánování letu, neboť, jak

řekl Borisovi: v letectví, stejně jako v ostatních oborech

lidské činnosti, úspěch záleží na maličkostech. Biggles se

řídil heslem, že o zdaru nebo neúspěchu každého

dálkového letu je rozhodnuto již na zemi před startem.

Jakékoliv opomenutí může mít velice vážné následky.

Nejdříve se sešel se svým velitelem, leteckým

komodorem Raymondem; vyprávěl mu celou historii a

požádal jej o dočasné propuštění z funkce. Neopomněl

mu zdůraznit, že k plánované expedici hodlá použít

zapůjčený civilní Nord – tím se celá akce stane naprosto

soukromým podnikem, do nějž nebude zapleteno žádné

letadlo spadající do kompetence britské vlády. Očekával

komodorův nesouhlas, obával se příkrého odmítnutí, ale

k jeho příjemnému překvapení se nic takového nestalo;

vyšší místa byla ochotná přimhouřit oko a mlčky celou

akci tolerovat, pravděpodobně díky Borisově válečné

spolupráci se spojenci. Komodor akci výslovně

nezakázal, ale neopomenul zdůraznit, že pokud dojde k

nějakému nezdaru, nemá cenu se dovolávat jeho pomoci,

protože politická situace mezi Západem a Východem je

už tak dost napjatá.

„Kudy se tam chcete dostat?“ zeptal se komodor

přistupuje k mapě Evropy, pokrývající celou stěnu jeho

kanceláře.

154

„Mohl bych se pokusit obletět Egejské moře, ale tím

bych se dostal nepříjemně blízko k hranici doletu tohoto

typu letadla,“ odpověděl Biggles.

„Doufám, že neuvažujete o přeletu Turecka,“ namítl

ostře komodor.

„Kdyby to bylo možné, ušetřil bych si spoustu času i

problémů,“ uvažoval Biggles.

„Ale…“

„Prosím, nechte mě domluvit, pane. Rozhodně

nemám v úmyslu porušovat mezinárodní letecké smlouvy

a vniknout do vzdušného prostoru cizího státu mimo

stanovené koridory; ale Turci jsou rozumní lidé, a

možná, že byste mi mohl opatřit výjimečné povolení

přímo z jejich londýnského vyslanectví.“

„Jaký bych udal důvod?“

„Mohl byste říct, že se jedná o rutinní kontrolu

radarových zařízení Interpolu.“

Komodor se pousmál. „Vy máte odpověď na

všechno. Tak dobrá, uvidím, co se dá dělat.“

Vyvstala ještě otázka, kdo bude mít v době jejich

nepřítomnosti službu v londýnské kanceláři, ale když

Biggles komodorovi vysvětili, že celá akce nebude trvat

víc než čtyřiadvacet hodin, velitel na tomto bodu netrval.

Výsledkem jejich rozhovoru bylo, že všichni členové

expedice obdrží čtyřiadvacet hodin volna od okamžiku,

kdy opustí Londýn. Výběr členů výpravy byl

jednoznačný, jediným problémem byla pouze účast

Borise a Charlese. O Borisovi se příliš dlouho

nediskutovalo, protože byl jediný, kdo cílovou oblast

znal a zároveň byl také jediný dospělý, který mluvil

místním jazykem, což se mohlo v případě nutnosti ukázat

jako mimořádně důležité. Pochybnosti vzbuzoval pouze

155

Charles, jehož účast pokládal Biggles za příliš riskantní.

Namítal, že vezmou-li s sebou i Charlese, ztratí Moldávie

– v případě neúspěchu akce – oba poslední právoplatné

kandidáty, kteří by mohli zasednout na trůn, pokud by

revoluční vláda padla, a to by byl konec všem nadějím

moldavské royalistické strany, která doufala, že dříve

nebo později se jeden z nich ujme vlády. Ale hořké

zklamání v Charlesových očích a výmluvné naléhání

Borisovo zviklaly Bigglese natolik, že nakonec, byť

nerad, dal k Charlesově účasti souhlas.

Přípravy pokračovaly. Byly prozkoumány mapy,

změřeny vzdálenosti, vytyčeny trasy a prostudovány

povětrnostní podmínky – začal se rýsovat plán. K cíli se

přiblíží v noci, pokud nebude zamračeno využijí měsíční

světlo. Po celou dobu letu budou zachovávat radiový

klid.

Letadlo nebude vybaveno žádnou zvláštní výzbrojí.

Pro případ nouze si vezmou s sebou pouze osobní zbraně,

které použijí pouze k sebeobraně. Boris prohlásil, že

pokud nedojde ke komplikacím, nebude celá akce na

moldavské půdě trvat víc než půl hodiny od okamžiku

přistání, protože lovecký zámeček stojí přímo na břehu

jezera.

Detailní plán vypadal takto: Biggles a Marcel

zasednou v řídící kabině jako piloti společně s Borisem,

který bude plnit funkci pozorovatele. Jeho hlavním

úkolem bude navést letadlo na cíl a v případě špatné

viditelnosti najít místo plánovaného přistání, neboť

jezero není jednolitá vodní plocha, ale je plné různých

ostrovů a ostrůvků. Jeden z nich je jen asi čtvrt míle od

břehu, přímo naproti zámečku. V závětří tohoto ostrova

hydroplán zakotví a počká na výsadkovou skupinu, která

156

se vylodí na břeh. Biggles nevěděl, jak blízko ostrova se

mu podaří přistát. Čím blíž, tím líp. Kvůli utajení, by

nerad používal k popojíždění po hladině motory.

Algy poslouží jako navigátor. Bertie usedne v

kabině radisty a bude sledovat radiový provoz protivníka.

Ginger a Charles budou pozorovat vzdušný prostor a

hlásit případná nepřátelská letadla. Před přistáním bude

jejich hlavním úkolem připravit u nákladních dveří

nafukovací člun a ve vhodném okamžiku jej spustit na

vodu.

Po přistání zůstane v letadle Algy, připraven k

okamžité akci, a také Ginger, který bude pozorovat

pobřeží a čekat na smluvené světelné signály. Bertie

odveze výsadkovou skupinu na břeh a setrvá u člunu na

stráži. Ostatní proniknou ke stájím a co nejrychleji se

vrátí. Rychlost akce je životně důležitá, prohlásil Biggles.

Hydroplán bude zcela jistě zachycen nepřátelskými

radary, a protože nebude odpovídat na radiové výzvy

pozemních kontrol, bude na místo přistání bezodkladně

vyslána jednotka pohraniční stráže, která může zaútočit

ze země, z vody i ze vzduchu.

Biggles nebyl žádný panikář, ale největší obavy v

něm vzbuzovala představa, že je celý objekt permanentně

střežen; což by bylo jen přirozené, kdyby současná

moldavská vláda třeba jen tušila, že se někde v blízkosti

skrývá poklad. Do Moldávie mohly proniknout zprávy o

událostech ve Francii a také von Stalhein je stále na

svobodě; tyto myšlenky Bigglese nijak neuklidnily.

Věděl, že se zapletl do velké politiky a ani jeho bystrý

mozek nedokázal předvídat, jak se bude situace vyvíjet.

Ale nemá smysl skákat přes plot dokud u něj nejsme, řekl

si Biggles. Buď se plán zdaří, anebo ztroskotá na

157

nějakých nepředvídatelných překážkách, to ukáže

budoucnost.

A tak se po třech dnech všichni zase vrátili do

Francie. Přiletěli z Londýna přímo na marseillské letiště

Marigane, kde je očekával Marcel, zavezl je autem ke

kotvišti Nordu a seznámil je s posádkou.

„Chtějí startovat za úsvitu, na Kypr je daleko,“ řekl

Marcel Bigglesovi. „Vyhovuje vám to?“

„Můžeme odstartovat třeba za deset minut, budou-li

chtít,“ ujišťoval ho Biggles. „My jsme připraveni.“

„Tak tedy za úsvitu,“ odvětil Marcel.

Několik hodin zbývajících do startu proběhlo bez

zvláštních událostí a let na Kypr rovněž. Během letu se

Marcel s Bigglesem občas střídali u řízení, aby si

neznámé letadlo vyzkoušeli. S jeho letovými vlastnostmi

byli nadmíru spokojeni a Biggles dokonce prohlásil, že

stroj je pro účely expedice jako stvořený.

Při letu na východ ještě doladili poslední detaily

plánu a rozhodli se, že pokud bude jejich letadlo na

Kypru připravené k odletu – a o tom nikdo z nich

nepochyboval – vystartují do Moldávie hned po setmění.

Marcel s Bigglesem souhlasil a dodal, že dalším

odkládáním začátku operace nic nezískají, ale mohou

mnoho ztratit.

Na ostrovní základně přistáli ještě za denního světla.

Slunce se pomalu sklánělo k západu a v jeho paprscích se

blýskal jejich Nord, připoutaný u přístavního mola.

Rozloučili se s posádkou, která je dopravila na ostrov,

popřáli jí šťastný let do Libanonu a potom se vypravili do

města, aby se před nadcházející nebezpečnou výpravou

trochu posilnili.

158

KAPITOLA 15

Rušná noc

V deset hodin v noci se Nord prodíral ve výšce

dvanáct tisíc stop pomalu plynoucí kupovitou oblačností,

rozprostírající se, podle meteorologických zpráv, nad

celým Blízkým východem. Let v mracích Bigglesovi

nevadil, v tomto okamžiku mu docela vyhovoval, ale

obával se, aby oblaka nezhoustla, až se budou blížit k

cíli; při zatažené obloze by jezero těžko hledali. Ještě

horší situace by nastala, kdyby hustá oblačnost unášená

severozápadním

prouděním

narazila

na

vrcholky

Transylvánských Alp a z dešťových mraků by začalo

pršet; přívaly vody by snížily viditelnost téměř na nulu.

V jedné rovině s letadlem visel nízko nad obzorem

široký srpek vycházejícího měsíce a jeho bledé světlo

lemovalo obrysy mraků jemnou stříbrnou září. Letěli nad

Černým mořem; přiléhavý název, pomyslil si Biggles,

nikde v dohledu ani světélko. Někde ve tmě na levoboku

leželo bulharské pobřeží.

Let už trval více než dvě hodiny a podle hrubého

odhadu museli být nejméně v polovině cesty ke svému

cíli – Zagorebu. Až dosud se pohybovali nad západním

Tureckem a pozemní kontroly jim nevěnovaly žádnou

pozornost, neboť přelet byl řádně ohlášen leteckým

komodorem Raymondem a Biggles letěl – jak to

vyžadoval mezinárodní letecký řád – s rozsvícenými

pozičními světly. Když opustili turecký vzdušný prostor

a ocitli se mimo všechny známé koridory, Biggles se už

žádnými předpisy neobtěžoval a poziční světla zhasl.

159

Největší nebezpečí je čekalo v okamžiku, kdy přeletí

jižní pobřeží Rumunska a začnou nabírat severnější kurs

do Moldávie. Za tento manévr byl zodpovědný Algy,

sedící v kabině navigátora. Kdyby se dostali příliš daleko

na sever, ocitli by se nad jižním cípem sovětského území

a tomu se chtěli, z pochopitelných důvodů, vyhnout.

Motory duněly ještě asi hodinu a potom se stroj

podle Algyho pokynů začal stáčet poněkud na západ a

celá posádka vyhlížela netrpělivě světla Konstanty, podle

nichž si chtěli upřesnit pozici. Algy původně doufal, že

zahlédnou i hlavní město Bukurešť, ležící jen sto mil

západním směrem, ale neprostupná hradba mraků jim

bránila v rozhledu. Nakonec se pod nimi přece jen

objevila

Konstanta,

pár

blikajících

světélek,

roztroušených podél pobřeží.

Letěli teď na severo-severozápadním kurzu směrem

ke Galati a k těžko přehlédnutelnému širokému Dunaji,

druhé nejdelší evropské řece, jejíž delta leží o něco dále k

severu. U Galati se Dunaj stáčí z jihovýchodu na

severovýchod, takže ho nemohli použít jako spolehlivý

orientační bod.

Jezero, ke kterému směřovali, leželo – podle Borise

– na severozápadním okraji Dobrudžských močálů,

rozsáhlé oblasti rákosím zarostlých bažin, obklopujících

několik ústí Dunaje. Boris prohlásil, že je spolehlivě

navede k cíli, jakmile spatří řeku.

Zanedlouho zachytil Bertie první radiové signály,

vyzývající je v mezinárodním kódu, aby se identifikovali

a udali cíl letu. Podle Bigglesových instrukcí je

ignoroval. Jiná možnost nebyla.

„Zřejmě nás zachytili radarem, ale s tím jsem

počítal,“ řekl Biggles.

160

„Naštvou se, že jim neodpovídáme,“ poznamenal

Bertie.

„Ať třeba prasknou vzteky,“ odvětil Biggles.

Nikoho příliš nepřekvapilo, když za několik

okamžiků proťal tmu paprsek světlometu, propátrávající

oblohu v nebezpečné blízkosti letadla. Jejich pozice byla

prozrazena. Sotva se Biggles stačil skrýt v nejbližším

mraku, objevil se další světlomet.

„Začínají trochu obtěžovat,“ řekl Boris.

„Kdybychom nalétávali od východu, bylo by to ještě

horší,“ odpověděl Biggles. „To by si na nás takhle svítili

celou cestu. Řekněte Gingerovi, aby začal vyhazovat

antiradarové clony a všichni ostatní ať se rozhlížejí po

stíhačkách. Jestli máme najít cíl, budu muset vylétnout z

mraků.“

Za minutu opustili mrak. Téměř okamžitě vybuchl

ve vzduchu protiletadlový granát, naštěstí dost daleko od

nich.

„Už nás asi mají dost,“ řekl Marcel.

„Myslím, že to bylo jen varování. Musíme něco

udělat nebo to bude horší.“ Při těch slovech Biggles

vypnul motory a sklonil letadlo do klouzavého letu.

„Jdeme dolů?“ zeptal se Marcel.

„Snažím se dostat pod jejich radary,“ odpověděl

Biggles. „Támhle vidím řeku. Víte kde jsme, Borisi?“

„Naprosto přesně.“

„Myslíte, že nás můžete vizuálně navádět?“

„Jistě.“

„Nejsou v cestě žádné hory?“

„Žádné. Když se budete držet na východ od řeky,

poletíme jen nad plochou krajinou a močály.“

161

„To je dobrá zpráva.“ Biggles položil letadlo na

křídlo a rychle ztráceli výšku.

Daleko na východ od nich se rozsvítily na zemi tři

další světlomety.

„Asi si myslí, že se chceme dostat do Ruska a

vysadit tam nějakého agenta nebo nějakého odvézt,“

uvažoval Biggles.

„Doufejme, že máte pravdu,“ řekl Boris. „Vidím

Ronkav,“ pokračoval a hlas se mu třásl vzrušením. „To

musí být Ronkav. Žádné jiné město nablízku není. Ano,

támhle je jezero. Vidíte? Ve vodě se odráží měsíc.“

„Je to velice hezké,“ odpověděl Biggles. „Ale jste si

jistý, že se jedná o správné jezero? Nerad bych jásal

předčasně.“

„Ano, určitě,“ prohlásil Boris. „Poznávám některé

ostrovy podle tvaru.“

„No tak dobře. Jestli jste se zmýlil, máte nás na

svědomí.“ Biggles sklonil stroj do ještě strmějšího

klesání, protože měli poměrně velkou výšku a k jezeru

nebylo daleko.

V kabině se Ginger usmál na Charlese. „Takhle sis

svou první návštěvu vlasti nepředstavoval, že?“

„To tedy ne,“ zamumlal Charles. „Proč se sem mám

plížit v noci jako zloděj?“

„Kdybys sem přišel jiným způsobem, můj milý

mladý příteli, tak bys asi tuhle zemi hned tak neopustil,“

odpověděl vesele Bertie.

„Nevím, proč kvůli nám tolik riskujete.“

„To já taky nevím, Charlie, opravdu ne,“ odpověděl

Bertie. „Ale asi za to může Biggles. Je celý blázen do

těch starých zkazek o svatém Jiřím Drakobijci a

podobných nesmyslů. Víš Charlie, je to jen mezi námi,

162

ale myslím si, že se narodil alespoň o pět set let později

než měl; takhle nasoukat se do brnění a vsednout na

komoně, to by se mu líbilo, popadnout palcát a vzhůru do

boje. A místo toho se tu natřásá v okřídlené zaolejované

plechovce.“

Charles se překvapeně otočil k Gingerovi. „Ten je

legrační.“

„Kdo?“

„Bertie.“

„Co je na něm legračního?“

„To co říká a způsob jak to říká, vůbec se nechová

jako policista. Nikdy nevím, kdy mluví vážně a kdy si

dělá legraci.“

„Nesmíš se nechat zmást,“ varoval ho Ginger.

„Tyhle řeči vede jen z vrozené hrůzy, aby ho někdo

nepovažoval za chvastouna. Takových Britů je víc. Když

je potkáš, dej si na ně dobrý pozor. Jsou nebezpeční.

Plácají nesmysly kolem dokola, ale když je potřeba, tak

dělají všechno přímo. Jdou přímo na věc, vrhají se hlavou

přímo proti zdi a střílejí přímo od boku. Možná, že tě to

překvapí, ale tady Bertie sestřelil za války dvaatřicet

nepřátelských letadel. Sám je ani nepočítal, ale já ano.“

„Tak už toho nechte,“ zaprotestoval Bertie. „Tady

nejsme v žádném debatním kroužku.“

„Omlouvám se,“ řekl Charles a v jeho hlase

zaznívala náhle probuzená úcta. V pilotní kabině bylo

ticho. Všechny oči se upíraly k hladině jezera, která se k

nim rychle přibližovala.

„To je ten ostrov,“ řekl Boris, ukazuje prstem. „Ten

dlouhý, úzký, s kopcem na konci. Pod tím vrškem bývala

rybářská chata a loděnice. Jestli přes něj poletíte,

nespouštějte se moc nízko, jsou tam stromy.“

163

„Naproti na pevnině jsem zahlédl světlo. Teď už je

pryč. Co to mohlo být?“

„Nevím. Možná nějaký vesničan.“

„Co by tam dělal teď v noci?“

„Nejspíš pytlačí.“

„Správný pytlák se obejde bez světla.“

Boris bedlivě pozoroval krajinu. „Něco mi tady

nehraje. Něco se tam změnilo,“ řekl pomalu. „Ten ostrov

je stejný jako býval, ale protější břeh jezera se mi zdá

jiný, prostornější. Už to mám. Chybí tam stromy. Po

celém břehu jezera byl hustý borový les. Někdo ho

vykácel.“

Biggles se sneslještě o něco níž. Letadlo se

pohybovalo nehlučně, jen ve vzpěrách křídel svištěl vítr.

„Musíme dolů a nechci, aby nás někdo slyšel,“ řekl

Biggles. „Je to trochu riskantní, ale rád už bych přistál.

Tak co říkáte, Borisi?“

Boris unaveně a trochu nejistě odpověděl: „Já to

nechápu. To místo je správné, ale vypadá trochu jinak.

Vidím tam nějakou dlouhou budovu a také břeh je nějak

podivně useknutý.“

„To je loděnice,“ řekl Marcel stručně. „A jestli mě

zrak nemýlí, vidím u ní zakotvené lodě.“

„Asi na dopravu dřeva,“ uvažoval Biggles. „Obávám

se, že si někdo na místě vašeho loveckého zámečku

postavil pilu, Borisi.“

„Vypadá to tak,“ přitakal Boris. „Jistě by to bylo

výnosné. Ale nikdy by mě nenapadlo…“

„Proč ne?“ přerušil ho Biggles. „Pokud už stromy

vykáceli, dřevo odvezli a místo je opuštěné, nic se

neděje. Ale znepokojují mě ty lodě. Obávám se, že pila je

ještě v provozu a klády k ní vozí odněkud z větší dálky.“

164

„Po tak dlouhé době jsem měl nějaké změny

očekávat,“ zamumlal Boris zahanbeně. „Omlouvám se

vám.“

„Není proč se omlouvat,“ utěšoval ho Biggles.

„Při akcích jako je naše se nedá všechno předem

plánovat. To není jako ve válce, kde si každý generál

udělá předem pečlivou rekognoskaci terénu a nemusí se

spoléhat na nezaručené zprávy z druhé ruky. To jsme při

nejlepší vůli udělat nemohli. Tak se tím netrapte a

zachovejte klid. Jdu na přistání.“

Hydroplán se snášel v mrtvém tichu k hladině jezera,

na níž mírný protivítr vzdouval lehké vlnky, ozářené

měsíčním svitem. Všichni na palubě si uvědomovali, že

nadešla rozhodující chvíle. Stačí sebemenší chyba a…

Biggles žádnou chybu neudělal, ale přesto si s

úlevou oddechl, když kýl hydroplánu dvakrát lehce

políbil hladinu, pak na ní spočinul plnou vahou, trochu se

ponořil a letadlo se pomalu zastavilo jen několik set

yardů od břehů ostrova, který se tyčil mezi nimi a

pevninou jako beztvarý černý stín.

„Bon. Tres bon,“ zašeptal Marcel. „Cítil jsem srdce

až v krku. A co teď?“

„Zůstaneme chvíli sedět na místě. Máme dost času,

nikam nespěcháme. Jestli nás viděli přistávat, což se mi v

téhle vzdálenosti od pevniny nezdá příliš pravděpodobné,

tak se to brzy dozvíme. Nasměroval jsem letadlo tak, aby

nás vítr unášel směrem k ostrovu, zůstaneme v jeho stínu.

Musela by to být vyložená smůla, kdyby nás v té

inkoustové tmě někdo zahlédl. Tak jak se cítíte, Borisi?“

„Jsem málem bez sebe vzrušením, ale vyčítám si, že

jsem se nechal zmást změnami na pobřeží.“

165

„Tím se netrapte. Takové věci se stávají při každé

operaci. A teď buďte všichni tiše a poslouchejte, jestli se

k nám nikdo nepřibližuje.“

Nějakou chvíli seděli všichni mlčky, naslouchajíce

jen pleskání vlnek o trup letadla a pozorujíce hru světla a

stínu na vodách jezera. Lehký vítr zahnal hydroplán

blízko k ostrovu a po krátké chvíli se plováky dotkly dna.

Biggles dal rozkaz spustit na vodu gumový člun.

„Myslím, že jsme v bezpečí, můžeme vyrazit,“ řekl.

Boris navrhl: „Než spustíte člun, můžu vylézt

nahoru na kopec a porozhlédnout se směrem k pevnině.

Aspoň uvidím, jestli jsou tam nějaká světla.“

„To je dobrý nápad,“ řekl Biggles. „Vraťte se brzy.“

Za deset minut byl Boris zpátky a hlásil, že žádná

světla ani jiné známky lidské přítomnosti neviděl. Tou

dobou už byl gumový člun připraven na hladině.

„Tak dobře,“ řekl Biggles tiše. „Vyrazíme. Letadlo

máš na starosti ty, Algy. Ale dělá mi starosti, že odtud

nevidíš na pevninu. Co kdybychom ti potřebovali z

nějakého důvodu dát signál, anebo ty nám? Myslím, že

by bylo nejlepší, kdybys poslal Gingera na ten kopec, kde

byl před chvílí Boris. Měl by rozhled na obě strany a

mohl by fungovat jako spojka mezi tebou a Bertiem,

který zůstane u člunu na místě, kde se vylodíme. Je dost

pravděpodobné, že se budeme vracet ve velkém spěchu a

aspoň bys měl čas nastartovat motory.“

„Dobrý nápad. Slyšel jsi to Gingere?“

„Slyšel.“

„Dobře se kryj. Neukazuj se proti nebi.“

„Já vím.“

166

„Tak, pánové,“ řekl Biggles. „Jdeme na to.“

Nastoupil do člunu a přidržoval jej u trupu letadla, dokud

ostatní nenastoupili.

Ve člunu byla jen dvě pádla. Bertie se jednoho

chopil, Marcel popadl druhé a mocnými záběry paží

dopravili neohrabané plavidlo až ke konci ostrova. V těch

místech tonulo jezero v měsíčním světle, a proto dal

Biggles příkaz zastavit, a počkat, až měsíc zahalí mraky.

Když se tak stalo, člun se znovu rozjel. Biggles upřeně

pozoroval tmavou pobřežní čáru pátraje po jakékoliv

známce nebezpečí, ale v podstatě neočekával, že něco

uvidí. Pokud letadlo přistálo nepozorovaně, bylo krajně

nepravděpodobné, že se na pobřeží někdo objeví; a v

případě, že byli zpozorováni, bude nepřítel čekat někde v

úkrytu a udeří v okamžiku, kdy člun přirazí ke břehu.

Vylodění na neznámém pobřeží byla nejnebezpečnější

část celé operace.

Biggles tiše seděl, nervy napjaté k prasknutí. Nikdo

nepromluvil, nikdo se neodvážil ani pohnout; jen Marcel

a Bertie opatrně nořili pádla do vody. Celá posádka

přetíženého člunu si až příliš dobře uvědomovala, že

následující minuty rozhodnou o jejich životě nebo smrti.

Když měsíc vyplul z mraků a zalil hladinu sinalým

světlem, byli jen dvacet yardů od břehu.

Biggles si uvědomil, že nastal okamžik pravdy.

Nestalo se nic. Ještě několik záběrů pádel a gumový člun

se lehce zarazil o dřevěné molo. Za přístavištěm trčely z

holého svahu pařezy čerstvě pokácených stromů a země

byla rozryta pásy těžkých traktorů. Na rovném

prostranství nedaleko od břehu stálo jedno z oněch

dlouhých, dřevěných stavení, která zahlédli ze vzduchu.

167

Biggles vystoupil na břeh a všichni ostatní jej

následovali; s výjimkou Bertieho, který měl zůstat jako

stráž u člunu. Chvíli zůstali stát a rozhlíželi se. Nikde v

okolí nebyl žádný úkryt, mohli se pouze zarýt do bahna.

Po chvíli se Biggles zeptal Borise: „Tak co? Víte

kde jsme?“ zašeptal.

„Ano. Stromy jsou pryč, ale tvar břehu poznávám.“

Boris nedokázal potlačit vzlyknutí a roztřeseným

hlasem dodal: „Nezlobte se, krvácí mi srdce, když vidím

v takovém stavu místo, kde jsem jako chlapec zažil tolik

krásných chvil.“

„Jestli jste se už zorientoval, tak nám ukažte, kde

jsou stáje, doufám, že ještě stojí,“ řekl Biggles netrpělivě.

„Jistě.“ Boris se zadíval napravo. „Nevidím věž.

Jestli se nepletu, měla by být odsud vidět.“

„Hned se přesvědčíme,“ řekl rázně Biggles. „Veďte

nás.“

Boris uposlechl. Vedl je až ke konci přístaviště a pak

odbočil v pravém úhlu směrem od břehu. Pohyboval se

tiše a opatrně, jak to situace vyžadovala. Ostatní ho

následovali a teprve teď začínali pomalu chápat, proč

první pohled na břeh Borisem tak otřásl. Holá

prostranství, která za sebou neznámí dřevorubci

zanechali, připomínala krajinu, kterou se přehnala válka.

Širokým obloukem obešli dlouhá stavení, jež

pokládali za ubikace dělníků a vystoupili mírným svahem

na nevysoký pahorek, odkud se jim otevřel pohled do

mělkého údolí. Boris postoupil ještě o jeden nebo dva

kroky a nejistě se zastavil. Nic neřekl, ale z jeho

ztrnulého postoje všichni vycítili, že je něco v nepořádku.

„Co se děje?“ zeptal se Biggles.

168

Boris zvedl ruku a ukázal směrem k podlouhlé

hromadě sutin nedaleko před nimi. „To bývaly stáje,“

řekl chvějícím se hlasem.

„Tak na co čekáme?“ zeptal se netrpělivě Biggles.

„Věž!“ vyhrkl Boris zděšeně. „Věž zmizela!“

„To je mrzuté,“ odpověděl Biggles.

169

KAPITOLA 16

Starý muž vzpomíná

Po Borisově šokujícím prohlášení se rozhostilo

tísnivé ticho. Všichni zůstali jako ohromeni a snažili se

domyslet dosah jeho slov. Po chvíli řekl Boris

malomyslně: „Byl jsem blázen, když jsem si myslel, že

se tu nic nezmění. Vytáhl jsem vás sem zbytečně. Je mi

to líto, ale můžeme se vrátit domů.“

„Ne tak rychle,“ namítl Biggles. „Když už jsme

tady, tak se tu trochu porozhlédneme. Jestli stáje někdo

zapálil, nebo je nechal úmyslně strhnout, tak tady patrně

zbytečně ztrácíme čas. Ale přestože věž zmizela, část

objektu ještě stojí, jedna z budov má dokonce kus

střechy.“

„Musíme zjistit, co se vlastně stalo,“ přidal se k

Bigglesovi Marcel. „Třeba se věž zřítila sama a podklad

leží někde pod troskami.“

„I kdyby to byla pravda, nemůžeme ho vykopat.

Nemáme žádné nástroje,“ oponoval mu Boris. „A víte jak

dlouho by to trvalo?“

„Zbytečně ztrácíme čas,“ přerušil ho Biggles.

„Musíme tomu přijít na kloub. Pojďte!“ Po těch slovech

vyrazil kupředu; brodil se blátem a překračoval osekané

větve.

Ostatní šli za ním a po několika minutách stanuli u

zbytků stájí, osvětlených modravým svitem měsíce. Z

170

části budovy, v místech, kde stávala věž, zbyla jen

hromada ohořelých trámů, pokroucených nosníků a kus

obvodové zdi. Bylo nad slunce jasnější, že budovu zničil

oheň; a protože drahokamy, jak známo, žár nesnášejí,

dalo se předpokládat, že klenoty vzaly za své v

plamenech. Vzdálenější část stavby byla sice v

posledním

stádiu

rozkladu,

ale

ještě

stála,

v

polorozpadlém zdivu zel otvor – pootevřené dveře.

„Co bylo v téhle části? Jste si jistý, že věž nestávala

tady?“

„Naprosto. V tomhle křídle se uchovávaly postroje.“

Biggles se pokusil dveře otevřít, ale rezavé panty

zaskřípaly tak hlasitě, že na okamžik zaváhal. Ve chvíli,

kdy se obracel k odchodu, zazněl z nitra budovy varovný

hlas. Účinek nesrozumitelných slov lze jen stěží popsat.

Charles se dal na útěk, uklouzl a upadl. Boris rychle o

krok ustoupil a Biggles s Marcelem bleskem vytáhli

pistole. Všichni strnuli v napjatém očekávání. Po chvíli

se Boris vzpamatoval a odpověděl neznámému stejným

jazykem.

Ve dveřích rozpadlé stáje se objevil temný obrys

postavy. Tajemný muž opět promluvil a Boris mu

odpověděl. Napětí se stupňovalo. Ve tmě budovy

zablikala baterka a kužel světla dopadl na Borisovu tvář.

Boris se ani nepohnul. Muž ve dveřích zalapal po dechu a

vzápětí vyšel ven. Přistoupil k Borisovi, poklekl před ním

a uklonil se až k zemi. Potom se opět vztyčil a tichým,

naléhavým hlasem cosi řekl.

Boris se otočil k Bigglesovi a zjevně dosud

nechápaje plný význam svého sdělení, prohlásil:

„Nemáme se čeho bát. Je to Karol Levescu, muž, který

doprovázel mého otce té noci, kdy byl zavražděn. Zve

171

nás dovnitř, má pro nás nějaké zprávy a tvrdí, že venku

není bezpečno.“

Starý sluha je zavedl do rozlehlé tmavé místnosti jen

spoře osvětlené bledým měsíčním světlem, prodírajícím

se vytlučenými okny plnými pavučin. Všichni napjatě

čekali na jeho sdělení. Stařec promluvil. Hovořil dlouho,

rychlým, naléhavým šepotem. Kromě Borise a Charlese

mu nikdo nerozuměl, a všichni si oddechli, když se

odmlčel a Boris mohl začít jeho slova překládat.

„Karol pracuje na zdejší pile,“ začal Boris. „Když se

pila stavěla, správce podniku vydal příkaz strhnout staré

stáje a materiál použít na stavbu svého domu a ubikací

pro dělníky. Karol naštěstí věděl, co se ve věži určené k

demolici skrývá a jedné noci poklad tajně odnesl. To

bylo ještě před tím, než začal na pile pracovat. Během

demoličních prací vypukl ve stájích požár a následky

vidíte sami. Karol říká, že práci na pile přijal pouze

proto, aby mohl zůstat na místě a chránit poklad, dokud

se já nebo Charles nevrátíme. Říká, že bydlel s ostatními

dělníky na ubikaci, ale před dvěma dny odešel sem,

protože se v okolí objevila policie a vojáci, a z jejich

chovám usoudil, že jsem se patrně vrátil do země a mohl

bych se tady objevit.“

„A to se také stalo,“ vpadl mu do řeči Biggles. „Je

vidět, že von Stalhein nezahálel a okamžitě informoval

svoje ústředí. Pokračujte. Kde jsou ti vojáci?“

„Ještě jsou tady. Nepřetržitě střeží celé okolí. Na

jezeře hlídkují policejní čluny vybavené kulomety. Občas

se zastaví i ve zdejším přístavišti.“

„A co klenoty?“

172

„Má je Karol, nebo aspoň doufá, že jsou stále ještě

na místě, kde je ukryl. Od chvíle, kdy je odnesl z věže, se

k nim neodvážil přiblížit.“

„Kde je poklad teď?“

„V jezeře. Svázal oba vaky dohromady drátem a

zavěsil je na větev stromu, která se sklání až k hladině. Je

tam hluboko. Karol v tom místě často klade vrše, a proto

se tam může přiblížit, aniž by vzbudil pozornost.“

„Kde je ten strom?“

„Těsně u vody, asi půl míle odsud. Po břehu tam

vede pěšina.“

„Nebude lehké se tam dostat, když jsou všude kolem

stráže. Má pro nás Karol nějaký návrh?“

„Ano. Buď můžeme počkat tady a on nám poklad

přinese, nebo nám ukáže místo, kde klenoty jsou, a

později si pro ně můžeme zajet sami letadlem.“

„To by znamenalo nastartovat motory.“

„Karol chápe, že je to riskantní, ale domnívá se, že

kdyby akce proběhla velmi rychle, mohli bychom být

pryč dřív, než na místo dorazí stráže.“

„To doufám,“ odpověděl Biggles zamračeně. „Ale

zatím je klid, myslím, že by bylo nejlepší, aby pro poklad

zašel Karol. Pokud bychom se rozhodli pro druhou

variantu, museli bychom o tom dát nejdřív zprávu

Bertiemu a Algymu, aby nás nehledali, a na to není čas.“

„Tak jak to uděláme?“ zeptal se Boris.

Biggles přistoupil ke dveřím, aby prozkoumal

situaci.

„Slyšíte?“ řekl.

Z nevelké dálky se po hladině jezera neslo tiché

bublání lodního motoru.

173

„To je strážní loď,“ řekl Boris. „Myslím, že pluje

směrem k nám.“

„Musí být na opačné straně ostrova, jinak bychom

viděli její poziční světla,“ poznamenal Biggles. „Jestliže

jede sem, bylo by bláznovství vydat se na ostrov v našem

gumovém člunu, vjeli bychom jim přímo do cesty.“

„Možná že nás uvidí až budou přistávat,“ řekl

Charles.

„Mohli by zahlédnout i letadlo, ale doufám, že ne, to

by museli jet kolem ostrova opravdu hodně blízko,“

dodal Biggles. „Dokud tu zatracenou loď neuvidíme a

nebudeme mít jistotu kam míří, nemůžeme nic dělat.

Algy a Ginger ten zvuk jistě také zaslechli. Určitě už tu

loď dlouho pozorují, ale netuší, jaké má záměry.

Uvědomují si, že my ji také slyšíme, a proto se nám

neodvažují dát signál.“

Světla strážního plavidla se objevila za horním

koncem ostrova.

„Jestli zůstanou na tomhle kursu, tak za chvíli uvidí

Bertieho i s naším nafukovacím člunem,“ řekl energicky

Biggles. „To se nesmí stát.“ Okamžitě se rozhodl:

„Marceli, Borisi a Charlesi, půjdete s Karolem k tomu

stromu, vylovíte vaky s pokladem a počkáte na místě,

dokud pro vás nepřijede gumový člun anebo letadlo.“

Hodil Marcelovi svoji baterku. „Kdybych vás nemohl

najít, tak zapískám. Když bude všechno v pořádku, dáte

mi signál zeleným světlem. Červené světlo znamená

nebezpečí. Hoďte sebou.“ Aniž by čekal na odpověď,

rozběhl se směrem k přístavišti.

Nebylo to daleko, ale hledat ve tmě cestu a zároveň

sledovat strážní loď i ubikace bylo téměř nad lidské síly.

Od ubytoven scházeli směrem k přístavišti dva muži,

174

naštěstí směřovali dost daleko od místa, kde byl ukryt

nafukovací člun. Biggles našel Bertieho téměř okamžitě.

Seděl ve člunu a rukama pádloval směrem od hrozícího

nebezpečí.

„Díky bohu, že jste tady,“ oddechl si Bertie, když

Biggles dosedl do člunu.

„Ještě kousek a pak zajeď do rákosí,“ zašeptal

Biggles. „To by snad stačilo,“ řekl o okamžik později.

„Čím míň se budeme hýbat tím líp.“

Bertie se chytil rukama za trsy vodních rostlin a

zatáhl člun do hustého rákosí. Potom tiše seděli a

pozorovali strážní loď, která se přibližovala k přístavu.

„Když jsem tu loď zaslechl, tak jsem šel málem ke dnu.

Vůbec jsem nevěděl co mám dělat. Zatracená situace.

Kde jsou ostatní?“

„Šli pro poklad. Je ukrytý ve vodě, asi půl míle

odsud,“ odpověděl Biggles. „Přijdou sem?“

„Ne. Musíme pro ně.“ Biggles mu stručně vysvětlil,

co se stalo. Strážní loď se rychle blížila k přístavišti a

zřejmě se chystala zakotvit nedaleko ubikací. Ozval se

hlasitý hovor.

„Co uděláme?“ zeptal se Bertie.

„K tomu stromu bychom se poměrně lehce dostali,

ale nevím jak se vrátit zpátky k letadlu. Dokud tu bude ta

zatracená strážní loď, tak na to můžeme klidně

zapomenout, určitě by nás objevili. Algy už jistě bublá

jako přetopený kotel a bojím se, aby mu nevybudila

záklopka a neudělal nějakou hloupost, když se

neobjevíme. Ta loď tady může kotvit celé hodiny, možná

až do rána.“

„Ginger je nahoře na kopci, můžeme mu dát signál,

aby přijeli s letadlem k pevnině.“

175

„Dávat signál odsud je nesmysl, světlo by nás

prozradilo. A Ginger by se nám neodvážil signál potvrdit,

protože by si nemohl být jistý, jestli na něj blikáme my

anebo nepřítel. Ne, takhle to nepůjde. Je to příliš velké

riziko.“

„A co kdybych k letadlu doplaval?“

„Doplaval?“

„No jistě. Přeplavat La Manche bych si asi netroufl,

ale těch pár set yardů snad zvládnu. A kdyby někdo

zahlédl mojí roztomilou hlavičku, houpající se ve svitu

měsíce na vlnách, bude ji považovat za hlávku zelí –

doufám, že mi rozumíte.“

„Ano, rozumím,“ odpověděl zvolna Biggles. „Ale

nejsem tvým nápadem nijak nadšený. Voda je studená.“

„Tady také není žádné velké vedro,“ namítl Bertie.

„Tak dobře, jestli myslíš, že to zvládneš,“ souhlasil

váhavě Biggles. „Možná, že by to bylo nejlepší řešení.

Pokud se ti podaří spojit se s Algym, mělo by to vyjít.

Kdyby všechno klaplo, mohli bychom být všichni ve

vzduchu dřív, než se nepřítel vzpamatuje.“

„Moje řeč,“ řekl Bertie vesele a začal se svlékat.

„Nechám vám tu svůj parádní oblek, tak mi ho

nenamočte, ještě ho budu potřebovat.“

„Uděláme to takhle,“ přerušil jeho žertování

Biggles. „Až doplaveš na ostrov, řekni Gingerovi, ať

pozoruje pobřeží asi půl míle nalevo odsud a čeká na můj

signál. Červené světlo znamená: zůstaňte kde jste.

Zelené: všechno v pořádku. Jakmile zahlédnete zelený

signál, skočíte do letadla a přiletíte co nejrychleji na dané

místo, ale ne zas tak rychle, abyste rozbili letadlo o

břeh.“

„A co budete dělat vy?“

176

„Já zajedu s nafukovacím člunem za ostatními a

připojím se k nim.“

„Výborně.“ Bertie, oblečený jen do tílka a spodků,

překročil okraj člunu a zmizel ve vodě.

„Jaká je voda?“ zeptal se Biggles starostlivě.

„Docela ujde.“

„Kdybys měl problémy tak zavolej, přijedu ti na

pomoc.“

„Kdybych neuplaval takový kousek, tak bych se

radši utopil rovnou,“ s touto poslední poznámkou se

Bertie otočil a ráznými, dlouhými tempy se vzdaloval od

člunu.

Biggles se za ním chvíli díval. Věděl, že Bertie je

výborný plavec; a k ostrovu nebylo příliš daleko. Za

normálních podmínek by to byla pro trénovaného

člověka hračka, ale Bigglese znepokojoval chlad. Voda

byla opravdu velmi studená, přestože Bertie tvrdil opak.

Když se Bertie ztratil z dohledu, vytlačil Biggles

gumový člun z rákosí a vyplul na jezero. Držel se blízko

u břehu a pádloval rukama, ale neohrabaný člun se dal

jen těžko ovládat a neustále se zaplétal do změti vodních

rostlin. Po delším marném úsilí se Biggles chopil pádla a

člun vyrazil o něco rychleji, ale i tak se vzdálenost pouhé

půl míle zdála nekonečně dlouhá.

Biggles několikrát zastavil a snažil se ve vlnách

zahlédnout Bertieho hlavu, avšak marně, hladina byla

prázdná.

Smluvené místo nalezl snadno; z nízkého břehu se

daleko nad vodu skláněly převislé větve smuteční vrby.

Člun byl přivítán tichým hvízdnutím. Biggles zajel do

černého stínu vrby, přidržel své plavidlo u jedné z větví a

řekl: „Tak jak berou ryby?“

177

Marcel odpověděl. „Dobře, máme oba vaky a dvě

štiky. Vaky jsme trochu opláchli od bahna, ale stejně jsou

ještě pořádně těžké.“

„Dobrá práce,“ pochválil je Biggles.

„Kde je Bertie?“

„Plave k ostrovu. Už by tam měl být.“

„Říkal jste, že plave?“

„Ano. Ale nastupte si do člunu, musíme být

připraveni k vyplutí; a budu také potřebovat signální

baterku.“

„Tady jsou ty vaky,“ řekl Boris.

„A co Karol? Půjde s námi, nebo se rozhodl zůstat

tady?“

„Zůstane tady, má ve vesnici ženu.“

„Tak mu řekněte, ať se rychle vrátí domů. Tady už

nám nepomůže a byl bych nerad, kdyby ho s námi někdo

viděl.“

Biggles ukládal promočené vaky na dno člunu,

dávaje dobrý pozor, aby nezamáčel Bertieovy šaty, když

ho přerušilo Charlesovo zvolání: „Pozor! Strážní loď

vyplouvá.“

Biggles zvedl hlavu. Od tmavého přístaviště se

odloupl chomáček světla a pohyboval se směrem k

ostrovu. „Zatracený čmuchalové,“ zavrčel. „Jestli je

Bertie ještě ve vodě, tak ho budou mít jako na dlani.“

„Co uděláme?“ zeptal se Marcel.

„Počkáme, nic jiného nám nezbývá. Algy ví, že mu

nemůžeme dát signál, dokud je v blízkosti ta strážní loď,

a vydat se na cestu k ostrovu když svítí měsíc by bylo

naprosté šílenství. Nastupte všichni ke mně a připravte

se, kdybychom museli nečekaně odplout. Ale dávejte

pozor, člun je z gumy, stačí jediná dírka a jdeme ke dnu.“

178

Sotva se všichni usadili ve člunu, vzplanul na strážní

lodi světlomet. Oslnivý paprsek přezářil měsíční svit a

vykrojil na tmavé hladině široký světelný pruh,

dosahující až k přilehlému břehu ostrova. Kužel světla

začal ohmatával pobřeží.

„Jestli to zkusí i na opačné straně ostrova, tak je s

Algym amen,“ procedil Biggles skrze zuby. Než větu

dokončil, kužel světla se přesmýkl o sto osmdesát stupňů,

osvítil pilu a tápavě se posunoval po břehu jezera směrem

k nim.

„Skrčte se,“ zavelel Biggles, „nezvedejte hlavy a

buďte zticha.“

Paprsek světlometu je přelétl bez zastavení, ale ještě

než se stačili vzpamatovat, ozval se Marcel: „Někdo sem

jde.“

„Kde?“

„Po pěšině. Slyším kroky a hlasy.“

Zvuk hlasů se blížil směrem od pily.

„Dávejte pozor,“ vydechl Biggles. „Jsme mezi

čertem a ďáblem. Zachovejte naprosté ticho, třeba nás

přejdou. Ticho!“

Zvuk kroků sílil, bylo slyšet praskání větviček,

očividně se k nim přibližovalo několik lidí. Ozval se

nezřetelný hovor. Někdo se zasmál. Kroky přicházely

blíž a blíž.

Charles ležel na dně člunu, nervy napjaté k

prasknutí, ale neodvážil se ani pohnout. Do uší jej udeřila

hrdelní němčina. Ten chladný, ostrý hlas mu byl

povědomý, ale marně si pokoušel vzpomenout komu

patří.

Hlas se ozval znovu: „Vy se tomu smějete, Herr

Kommandant, ale to neznáte Bigglesworthe. Ten chlap je

179

mazanější než ďábel. Vsadil bych se, že za kniplem toho

neznámého letadla, které jsme zachytili na radaru, seděl

on. Znám jeho metody.“

„Jestli se tady objeví, Herr Hauptman von Stalhein,

tak si s ním snadno poradíme, na to se můžete

spolehnout,“ odpověděl jiný hlas upjatě.

Kroky se přiblížily k ukrytému člunu a zastavily se

jen na dosah ruky od něj.

Charles přestal dýchat.

Stejný mluvčí pokračoval. „Strážný měl pravdu.

Opravdu tady zahlédl nějakého člověka. Tamhle je.

Vidíte ho, jde směrem k ubikacím. Copak se takhle chová

špión? Už ho poznávám, to je jen starý Levescu. Chodí

sem často na ryby a zřejmě se vrací domů s úlovkem.

Kuchař bude mít radost. Můžeme se vrátit.“

Kroky se začaly pomalu vzdalovat.

„Kdybych jen tušil, že strážní loď přiveze právě vás,

byl bych…“ Hlas zanikl v praskotu lámaných větviček.

Několik dlouhých minut se ve člunu nikdo ani

nepohnul. Po chvíli zvedl hlavu Biggles a podíval se

směrem ke strážní lodi. Právě objížděla konec ostrova.

„Dávejte všichni dobrý pozor,“ zašeptal Biggles.

„Jestli si ta loď posvítí i na opačnou stranu ostrova, tak

nemůže letadlo přehlédnout a to znamená, že Algy bude

muset rychle zmizet. Je to riskantní, ale musím mu dát

signál, že je tady všechno v pořádku. Ginger sedí nahoře

na kopci a jestli se včas nevrátí do letadla, tak zůstane na

ostrově.“

„A co Bertie?“ zeptal se Marcel.

„Ten už je určitě na ostrově, jinak by ho sebrala ta

loď. Ale neodváží se nám dát signál, stejně jako Ginger,

180

protože strážní loď je příliš blízko. Zvedněte kabáty a

zastiňte mě z obou stran.“

Všichni jej obklopili a přidrželi kolem něj své

kabáty.

Biggles rozsvítil zelené světlo.

Žádná odpověď.

„Štěstí se k nám obrátilo zády,“ zamumlal Boris.

„Zatím nám přálo, jestli si vzpomínáte,“ odbyl ho

krátce Biggles. „Kdyby ta loď připlula o pár hodin dřív,

tak bychom tu ani nepřistáli.“

„Omlouvám se. Jsem trochu roztřesený,“ přiznával

se Boris. „Na takovéhle věci už asi nemám nervy.“

„Zvyknete si – chce to jenom praxi,“ odpověděl

klidně Biggles.

181

KAPITOLA 17

Mezi dvěma ohni

Uplynula minuta, možná dvě nebo tři. Když nervy

pracují, čas neplyne tak jak by měl. Biggles přitáhl člun

až k samému okraji stínu vrby a s pádlem ve vodě

vyčkával, připraven kdykoliv odrazit od břehu.

„Zvedni ty Bertieovy svršky, ať se nenamočí, smotej

je do uzlíku a radši si je dej na klín,“ řekl Biggles

Charlesovi. „Z těch vaků pořád ještě teče voda.“

Charles poslechl.

Všichni upírali oči k ostrovu a napjatě čekali, jestli k

nim z dálky nepronikne nějaký zvuk. Strážní loď zmizela

z dohledu, ale odražená záře jejího světlometu se občas

mihla v korunách nejvyšších stromů.

„Algy se neodváží odstartovat, dokud ho loď

neobjeví,“ poznamenal Biggles.

„Neměli bychom mu vyjet naproti?“ řekl Charles.

„Ne. Na břehu je von Stalhein a vojenské hlídky,“

odpověděl Biggles. „Viděli by nás. Stráže by nás možná

přehlédly, ale on ne. Je přesvědčený, že jsme buď někde

nablízku, anebo se tady brzy objevíme. Slyšeli jste, že se

zmiňoval o neznámém letadle. Naštěstí jsme se sem

dostali dřív než on, tak proč bychom se mu ukazovali

dřív, než to bude nutné. Ah! Už je to tady.“

V dálce zaburácela dvojice motorů startujícího

hydroplánu. Vzduch se otřásal hromovým duněním.

„Objevili ho,“ řekl Boris sklesle.

„Ovšem. Co jiného?“

„Tak na co čekáte?“

182

„Chci vidět kam poletí. Jestli vystartuje proti větru,

jak předpokládám, tak poletí směrem od nás.“

„Od nás?“ ozval se zděšeně Charles.

„Ano. Ale neboj se. Jakmile nabere výšku, opíše

široký oblouk, obrátí letadlo po větru a přiletí sem. Uvidí

nás. Je úplně jedno jestli budeme od břehu dvacet nebo

šedesát yardů. Ale když vyrazíme dřív než bude nutné,

tak nás objeví von Stalhein. Čím později se ukážeme na

vodě, tím líp pro nás. Slyšíte? Kulomety.“

Hřmění letadla startujícího na plný plyn podbarvilo

staccatové štěkání kulometů.

„Dostanou ho,“ vydechl Charles.

„Neřekl bych,“ klidně odvětil Biggles. „Algy se

vyzná. Zmizí jako vyplašená sluka. Letadlo dokáže

zasáhnout jen dokonalý střelec a k tomu mají ti jejich

kulometčíci daleko.“

„Proč myslíte?“

„Kdyby za něco stáli, tak by Algyho překvapili.

Prostě nebyli připraveni, začali střílet, teprve když

vystartoval. Teď už je ve vzduchu, a jak jsem

předpokládal, letí na druhou stranu.“

Zvuk motorů se vzdaloval.

„Jste si jistý, že se pro nás vrátí?“ naléhal úzkostlivě

Boris.

„Ničím na světě si nejsem jistější. Bez nás by se

domů nevrátil,“ odpověděl Biggles. „Nikdy bychom

neopustili jeden druhého v nebezpečí.“

„Dáte mu signál?“ zeptal se Marcel.

„Ano. Upozorníme na sebe stráže, ale jinak to nejde.

Algy je na tom hůř než my, zaslouží si, abychom mu

pomohli. Už se vrací. Marceli, odrazte člun.“

„Za chvíli zajde měsíc za mrak. Nepočkáme?“

183

„Ne. Ztratili bychom nejmíň pět minut, to si

nemůžeme dovolit. Algy už nás určitě hledá.“

Zaryli pádla do vody a neohrabané plavidlo pomalu

opustilo svůj úkryt.

„Musíme se rychle dostat co nejdál od břehu,“ řekl

Biggles a vší silou se opřel do pádla.

Jsme strašně nápadní, pomyslel si Charles, nepřátelé

nás musí vidět. Nafukovací člun mu na otevřené jezerní

hladině zalité měsíčním světlem připadal větší než

křižník. Měl pravdu, ale oči všech lidí na břehu byly

obráceny k nebi, všichni se snažili zahlédnout neviditelné

letadlo. Malému plavidlu prozatím nikdo nevěnoval

pozornost.

Ve vzdálenosti asi sedmdesáti yardů od břehu, vtiskl

Biggles Borisovi do ruky baterku. „Sviťte zeleným

světlem směrem k letadlu,“ nařídil mu a nepřestával

pádlovat. „Jsou na palubě tři, někdo z nich si nás musí

všimnout,“ dodal.

„Algy se otáčí a půjde na přistání,“ vydechl Marcel,

zarývaje pádlo do vody.

„Už je tady,“ řekl Biggles, když motory letadla

umlkly.

V nastalém tichu se ozvaly výstřely směrem od pily.

Hladinu kolem člunu začaly bičovat kulky.

„To vypadá špatně,“ řekl Boris.

„Mohlo by to být horší,“ řekl Biggles. „Kdyby

nezůstávali na místě a přiblížili se k nám po břehu, měli

by větší šanci, že nás zasáhnou. Zatím je tu mělko, člun

nějaký ten zásah vydrží.“

To byla sice pravda, ale přesto byla Bigglesova

jistota jen předstíraná. Byl si dobře vědom, že stačí jediná

dobře umístěná kulka a nafukovací člun se okamžitě

184

potopí. „Dávejte pozor na Algyho,“ řekl. „Letadlo

uvidíme až na poslední chvíli.“

V tom okamžiku zaslechli plesknutí kulky, která

zasáhla člun a prorazila gumový plovák. Ozvalo se

syčení unikajícího vzduchu.

„Je někdo zraněný?“ zeptal se rychle Biggles.

„Škráblo mě to do nohy,“ odpověděl Boris. „Ale

myslím, že střela skončila ve vaku s klenoty.“

„Nabíráme vodu,“ řekl Charles. Měsíc zahalil mrak

a světlo potemnělo, jakoby někdo zatáhl záclonu.

„Výborně!“ zajásal Boris. „Teď to budou mít těžší.“

„Algy bohužel také,“ řeklBiggles. „Vrací se strážní

loď,“ pokračoval, když se za cípem ostrova objevila

světla nepřátelského plavidla. „Asi zaslechli střelbu. Jen

klid. Nic víc už dělat nemůžeme. Chudák Algy, určitě

prožívá horké chvilky.“

„A co my?“ vykřikl Charles.

„Nejsme na tom tak špatně. Nemusíme nic dělat,

všechno záleží jen na něm. Ten pocit zodpovědnosti mu

nezávidím.“

„Je tu plno vody,“ řekl Charles. „Člun se potápí.“

„Hlavně dávej pozor na Bertieovy šaty,“ radil mu

Biggles vážně. „Jestli se namočí, tak si ho nepřej.“

Marcel se zasmál. „Za chvíli na nás nezůstane nitka

suchá.“

„Jestli se potopíme, tak budu držet pytel s pokladem

a utopím se s ním,“ prohlásil Boris se zoufalou

odevzdaností.

„To mi připadá dost hloupé,“ namítl Biggles.

„Prozatím jste se obešel bez pokladu, obejdete se bez něj

i nadále.“

185

Kolem potápějícího se člunu pršely na hladinu

kulky. Paprsek světlometu dvakrát přelétl člun, ale

nezastavil se. Malý mráček se posunul a odhalená tvář

měsíce zalila znovu jezero bledým světlem. Člun se

naplnil vodou až po okraj. Charles zvedl Bertieovo

oblečení vysoko nad hlavu, přesvědčen o zbytečnosti

svého počínání, bylo jasné, že se za okamžik všichni

ocitnou ve vodě.

„Algy je tady,“ vykřikl Biggles radostně, když se pár

set yardů před nimi objevil nízko nad vodou černý stín

letadla.

Boris mával divoce baterkou. Na okamžik se zdálo,

že je přistávající stroj rozdrtí. Kýl letadla škrtl o hladinu a

vzápětí se zaryl do vody. Ve chvíli, kdy se srážka zdála

neodvratná, letadlo lehce uhnulo stranou a zastavilo se

jen několik yardů za nimi. Pravý motor zaburácel, stroj se

otočil téměř na místě a v jeho levoboku se objevil

otevřený nákladový otvor, v němž klečeli Bertie a

Ginger, připraveni k okamžité akci. Ještě jedno krátké

zahřmění motoru a hydroplán se zastavil vedle člunu.

Neovladatelné nafukovací plavidlo zavalily vlny a člun

se začal potápět.

Charles stojící po kolena ve vodě zavolal: „Chytej!“

a hodil Bertiemu uzlík s oblečením.

„Poklad!“ vykřikl Biggles. „Borisi, rychle! Hoďte ty

vaky na palubu.“

Borisovi se to zázrakem podařilo. Následoval divoký

zmatek, ale po několika minutách se všichni šťastně

dostali na palubu letadla. Svalili se na podlahu jeden před

druhého, promočeni až na kost.

Zadní část kabiny prorazila sprška kulek.

„Kupředu!“ vykřikl Biggles.

186

Ale Algy žádné rozkazy nepotřeboval. Motory

zaburácely, letadlo se dalo do pohybu, nabralo rychlost a

brzy se řítilo po hladině jako šíp.

„Kam se hrabou jestřábi! To byl start!“, zamumlal

Biggles, vstávaje s podlahy, když se letadlo vzneslo do

vzduchu.

„Zavřete to někdo,“ pokynul k nákladovým dveřím a

spěchal do pilotní kabiny.

„To bylo skvělé,“ blahopřál Biggles Algymu. „Něco

takového podruhé nedokážeš i kdybys nalétal ještě milion

hodin. Všechno v pořádku?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Algy s lehkým

úsměvem.

„Hydraulika je v pořádku a to je hlavní. Páni! To

byla jízda!“

„Trochu jsem se bál, jestli ty střely neprorazily

některou nádrž.“

„Jeden nebo dva zásahy stroj chytil ještě před

startem, ale nic vážného se nestalo. Tiskl jsem se k

ostrovu jako kačena a doufal, že mě nikdo nenajde, ale

měl jsem smůlu. Objevil mě ten světlomet. Jak si to

představujete dál?“

„Udržuj kurs. Za chvíli se na nás vrhne celá

moldavská protiletadlová obrana.“

„Máte ty tretky?“ zeptal se Algy s úsměvem.

„Máme. Aspoň doufám, ale ještě jsem je neviděl.“

„To je senzace.“

„Zbývala jen minuta a celý poklad by skončil na dně

jezera, a my s ním. Člun dostal zásah a rychle se potápěl.

Udržuj kurs k Černému moři, na trase nezáleží. Jdu se

podívat dozadu za ostatními.“

187

V zadním prostoru bylo všechno v pořádku. Všichni

byli na svých místech. Nákladový otvor byl zavřený.

Boris a Charles jásali. Bertie se hlasitě chechtal.

„Čemu se smějete?“ vyzvídal Biggles. „Ještě

nemáme vyhráno.“

„Já jsem jediný, kdo má suché šaty!“

„Za to poděkuj Charlesovi, ale za ten svůj plavecký

výkon sis to zasloužil,“ pochválil ho Biggles. „Snězte pár

sendvičů a napijte se něčeho horkého z termosky ať

nedostanete zápal plic. Marceli, až dojíte, přijďte

dopředu, převezmete řízení, aby si Algy trochu

odpočinul.“

„Bon,“ přitakal Marcel.

Biggles se vrátil do pilotní kabiny. „Jak to vypadá?“

„Dobře.“

Algy

ukázal

hlavou

k

dlouhému

stříbrnému proužku před nosem letadla. „Támhle je

moře. Držím se hodně nízko.“

Temnotu

před

letadlem

rozkrojily

paprsky

světlometů. „Chlapci se dávají do práce,“ poznamenal

Biggles. „Asi se bude trochu střílet, ale v téhle výšce nás

těžko zasáhnou.“

Nejméně z tuctu různých míst vylétly vzhůru první

protiletecké granáty.

„Vypadá to, že se von Stalhein konečně dostal k

telefonu.“

„Von Stalhein! On tam byl?“

„Ano. Domyslel si, že se tam musíme objevit. Jednu

chvíli stál sotva tři yardy od nás, už jsem začínal mít

strach. To dělo napravo se začíná nějak zastřelovat,

nejvyšší čas někam uhnout. Vezmeme to přes močály, to

jsou nešikovná místa pro betonová protiletecká hnízda.“

188

Biggles uchopil páky řízení, udělal rychlý obrat

doleva a za okamžik už letadlo kličkovalo nad rozlehlou

plochou krajinou, plnou nesčetných říček a mrtvých

ramen, které tvoří velkou Dunajskou deltu. „Dívej se po

stíhačkách, možná, že se nějaké objeví,“ řekl Biggles a

stlačil letadlo tak nízko k zemi, že se kýl hydroplánu

téměř dotýkal rákosí.

Žádné stíhačky se neobjevily. Občas zapráskalo ze

země pár výstřelů, ale byla to neuspořádaná palba, nic

nebezpečného. Za deset minut přelétlo letadlo jako

vyplašený racek dlouhou bílou čáru příboje, tříštícího se

na tmavém mořském břehu. Biggles se ještě nějakou

chvíli držel nízko nad vodou a nepřestával kličkovat, ale

když pobřeží zmizelo ve tmě za zádí, předal řízení

Algymu. „Už to máme za sebou,“ řekl Biggles. „Můžeš

nabrat výšku. Moc se neukázali. Čekal jsem, že to bude

horší. Vyšli z cviku,“ zazíval Biggles. „Ale trochu

tréninku jsme jim přece jenom poskytli. Jdu se podívat za

Gingerem, jestli už má kurs na Kypr.“

„Proč tam? Proč ne rovnou do Marseilles? Šťávy

máme dost.“

„Ne, musíme na Kypr. Marcelův kamarád tam má

náklad ovoce, který čeká na přepravu, zlobil by se, kdyby

shnilo.“

„To ovoce, které máme na palubě, ti nestačí?“ zeptal

se Algy se smíchem. „Co s ním chceš udělat?“

„Odvezeme je do Marseilles a tam ať si s ním Boris

s Charlesem dělají co chtějí. Když ho budou chtít přivézt

do Francie, budou ho muset nechat proclít, ale o tuhle

stránku věci se jistě postará Marcel.“

189

„A co si počnou Boris a Charles? Po dnešní akci se

kolem nich zvedne spousta křiku a jejich nepřátelé se na

ně vrhnou s ještě větší vervou.“

„Já bych jim radil, aby co nejdříve zmizeli z Evropy.

Na světě je ještě dost klidných míst, kam se mohou

uchýlit. Půjdu dozadu a pošlu sem Marcela, aby tě

vystřídal, potřebuješ se trochu najíst a já také. Po

takových akcích dostávám vždycky hlad. Jsou tam

sendviče a polévka. A nezapomeň zapnout navigační

světla, ať Turci vědí, že jsme slušní lidé.“

Další část cesty proběhla klidně, bez jakýchkoliv

potíží. Když se hydroplán snášel na kyperskou základnu,

začínalo nebe na východě růžovět úsvitem nového dne.

Prodej klenotů proběhl o měsíc později v Paříži a

způsobil menší senzaci, neboť se ukázalo, že jejich

hodnota je podstatně větší než v době, kdy Boris poklad

naposledy viděl. Důvodem byl vzestup ceny zlata a

drahých kamenů na světových trzích. Do Paříže se sjeli

zájemci z Evropy i ze zámoří. Jen Boris a Charles při

aukci chyběli, řídili se Bigglesovou radu a vydali se

hledat klid někam do Austrálie.

Jak se dalo očekávat, původ šperků se nepodařilo

utajit, neboť kupci některé drahé kameny poznali, avšak

kudy se poklad dostal do Francie, zůstalo zahaleno

tajemstvím. Aukci navštívili i Biggles s Marcelem, nejen

ze zvědavosti, ale chtěli se také podívat, jestli se tam

neobjeví nějací nevítaní návštěvníci. K jejich velkému

překvapení zahlédli mezi diváky i von Stalheina.

„Panebože! Ten chlap má ale nervy,“ zabručel

Biggles.

„Mám ho dát sebrat?“ otázal se Marcel.

190

„Z čeho byste ho obvinil? Můžete mu něco dokázat?

Nejde o to, co víte, ale o to, co jste mu schopen dokázat.

Von Stalhein má jedinečný šestý smysl, vždycky se

dokáže pohybovat v mezích zákona. Když ho postavíte

před soud, rozvíříte tolik špinavého prádla, že se

nestačíte divit. Půjdu si s ním promluvit.“

„Vy jste opravdu zvláštní člověk,“ prohlásil Marcel.

Biggles se usmál a zapálil si cigaretu. „Von Stalhein

se mi plete do cesty už tak dlouho, že by mi bylo skoro

líto, kdyby tady chyběl. Slon samotář je také nebezpečný,

ale třeba za to ani nemůže. Třeba ho jen bolí staré rány.

Hned se vrátím.“ Biggles se prodíral davem a všiml si, že

ho von Stalhein zahlédl.

„Vidím, že jste pověsil své staré řemeslo na hřebík a

dal jste se na obchodování s klenoty,“ oslovil ho Biggles

vesele.

„Nějakou dobu v tomto oboru podnikám, ale ještě se

mi nepodařilo získat ty kousky, které jsem chtěl,“

odpověděl von Stalhein a nehnul ani brvou.

„Asi jste je nehledal na těch správných místech.

Vidíte tenhle rozkošný kámen? V jistou chvíli jste od něj

stál jen pár yardů.“

„Jak to víte? Vy jste tam byl?“

„Já se do takových věcí zásadně nemíchám,“ škádlil

jej Biggles a tvářil se jako neviňátko. „Tak jak to můžete

vědět?“

„Zašeptal mi to do ucha ptáček. A teď já něco

pošeptám vám. Francouzská policie vás sleduje. Nemá

vás ráda. A když Francouzi někoho nemají rádi, tak mu

to dají jaksepatří najevo. To platí i pro jistý druh lišek z

La Sologne.“ Biggles odešel a připojil se k Marcelovi.

191

Prodej klenotů vynesl více než jeden milion liber.

Marcelův přítel dostal víc, nezbylo původně ujednáno,

protože musel zaplatit opravu letadla, i když škody

nebyly veliké. Díry po kulkách se lehce opravují. Biggles

obdržel šek pro sebe i pro ostatní a rovněž Marcel

nepřišel zkrátka. Ale Boris patrně neprodal všechno – o

něco později došel Bigglesovi doporučený balíček.

Uvnitř byla šlechtická korunka posázená diamanty.

„To bude asi Borisův způsob žertování,“ prohlásil

Biggles.

„Anebo suvenýr,“ řekl Algy. „Co s tím chcete

udělat?“

„Musí mít značnou cenu,“ zamumlal Biggles

zamyšleně, prohlížeje si korunku zblízka. „Kdybychom ji

prodali, věděl bych jak s penězi naložit. Ve Francii určitě

existuje nějaká organizace pečující o rodiny maquistů,

kteří padli ve válce.“

„Myslím, že to je dobrý nápad,“ řekl Algy.

„Musíš to brát takhle,“ přerušil ho Biggles. „Kdyby

ti Boris tenkrát nedal klíč od svého zámku, nikdy by ses

nedostal do La Sologne, a kdyby ses nedostal do La

Sologne, nikdy bys neměl tuhle korunku. Je to zvláštní,

jak se věci mohou vyvinout, že?“

Všichni s ním souhlasili.

KONEC

192

William Earl Johns

BIGGLES PŘEBÍRÁ VELENÍ

Z anglického originálu Biggles takes charge

přeložil Ivan Hanuš

Ilustrace Leslie Stead

Autor obálky Josef Pinkava

s využitím motivu Zdeňka Buriana

Vydalo nakladatelství Riopress Praha

v roce 1998 jako svoji 125. publikaci

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Vytiskla ČTK – Repro Brandýs nad Labem

Doporučená prodejní cena 96,– Kč

ISBN 80-85611-87-2

193