W. E. Johns

BIGGLES NA OSTROVĚ PAŠERÁKŮ

RIOPRESS PRAHA

1998

První vydání Hodder and Stoughton, London 1957

První české vydání RIOPRESS Praha 1998

Přeložil Jan Nemejovský

STRUČNÁ GEOGRAFICKÁ POZNÁMKA

Indický oceán, kde se odehrává následující příběh,

zaujímá rozlohu přibližně dvacet sedm miliónů

čtverečních mil. Je to jediný ze všech tří velkých oceánů,

který nesahá od pólu k pólu. Se svými tropickými

vodami, omývajícími už pobřeží nejranějších civilizací

člověka, je to skutečně oceán romantických příběhů,

legend a exotických tradic. To do něho se vlévají proudy

biblických dějin, na něm člověk poprvé využil větru jako

hnací síly, to na něm se stále ještě plaví lodi, které se za

věky jenom velice málo změnily. Před tisíci a tisíci lety

se lidé plavili směrem na západ přes Atlantik do Evropy.

Neohrabaně vypadající, ale mořské plavby schopné lodě,

jako arabské plachetnice a džunky, podnikaly obchodní

cesty se svým pohádkovým nákladem zlata, koření,

vonných bylin a čínského hedvábí.

Pirátství je obvykle spojováno se severním pobřežím

Jižní Ameriky, doménou Španělů. Možná proto, že

odtamtud

se

nám

dochovala

jména

některých

nejznámějších pirátských kapitánů. Jejich vláda měla ale

krátké trvání. Proti tomu pirátská živnost v Indickém

oceánu kvetla po celá tisíciletí, téměř až do současnosti.

A skutečně, jeden z nejúspěšnějších pirátů všech dob,

Číňanka, která vešla ve známost jako Admirál Čing,

operovala mezi Východoindickým a Čínským mořem

dokonce až do první třetiny devatenáctého století. V roce

1813 zajala tři britské lodě a jejich kapitánům

vlastnoručně uťala hlavu. Ke stáru se uchýlila do ústraní,

odkud řídila obrovskou pašeráckou organizaci, která

4

měla všude svoje špiony. Dalším známým pirátem byl

jistý Raga, kterého nakonec dopadla jedna fregata u

Kuala Batu na západním pobřeží Sumatry. Pirátství a

pašeráctví nejsou v Indickém oceánu žádné nové profese.

Jedním z velkých obchodních center byl i tropický

ostrov Cejlon, známý v období Zlatého věku jako

Taprobane. Visí, stejně tak jako jedna z těch perel, které

jej proslavily, u jižního konce Indie. Jaffna, starý

námořní přístav a moderní letiště, o kterém bude řeč na

následujících stránkách, je ostrov u severního pobřeží.

Ještě pořád tady leží i zříceniny dávné holandské

pevnosti, která jej měla chránit.

Na stejné zeměpisné šířce, devět set mil na východ a

hned na sever od rovníku, je skupina ostrovů známá jako

Nicobary, z nichž jen dvanáct je obydlených. Až

donedávna sloužily za úkryt pirátům, kteří tady číhali na

bohatě naložené lodě projíždějící Malackým průlivem

cestou z Číny.

Opět dál na východ, ne příliš daleko odtud, je pak

dlouhé pobřeží Malajského poloostrova. Kuala Lumpur,

důležitá letecká základna, je hlavním městem státu

Selangor.

Na jihovýchod od Nicobar a na protější straně

Malackého průlivu je indonézský ostrov Sumatra, dlouhý

přes tisíc mil a mající na svém severním okraji letiště

Kutaradja.

Do těchto míst zamířil Biggles při pátrání po

pachatelích moderního pirátství.

5

Kapitola I

BIGGLES MÁ POCHYBY

Komodor Raymond ze Zvláštního útvaru letecké

policie pohlížel s ustaranou tváří na svého šéfpilota a

laskavě, byť poněkud znaveně, pronesl: „Tak vy Bigglesi

říkáte, že vypadám unaveně? A můžete se tomu divit?

Teď máme na světě ze všech dob nejvyšší stavy policie a

navzdory tomu, navzdory snahám padesáti dvou států,

které spojily svoje síly, aby vytvořily Mezinárodní

policejní agenturu, navzdory rádiu, radaru a dalším

technickým vynálezům, máme dneska mnohem více

organizovaného zločinu než kdykoli předtím. A ode mne

se očekává, že to zarazím.“

Biggles sáhl po cigaretě. „Tenhle stav věcí je

nevyhnutelný, protože zisk z úspěšně provedeného

zločinu je také mnohem větší než kdykoli předtím. A co

se týče těch nových vynálezů, tak stejně jako jsou

dostupné

policii,

jsou

také

dostupné

všem

kriminálníkům. Navíc jejich zavedením vznikl nový typ

zločince, člověka s inteligencí a schopností efektivně

organizovat. Jelikož daňový systém způsobil, že se

slušný člověk prakticky nemůže poctivým způsobem stát

boháčem, dá se přirozeně očekávat, že si někteří lidé

prostě najdou nějaké jiné způsoby. Čím víc zákonů

budete vymýšlet, tím víc lidí se je bude pokoušet

obcházet.“

„No, já nevím,“ zabručel komodor, „ale co vím

určitě je, že transport pašovaného zboží se stává

rozsáhlým mezinárodním podnikáním. Některé z těchto

6

zločineckých organizací si určitě přijdou ročně na celé

miliony. A už to není záležitost nějakých nylonových

punčoch, doutníků nebo alkoholu. Jsou to diamanty,

drogy, tvrdá měna, padělané cestovní šeky, zlato – a

všechno v tak velkém měřítku, že by to dokázalo narušit

národní hospodářství celých států.“

„Proč najednou takový záchvat pesimismu?“ zeptal

se Biggles oklepávaje popel z cigarety.

„Právě jsem si prostudoval zprávu Komise valného

shromáždění. Abyste si dovedl představit, co se děje, tak

jsem se tam dočetl, že v minulém roce bylo zachyceno a

zkonfiskováno jenom indickými celními orgány čtyřicet

tisíc uncí nelegálního zlata v ceně šesti milionů liber!

Pokud si tyhle bandy mohou dovolit takovou ztrátu a

klidně pokračovat ve své činnosti, tak si jistě každý

dokáže představit, jak asi musí vypadat jejich celkový

obrat!“

Biggles přikývl. „Poptávka po zlatě v Indii, kde lidé

dávají přednost malinkému kousku pravého zlatého

šperku před stovkou imitací, je nenasytná. Pusťte zlato na

volný trh, tak jako to bylo tisíce let a hned máte po

mafii.“

„Musíme přijít na jiné způsoby, jak to zarazit.“

„Jaké?“

„To mi povězte vy.“

Biggles se zatvářil zoufale: „Mějte slitování, pane.

Jak můžete čekat ode mne, s těmi pár piloty a půl tuctem

letadel co mám k dispozici, že se domluvím se všemi

těmi agenty a operativci roztroušenými od jednoho konce

světa na druhý? Dokud budou existovat celnice, tak

budou pořád i pašeráci. Kdybyste měl prohledat každého,

kdo přechází hranice, nikdo by se nikam nedostal.“

7

„Já nemluvím o pašeráctví v malém. O nějakém tom

pouhém individuálním pašeráčkovi. Já si dělám starosti s

těmi velkými gangy. A není to jenom pašování. Vypadá

to, že se nám začíná vracet i piráctví na širém moři.“

Biggles se usmál: „No až se o tom dočtou děti, tak

budou nadšením bez sebe, protože uvěřili pohádkám, ve

kterých jim vypravěči líčili pirátství jako úžasně

romantické povolání. Kde se tahle epidemie zase

objevila?“

„Epidemie to není – ještě ne. Doposud se vyskytl

pouze jenom jeden případ. Ale pokud k tomu došlo

jednou, tak k tomu dojde zase znovu a než se nadějeme,

budou muset malá letadla létat z bezpečnostních důvodů

jenom v konvojích.“

„Kde k tomu došlo?“

„V Indickém oceánu.“

Biggles zvedl obočí. „Kde přesně?“

„V oblasti Nicobarských ostrovů.“

„Zní to, jako by se opakovala historie. Osobně věřím

tomu, že Nicobary byly vždycky úkrytem těch veselých

námořních vlků, kteří před všemi ostatními vlajkami

dávají přednost té černé.“

„Fakt, že se tenhle problém vyskytl právě tam, nutně

neznamená, že se omezí jenom na tuhle oblast. Může se

to rozšířit i do Tichého oceánu a pokud k tomu dojde, tak

bude třeba pro strážní službu mnohem více lodí, než by si

mohla dovolit jakákoli jednotlivá země.“

Biggles přimhouřil oko. „Doufám, že mi nechcete

naznačit, že já, se svojí zastaralou flotilou, vyženu

bájného piráta Rogera ze sedmi moří?“

„No, něco s tím udělat musíme.“

„Proč?“

8

„Protože se poškozená loď plavila pod naší vlajkou.

To nám v té záležitosti ukládá jisté závazky. Majitel lodi

očekává naši ochranu.“

„To ať si, k čertu, očekává!“

„Je velmi rozzlobený a navíc žádá náhradu.“

„No tedy! Copak to po nás asi chce? Eskortu s celou

královskou flotilou? Kdo je tenhle námořní nádiva?“

„Pokud budete poslouchat, tak vám to řeknu.“

„Jsem jedno ucho, pane. Dejte se do toho. Já jsem

vždycky měl slabost na trochu piráčtiny. Ale od té doby,

co zrušili trest smrti, tahle živnost ztratila trochu ze svého

lesku.“

„Dotyčné plavidlo bylo absolutně provozuschopné

pro zámořskou přepravu. V Indickém oceánu je známé

jako sambuk. Konkrétně tento typ člunu má výtlak

sedmdesát tun a jmenuje se Šima. Patří jednomu

bohatému cejlonskému obchodníkovi, jakémusi panu

Tidorovi. Původně byla tato plavidla stavěna jako

plachetnice, které se pohybovaly jenom díky větru a

proudům, ale jejich moderní verze, jejichž příkladem je

Šima, jsou vybaveny pomocným motorem. Jelikož není

třeba využívat proudů jako dřív, je potřeba i menší

posádka. Šima měla jenom šestičlennou obsluhu. Její

domácí přístavje Jaffna, na severním konci Cejlonu.

Musím vám ještě říci, že sambuky se používají zejména

pro lov perel, což právě dělala Šima, když byla

přepadena. Její majitel byl v té době zrovna na palubě.“

„Jaké národnosti je pan Tidore?“

„Je považován za Inda, ale je ve skutečnosti

Syřanem, už dávno usedlým na ostrově. Jeho posádku

většinou tvoří Tamilští Indové, i když jako potápěče

9

používá Araby z Perského zálivu. Jak víte, patří mezi

nejlepší potápěče bez výstroje na světě.“

Biggles přikývl.

„Tak jak jsem řekl,“ pokračoval dál komodor, „Šima

byla na výpravě za perlami, když byla přepadena. Tidore

tvrdí, že byli právě v oblasti Nicobarských ostrovů a

krátce po poledni se začali vracet s bohatým úlovkem

domů, když se nad nimi překvapivě, protože byli mimo

veškeré vzdušné trasy, objevilo nějaké letadlo. Sneslo se

níž, dvakrát nad nimi zakroužilo, a pak se vzdálilo

směrem, odkud přiletělo.“

„Zapsal si jeho registrační číslo?“

„Zjevně ne.“

„Proč ne, když to letadlo letělo tak nízko?“

„Pravděpodobně proto, že neviděl žádný důvod pro

to, aby si ho zapisoval.“

„Rozeznal typ letadla?“

„Ne. Ani byste to od něho nemohl čekat. Dokáže říci

jedině, že mělo dva motory. Neexistuje sice žádný důkaz

domnívat se, že měl ten stroj cokoliv společného s tím,

co následovalo, ale teď se to jeví, jako že mohl provádět

průzkum. V každém případě pak druhý den předhonil

Simu jeden rychlý člun nebo motorová jachta, která

vypálila jeden výstřel před příď Šimy, aby ji přinutila

zastavit, což se také stalo. Potom na palubu vstoupili dva

maskovaní běloši podporovaní pár čínsky nebo japonsky

vyhlížejícími týpky se samopaly. Celý úlovek perel byl

přenesen na palubu té jachty, která vzápětí odrazila

pryč.“

„Poznal Tidore tu loď? Tu jachtu, člun nebo co to

bylo?“

„Nikdy předtím ji neviděl.“

10

„Ale její jméno si zapsal?“

„Tvrdí, že měla jméno na přídi i zádi zakryté

plachtou.“

„Takže milý pan Tidore poté, co ho jedno letadlo a

jedna loď ve společné akci oloupily, není schopen

poskytnout jakýkoli významnější popis ani jednoho z

nich. To tedy není zrovna dobrým pozorovatelem!“

Bigglesův tón byl teď lehce cynický.

„Měl štěstí, že se vůbec dostal domů, protože na

Šimu ta jachta začala střílet se zjevným úmyslem ji

potopit, když se náhle objevil nějaký parník a jachta

plnou rychlostí zmizela. Šima byla těžce poškozena.

Jeden člen posádky byl zabit a tři zraněni, z toho dva

těžce.“

„Jak se jmenoval ten parník?“

„Tidore tam nečekal, aby to zjistil. Pospíchal domů.“

„Takže přišel o svoje ústřice. No a co má být?“

„Byl pojištěný v Londýně u Lloydů a teď žádá

odškodnění deset tisíc liber jako náhradu za utrpěnou

škodu, za zraněné a za škodu způsobenou jeho lodi. Proto

tedy nemůžeme celou tuhle záležitost jen tak ignorovat.

Pokud by takové pirátství pokračovalo, ovlivnilo by

pojistné za malá plavidla v tamních vodách, které by

stouplo, a to by znamenalo pro místní obchodníky

vážnou věc.“

„Už mu tu pojistku vyplatili?“

„Ještě ne.“

„To bych myslel.“

„Proč říkáte tohle?“

„Protože jestli jsem v životě slyšel nějakou historku,

co zní divně, tak je to přesně tahle.“

„Snažíte se mi naznačit, že Tidore nemluví pravdu?“

11

„Mám pocit, že ji neříká celou.“

„Ale proč by tu příhodu vyprávěl, kdyby to neměla

být pravda?“

„No s prostřílenou lodí dělostřeleckými granáty,

jedním námořníkem mrtvým a ostatními raněnými by

nějakou historku musel stejně vymyslet – zvláště v

případě, že by se ucházel o pojistné plnění.“

„Ale to jsou přesně ty faktory, které jeho příběh

potvrzují.“

Biggles se lehce usmál. „Zajisté. Přirozeně, že se ten

příběh bude přesně hodit na situaci, kterou může vidět

celý svět, jakmile loď dorazí do přístavu. Jakákoli jiná

historka by jenom vyvolala všelijaké drby a možná i

podezření, že Tidore je lhář. Hlavní faktory musí být v

zásadě vždycky pravdivé. Jsem připraven připustit, že

Šimu skutečně přepadli a oloupili. Jenže nejsem schopen

uvěřit tomu, že v tom není ještě něco víc.“

„Proč ne?“

„Protože kromě toho, že je Tidore neobvykle

nevšímavý a přihlouplý chlápek na tak úspěšného

obchodníka, je tam ještě mnoho všelijakých zádrhelů,

které mi připadají velice neobvyklé, nemám-li dokonce

říci nepřirozené. Když se lidé chovají nepřirozeně, má to

vždycky nějaký přirozený důvod.“

„Co je na tomhle nepřirozeného?“

„Zaprvé, proč Tidore jel stovky mil k Nicobarským

ostrovům, když se ty nejkrásnější perly na světě nalézají

přesně před jeho prahem – v průlivu Palk, mezi Cejlonem

a Indií?“

„Třeba se rozhodl prozkoumat nové území?“

12

„Vy byste se plahočil stovky mil nebo tak nějak,

abyste si natrhal švestky, kdybyste jich měl plno ve svojí

vlastní zahradě?“

„Ehm – asi ne.“

„Správně. A proč Tidore podnikal tu výpravu

osobně? Pokud je mi známo, tak si bohatí obchodníci

hezky sedí tam, kde je bezpečno a příjemně a platí si

ostatní, aby riskovali za ně. Byli by blázni, kdyby to tak

nedělali.“

„Třeba se Tidore těšil na pěkný výlet po moři?“

Biggles ohrnul rty. „Těšit se na dlouhý výlet po moři

v malé lodičce na nebezpečném oceánu by bylo pro

orientálního magnáta tak neobvyklým chováním, že

kdyby to byla pravda, tak by ho člověk mohl podezírat,

že přišel o rozum. Ne, ne. Tidore tu výpravu nepodnikl

pro zábavu a dokonce ani ne kvůli zdravému vzduchu.

Ale tohle teď pomineme. Podle té vaší historky Tidore

tvrdí, že měl bohatý úlovek.“

„Správně.“

„Jak mohl ale vědět, že chytil bohatý úlovek?“

„Představuji si to tak, že má oči a je schopen

rozeznat perlu, když ji má před sebou.“

„Já jsem přesvědčený, že na Cejlonu existuje nějaký

zákon, že se mají perlorodky přivážet neotevřené.

Rozpočítají potom ústřice na hromady a jednu z nich si

zaberou úředníci jako daň. Nikdo ale přece nemůže

vědět, co je v ústřici, dokud ji neotevře.“

„Tidore chtěl třeba jenom říci, že měl velký náklad

ústřic.“

„Tak dobře. Ale pak mi vysvětlete tohle. Protože

jenom jedna ústřice z tisíců obsahuje perlu mající

nějakou hodnotu, proč by měl nějaký pirát podstupovat

13

takové riziko, problémy a výdaje, aby využil letadlo a

loď pro získání škeblí, z nichž jenom pár může obsahovat

nějaké perly? To mi nedává smysl. Dokonce i kdyby

Tidore věděl, co má na palubě, ten pirát to vědět nemohl.

Nebo ano?“

„Co si tedy myslíte?“

„Já si myslím, že Šima skutečně vezla nějaký cenný

náklad. A ten pirát to moc dobře věděl.“

„Ale i hodnota pouhých škeblí, i bez perel, by byla

dosti značná.“

„Povídali. Kvůli materiálu na knoflíky se člověk

nedopouští pirátství! Kdyby se celá tahle věc přihodila na

západ od Nicobarských ostrovů, jak se tvrdí, tak pokud je

moje znalost zeměpisu ještě k něčemu, to letadlo by

muselo být nejméně čtyři sta mil od nejbližšího

oficiálního letiště. Takže pokud Tidore není lovec perel,

co má největší štěstí na světě, tak by všechny ty vylovené

škeble na jeho palubě nestačily ani na zaplacení paliva,

co to letadlo spotřebovalo. Tudíž podezírám Tidora, že

měl na palubě něco mnohem cennějšího než ústřice a ten

pirát to musel vědět. Mně se to alespoň tak jeví.“

„Co jiného by mohl mít na palubě?“

„To kdybych věděl, tak bych znal všechny

odpovědi.“

„Takže z toho vyplývá, že Tidorovi nevěříte?“

„Ne tak úplně. Hodně z toho může být pravda. Ale

hádám, že Tidore jaksi opomněl zmínit tu nejdůležitější

část – skutečný účel své cesty. Přirozeně můj hlavní

zájem je v té letecké záležitosti a souhlasím s vámi, že

taková leteckonámořní mafie by se mohla stát pěkně

nebezpečnou.“

14

„Jsem moc rád, že alespoň s něčím souhlasíte,“

zavrčel komodor s jemným sarkasmem. „Nechtěl byste si

zaletět na Cejlon a prověřit svůj názor přímo na místě?“

„Nijak zvlášť. Pokud jde o aktivity pana Tidora, tak

mi jsou absolutně lhostejné.“

„Musíme s tím něco udělat. Když už pro nic jiného,

tak proto, aby nás nikdo nemohl obvinit, že to necháme

zapadnout. Kdybyste tam zaletěl, tak budete na místě,

kdyby se mělo něco podobného opakovat.“

„Pochybuji, že se to zopakuje. Rozhodně ne s

Tidorem. Jestli mluví pravdu, bude chvíli trvat, než zase

někdy opustí suchou zem. Ale porozhlédnu se tam, pane.

Nezapomínejte ale, že Indický oceán obsahuje docela

dost vody, takže doufám, že nebudete na výsledek moc

pospíchat.“

„Zjistěte, co dělá Tidore, a co je ještě důležitější,

pokuste se sehnat něco o tom pirátovi.“

Biggles vstal. „Půjdu, řeknu hochům, co se stalo,

apak se spolu podíváme na mapu.“

Hluboce zamyšlený se Biggles vracel do své

kanceláře, kde svému pilotnímu týmu vyprávěl, co

vyslechl od komodora Raymonda.

„Zní to jako další malinká jehla v pěkně veliké

kupce sena,“ poznamenal Algy, když Biggles skončil.

„Mohlo by to být ještě horší,“ odvětil na to Biggles.

„Takhle máme alespoň dva konce k něčemu, co myslím,

že je pěkně zamotané klubko pravdy, polopravd a lží.

Takže nejdříve se musíme rozhodnout, ze kterého konce

začneme. Jeden je na Cejlonu, ten druhý je na vzdáleném

konci Indického oceánu, přesná poloha je neznámá.“

„Ale proč by měl tenhle Tidore lhát, kamaráde?“

vložil se do toho Bertie. „Chci tím jen říct, že když

15

někoho oloupí, tak ten se obvykle snaží ze všech sil

pomoct policii, aby dostala syčáka, co mu šlohnul

peněženku, ne?“

„Ne v případě, že má sám co skrývat.“

„Ty myslíš, že odtamtud fouká vítr?“

„Jsem si tím pěkně jistý. Na tvoji otázku je evidentní

tahle odpověď: Tidore možná lže nebo vynechává jistá

fakta – což přijde nakonec na stejno. Kdyby totiž nebyl

na legální výpravě, ztratil by právo požadovat na

pojišťovně náhradu škody.“

„Ale ty si myslíš, že je to z jiného důvodu,“ namítl

Ginger.

„Ano. Říkejme tomu strach. Strach, že pokud

prozradí piráty, přijdou si pro něho. On chce peníze od

pojišťovny, aniž by musel prozradit, kdo ho to obral a

proč. On to ví, ale bojí se to říct. Nezapomínejte, že by to

o těch svých zraněných a stavu lodi musel zpátky v

přístavu

alespoň

nějak

vysvětlit.

Není

přece

pravděpodobné, že by si sám zničil svoji vlastní loď. De

facto si ani nedovedu představit, jak by to dokázal, i

kdyby byl býval měl to dělo. Pro mě už ten fakt, že byl

vůbec přítomen na lodi, naznačuje, že šlo o něco víc, než

o pouhý lov na perlorodky. Kdyby byl měl zájem jenom

o to najít perlorodky, byl by to býval mohl udělat

mnohem blíž domova.“

„Nemohlo

dojít

ke

vzpouře

nebo

něčemu

takovému?“ navrhoval Bertie.

Biggles zavrtěl hlavou. „Vzbouřenci by nebyli tak

hloupí, aby riskovali, že si pod sebou potopí vlastní loď.

Kromě toho, až by se dostali domů, tak by určitě začali

mluvit. Posádka určitě zná pravdu, ale jelikož je v tom

namočená, tak asi zpívat nebude.“

16

„Pravdu znají taky piráti,“ vložil se do toho Algy.

„Samozřejmě. To letadlo a jachta tam nebyly žádnou

náhodou. Byly tam za určitým účelem a ten účel byl

přímým následkem informací, co dělal Tidore. Jako tom

ale mohli vědět? Pomocí nějakých špionů? Pokud do

toho budeme muset zahrnout i špiony, tak půjde o větší

organizaci, než si šéf myslí. Odkud to letadlo přiletělo?

Kde doplňovalo palivo? Vždyť jakmile ten pilot uletěl

trasu tam a zpátky, což představuje skoro tisíc mil, musel

začít pečlivě sledovat ukazatel paliva.“

Biggles přešel k veliké mapě na stěně. „Nejbližší

oficiální letištějsou v Puketu, na Malajském poloostrově,

nebo v Kutaradji, až na severním cípu Sumatry. Bez

znalosti typu letadla a jeho doletu nemůžeme přesně

stanovit, na která další doplňovací letiště by mohlo

doletět, ale zhruba odhadnout se to dá. Podle Tidora se to

letadlo objevilo v poledne. Když odhadneme jeho

rychlost na asi dvě stě mil za hodinu, tak by to mohlo být

někde tady, kolem dvou hodin, když přistálo. Takže

řekněme, že někde mezi dvěma a třemi hodinami,

sedmého května, ten den, kdy se objevil náš stroj, někde

v Malajsii či Sumatře přistálo letadlo, aby doplnilo

palivo. O tom by měl existovat záznam a jelikož tolik

letišť tam zase není, měli bychom být schopni to

vypátrat. Což mi vnuklo takový nápad. Chci se na Cejlon

vypravit jako první věc a navštívit pana Tidora, abych si

vyslechl, co o tom ví.“

„Tak moment,“ přerušil ho Algy. „Prověřujeme tu

Tidorovu verzi, nebo honíme piráty?“

„Obojí. Jedno by nás mělo přivést k druhému. Právě

jsem se chystal říct, že není třeba, abychom na Cejlon

letěli všichni. Třeba nám uspoří čas, když začneme

17

najednou z obou konců a pokusíme se je spojit. Algy, ty

si vezmeš Bertieho do Vydry a pokryjete všechna letiště

v rozumné vzdálenosti od Nicobarů, abyste zjistili, jestli

tam něco na toho dvoumotorového piráta náhodou

nemají. Já poletím na Cejlon, abych si promluvil s

Tidorem. Až s ním budu hotov, což by nemělo trvat

dlouho, přiletím za vámi, abych viděl, jak pokračujete.

Sejdeme se, řekněme, v Kuala Lumpuru. Měli bychom se

raději držet, pokud to bude jen trochu možné, na britském

území. Tam se také sejdeme. Kdokoli, kdo skončí první,

poletí tam a bude čekat na ostatní.“

„Dobrá,“ souhlasil Algy. „Je to jasné.“

„Neříkejte nic o tom, že jste od policie, nebo o tom,

co děláte, jedině v případě absolutní nutnosti,“ uzavřel

Biggles. „Co se mne týče, já požádám šéfa, aby zařídil s

pojišťovnou, abych se mohl stát jedním z jejích zástupců.

Detaily můžeme vypracovat během příprav k odletu. Tak

a teď jděte na to.“

18

Kapitola II

PAN TIDORE

O devět dní později, v pěkném, ale dusném počasí

přistál policejní Halifax s civilními registračními znaky,

ale bez čehokoli, co by naznačovalo oficiální poslání, na

letišti v Jaffně, na nejsevernějším cípu Cejlonu. Když

dohlédli na doplnění paliva a zatažení letadla do stínu,

protože slunce doslova pražilo, odešli Biggles s

Gingerem za důstojníkem letové kontroly, protože

Biggles se rozhodl, že své vyšetřování začne tam.

K jeho spokojenosti se ukázalo, že důstojník je

Angličan jménem Carwell, bývalý důstojník R.A.F., na

kterého se mohli spolehnout, že bude mlčet. Biggles totiž

věděl, že kdyby se jeho mise prozradila, měli by nejméně

jednou tolik potíží. Začal tím, že se představil svým

pravým jménem i s průkazem.

Carwell se na něho zvědavě zadíval. „Už bylo na

čase, aby se tady někdo porozhlídnul,“ poznamenal

potom. „Co se tady děje, je každému jedno.“

„Co se tady děje?“ zeptal se rychle Biggles.

„To já právě nevím a nevím, jestli to chci vědět,“

odpověděl Carwell. „Vím jedině, že se něco děje. Víte

přece jak to. chodí v Orientu. Něco cítíte ve vzduchu, ale

dá se to těžko vyhmátnout. Máte prostě pocit, že vám

všichni lžou nebo se bojí mluvit a nevíte, komu vlastně

máte věřit. Ale musím říct, že na mne si nikdo nic

nedovolil a tak to rád takhle nechám.“

„Myslím, že děláte dobře,“ souhlasil Biggles. „Co já

skutečně hledám, je nějaký tip o tom domnělém pirátství,

19

co nahlásil jistý obchodník a majitel lodí jménem Tidore,

který tady žije. Vypadá to, že v tom hrálo roli také nějaké

letadlo. Jakýsi dvoumotorák. Neměl jste tady čistě

náhodou nějaké takové typy, buď soukromé nebo mimo

pravidelné lety?“

Carwell se na okamžik zamyslel. „Ne, to nemůžu

říct. Mám tady jedině pravidelné linky. Příležitostně sem

zavítá nějaký typ od R.A.F.. Když ale říkám pravidelný,

tak to nesmíte brát tak úplně doslova. Věci tady

nefungují přísně podle plánu. Například ta zelená Dakota,

co je teď na ploše, s těmi čínskými znaky, patří jednomu

soukromému koncernu, který operuje mezi Macaem a

Madrasem a na cestě se tady stavuje. Ale na těch jejich

příletech a odletech není vůbec nic pravidelného, i když

to pravděpodobně může být následkem nepravidelné

poptávky. Aby lítalo prázdné, to by přirozeně nedávalo

žádný smysl.“

„Pokud pochází z Macaa, tak by asi letěla kolem

Nicobar,“ pronesl Biggles zamyšleně.

„To by asi měla. Obvykle se staví v Saigonu,

Phuketu, někdy s mezipřistáním a pak letí rovnou sem.“

„A tady tankuje.“

„Samozřejmě. Je to dlouhá trasa.“

„A pak letí podle pobřeží Malabar do Madrasu.“

„Tak to chápu i já.“

„Je to osobní přeprava?“

„Nákladní a příležitostně nějaký ten cestující.

Nevím, komu ten podnik patří, protože průvodní

dokumenty jsou v čínštině nebo japonštině – nejsem si

jistý, co je co. Ale pilot je příjemný mrňous, Japonec

jménem Mitsubu. Momentálně je ve městě.“

20

Biggles přikývl. „Měl jste někdy nějaký důvod k

podezření, že je to něco jiného, než na co to vypadá?“

„To je pěkně jedovatá otázka!“

„Ve svojí profesi musím klást otázky.“

„Odpověď je ne. Vždycky mají všecky papíry v

pořádku. Odpovídají předpisům. Platí za přistání a tak

dále, a já se o nic víc nestarám.“

„Správně děláte,“ musel souhlasit Biggles.

„Zůstanete tady dlouho?“

„Mám se sejít s jedním člověkem v Malajsii. Možná

tady budu asi tak den nebo dva. Na druhé straně se

možná najednou rozhodnu odjet co nejdřív, takže jestli

mě uvidíte, jak startuji v nějakou nezvyklou dobu, tak

vězte, že je všechno v pořádku. Teď si půjdu promluvit s

Tidorem.“

Carwell na něho úkosem pohlédl. „Dávejte si pozor,

abyste s ním jednal opatrně,“ poradil tiše Bigglesovi.

„Proč? Máte něco proti němu?“

„Ne, o ničem nevím, ale jelikož tady náhodou žiju,

tak vím, že on je jeden z těch lidí, o kterých je lepší

nemluvit.“

„Ach tak. Takhle to tedy je,“ pronesl zamyšleně

Biggles. „Jelikož víte, kdo jsem a co dělám, nemohl

byste být trochu sdílnější?“

„Já nerad opakuju drby, když nemám ani nitku

důkazů, které by je potvrdily.“

„Toho si vážím.“

Carwell ztlumil hlas ještě víc. „Povídá se, že

vydělává víc vedle svého normálního podnikání, což je,

nebo byl, nákup a prodej rýže.“

„Pašuje?“

„To obvykle takovéhle drby znamenají.“

21

„Drogy?“

„Polovina Východu žije tak či onak z prodeje drog.“

„Díky, Carwelle,“ uznale mu pokynul Biggles.

„Nemusím snad ani říkat, že bych vám byl vděčný,

kdybyste o mně s nikým nemluvil.“

„Na to můžete vsadit svůj život, že nebudu,“

ujišťoval ho Carwell. „Tady když jste zadobře s policií,

tak to vás může u jistých kruhů dostat do špatného světla.

A já musím živit ženu a rodinu.“

„Tak my si dáme něco k snědku v buffetu a půjdeme

dál. Předpokládám, že si mohu půjčit auto do města?“

„Jistě. Jestli chcete, nějaké vám připravím.“

„Díky. A děkuju, že jste byl tak upřímný.

Nashledanou.“

„Nashle.“

Jak kráčeli k buffetu, Biggles poznamenal ke

Gingerovi: „Vzhledem k tomu, co nám pověděl Carwell,

nepředpokládám, že se toho u Tidora moc dozvím, nebo

od kohokoli jiného tady. Ale k něčemu to přece jenom

bude, vidět typ toho člověka, se kterým musíme jednat.

Nikdo tady ani slovem neprotestuje proti pašování drog

ze strachu, že by mu zastavili jeho vlastní zásoby.“

Lehce poobědvali, hodně pozdě, a pak šli ven,_aby

zjistili, že Carwell drží slovo co se týče automobilu.

Řidič byl, jak se ostatně dalo čekat, barevný. Když mu

udali cíl cesty, tak se na ně ještě jednou podíval, než je

pak ujistil, že nemusí jet daleko.

„Tenhle gentleman zjevně žije na úrovni,“

poznamenal Biggles tiše ke Gingerovi, jak auto zatočilo

do široké ulice lemované palmami s luxusně

vypadajícími domy, občas se objevujícími po obou

stranách.

22

Řidič zastavil u kovaných železných vrat. Za nimi se

vinula krátká příjezdová cesta skrz luxusní tropickou

zahradu až k obrovitému domu, ještě nákladnějšímu než

ty v okolí. Vrata byla zavřená. Když se vydali k nim

poté, co zaplatili řidiči, Ginger poznamenal: „Se vším

tímhle se člověk musí ptát, proč by takový člověk měl

riskovat nějaký nelegální byznys.“

„Někteří lidé dosáhnou právě tohohle postavení,

když se po jistou dobu věnují právě nelegálnímu

podnikání,“ odvětil Biggles suše. „Ale nesmíme dělat

ukvapené závěry,“ pokračoval dál. „Nejedno poctivé

bohatství bylo nashromážděno díky obchodu s čajem,

kořením a ostatními příjemnými věcmi, které produkuje

tenhle zemský ráj.“

Když došli k vratům, otočil klikou. Vrata zůstala

zavřená. „Zamčeno,“ pronesl lakonicky. Obrátil se ke

Gingerovi. „Vypadá to, jako že náš gentleman není

doma.

Nebo,

pokud

je

doma,

mohli

bychom

předpokládat, že se něčeho bojí. Zkusím zvonek.“

Ještě než stačil zazvonit, objevili se dva bíle odění

muži, kteří vystoupili z jakýchsi křovisek hned za vraty, a

opatrně se k nim blížili. Ginger si přitom všiml dalšího

muže, který je sledoval.

„No tedy,“ zabručel Biggles. „Ať už je pan Tidore

doma nebo ne, je jasné, že tu nečekané návštěvy nejsou

zrovna vítané.“

„I očekávané návštěvy,“ dodal Ginger.

Jeden z mužů uvnitř pronesl stručně, aniž by odemkl

vrata: „Co je?“

Biggles mu odpověděl: „Já bych rád navštívil pana

Tidora.“

„Pan Tidore není doma.“

23

„Vyřiďte mu, že jsem přijel z Londýna,“ odvětil mu

klidně Biggles. „Kdybyste mu předali moji navštívenku,

myslím, že mě přijme.“ Mezitím co mluvil, prostrčil

mříží jednu ze svých navštívenek, které si pro tuto

příležitost připravil. Pod jeho vlastním jménem tam byla

adresa pojišťovací firmy.

Indický

služebník,

ten

co

promluvil,

řekl:

„Počkejte,“ a odešel. Ostatní je ostře sledovali.

Nemuseli čekat dlouho. Vrata byla odemknuta. Byli

vpuštěni dovnitř a po krátké chůzi došli na patio vzadu u

domu, kde v pohodlném křesle seděl člověk,

pravděpodobně

ten,

kterého

hledali,

vedle

tiše

předoucího elektrického větráku, obklopen palmami a

dalšími exotickými rostlinami.

Když vstal, aby je přivítal, Ginger si ho pozorně

prohlížel, protože na něm nebylo vůbec nic výjimečného.

Viděl před sebou asi pětapadesátilého muže, který začíná

šedivět, se sklonem k obezitě, hladce vyholeného, s

hladkou kůží barvy světlé kávy. Jeho výraz byl neurčitě

zdvořilý, vystupování nenápadně sebevědomé a jeho

pohyb, pokud se pohnul, vědomě graciézní. Oblečen byl

podle indické módy, dokonale, v dlouhém tmavém saku a

bílých kalhotech.

„Dobré odpoledne, pánové,“ pronesl hlasem hebkým

jako hedvábí. „Jsem šťasten, že se s vámi setkávám.

Prosím, posaďte se. Smím vám nabídnout nějaké

občerstvení?“

„Ne, díky, právě jsme obědvali,“ odmítl Biggles

přijímaje křeslo.

„Tak třeba trochu kávy?“

„To by bylo příjemné. Díky.“

24

Ginger si všiml, že ti dva muži, kteří je vpustili

dovnitř, zůstávají poblíž na stráži. Přinesli kávu a začala

konverzace.

„Doufám, že jste přijeli, abyste vyřídili mou

pojistku, plukovníku Bigglesworthi,“ řekl Tidore se

stínem úsměvu.

„Jenom pane Bigglesworthi,“ opravil ho Biggles.

„Naneštěstí ne. Já nejsem z oddělení likvidace pojistných

událostí. Já jsem přijel proto, abych slyšel z první ruky o

vašem znepokojujícím dobrodružství, neboť případné

znovuobjevení pirátství dělá lidem, které zastupuji, velké

starosti. Mysleli jsme, že byste nám třeba pomohl

vystopovat to pirátské letadlo.“

„Je mi líto, že vám nemohu pomoci,“ odpověděl

Tidore zarmouceně. „Kdybych byl býval schopen to

udělat, tak bych to udělal, jakmile jsem se vrátil do

přístavu. Ta věc je pro mě stejně tajemná jako pro vás.“

„Beru to tak, že se vám nikdy předtím nic takového

nestalo?“

„Nikdy.“

„Myslíte, že by se to mohlo stát znovu?“

Tidore zaváhal. „Je nepravděpodobné, že se ještě

někdy vydám na moře,“ odpovídal pomalu. „Na taková

dobrodružství já už začínám být starý.“

„Povězte mi, pane Tidore,“ žádal ho Biggles, „ti

piráti si určitě mysleli, že máte na palubě něco cenného.

Jak si to mohli myslet?“

Tidore rozhodil před sebe ruce, dlaněmi vzhůru.

„Nedovedu si to představit – pokud ovšem to nebylo

proto, že jsem byl na palubě i já sám.“

„Jak to mohli vědět?“

25

Víčka na očích pana Tidora se lehce přivřela, když

se obrátil tváří v tvář Bigglesovi. „To bych také rád

věděl,“ odpověděl tvrdě.

„Prozradila to vaše posádka?“

„Myslím, že ne.“

„Přistál jste konkrétně na některém z Nicobarských

ostrovů nebo někde jinde?“

„Moji lidé jednou nebo dvakrát přistáli, aby doplnili

ovoce a vodu, ale ostrovy, u kterých přistáli, jsou

neobydlené. Jaký je však účel všech vašich otázek?“

„Snažím se dobrat toho, proč by se měli ti piráti

domnívat, že jste měl na palubě něco cenného. Budete

jistě souhlasit, že ten útok byl stěží záležitostí pouhé

náhody. Pokud vaši lidé příliš nemluvili, tak kdo?“

Tidorovi v očích zablesklo. „To bych sám moc rád

věděl.“ Pronesl to, jako když to myslí opravdově a

Gingera napadlo, že je to asi skutečně tak.

„Je to pro vás obvyklá věc, podnikat takhle dlouhé

výpravy?“ ptal se dál Biggles.

„Až do nedávné doby tomu tak nebylo, pak jsem ale

převzal svou novou loď, Šimu. Ale znovu opakuji, jaký

je účel všech těchto otázek?“ Do Tidorova hlasu se vetřel

podrážděný tón. „Pochybujete o tom, co se mi stalo?“

„Proč bych měl?“

„Tak proč jsem od vaší společnosti nedostal žádný

šek?“

„Pravděpodobně čekají na mou zprávu. Konec

konců, pane Tidore, nemůžete přece očekávat, že

pojišťovny budou vyplácet obrovské sumy peněz, aniž by

si nejdříve ověřily, že jsou požadavky pojištěnců

oprávněné. Mne osobně jen požádali, abych se pokusil

26

vystopovat lidi, co vás okradli. Přirozeně jsem šel

nejdříve za vámi.“

„Já jsem vám už ale řekl, že vám nemohu pomoci.“

„V tom případě by vám nevadilo, kdybych si, čistě

formálně, promluvil se členy vaší posádky?“

„Jak myslíte, že vám pomohou?“

„Třeba si povšimli nějaké podrobnosti na letadle

nebo té jachtě, kterou jste vy přehlédl.“

„To je velmi neurčitá možnost, ale já se obávám, že

je stejně nebudete moci navštívit.“

„Proč ne?“

„Jelikož nemají co dělat, mezitím co se Šima

opravovala, rozutekli se do svých domovů. Někteří do

Indie, Arabové do Perského zálivu.“

„A co ten člověk, co je stále ještě v nemocnici?“

„Ten mluví jenom tamilsky, což je myslím jazyk,

který neznáte.“

„Existují takové profese jako tlumočník.“

„Ten člověk byl těžce raněný a je stále ještě příliš

nemocen na to, aby ho mohly obtěžovat návštěvy.“

Bigglesova tvář zůstala bez výrazu. „Ach tak. Pane

Tidore, jestli to vidíte takto, pak nemá cenu tento

rozhovor dále protahovat. Ale musím vás varovat. Pokud

od vás neobdržím nějaké dodatečné důkazy podporující

vaše tvrzení, může dojít ve vyrovnání vašeho odškodnění

k jistému zdržení.“

„Co bych vám ještě mohl říci?“

„Pokud to nevíte vy, tak já vám nepomohu.“

„Nemám už, co bych dodal.“

Biggles vstal. „Děkuji vám, pane Tidore. V takovém

případě už vás nebudu déle zdržovat.“

27

Nato pronesl pan Tidore: „Omluvte mne, že vás sám

nedoprovodím až k bráně, ale stále ještě trpím následky

toho šoku.“

„Tomu se vůbec nedivím,“ odpověděl Biggles

chladně, když se obracel, aby následoval ty dva muže, co

je pustili dovnitř.

Zaslechli, jak za nimi zapadl zámek vrat. Když

odcházeli po ulici, Ginger se zvědavě zeptal: „Tak co z

toho soudíš?“

„Tidore mě dokázal přesvědčit jen v jedné věci.“

„A jaké?“

„Že je prvotřídním lhářem a křivý jako vývrtka.

Neměl v nejmenším úmyslu mi dovolit, abych si

promluvil s jeho posádkou. Tu otázku jsem mu dal jenom

jako zkoušku a dostal jsem takovou odpověď, jakou jsem

čekal. Co o tom soudíš ty?“

„Měl jsem pocit, že je z něčeho k smrti vyděšený.“

„Zcela správně. Proto ho také střeží jako nějakého

diktátora. Hlídali nás přinejmenším tři muži a ti z nás

nespustili ani na chvíli oči.“

„Taky jsem si všiml.“

„Myslím, že z Tidora asi už nic nedostaneme. Měl

svoje odpovědi připravené, spoustu toho ví, ví kdo ho

oloupil a proč. Ale nám to neřekne.“

„Proč?“

„Protože má strach, že kdyby zazpíval, tak ho ti, co

ho oloupili, prostě odstraní. Oni to možná udělají stejně,

pokud si budou myslet, že toho ví moc. Dovedeš si

představit, jak je ustrašený, podle toho, že i když jsem

mu naznačil, že možná svoji pojistku nedostane, jestli

nebude schopen uvést nějaké důkazy podporující jeho

žádost, přesto se mi odmítl svěřit.“

28

„Ale kdyby nám pomohl ty piráty sebrat, tak bude v

bezpečí.“

„Jeho potíž je v tom, že kdyby to udělal, tak by

prozradil i tu hru, kterou sám hraje. V každém případě,

kdyby byli piráti dopadeni a posláni do chládku, tak by

ho udali a on by se tam ocitl s nimi. Nejenom že by přišel

o tu pojistku, ale i o svou svobodu. Z toho je tedy

nabíledni, že se milý pan Tidore nachází někde mezi

ďáblem a pěkně hlubokým a dalekým mořem.“

„Jaký bude náš příští tah?“

„Mohli bychom se třeba mrknout na tu jeho loď, tu

Šimu, a pak pokračovat jinde. Tady se asi daleko

nedostaneme, pokud nebudeme mít dost štěstí a

nenarazíme na něco zajímavého, co se tady proslýchá,

což mi ale nepřipadá pravděpodobné. Pokud se Carwell

bojí mluvit o Tidorovi, tak se můžeš vsadit, že z místních

domorodců si ti, kdo něco vědí, budou dávat pozor na

jazyk. My sami se možná pohybujeme po tenkém ledě.

Nevylučoval bych ani, že nás Tidore nechá sledovat,

dokud jsme tady, pro případ, že bychom se pokusili

kontaktovat jeho posádku.“

Nemajíce ani tušení, že celá záležitost dostane náhlý

obrat, který by žádná fantazie nedokázala předvídat,

kráčeli směrem, kde shluk stěžňů arabských bárek,

indických plachetnic, džunek, sambuků a jiných

námořních plavidel ukazoval na kotviště. Některá z nich

byla vytažena na břeh k opravě a Biggles se zastavil, aby

si celou tu scénu prohlédl v naději, že zahlédne Šimu,

když se najednou za nimi ozval hlas, jeden z těch

nejzvláštnějších hlasů, které Ginger v životě slyšel.

29

„Třeba vám mohu nějak pomoci, pánové,“ pravil s

tak přehnaným oxfordským přízvukem, že by se za

jiných okolností Ginger nahlas rozesmál.

30

Kapitola III

ORIENTÁLNÍ TAKTIKA

Stejně jako Biggles, otočil se i Ginger očekávaje

dobře oblečeného Angličana nebo v každém případě

Evropana a jeho úžas byl skutečně obrovský, když zjistil,

že dotyčná postava není rozhodně vůbec britská. Na to

byla její pleť, i když vezmete v úvahu opálení sluncem,

příliš tmavá. Navíc v ní prosvítalo žluté zbarvení. Její oči

byly trochu šikmé, i když zcela nelogicky modré. Na

sobě měla čistý bavlněný oblek s puky nažehlenými na

ostří nože. Na hlavě měla do čela naražený slamák. Mezi

zuby tomu člověku dýmalo černé viržinko.

Vlastně svým zjevem to byl typ bohatého

Euroasijce, který v Orientu ani není příliš vzácný. To

jeho hlas, tolik v rozporu s jeho zjevem, způsobil, že

Ginger jenom zíral. Jak Biggles později s úsměvem

poznamenal, ten člověk se opravdu naučil správné

angličtině ve správné škole. Kromě až absurdní intonace

byla perfektní. Až trochu příliš perfektní. Jak jeho hlas,

tak i způsoby připomínaly nějakého anglického

estrádního komika, který právě shazuje člena kteréhosi

velmi aristokratického rodu.

„To mluvíte ke mně?“ zeptal se ho Biggles chladně,

možná v domnění, stejně jako Ginger, že jde o jednoho z

těch nepříjemných dotěrů, co se navěsí na turisty ve

všech Východních přístavech.

„Ach, ale samozřejmě, vy drahý brachu,“ zněla

nestydatá odpověď.

31

„Z čeho usuzujete, že byste byl schopen nám

pomoci?“

Ten člověk se usmál odhaluje své zlaté zuby.

„Nazvěte to třeba instinktem,“ navrhl s rozmáchlým

gestem svého doutníku. „Já vám mohu poskytnout, ehm,

tu nejlepší radu, ehm, kterou jste ve svém, ehm, životě

kdy dostali.“

„A kolikpak to bude stát?“ zeptal se Biggles

cynicky.

Pán vypadal uraženě. „Ale to je mi velice líto, ehm,

žejste mne mohl byť i jen považovati za jednoho z

tamtěch, drahý brachu. Rada, kterou vám mohu

nabídnouti, vás nebude státi ničehož nic, ehm. Vůbec

absolutně ničehož.“

„V tom případě jsem připraven si ji vyslechnout. Ale

stručně.“

„Budu přímo kvintesencí stručnosti. Zní jednoduše

takto: Jeďte domů, drahý brachu, ehm, jeďte domů.“

Biggles na něho zůstal zírat a jeho výraz se z údivu

začal měnit ve zvědavost. „Proč bych měl jet domů?“

„Máte nebezpečnou společnost.“

„Co to znamená?“

„Ale přece drahého pána Tidora, ehm, kohopak

jiného?“

„Proč to zajímá vás?“

„To, drahý brachu, záleží na tom, kolik vám toho

řekl.“

„Neřekl mi vůbec nic, co bych nevěděl, když jsem

sem přijel.“

„Jak ohromné štěstí!“

„Pro koho?“

32

„Pro vás.“ Ten člověk se stále ještě usmíval, ale jeho

oči byly tvrdé jako ocel a chladné jako led.

Biggles si z pouzdra vytáhl cigaretu a zapálil si.

„Shledávám tuto konverzaci zajímavou,“ přiznal posléze.

„Myslel jsem si to.“

„Bylo by správně hádat, že pan Tidore nepatří mezi

vaše přátele?“

„To byste měl více než pravdu, drahý brachu.“

„A bylo by správně se domnívat, že vy víte, co tady

dělám?“

„Ale ovšem. Momentálně hledáte Šimu.“

„Bylo by také správně se domnívat, že vy víte, proč

byla přepadena?“

„Lehkost a tempo, se kterou sledujete hlavní předivo

naší konverzace mne uvádí v potěšení.“

„Pak tedy pokračujme. Budete pokračovat nejdříve

vy, nebo mám já?“

„Střídejme se.“

„Velmi dobře. Pokračujte tedy nejdříve vy.“

„Ještě je třeba vyříditi, ehm, jistou maličkost, ehm,

abychom,

myslím,

zabránili

jakékoli

možnosti

nedorozumění nyní, ehm, či kdykoli později.“

„A co je to?“

„Souhlasíte, že budeme říkat pravdu a nic než

pravdu?“

Biggles se rozesmál.

„Shledáváte to pobaveníhodným?“

„Řekněme, že trochu zvláštní. Můj smysl pro humor

je asi drobet deformovaný. Ale začněte.“

„Proč jste navštívili pána Tidora?“

„Abychom s ním prodiskutovali pojistnou náhradu

škody vztahující se k jedné z jeho lodí.“

33

„Byl to jediný důvod?“

Biggles se zamračil. „Nějak to všechno začíná být

příliš jednostranné. Proč bych se s vámi měl vůbec bavit

o svých obchodních záležitostech?“

„Protože, drahý brachu, to bude ku vašemu, ehm,

prospěchu. Dočkáte se. Myslím, ehm, že byste rád zaplnil

prázdná místa v tom, co vám vyprávěl pán Tidore, že se

mu přihodilo před nedávnou dobou, ehm, v oblasti

Nicobarských ostrovů. Mám-li pak pravdu?“

„Máte. Rozumím tomu tak, že byste ta chybějící

fakta mohl dodat vy?“

„Právě z toho samého důvodu jsem se sem dostavil.“

„Hm,“ pronesl Biggles pomalu a studoval tvář toho

člověka. „A kolik taková informace bude stát?“

„Již jsem vám pravil, drahý brachu, že toto není

záležitost peněz. Cožpak vypadám jako, ehm, nějaký

chudák?“

„To ne.“

„To doufám. Já tady nejsem proto, abych prodával,

ale abych dával.“

„Proč byste mi měl něco dávat? No tak, ven s tím.

Už jsme tou konverzací v náznacích promarnili dost

času.“

„Tak tedy dobře, drahý brachu. Nebuďte netrpělivý.

Tady máme času spoustu. Už jsem vám objasnil

dostatečně, ehm, že vážený pán Tidore není můj přítel.“

„Což znamená, že je váš nepřítel.“

„Pokud tomu názvu dáváte přednost.“

„Copak vám provedl?“

„Už dlouhou dobu se choval značně hloupě. A pak

tu hloupost dovedl až k, ehm, vrcholu bláznovství.“

„A vy jste podnikl kroky, abyste ho z toho vyléčil.“

34

„Přesně tak. Až přijde čas, drahý brachu, léčba bude

završena.“

„Proč ten odklad?“

„Dotyčný pán podnikl protiopatření, která způsobila,

že se naše ruka musela zastaviti. Nechal vejít ve známost,

že v jeho domě je jakýsi dokument, jenž obsahuje jisté

informace, jež by moji přátelé jen velmi neradi viděli na

veřejnosti. Jistě si to dovedete představit?“

„A vy jste zvědav, kolik z té informace sdělil mně?“

Otázka byla zcela ignorována. „Kdyby náhodou pán

Tidore náhle zesnul, což jest osud, jenž na sebe sám

přivolal, v jeho dokladech bude nalezen ten dokument,

pokud se ovšem nepodaří, aby za jistých tajuplných

okolností zmizel předtím, než bude nalezen, což se nejeví

jako tak zcela nemožné.“

„Co

kdybychom

vynechali

ty

aristokratické

formulace a přešli k lidskému jazyku,“ navrhl Biggles.

„Tidore má na vás nějakou páku a vy máte zase nějakou

páku na něho. Teď se ty páky začínají hýbat. A vy jste do

Tidora nezaťali moc hluboko ze strachu, že by mohl přijít

na světlo dopis, co napsal policii. Chápu to zatím

správně?“

„Perfektně správně, drahý brachu.“

„Tak teď mi povězte, jak do toho zapadám já?“

„My máme pocit, že pokud by byla otřesena pověst

pána Tidora jakožto pravdymilovného a čestného

obchodníka, obsah toho dopisu by neměl žádnou váhu, i

kdyby nakonec došlo k jeho publikování.“

„A vy si myslíte, že společnost, kterou zastupuji, by

jí mohla otřást?“

„Přesně tak, drahý brachu. Kdybychom ho odhalili

MY, nikdo by nám nevěřil, ale pokud ho odhalíte vy jako

35

zkorumpovaného obchodníka, kterým skutečně je, pak by

padl s takovým otřesem, že by vůbec nezáleželo na tom,

co bude potom říkat. Proto jsem připraven vložit do

vašich rukou takové informace, které nejenom že vaší

společnosti umožní ušetřit jeho velké pojistné plnění, ale

pokud by se pán Tidore snažil vyrukovati proti nám,

podrazí mu to nohy.“

„Musí vám stát hrozně v cestě.“

„Momentálně. Jenom momentálně.“

„Tak dobrá,“ souhlasil Biggles. „Vyslechnu si, co mi

máte říct, ale nechám si prostor na to, abych se rozhodl

pro to, co bude nejlepší.“

„Velmi dobře. Teď, když si navzájem rozumíme,

můžeme pokračovati dále. Pán Tidore byl po mnoho let

malým pašeráčkem, ale přitom takového rozsahu, že mu

to umožnilo žít si v luxusu, který jste možná

zaregistrovali i vy. Překvapuje vás to?“

„Ani v nejmenším.“

„Jak asi víte, nepravidelný transport zboží

podléhajího clu, kterému se vulgárně říká pašování, je v

Orientu starobylé a čestné povolání, takže proti němu

nikdo nemůže mít žádné námitky.“

Biggles se jemně usmál. „Jenom ti počestní

obchodníci, kteří tím přicházejí o zisky.“

„Jejich chyba, že jsou tak poctiví,“ pronesl otevřeně

ten člověk. „Jestliže si vyberou, že budou v životě

odevzdávat svůj zisk vládě je to jejich věc. Ale o tom se

nebudeme dohadovat. Tidore nedávno rozšířil své

aktivity o, ehm, širší spektrum, spektrum aktivit, které

doposud byly monopolním podnikáním jiných lidí, a tím

zvětšil riziko pro všechny podnikající v této branži. To

byl velmi chybný, ehm, úsudek. Byl požádán, aby od

36

toho upustil. Co se stalo jeho nové lodi, je toho pouhým

důsledkem.“

„Velmi zajímavé,“ poznamenal kousavě Biggles. „A

co bylo tím monopolním podnikáním, do kterého on měl

údajně proniknout?“

„Zlato, drahý brachu. Zlato. Možná jste se o něm

také doslechl. Je to takový ten žlutý kov, ze kterého se

dělávaly peníze. Když vážený pán Tidore odjel na ten

nyní slavný výlet za ústřicemi, nehledal žádné

perlorodky. Za ústřicemi plul až příliš daleko, než je

třeba. Víte, kam plul?“

„Ne.“

„Plul k tomu příhodnému malému osídlení na

čínském pobřeží, kterému se říká Macao, kde věci, které

nejsou nikde snadno k dostání, se dostanou snadno a bez

ptaní. Zlato je jedna z nich. Tam pomocí korupce a

podplácení získal tisíc uncí, které byly určené původně

pro někoho jiného. Přirozeně nebylo možné mu dovolit,

aby si jej nechal.“

„Přirozeně,“ zabručel Biggles sarkasticky. „Ale

jestliže jste chtěli to zlato, proč jste mu vzali i ústřice?“

„Přirozená otázka. Protože, drahý brachu, bylo v

těch ústřicích, které za tím účelem nasbíral na zpáteční

cestě. Mušle byly opatrně otevřeny a opět zapečetěny.

Kterýpak celník by hledal v ústřicích zlato? Člověk čeká

maso, občas i perlu, ale nikdy, ehm, zlato. To bylo sice

velmi moudré, ale ne dostatečně.“

„Vy jste věděl, že v těch ústřicích je zlato?“

„Ale ovšem, drahý brachu. V našem podnikání

musíte mít oči všude.“

Je možné si představit, s jakým úžasem tuhle

neskutečnou historku poslouchal Ginger. A protože byla

37

tak fantastická, vůbec nepochyboval o tom, že je

pravdivá.

Biggles si zapálil zase cigaretu. „Díky,“ povídá po

chvilce. „Co jste mi řekl, mi uspoří spoustu práce.“

„Mělo by to vaší společnosti ušetřit také značné

peníze.“

„A vy na oplátku nechcete nic?“

„Držte se od Tidora dál.“

„A to je všecko?“

„To by mělo stačit. Teď, když už znáte to, pro co

jste sem přijeli, řiďte se mojí radou, drahý brachu,

protože pro toho, kdo moc ví, je naše podnebí příliš, ehm,

nebezpečné. Noční vzduch je plný moskytů a jejich

žihadla někdy mohou být smrtelná. Přeji vám dobrý den

a doufám, že též i bezpečnou cestu do Londýna.“

Přitom je ten člověk obdařil posledním úsměvem,

nadzvedl klobouk a odkráčel pryč.

Biggles se díval za vzdalující se postavou. Pak

pohlédl na Gingera. „Tenhle mistrovsky sehraný výstup

si budu dlouho pamatovat,“ pronesl potom jednoduše.

„Věříš tomu, co nám povídal?“

„Každému slovu. Nebo alespoň té části, která je

opravdu důležitá. Hrome, ten si sebou musí být zatraceně

jistý, když na Tidora takhle donáší. Neodvažuje se Tidora

zabít, dokud existuje ten dokument, takže udělá druhou

nejlepší věc. Tím, že vystaví Tidora na veřejnosti vjeho

skutečné podobě, doufá, že zničí jakoukoli hodnotu,

kterou by ten dokument mohl eventuelně mít u soudu či

jinde. Sází na to, že jsme dostali to, pro co jsme přijeli a

odjeme domů, kde to rozmázneme v novinách. Velice

dobře tu situaci rozvážil, avšak až na jeden aspekt.“

„A to je co?“

38

„Považuje nás za toho, za koho se vydáváme, za

agenty pojištovny. Vůbec ho nenapadlo, že bychom

mohli být od policie. Pojď, vrátíme se na letiště a dáme si

něco k jídlu.“

„Co s tím vším hodláš dělat?“ zeptal se Ginger, když

vyrazili.

„Než se rozhodnu, budu si o tom muset pořádně

popřemýšlet. Náš neznámý přítel byl neuvěřitelně

upřímný a jeho poznámka o zdejším podnebí také nebyla

neupřímná. On nežertuje. Pokud bychom tady měli

zůstat, bude pro nás od dnešního dne tohle podnebí

rozhodně nezdravé, zejména jestli Tidore zvětří, co se

stalo. Celá situace teď vypadá tak nápadně jako obvázaný

prst. Existují tu zjevně dvě bandy, které se zabývají

pašováním ve velkém. Tím, že se začal plést do zlata, si

pan Tidore zapytlačil v rezervaci někoho jiného. To je to

nejlepší, co se mohlo stát, protože teď se pokusí podřezat

si navzájem krk. A to, jak si jistě vzpomínáš, začalo také

válku gangů v Americe. Pokud bychom dokázali poštvat

jednu stranu proti té druhé –“

„Mohli bychom se octnout taky na dobré cestě k

podřezanému krku,“ přerušil ho Ginger. „Máme už přece

ty informace, kvůli kterým jsme sem letěli. Jsem pro to,

abychom vypadli, dokud nám ještě osud přeje!“

„Ne všechny informace,“ odporoval mu Biggles. „Já

bych třeba rád věděl něco víc o bandě reprezentované tím

šikmookým agentem ve slamáku. Mám pocit, že když

rozzuříme pana Tidora tím, že mu dáme vědět, co na

něho udala druhá strana, bude možná zpívat ještě víc on o

nich, a tak nám naservíruje celou bednu těch jejich triků.“

Ginger pohlédl vylekaně na Bigglese. „Přece

nemyslíš vážně, že bys něco takového udělal!“

39

„Mohla by to být zkratka k rozřešení naší křížovky.“

„Spíš zkratka na hřbitov,“ protestoval dál Ginger.

„Nadělat si zle u jedné bandy by znamenalo říkat si o

potíže. Nadělat si zle u obou dvou na místě jako je tohle,

to by znamenalo sebevraždu. Budou nás hlídat každou

sekundu, co tady budeme. Vsadím se, že už teď nás

sledují obě strany!“

Pořád o tom diskutovali, až dorazili na letiště a dali

si v žáru tropického slunce západu šálek čaje. Když

dopili, pořád ještě diskutujíce o tom, co se dozvěděli,

vydali se pomalu k Halifaxu, stojícímu stále ještě v

temném stínu, ve kterém ho opustili, když se vedle nich

najednou vynořili dva muži v domorodém obleku.

„Pan Tidore si vás přeje,“ oznámiljeden z nich

stručně.

„Nevím, jestli mám zrovna čas,“ odpověděl Biggles

zamračeně, protože se ho dotklo, že k němu ten člověk

mluví, jako by mu dával rozkazy.

„Bude lepší jít pana Tidore vidět,“ řekl znovu ten

muž a tentokrát nebylo o hrozbě v jeho hlase žádných

pochyb.

„Stavím se u něho zítra ráno.“

„Ne. Vy jít teď. Automobil čekat.“ Jak to říkal,

mužova ruka se sunula k boku.

„No, třeba teď se to hodí stejně jako kdykoli jindy,“

souhlasil Biggles jakoby zběžně. „Stejně jsem se s ním

chtěl rozhodně setkat.“

Nic jiného nikdo neřekl až do příjezdu k vratům.

Automobil byl vpuštěn dovnitř. Vrata se za ním

zavřela.

40

„Jednou, jestli budeme pokračovat s tímhle hraním

si na skákanou z jedné jámy lvové do druhé, tak nás

roztrhají na kusy,“ předpovídal Ginger rozmrzele.

41

Kapitola IV

ZE TMY PŘICHÁZÍ SMRT

Odvedli je k Tidorovi, na stejné patio jako dříve.

Tentokrát ovšem neseděl, ale stál s rukama sepjatýma za

zády. Jeho póza klidného sebeuspokojení byla ta tam. Její

místo zaujala nervózní soustředěnost, což Ginger

pochopil jako varovné znamení, že jejich rozhovor bude

značně obtížný. Plocha mezi stromovitými kapradinami a

rozkvetlými keři byla osvětlena jen částečně jedinou

zavěšenou elektrickou lucernou. Ginger si všiml, že je to

na té straně, kam je přivedli, zatímco Tidore nervózně

chodil sem a tam na straně ve stínu. Začal hned

konverzaci a neztráceje čas přešel rovnou k věci.

„Když jste ode mne odešli, chápal jsem to tak, že

jedete rovnou zpátky do Anglie,“ pronesl dívaje se na

Bigglese.

„To jsem neřekl,“ odvětil Biggles klidně.

„Na pobřeží jste dlouho hovořili s jedním mužem.“

„Bylo by mnohem správnější říci, že jsem byl

osloven nějakým mužem, který na mne nějakou dobu

mluvil.“

„Víte, kdo to je a co dělá?“

„Ne. Pro mne to byl úplný cizinec.“

„Překvapilo by vás, kdybyste se dozvěděl, že je to

jeden z nejnebezpečnějších lidí v celé Asii?“

„Nic, co byste mi o něm dokázal říci, by mne

nepřekvapilo.“

„O čem jste mluvili?“

42

„Jelikož já jsem mu neměl co říci, byl to on, kdo

většinou hovořil. Protože nic neříkal o tom, že jde o

důvěrný rozhovor, smím vám povědět, že celá ta

konverzace se týkala téměř výlučně vaší osoby.“

„Co říkal?“

„Povídal mi dlouhou pohádku o tom, že prý pašujete

zboží.“

„Věříte tomu?“

„Znám toho o Východě dost na to, abych si byl

vědom, že tady pašování není považováno za nečestné

povolání, takže jsem si pomyslel, že na tom může něco

být.“

„Jinými slovy, uvěřil jste mu.“

„Upřímně řečeno, ano.“

„Proč si myslíte, že vám dal takovou informaci?“

„Pro to existuje jenom jediný důvod. Něco proti vám

má a doufá, že vám to způsobí potíže. Promiňte, jestli se

pletu, ale utvořil jsem si názor, že on se také věnuje

pašeráctví a vy jste mu jeho podnikání nějak narušil.

Věděl přesně, že jsem byl u vás, z čehož usuzuji, že vás

hlídají jeho lidé. Žádný jiný důvod pro to, aby začal

mluvit s cizincem jako já, nemohl mít.“

„Řekl jste mu, o čem jsme spolu mluvili?“

„Co jsem mu asi tak mohl říci? Když jsem od vás

odešel, nevěděl jsem o nic víc, než když jsem přijel a to

je veřejné tajemství.“

„Co vám vyprávěl?“

„Chcete opravdu, abych vám to řekl? Jestli to, co mi

řekl, je pravda, nepotřebujete, abych vám to opakoval

zrovna já.“

„Povězte mi to. Musím to vědět.“

43

„Dobrá. Řekl mi, že při té příležitosti, když byla

Šima oloupena, jste se stavil v Macau, kde jste nakoupil

nějaké zlato, které se právem či neprávem mělo dostat k

němu. Říkal, že to zlato bylo ukryto v těch vašich

ústřicích. Z toho důvodu vás zastavili a vzali vám celý

úlovek.“

Tidore se zhluboka nadechl. „Věřil jste tomu?“

Biggles pokrčil rameny. „Nemám žádné prostředky to

potvrdit či vyvrátit.“

„Nebojíte se mi tohle všechno říkat?“

„Ne. Proč bych měl?“

„Kdyby se tohle dostalo do zahraničí, tak mě to

zničí.“

Biggles se smutně usmál. „Dovedu si představit, že

by to vaší pověsti příliš neprospělo.“

„V takovém případě, když toho víte tolik, myslíte si,

že vás nechám odejít z tohoto domu živé?“

„To je, pane Tidore, vyhrožování. A výhrůžky já

nemám rád. Kromě toho, taková poznámka není v

souladu se stupněm inteligence, který si představuji, že

máte vy.“

„Co tím chcete říci? Přišel čas mluvit jasně.“

„Tedy zaprvé vás hlídají. To je zcela zřejmé.

Znamená to, že vaši nepřátelé vědí, že jsem tady. Pokud

mne neuvidí, jak odjíždím, budete jim hrát do ruky,

protože si můžete být jistý, že neztratí ani sekundu, aby

informovali úřady o mém zmizení a o jeho

pravděpodobném důvodu.“

Tidore upíral zrak do neznáma. Potom pár sekund

zíral na Bigglese, přešel ke své židli a těžce do ní zapadl.

Biggles pokračoval. „A jelikož jsem tady podruhé,

neztrácím ze zřetele možnost, že jsem u vašich nepřátel

44

uvrhl svůj život do nebezpečí a ti téměř jistě udělají

všechno pro to, abych neopustil tento ostrov živý.“

„Proč?“

„Protože až odejdu z tohoto domu, tak, jak doufám,

budu vlastnit jistá fakta, která zase oni nebudou chtít, aby

se dostala na veřejnost.“

„Ale já jsem vám o nich nic neřekl.“

„Ale jestli jste rozumný člověk, za kterého vás

pokládám, tak mi je sdělíte.“

„Proč bych měl?“

„Protože když mi prozradíte všechno, co víte, bude

to otřesná rána pro vaše nepřátele v místech, kde to pocítí

nejvíce. Pravda, svoje zlato zpátky nedostanete a asi

nedostanete ani svoje pojistné plnění, ale alespoň budete

mít slušnou šanci, že si zachráníte život, což pro vás je

určitě cennější než cokoli z toho, o čem jsem se zmínil.

Abych to řekl naplno, pane Tidore, vaši nepřátelé vás

zahnali do kouta a pokud jejich organizaci nikdo

nerozbije, máte ještě menší šanci, že se vám povede

odejít z tohoto domu živý, než já. Dříve nebo později vás

dostanou a obzvláště nyní, když vědí, že jste se mnou

mluvil.“

„Oni se mě neodváží ani dotknout. Napsal jsem

dopis –“

„To už vím. Copak si neuvědomujete, že oni vás

musí zabít, aby ten dopis získali?“

Že síla Bigglesových důkazů nezůstává bez odezvy

bylo poznat podle toho, jak se změnil tón hlasu pana

Tidora, když opět promluvil.

„Mluvíte o tom, že je rozbijete,“ pronesl úzkostně.

„Jak byste to mohl dokázat?“

45

„Protože mám na své straně ještě větší moc, než je ta

jejich. Víte, pane Tidore, nehodlám se omlouvat, že jsem

sem přijel jako někdo jiný, ale jsem ve skutečnosti

policejní důstojník s úkolem najít tady tu bandu a

zlikvidovat je. Když budete na mojí straně, něco na tom

budete tratit. To si přiznejme. Ale pokud budete mlčet,

ztratíte mnohem víc. Tak teď je to na vás. Chtěl jste

mluvit jasně, máte co jste chtěl. Rozhodněte se.“

Šokován tím odhalením zůstal Tidore nějakou dobu

tiše sedět v křesle a civěl na Bigglese jako uhranutý.

„Možná máte pravdu,“ řekl nakonec, jako by se konečně

dobral nějakého rozhodnutí. „Ale pořád ještě proti mně

nemáte žádný důkaz,“ začal se znovu chabě dohadovat.

„V tomhle stádiu se do tohohle tématu pouštět

nebudeme,“ odrazil ho Biggles. „Hodláte mi prozradit, co

víte o těch lidech, kteří vás oloupili? Protože jestli ne, tak

nemá cenu dál diskutovat. Já půjdu a najdu si ty

informace někde jinde.“

Tidore si zhluboka povzdechl. „Povím vám všechno,

co vím,“ oznámil pak slabým hlasem své rozhodnutí.

„Prosím spusťte,“ vyzval ho Biggles.

„Přiznávám, že jsem se čas od času zaobíral

pašováním zboží do Indie,“ začal Tidore. „Nejprve jsem

měl celé pole působnosti jen pro sebe a bylo to zcela

jednoduché. Jenže v poslední době tu vyrostla

organizace, jejíž sféra se postupně rozprostřela od

pobřeží Číny na celou Indii, do níž počítám i Cejlon. Jsou

zodpovědní,

díky

orientálním

námořníkům

na

evropských lodích, za pašování většiny opia do Anglie.

Když ty námořníky někdo chytí, platí pokutu. Snažili se

mě dostat ze hry konkurencí, ale moje obchody šly tak

špatně, že jsem byl prakticky nucen jisté množství

46

kontrabandu nadále provozovat, abych se udržel nad

vodou, dokud se situace v obchodě nezlepší.“

„Jaký kontraband jste tenkrát přepravovali?“

Tidore zaváhal.

„Mluvil jste o Číně. Bylo to opium?“

„Ech – ano. Ale samozřejmě jenom do Indie a v

malém množství. Nikomu to neuškodí.“

„To je věc, o které tady nemusíme diskutovat,“

odvětil Biggles chladně. „Prosím pokračujte.“

„Tahle organizace, která má k dispozici letadlo a i

další dopravní prostředky, má výhody dané jistým

přehlédnutím na konci války. Jak pravděpodobně víte,

skupina Nicobarských ostrovů, celkem devatenáct, z

nichž je pár neobydlených, byla okupována Japonci od

roku 1942 do roku 1945. Odtamtud bombardovali Cejlon.

Když po kapitulaci Japonska odtáhli, zanechali tam

letiště a značnou zásobu ve skladech, které kamuflovali

proti leteckým útokům. Jak se moji konkurenti o téhle

základně dozvěděli nevím, ale možnosti, které jim

nabízela, byly zřejmé, a tak ji zabrali. Nicobary náhodou

leží velmi výhodně zhruba mezi Macaem, kde se dá zlato

nakoupit na volném trhu, a Indií, kde je vždycky velká

poptávka po tomto kovu.“

„A vy jste podlehl lákání přidat ke svému

nelegálnímu obchodu také zlato.“

„Přesněji proto, že se moji nepřátelé vrhli do

obchodu opiem a zabírali moje odbytiště.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Ze dvou špatných skutků

ještě nikdy nevyplynul jeden dobrý, pane Tidore. Co vás,

pro všechno na světě přimělo, abyste zajel přímo až k

základně vašich nepřátel?“

47

„Nicobary leží napříč vstupem do Malacského

průlivu. Jak jinak bych se do Macaa dostal?“

„Chápu. A jejich letadlo vás zaregistrovalo?“

„Naneštěstí. Bylo to riziko, které jsem musel na sebe

vzít.“

„Když se zmiňujete o Macau, tak to mi připomíná,

že je tady na letišti jedno zeleně natřené letadlo s

čínskými znaky, registrované v Macau. Hádal bych

správně, kdybych řekl, že to je ten stroj, co vás našel?“

„Ano.“

„Sledovalo vás po cestě domů, aby dokončilo tu

práci a vy se teď neodvažujete vyjít ven.“

„Vy máte ty britské způsoby vyjadřovat se tak

otevřeně, až je to sice brutální, ale musím přiznat, že tak

to opravdu je.“

„Kdo vede tu konkurenční mafii?“

„To nevím. Nikdy jsem ho neviděl. Jeho

zaměstnanci ho znají jako Plukovníka.“

„Znamená to, že je Brit?“

„Nemám ponětí. Je to tajemný člověk.“

„Nemohl by to být náhodou ten člověk, který se

mnou mluvil odpoledne na pláži?“

„Ne. Ten jenom kontroluje jejich operace tady na

Cejlonu. Říkají mu Hrabě. Tvrdí, že má univerzitní

hodnost. Je výkonný a nemilosrdný.“

„To jsou pro zdar vašeho podnikání dvě nezbytné

vlastnosti, pane Tidore. Já potřebuji jenom jméno té

ostrovní základny na Nicobarech, protože kdyby o ni vaši

nepřátelé přišli, budou muset shánět palivo a zásoby

veřejně.“

„Vy jim tu základnu zaberete?“

„Rozhodně.“

48

„Tak tedy dobrá. Ten ostrov se jmenuje – “ Tidore

zmlknul. Čekali.

Sekundy ubíhaly, ale Tidore stále nemluvil.

Ginger se snažil prohlédnout polotmu, ve které ten

člověk seděl. Vypadalo to, že se uvelebil v křesle trochu

níž. Ozval se takový slabý zvuk, jako by prudce zalapal

po dechu, pak zašustění, ale to Ginger nijak nespojoval s

tím náhlým přerušením konverzace.

To samé zjevně platilo pro Bigglese, protože ten se

už dost netrpělivě ozval: „Pokračujte.“

Tidore neodpovídal.

Jeden z jeho bíle oblečených sluhů, kteří stáli u

něho, začal něco mumlat ke svému druhovi, pokročil

kupředu a snažil se prohlédnout tmu. Pak něco ostře

vyjekl. Chytil svého pána za rameno. Tidore sklouzl

kupředu a padl obličejem na zem. Něco mu trčelo ze zad.

Ginger si v šoku, ze kterého mu najednou až vyschlo v

ústech, uvědomil, že je to rukojeť dýky.

Oba sluhové bleskem zmizeli v domě.

Biggles sebou hodil skoro stejně tak rychle. „Dělej!“

vyštěkl a doslova doskočil do stínu velkých kapradin.

Ihned se zastavil a chytil Gingera, který ho rychle

následoval, za paži.

„Buď tiše!“ vydechl jen.

Ve ztěžklé atmosféře, teď naplněné nastalým

dramatem, se neozval ani zvuk. Na patiu už nikdo jiný

nebyl, jen Tidore, jehož tělo zůstalo na místě, kam spadl.

Jedinou věcí, která se tam pohybovala, byly bílé můry

cirkulující kolem světla lampy a světlušky tančící mezi

palmami noční valčík. Gingerův zrak pátral mezi keři za

Tidorovým křeslem. Nehnul se tam ale ani list. Srdce mu

49

divoce bilo. Po obličeji mu tekl pot a nebylo to jenom

horkem. Přešla minuta a dál bylo ticho.

„Já jdu do domu pro ten dopis,“ vydechl Biggles.

„To je šílenství!“

„To

nám

poskytne

všechny

důkazy,

které

potřebujeme. Pst!“

Ve stínu patia se objevily dva stíny. Jeden z nich se

naklonil nad ležícím tělem. Ozval se zvuk kovu. Obě

postavy vklouzly do domu.

„Vzali Tidorovi klíče,“ zašeptal Biggles. „Jdou po

tom dopise.“

„Teď dovnitř nemůžeš. Jsou tam nejmíň čtyři chlapi

a to je jako smrtelná past.“ Biggles neodpověděl.

„Co kdybychom zavolali policii, aby v domě udělali

razii? Najdou tam ten dopis,“ navrhoval Ginger.

„To by nám zabralo moc času dostat se ven,“ prudce

odmítl Biggles. „Zkusíme to. Všichni nás budou

sledovat. Všichni teď po nás půjdou, Tidorovi lidi i ti

druzí, protože vědí, co víme. Půjdou také po sobě

navzájem, to je jisté. Připrav si pistoli a střílej po všem,

co se jen pohne. Drž se těsně u mě!“

Opatrně, krok za krokem, s nekonečnou opatrností

se začali přesunovat skrz křoviny, které zaplňovaly místo

mezi palmami. Vyhýbali se místům, kde zářivé světlo

měsíce, procházející listovím kapradin, vytvářelo na

všem síť utkanou ze změti stínů.

Ginger sebou trhl, když se kdesi za nimi ozval

zoufalý výkřik. Najednou jako by ho uťal. Biggles se

nezastavoval. Pistoli v pravé ruce, rozhrnoval větve před

sebou levačkou a tápal kupředu. Pro Gingera nebylo

zrovna lehkým úkolem pohybovat se rychle a přitom

50

bezhlučně. Občas se zastavili a poslouchali, ale žádný

zvuk signalizující, že nejsou sami, se neozýval.

To očekávání, že se každou sekundu něco stane,

bylo pro Gingera jako čekání na výbuch bomby.

Příjezdová cesta, vedoucí na ulici, byla po jejich levé

straně, ale nebyla vidět. Ne že by na tom nějak záleželo,

protože si byl jistý, že Biggles nebude riskovat, že by na

ni vylezl, protože by tak každému člověku vyčkávajícímu

v křoviskách nabídl pěkný cíl. Předpokládal, že vrata

jsou stejně pořád ještě zamčena. A dokonce ani na ulici

by nebyli v bezpečí. Věděli toho příliš, a proto teď

každou sekundu, po kterou setrvají na tomto ostrově,

budou v nebezpečí.

Nejvíce nervy drásalo na cestě křovinami to

přetrvávající ticho. Že nejsou sami, bylo jasné. Byli tam

ti lidé, co zabili Tidora. Byli tam Tidorovi sluhové. Co

asi teď dělají? Kdyby tak jenom někdo udělal nějaký

hluk, jakýkoli, někde, byl by to alespoň signál toho, co se

děje.

Dorazili ke zdi, zjevně hranici Tidorova území. Byla

to vysoká zeď obrostlá jakousi popínavou rostlinou. Bylo

nemožné vidět, co je za ní.

„Přelezeme,“ vydechl Biggles. Začal se vytahovat na

stoncích, ale ty povolily a on se značně velkým hlukem

padl na zem. Pět minut stáli bez hnutí a jen poslouchali.

Ale ticho nic nenarušilo. Biggles nabídl Gingerovi

rameno a vyzdvihl ho nahoru. Na druhé straně byla

zahrada s otevřeným prostranstvím zalitým měsícem.

Nikde se nic ani nehnulo. Ginger podal ruku dolů

Bigglesovi a podařilo se mu vytáhnout ho nahoru.

Seskočili pak dolů, kde zůstali stát, naslouchali a bedlivě

se rozhlíželi po okolí.

51

„Budou hlídat silnici,“ zašeptal Ginger.

„Ovšem. Ale tyhle zahrady sousedí s džunglí a jestli

se do ní dostaneme, mohli bychom celé hodiny bloudit.

Také bychom si možná museli cestu ven vybojovat. Ale

já jdu na ulici.“

Biggles se držel těsně u zdi a postupoval k ulici,

která místy probleskovala mezi palmami a křovlnami.

Vlastně to byla spíš osvětlená okna domů na druhé

straně. Posledních pár yardů absolvovali se zatajeným

dechem, ale nic se nestalo. Mezi nimi a ulicí teď už bylo

jen pár nízkých keřů kapradin, které střídaly v jistých

odstupech štíhlé palmy. Jedna z nich byla hned před

Gingerem, tak těsně, že se jí mohl dotknout rukou. Palec

po palci si začal razit cestu k jejímu kmeni, o který se pak

opřel rozhlížeje se po silnici.

Na dohled nikdo nebyl, ale kus dále vepředu bylo

zaparkované neosvětlené auto. Stálo na pruhu uschlé

trávy mezi silnicí a úzkou pěšinou pro chodce. Díval se

naně podezíravě, ale nikoho uvnitř neviděl. Domníval se,

že vyšli asi dvacet yardů nad Tidorovými vraty a naklonil

se kupředu, aby viděl, jestli jsou zavřená nebo otevřená.

Byla otevřená. Právě chtěl vyjít ven, kdyžjeho zrak

upoutal slabý pohyb ve křoví nedaleko od nich. Rozeznal

malý, světle zabarvený předmět. Byla to květina?

Nemělo to zrovna takový tvar. Jak to sledoval, pohnulo

se to zase kousek jakoby kupředu. To stačilo. Došlo mu,

že je to světlo měsíce odrážející se na dýnku slaměného

klobouku.

Pomalu a zoufale opatrně zacouval zpátky k

Bigglesovi a položil si prst na rty. Potom přiložil dlaně k

ústům a potichu šeptal: „Hrabě stojí za Tidorovými vraty,

asi tak dvacet yardů daleko. Vrata jsou dokořán.“

52

Biggles kývnutím dal najevo, že slyšel, ale jinak se

ani nepohnul.

53

Kapitola V

V ÚZKÝCH

Ginger čekal v atmosféře, která se občas popisuje

jako nabitá elektřinou, napjatý a v očekávání, že se něco

stane. Napadlo ho, že někdo musí něco udělat.

Zapraskala větvička. Byl to jenom slabounký zvuk,

ale ve stavu, kdy měl nervy napjaté k prasknutí, sebou

trhl. Potom následovala tlumená konverzace ve tmě,

někde nedaleko. Tyhle zvuky nevyžadovaly žádné

vysvětlení. Hrabě a jeho lidi čekali, až vyjdou na

měsícem zalitou silnici.

Obrátil hlavu a podíval se skrz stromy k Tidorovu

domu. Viděl na okna v horním patře. Byla osvětlena

jakousi oranžovou září, sice tlumenou, ale jasně se

mihotající ve tmě. Zatahal Bigglese za rukáv a vydechl:

„Dům hoří.“

„Určitě ho zapálili. To je ten nejsnadnější způsob,

jak se zbavit Tidorova těla a současně i jeho dokumentů.“

„To sem přiláká dav lidí.“

„V davu budeme ve stejném nebezpečí, jako jsme

tady teď. Tihle hoši pracují s noži.“

Biggles se nehýbal. Neměl evidentně v úmyslu

pokoušet smrt tím, že by vyšel na ulici.

Takže tam tak stáli, zatímco sekundy míjely a

situace se neměnila.

Ginger, pro kterého bylo to čekání nesnesitelné, se

naklonil kupředu, aby viděl, zdali tam ještě Hrabě pořád

je. Okamžitě se ale stáhl zpátky. Hrabě, zády ke keřům a

s pohledem pátrajícím nahoru a dolů po ulici, se

54

posunoval směrem k nim. V ruce držel připravenou

automatickou pistoli. Slamák nenechával Gingera na

pochybách, o koho jde. Alespoň trochu útěchy ale

načerpal z toho, že chování Hraběte znamená, že neví,

kde jsou.

Rychle signalizoval Bigglesovi, co se děje.

Biggles si položil prst na rty.

Tlumený zvuk kroků prozrazoval, že se Hrabě

přibližuje.

Za pár sekund nato se objevil, stále vyhlížeje po

ulici. Ginger zadržel dech, jak se ocitl až na jeho úrovni,

sotva jeden yard od něho.

Biggles svižně vystoupil a vrazil ústí své pistole

Hraběti do zad. „Ani se nehněte,“ řekl tiše, ale zřetelně.

Hrabě, který sebou instinktivně trhnul, což

prozradilo jeho napjaté nervy, se ani nepohnul.

„Vydáte hlásek a je po vás,“ varoval ho Biggles.

„Jestli se domníváte, že to nemyslím vážně, tak to zkuste.

Vezmi mu pistoli, Gingere.“

„Není třeba z toho dělat drama, starý brachu,“

posměšně se ozval Hrabě, když ho Ginger jednou rukou

chopil za zápěstí a druhou mu vzal pistoli.

„Nemluvte,“ nařizoval mu Biggles.

„Slíbil jste, že odjedete domů.“

„Nic jsem neslíbil.“

„Řekl jsem vám všechno. Proč jste se sem vraceli?“

„Nikam jsem se nevracel. Přivezli mě sem,“ zasyčel

Biggles. „Poslouchejte a poslouchejte pořádně. Dneska v

noci už zemřel jeden člověk. Jestli dojde na dalšího, tak

to budete vy. A to myslím vážně. Uděláte přesně to, co

vám teď řeknu. Jinak… Nijak zvlášť mi nezáleží na tom,

55

jak to dopadne. Držte ruce po obou stranách hezky od

těla. A teď vyjděte doprostřed ulice.“

Hrabě

velmi

zřetelně

vykročil

do

silnice.

Následovali ho.

„Teď se obraťte vlevo a pokračujte v chůzi,“

nařizoval Biggles. Gingerovi řekl: „Kryj nám záda.“

Tímto způsobem pokračovali všichni tři dolů po

ulici, pořád uprostřed vozovky a s Gingerem, kryjícím je

před útokem zezadu nebo z boku.

„Pojďme někam a promluvme si, drahý brachu, jako

muži, místo abychom si hráli na kovboje jako děti,“

navrhoval Hrabě.

„Tohle není žádná hra,“ odpověděl Biggles přísně.

„Tak proč to, drahý brachu, neprodiskutovat?“

„Tady není nic k diskuzi.“

„Takže drahý pan Tidore přece jenom mluvil, že?“

„Víte že ano?“

„A teď už mluvit nebude. Ale ale. Jaký to byl naivní

člověk.“

„Šetřte si dech.“

„Není třeba tu pistoli tak tvrdě tisknout, drahý

brachu. Bolí to.“

„Bude to bolet ještě víc, když spustí. Má citlivou

spoušť a já mám na ní prst, takže jděte opatrně.“

Jak minuli Tidorova vrata, vyběhli ven dva muži, ale

když viděli, co se děje, zarazili se. Za okamžik se objevil

třetí. Všichni tři zůstali na pěšině a drželi s jejich

průvodem krok, jako nějaké procesí kluků pochodujících

za kapelou. Za nimi z toho zaparkovaného auta vylezl

čtvrtý člověk a přidal se na druhé straně ulice.

56

„Vidím,

že

dostáváme

docela

společnost,“

poznamenal Biggles. „Ale nemějte strach. Dokud si ti

diváci budou držet svoje pozice, nepřijdete k úhoně.“

„Jak dlouho bude tenhle nesmysl trvat?“

„Dokud nedojdeme tam, kam jdeme.“

Sám Ginger si také kladl otázku, jak dlouho bude

trvat současný stav. Předpokládal, že Biggles chce dojít

na nejbližší křižovatku, kde jejich situaci nějak ovlivní

existence hlavní silnice se všemi světly a dopravou a

možná jim umožní se bez problémů dostat pryč. K tomu

ale vůbec nedošlo.

Už skoro dorazili na křižovatku, když se najednou

zpoza rohu vyřítilo nějaké auto, světlomety naplno

rozsvícené, stále zvyšovalo rychlost a hnalo se proti nim

po ulici. Nebylo důvodu se domnívat, že to má cokoli

společného s Hrabětem. A také nemělo. Ale Gingera

napadlo, že by mohlo docela dobře celý současný postup

narušit, protože obě strany pokračovaly středem silnice a

žádná se nehodlala uhnout. A tak to také dopadlo.

Řidič auta zahoukal, zpomalil a změnil trochu směr,

aby se vyhnul nárazu do chodců, kteří okupovali prostor

určený pro něho, přímo vprostřed silnice. Všechno to

bylo naprosto přirozené a dalo se to očekávat.

„Dávejte pozor, kam jdete!“ ostře vykřikl Biggles na

Hraběte, který pořád kráčel středem dopředu bez ohledu

na přijíždějící vůz.

Hrabě neodpovídal a sekundu či dvě nato si Ginger

uvědomil, že se určitě už rozhodl, co udělá.

Jak se auto přiblížilo téměř až k nim a právě by je

minulo, Hrabě odskočil do strany jako kočka, přímo

doprostřed světel, čímž přinutil řidiče, aby strhl volant,

dupl na brzdy, až pneumatiky zaskřípěly jak se zakously

57

do vozovky, aby vůz smykem zastavil. Hrabě se vyřítil

jako blesk kolem něho, takže mezi sebe a Bigglese dostal

automobil a co udělal potom, to už nikdo neviděl.

Všechno se to stalo rychleji, než se to dá vypovědět.

Zmatek se ještě zvětšil, když řidič automobilu,

běloch v bílém tropickém obleku, který měl dobrý důvod

ke vzteku, rozrazil dveře a vyskočil, zjevně aby žádal

vysvětlení od člověka, který udělal všechno možné, aby

zavinil dopravní nehodu. V každém případě vyjadřoval

své znechucení zcela konkrétními názvy, přičemž

ponechal auto stát. Jak se tak rozčiloval, nepochybně

zcela zaměstnaný Hrabětem, Biggles otevřel dveře na své

straně a vklouzl na právě uprázdněné sedadlo řidiče.

„Nasedej!“ vykřikl na Gingera.

Ginger svižně poslechl. Motor ještě běžel. Biggles

zařadil rychlost a už uháněli pryč nechávaje za sebou

nešťastného řidiče jak křičí a gestikuluje.

„To je ale šílenost,“ mumlal si Biggles pod vousy.

„Ale my to auto potřebujeme víc než on.“

„Doufám, že mu to nikdy nebudeme muset

vysvětlovat,“ odvětil na to Ginger výstižně.

„Brzo ho bude mít zpátky. Policie ho snadno najde.“

Dívaje se zadním oknem Ginger viděl, že řidič stojí

uprostřed silnice sám, protože se Hrabě se svými lidmi

evidentně rozhodl neztrácet čas nějakým vysvětlováním.

Biggles nejel daleko. Jakmile mohli pohodlně dojít

na letiště, zajel na stranu a nechal auto tam. „Buďme

rádi, že jsme z toho konečně venku,“ pronesl

zachmuřeně.

„To mi povídej,“ přidal se s úlevou Ginger.

„Byli jsme v pěkně horké kaši, asi té nejhorší, co

jsme kdy byli,“ ujišťoval ho Biggles. „A ne že bychom

58

už z toho byli úplně venku. S těmi dvěma gangy, co jdou

po nás, a s policií, která po nás půjde za krádež tohohle

auta, mám pocit, že jsme poněkud přetáhli naši návštěvu

zdejšího ostrova a čím dřív budeme pryč, tím lépe.“

„Chceš tím říct, že jdeš od toho?“

„Jdu. Už máme, pro co jsme přišli. Ve skutečnosti

máme víc. Zůstat tady by znamenalo pustit se do

vysvětlování organizacím, které mají moc nás tady

zdržovat celé týdny. Kromě toho nemá smysl nechat

Algyho s Bertiem utrácet čas a benzin při hledání toho,

co už víme. Přeletíme přes průliv, abychom se spolu

sešli.“

„Nehodláš vůbec nic oznámit o vraždě toho

Tidora?“

„Ale ovšemže ano. To nemůžeme jen tak přejít. Ale

neudělám to osobně. Pro Tidora slzy ronit nebudu. Ten

byl stejně zkorumpovaný jako ostatní. Dostal, o co si

říkal už dávno. Nakonec tak skončí všichni.“

„Rozhodně jsme něco pořádného začali.“

„Ne všechno. Gang Hraběte zahnal Tidora do

úzkých, už než jsme přijeli. Přiznávám, že jsme všechno

jaksi urychlili. Když si Hrabě uvědomil, že je Tidore asi

udá, musel jednat rychle. Ale nebyl dost rychlý.“

„Co uděláme ohledně Tidora?“

„Napíšu pár řádek šéfovi zdejší policie a nechám je

u Carwella, aby mu je co nejdřív doručil. Řeknu mu, že

napíšu kompletní hlášení později. To je nejjednodušší

způsob jak z toho. Teď, když je náš případ ze strany

Tidora vyřešený, už tady nezůstanu. Vrhneme se zase na

druhý konec stopy, na ten u Hraběte.“

Bez problémů došli k Halifaxu. Zatímco Biggles

vlezl dovnitř, aby napsal zprávu pro policii, Ginger

59

venku hlídal. Když byla hotová, předali ji jednomu

člověku z letištního personálu, aby ji doručil.

„Páni,“ oddechl si Biggles. „To jsme si ale vzali

práci!“ Podíval se na hodinky. „Jedenáct pryč! Ten čas

ale letí, když je co dělat!“

„Vidím světla nějakého vozu, co jede po silnici sem

k nám,“ hlásil najednou Ginger. „Vypadá to, že spěchá,

přesto, že nejsou hlášené žádné odlety ani přílety!“

„Tak radši půjdeme do vzduchu. Máme před sebou

dlouhou cestu. Sleduj to auto, zatímco budu startovat.“

Automobil se přiblížil a zahnul k letišti. Na

vyhrazeném parkovišti ale nezastavil a hnal se dál k

Halifaxu.

Ginger už na nic nečekal. Nastoupil, zavřel dveře, a

když si sedal vedle Bigglese, referoval mu, co se děje.

„Myslím, že nebudeme čekat, abychom zjistili, co

chtějí,“ řekl Biggles a jeho ruka se chopila rukojeti plynu.

Vrtule ihned zareagovaly a stroj se dal do pohybu.

Ginger sledoval vzdalující se letiště pod nimi. „Auto

zajelo k té zelené Dakotě,“ hlásil Bigglesovi.

„Vypadá to, že dostaneme nad mořem společnost.“

„Ale ta Dakota má možná kulomet,“ v obavách

namítal Ginger.

„To se vsadím, že má,“ usmál se Biggles. „Neměj

strach, dřív než ho budou moci na nás použít, pokud to

mají skutečně v úmyslu, budou si nás muset najít a to asi

nedokáží. Dej mi kurs na Kutaradju. Zastavíme se tam,

abychom doplnili nádrže a možná dáme také signál do

Kualy Algymu, že jsme na cestě. Mezitím by ses třeba

mohl pokusit vyspat.“

„A co ty?“

60

„Já to vydržím až přes tu louži. Měli bychom přistát

asi tak za svítání. Pak budu mít čas si nechat něco zdát.“

Ginger vyhlédl ven. Daleko za nimi se ztrácela

světla Cejlonu. Nad nimi se rozprostírala obloha, posetá

hvězdami. Před nimi se rozkládaly tisíce mil souvislé

plochy Indického oceánu.

61

Kapitola VI

BIGGLES IMPROVIZUJE

Ginger chvíli pozoroval oblohu nad nimi pro případ,

že by je objevila ta Dakota, ale jelikož po ní nebylo ani

známky, uklidnil se a za okamžik začal upadat do

přerývavé dřímoty. Pokaždé, když otevřel oči, Biggles

seděl vedle něho bez hnutí jako socha. S přízračným

odleskem svítících přístrojů na tváři vypadal téměř jako

nelidská bytost. Na co asi tak myslel? To by Ginger rád

věděl. Na co myslí piloti na těch dlouhých letech přes

moře, když se nedá dívat na nic jiného než na ty neurčité

tajemné dálky a jen tak nehybně sedět, hodinu za

hodinou? To vědí jenom oni sami.

Počasí bylo stále pěkné. Chladný noční vzduch,

kterým letadlo hnaly neúnavně předoucí motory na

tříčtvrteční plyn, byl hebký jako mléko. Pod nimi, a na

všech stranách kolem, uplýval oceán, jakoby až na konec

světa a ještě dál.

Konečně, když hvězdy před nimi začaly blednout

jako první příznak nadcházejícího svítání, se Ginger

probral a pohlédl na hodinky. Čtyři. Zkontroloval mapu

na kolenou a pak se otočil na severovýchodní kvadrant.

Daleko od nich, možná tak padesát mil nebo ještě víc,

bylo vidět záblesk světla, o kterém věděl, že to nemůže

být žádná hvězda zavěšená nízko nad obzorem. Byl rád,

že ho vidí, protože věděl, že to může být jedině Velký

Nicobar, nejjižnější část skupiny ostrovů zvedající se dva

tisíce stop z tropického moře. Signalizoval, že jsou ve

62

správném kurzu a jenom něco přes sto mil od jejich

prvního cíle na Sumatře.

Vstal a šel na záď, uvařil kávu a podal šálek

Bigglesovi. „Chceš, abych to na chvíli vzal?“ navrhl mu.

„Nenamáhej se. Už je to jen kousek. Stejně si letí

sám.“ Usrkávali kávu.

„Dávej si pozor na to, co budeš říkat, až budeme

dole,“ varoval ho Biggles. „Na letišti tak blízko jejich

základně bude mít ten gang určitě svého špeha, který jim

bude hlásit přílety a odlety letadel. Tidore měl

pravděpodobně mnohem větší organizaci, než se nám

snažil namluvit, jinak by se o něho ten druhý gang tolik

nezajímal.“

„Co hodláš říct vedoucímu letového provozu nebo

tomu, kdo má lítání na starosti v Kutaradje?“

„To bude záležet na něm. Pokud to bude Evropan a

udělá na mně dojem, že se mu dá věřit, tak mu položím

pár diskrétních otázek. Jinak nebudu říkat nic víc, než

budu muset. Poznáme to podle jeho chování. Nepřítel má

vysílačku stejně jako my a třeba už jim dal znamení.

Pořádně se dívej po té Dakotě. Pravděpodobně poletí

směrem k té své základně, ale možná přiletí i sem. Když

teď z pytle uteklo pár koček, nesmíme nic riskovat.“

„Zajímalo by mě, kolik toho z tvého rozhovoru s

Tidorem vlastně vyslechli.“

„Dost, aby poznali, že je prozradil. A to rozhodlo.

Ale uklidili by ho tak jako tak. Škoda, že jsme s ním

nebyli o pět minut déle. Ale nemůže si stěžovat.

Dozvěděli jsme se víc, než jsme čekali.“

„Všechno se to stalo opravdu rychle.“

„Jakmile jsme se do toho namočili, tak to muselo jít

rychle.“

63

Dvacet minut nato se před nimi, s šedým pruhem

falešného svítání nad východním horizontem, objevil

hrozen světel značící konec první části jejich cesty. Brzy

potom, po jednom nízkém obletu, aby se ujistili, že dole

není Dakota, alespoň ne na letištní ploše, kde by bývala

rozhodně po nedávném přistání stále ještě byla, Biggles

položil Halifaxe na letiště v Kutaradji, které, jak se dalo v

tuhle hodinu čekat, bylo úplně opuštěné. Když letadlo

zarolovalo k čerpací stanici, objevili se dva členové

pozemního personálu a zatímco jim plnili nádrže, Biggles

a Ginger si protahovali svaly ztuhlé po tak dlouhém letu.

Ze své kanceláře vyšel vedoucí letového provozu a kráčel

k nim. Jak zjistili, když se Biggles představil, byl to

Holanďan jménem Vandershon.

„Právě jsem o vás zachytil rádiovou depeši,“

oznamoval jim.

Biggles vrhl nenápadně významy pohled na Gingera.

„Neříkejte! Čirou náhodou ne zrovna od člověka jménem

Lacey?“

„Ne. Neznám žádného člověka toho jména. Nikdy

tady nebyl. Ta depeše pochází z jednoho letadla, které

přelétalo Cejlon.“

„Ach! Snad ne z Dakoty?“

„Správně. Jak to víte?“

„Viděli jsme jednu v Jaffně, jak právě startuje. Co

chtěli vědět?“

„Jestli jste sem přiletěli.“

„Odpověděl jste jim?“

„Ano. Odpověděl jsem jim, že tady nejste. Totiž

tehdy jste tu ještě nebyli.“

Biggles

dohlédl,

aby

bylo

doplnění

paliva

dokončeno k jeho úplné spokojenosti, a pak doprovodil

64

Holanďana do kanceláře, aby dostál obvyklým a

nezbytným celním formalitám. Cestou povídá potichu

Gingerovi: „Je v pořádku, jinak by se nám nebyl

zmiňoval o té rádiové depeši.“

Když došli do kanceláře, navázal na rozhovor s

Vandershonem: „Mimochodem, pokud by se ta depeše

opakovala, tak bych vám byl zavázán, kdybyste ji

ignoroval.“

Teď byla řada na Holanďanovi vypadat překvapeně.

„Proč?“

„Protože bych byl raději, kdyby ta Dakota nevěděla,

že jsem tady byl. Nejsou to zrovna moji přátelé.“

„Co tím chcete říct?“

Biggles ukázal na dveře uvnitř, které byly o jeden či

dva palce pootevřené. „Kdo je tam?“

„Můj celní úředník.“

Biggles potichu přešel ke dveřím a rázně je rozrazil.

Jakýsi domorodec, stojící hned za nimi, polekaně uskočil.

Biggles zavřel dveře a řekl Vandershonovi stručně:

„Pojďme ven.“

Vyšli na přistávací plochu, mimo doslech možných

zvědavců.

„Abych uspokojil vaši přirozenou zvědavost, pane

Vandershone, a protože bych se vás sám rád na pár věcí

zeptal, svěřím vám něco důvěrného a doufám, že to

budete respektovat,“ vážně vykládal Biggles. „My jsme

detektivové z Londýna. Vyšetřujeme případ údajného

pirátství na otevřeném moři nedaleko odtud. Možná jste o

tom slyšel?“

„Ovšem.“

65

„Přitom jsme se dostali do značného nebezpečí. Ale

to jen tak mimochodem. Máte nějaké vlastní závěry

ohledně toho pirátství?“

„Vůbec žádné.“

„Víte o tom, že se ho účastnilo také jedno letadlo?“

„To jsem slyšel.“ Vandershon sebou najednou trhl a

pohlédl upřeně na Bigglese. „Snad ne ta Dakota!“

Biggles

přikývl:

„Jste

dobrý

hadač,

pane

Vandershone, ale jelikož si vážíte svého života, držte

jazyk za zuby. Teď už víte, proč té Dakotě tolik záleží na

tom, aby zjistila, kde jsme. Minulou noc gang, kterému

patří, zavraždil v Jaffně jednoho člověka jenom proto, že

věděl příliš mnoho. Byli jsem u toho, když se to stalo,

což znamená, že i my víme více, než prospívá našemu

zdraví. Dávejte pozor na každý svůj krok, jinak by mohlo

to samé platit i o vás.“

„Rozumím,“ odpověděl pomalu Holanďan.

Přišel k nim jakýsi muž s lístkem papíru v ruce.

Vandershon říkal, že je to jeho radista. Vzal od něho

lístek, propustil ho a četl. Potom se podíval na Bigglese a

řekl: „Dakota letí sem. Je jenom padesát mil odtud. Ale

proč letí sem? Říkal jsem jim přece, že tady nejste!“

„Vypadá to, že jim někdo jiný prozradil, že tu jsme.“

Biggles vyndal z pouzdra cigaretu a poklepal si s ní na

nehet u palce. „Dávejte si pozor na toho vašeho celníka,

pane Vandershone. Vzal jsem vás ven, protože mu nějak

moc záleželo na tom, aby slyšel náš rozhovor.“

Na okamžik vypadal Holanďan vylekaně.

„Co jim mám říct?“

„Řekněte jim pravdu. Až Dakota přistane, řekněte

jim, že jsme tady byli a zase odletěli. Nemůžete jim říct

kam, protože vám to neprozradím. Je lepší, když to

66

nebudete vědět. Co víte o téhleté zelené Dakotě s

čínskými znaky?“

„Prakticky nic. Občas tady přistane. Patří nějaké

soukromé společnosti. Znám jejího pilota. Je to Japonec

jménem Mitsubu a příležitostně má cestující. Ale

většinou ten stroj převáží jenom náklad. Tady ho

nevykládá, i když někdy přebírá nějaký ten balíček.“

Biggles přikývl. „Hm. No, raději bychom tady

neměli jen tak stát a klábosit. Můžete mi půjčit nějakou

starou kombinézu?“

„Propána, na co?“

67

68

„Protože pak budu vypadat jako že patřím k letišti,

až tady Dakota přistane. Jsem strašně zvědavý se

dozvědět, kdo v ní je, až tady přistanou. Z toho důvodu

tady také zůstanu, až můj stroj odstartuje. Také bude

užitečné vědět, kterým směrem se Dakota vydá, až poletí

odtud. Předpokládám, že tady dlouho nezůstane, až zjistí,

že je náš Halifax už pryč.“

„Ty ses zbláznil!“ protestoval Ginger šokovaně.

„Jestli je v tom letadle Hrabě, uvidí tě a zastřelí!“

„No tak, nebuď jako hysterka,“ klidně odpověděl

Biggles. „Možná na palubě ani není. V každém případě,

zatímco si myslí, že honí nás, my honíme fakticky jeho.

Mitsubu mě neviděl, pokud víme. Ale neztrácejme čas.

Běž odstartovat a leť dvacet minut na jih. Potom se vrať

pro mě. Pokud tady ještě bude ta Dakota, tak nepřistávej.

V takovém případě se setkáš s Algym a pro mě se vrátíš

zítra.“

„Ale co když –“

„Přestaň si trápit mozek a už leť.“

„Dobře.“

„Půjdu s tebou k letadlu a budu předstírat, že lezu

dovnitř, pro případ, že by nás někdo sledoval.“

Šli pomalu pryč a během minuty či dvou byl Ginger

ve vzduchu v kursu na jih. Biggles vycouval zpátky do

hangáru, kam mu za chvíli Vandershon přinesl montérky

umazané od oleje. Usmál se a vrátil se do kanceláře.

Biggles si namazal na ruce a obličej trochu oleje a začal

uklízet hangár, protože už bylo slyšet, jak se Dakota

blíží. Dva členové z indonézského personálu se na něho

při nástupu do služby sice podívali, ale byla to jen zběžná

zvědavost.

69

Aniž by ukazoval přílišný zájem, sledoval Biggles,

jak Dakota přistává. Nezajela k pumpám pro palivo, ale

zamířila po přistávací ploše až k hlavní budově. Zastavila

tam, motory lehce běžely. Vystoupili tři muži. První dva

a pak další, kterého Biggles považoval za pilota Mitsubu,

protože zůstal u letadla a protahoval se přesně jako

Biggles po přistání. Jeden z těch dvou byl dobře

oblečený, ramenatý chlápek, běloch, napadlo Bigglese,

kterého nikdy předtím neviděl. O skutečné barvě jeho

pleti však měl značné pochyby, protože dlouhý pobyt v

tropech dokáže způsobit zavádějící zabarvení pleti.

Rozhodně ale měl takový ten břitký, cílevědomý typ

chůze jako Evropané nebo Američané, usoudil Biggles.

Poslední byl Hrabě, pořád v tom svém slamáku. Oba

muži zmizeli v hlavní budově a ponechali Bigglese, aby

si sám zodpověděl pár těžkých otázek.

První byla, proč přeletěl Hrabě oceán až sem? Aby

snad předal zprávu základně o tom, co se stalo na

Cejlonu? Nebo proto, že byl Hrabě jediným z celého

gangu, kdo se setkal s Bigglesem tváří v tvář a byl

schopen ho poznat? Odkud je ten běloch? Byl na Cejlonu

s Hrabětem? Biggles myslel, že ne. V takovém případě

by musela Dakota přistát někde jinde ještě před příletem

na Sumatru. Podle toho, jak dlouho jí ten přelet trval, to

bylo docela možné.

Vypadá to spíš, uvažoval Biggles, jako by se Dakota

zastavila na Nicobarech. Okolnosti tomu nasvědčují.

Když se Hrabě dozvěděl z vysílačky, že Halifax na

Kutaradje není, přistál na jejich základně podat hlášení.

Potom jim někdo poslal zprávu, že letadlo už tam je,

načež odstartovali a přivezli někoho s sebou. Ale kdo ten

70

někdo byl? Byl to ten jejich šéf, ten Plukovník, o kterém

mluvil Tidore?

Biggles se o něco více přiblížil, aby na cizince, až

bude vycházet z budovy, lépe viděl.

Nemusel čekat dlouho. Dotyčný muž vyšel ven a s

ním

Vandershon i Hrabě. Stáli a hovořili spolu. Biggles

je pozoroval. Jak zjistil, většinou mluvil ten cizinec. Měl

hubený obličej, tvrdý výraz ve tváři a rozhodné chování

jako někdo, kdo je zvyklý rozkazovat. Jeho zastřižený

knír ještě zvýrazňoval dojem, že jde o vojáka. Biggles

sice byl příliš daleko, aby rozeznal podrobnosti, ale viděl

dost na to, aby plukovníka opět někdy poznal.

Ti tři odcházeli pomalu směrem k Dakotě a stále

hovořili. Pilot zaujal své místo. Oba cestující nasedli.

Letadlo odstartovalo. Biggles si zapálil cigaretu.

Vandershon se rozhlédl, uviděl ho a přišel k němu. Ve

tváři měl vážný výraz. „Měl jste pravdu, že se o vás

zajímají,“ oznámil mu. „Já teď jsem více méně na jejich

výplatní listině.“

„Jak to?“

„Nechali mi na stole tisíc rupií, abych jim poslal

rádiovou depeši, jakmile se sem vrátíte.“

„Na jakou adresu?“

„Na žádnou. Jenom na soukromou frekvenci. Říkali,

že jejich radista si to odchytí.“

„Vy jste ty peníze přijal?“

„Ano.“

„Proč?“

„A z jakého důvodu bych to asi tak mohl odmítnout,

aniž bych vzbudil jejich podezření? Myslel jsem si, že

když to přijmu, tak vám budu moci spíš pomáhat.“

71

„Díky. Cením si vaší spolupráce. Jak na vás působil

ten člověk, který mluvil většinu času? Už jste ho někdy

předtím viděl?“

„Ne. Mluví jako Američan – pěkně tvrdý chlap. Co

ale nechápu, že nepotřebovali žádné palivo přesto, že

přiletěli až z Cejlonu?“

„Myslím, že na tohle vám mohu dát odpověď. Ta

banda má soukromé letiště, které opustili buď Japonci,

nebo Američané, kdesi na Nicobarech. Na cestě sem se

tam stavili, aby doplnili benzin a nabrali toho chlápka, o

kterém jsme právě mluvili.“

„Žádný div, že si mohou dovolit být nezávislí,

jestliže mají neomezenou zásobu paliva a oleje.“

„Hádám, že právě to jim umožňuje organizovaný

zločin, jelikož nemusí přistávat na normálních letištích s

celnicí. Shodím ty hadry, co jste mi půjčil a zajdeme si

do bufetu na drink, mezitím co budu čekat, až se vrátí

můj asistent. Radši bych, aby nás ten váš úředník neviděl

moc pohromadě.“

Ještě pořád spolu hovořili, když se vrátil Halifax,

udělal nad letištěm jeden okruh, a pak přistál.

Biggles vstal: „Tak já zase pojedu dál. Jsem vám

velice zavázán za vaši pomoc a dohlédnu na to, aby

hlášení o ní ve vhodné době dorazilo na patřičná místa.

Pokud pro vás budu moci kdykoli něco udělat, zavolejte

mi do Scotland Yardu. Jmenuji se Bigglesworth. Ale

buďte opatrný. Tahle banda má vraždu v popisu práce!“

„Dám si pozor.“

„Tak sbohem.“ Podali si ruce, Biggles šel k letadlu,

nastoupil, odstartoval a obrátil se k severovýchodu.

„Kam to letíš?“ překvapeně se zeptal Ginger.

„Do Kuala Lumpuru.“

72

„Ale to letíš špatným směrem.“

„Já vím. To dělám kvůli tomu úředníkovi na letišti,

který, jak myslím, nás právě pozoruje.“

„Oho! Jak jsi dopadl?“

„Co jsem se dozvěděl, stálo za to čekání, protože i

když se nakonec přece jen ukázal i Hrabě, doprovázel

muže, který je možná vůdcem bandy, muže, kterému

říkají Plukovník.“

Biggles se neobrátil jihovýchodně, dokud za sebou

nenechali temné pobřeží Sumatry jen jako pouhou

skvrnu. Potom, když už slunce bylo hodně na obloze a

nebe celé modré, zamířil Halifax dolů k Malackému

průlivu na čtyři sta mil dlouhou cestu, na setkání s Algym

a Bertiem. Během letu Biggles předával Gingerovi

informace, které nasbíral.

Nato se ozval Ginger: „Teď, když víme, že ten gang

má svou vlastní čerpací stanici pohonných hmot, Algy

ztrácí tím vyptáváním na oficiálních letištích jenom

spoustu času.“

„Jak to tak vypadá, tak ano.“

„Kutaradja je na jeho seznamu. Co když tam poletí a

začne se ptát na nás?“

„Na to jsem myslel. Už jsem skoro požádal toho

přátelského Holanďana, aby Algymu vyřídil, pokud se

tam staví, že jsme letěli dál. Ale pak jsem se rozhodl

proti tomu. To letiště, kdejsme byli, je nebezpečná půda,

a tak mě napadlo, že bude lepší, když nikdo nebude

vědět, že máme v rukávu ještě další kartu – Vydru. Už

teď toho Vandershon ví víc, než je pro něho zdravé,

jelikož přinejmenším jeden z jeho zaměstnanců je na

výplatní listině té bandy.“

73

„Co kdybychom poslali depeši všem letištím podél

pobřeží, aby se Algy vyhnul Kutaradje, že jsme na cestě

do Kuala Lumpuru?“

„To je moc nebezpečné. Doposud nikdo o našem

spojení s Vydrou neví a já bych přitom raději zůstal.

Algy pravděpodobně stejně navštíví nejdřív letiště v

Malajsii, než přeletí na Sumatru. Je méně riskantní

spolehnout se na náhodu, než použít vysílačku.“

O dvě hodiny později už přistáli na rušném letišti v

Kuala Lumpuru, aby zjistili, že tam Algy ještě nedorazil.

To je ale nepřekvapilo, protože, jak Biggles

zdůraznil, těžko mohl očekávat, že by tam přiletěli tak

brzy.

„Nic nevadí,“ řekl nakonec. „Budeme muset čekat.

Nemusíme nijak zoufale pospíchat. Dáme si něco k

obědu.“

74

Kapitola VII

PLUKOVNÍKOVA NÁVŠTĚVA

Vydra dorazila druhý den z Penangu. Nic se

samozřejmě na té trase nedozvěděli z důvodů, které byly

zcela zjevné, když jim Biggles řekl o té tajné čerpací

stanici, která znamenala, že kromě výjimečných situací

se Dakota obejde bez nákupu pohonných hmot.

Když tak seděli na terase letištní restaurace s

výhledem na přistávací plochu, s vychlazenými nápoji při

ruce, Biggles vyprávěl všechno, co se s Gingerem

dozvěděli na Cejlonu a v Kutaradje, což zabralo dost

času.

„Takže taková je současná situace,“ uzavřel Biggles.

„Tedy, řeknu ti, starý kamaráde, že jste si užili,“

poznamenal Bertie.

„Důležitější je, co se stane dál a kam poletíme

odtud?“ chtěl vědět Algy.

„To,“ odpověděl jim Biggles, „je otázka, na kterou

se těžko odpovídá. Jak sijistě umíte představit,

hodnějsme o tom mluvili a mezitím, co jsem čekal na

vás, tak jsem o tom hodně přemýšlel. Jestli se budeme na

celou tu záležitost pořádně soustředit, tak třeba někdo z

nás dostane nějaký nápad.“ Usrkl ze své sklenice.

Potom opět navázal: „My teď spíš než před

pirátstvím, které se už nemusí opakovat, jelikož Tidore

už je vyřazený, stojíme před novou možností, a sice před

pašováním opravdu ve velkém. A co víc, pokud se to

nezarazí v samém počátku, může se to rozrůst skutečně

do obrovských rozměrů. Tyhle mafie to vždycky tak

75

dělají, pokud se jim daří. Až donedávna tady proti sobě

bojovaly dva gangy na stejném území, a jak se vždycky

stává, začaly si vzájemně překážet. Na Tidora zbyl ten

špatný konec a my teď jeho bandu můžeme považovat

mimo hru. Pokud se jim ovšem nepodaří sehnat jiného

vůdce.“

„Takže zbývá jedině pozavírat tu druhou partu!“

vložil se do toho Algy.

„To je spousta práce,“ tvrdil Biggles. „Podle Tidora

má chapadla po celém světě, a i když je to možná

přehnané, my musíme pokrýt celý Orient. Bylo by

přirozeně dětinské snažit se obklíčit bandu agentů,

špionů, šmelinářů a operativců rozložených po všech

možných přístavech od Cíny po Indii. Nemůžete zabít

chobotnici tím, že jí useknete konečky chapadel. Musíte

jít po jejím mozku, což v tomto případě, máme-li

správnou

informaci,

je

jeden

z

neobydlených

Nicobarských ostrovů. Tahle skrýš možná první

inspirovala vznik té bandy a s jejími prakticky

nevyčerpatelnými zásobami to zjednodušuje, když ne

úplně umožňuje, její operace. Ztráta té základny by

rozhodně znamenala pro jejich organizační mozek ztížení

veškerých operací. Když ne kvůli jiným důvodům, tak

určitě kvůli tomu, že by museli pro dopravu začít

používat oficiální přístavy a letiště kvůli benzinu a naftě.

Nezapomínejte,

že

tady

existuje

kromě

letadla

přinejmenším také jedna loď.“

„Jak hodláš vyřídit jeden zatracenej ostrov,

kamaráde, jestli víš, co tím myslím?“ vyptával se Bertie a

leštil si svůj cvikr.

„Na to ještě nedošlo,“ odbyl ho Biggles. „Veliký

háček je, že jsme se sice toho spoustu dozvěděli, ale

76

dosud nemáme vůbec žádný důkaz. Co tahle banda

pašuje? Jak? Kde? Kromě toho zlata, co bylo ukradeno

při přepravě, nemáme ani tušení. To je stěží dost na to,

abychom ospravedlnili oficiální útok na ostrov, i

kdybychom nakrásně věděli, který to vlastně je.

Momentálně nevíme ani to.“

„Zjistit něco takového nám nemůže dlouho trvat,“

namítl Algy.

„Nějaká neoficiální akce, tím myslím, kdybychom

vzali zákon do vlastních rukou, by nás docela dobře

mohla vystavit kritice veřejnosti a třeba i odstartovat

mezinárodní skandál. Spustit to nepřipravené by

jednoduše jenom upozornilo našeho nepřítele, aby se měl

na pozoru. Než se do něčeho drastického pustíme,

musíme si být jisti, kde se vlastně pohybujeme. Měl bych

odletět domů a celou záležitost předložit komodorovi.“

„To by nám jenom svázalo ruce. Ten bez důkazu nic

neudělá,“ protestoval Algy. „Kdyby se z toho stala

oficiální zpráva, tak se to prozradí a my to budeme mít

ještě těžší!“

„Ti lidé od pojišťovny by měli o Tidorovi stejně

něco vědět,“ prohlásil Biggles. „Teď už nepřichází v

úvahu žádné plnění pojišťovny za pojistnou událost.

Tidore pašoval zlato – v ústřicích. Jen si to představte.

Který celník by otevíral přímo z moře vytažené ústřice,

aby tam hledal pašované zlato?!“

„Ale stejně se na to přišlo, kamaráde,“ připomněl

jim Bertie.

„Vyšlo to najevo ne žádným oficiálním kanálem, ale

proto, že to jeden z Tidorových lidí prozradil

konkurenčnímu gangu. To je toho jediné možné

77

vysvětlení. Hrabě to ostatně téměř přiznal. Je to riziko,

které musí podniknout každý velký mistr zločinu.“

„Promiň mi, starý válečníku, ale mně se zdá, že

ztrácíš nervy,“ prohlásil smutně Bertie.

„Jak tě napadlo tohle?“ obrátil se na něho Biggles.

„Za starých dobrých časů bys tenhle proklatej ostrov

vymazal z mapy, a pak by o tom teprve mohli lidi

diskutovat!“

„Tohle nejsou ty staré dobré časy,“ odvětil Biggles

studeně. „Co navrhuješ, abych udělal? Začal válku? Už

tak je jich dost.“

„Mohli bychom se potulovat kolem, tu a tam přistát,

až bychom padli na ten pravý ostrov – víš, nebo něco

takového,“ navrhoval Bertie.

„Brzo bychom se opravdu potulovali, kdybychom

zkusili tohle,“ odbyl ho sarkasticky Biggles. „Musíš

pochopit jednu věc. Tyhle ostrovy teď patří Indii a ta by

nám nepoděkovala za to, že jim tady strkáme nos do

jejich záležitostí.“

„Ani kdybychom jim zdůraznili, že z tohohle

nelegálního obchodu se zlatem mají škody především

oni?“ ptal se Ginger.

„Ne. Všechno, co máme k dispozici, je jenom z

druhé ruky, od člověka, který se sám přiznal k pašování.

To by u žádného soudu neobstálo. Musíme chytit tohohle

chlápka, co si říká Plukovník, se zbožím v kapse, abych

tak řekl.“

„To ale nedokážeme, když budeme sedět tady.“

„Nedokážeme to nikdy, jestliže vykročíme špatnou

nohou.“

78

„Měli bychom letět na ten ostrov,“ prohlásil Bertie.

„Já jsem rozhodně pro to, abychom se tam přihnali v

mlze a zjistili, co se tam děje.“

„Na který ostrov? Ještě ani nevíme, který to je.“

„Přiznávám, že to je trochu otrava,“ souhlasil Bertie.

„Ale tolik jich zase není. Podle té krásné veliké mapy

naší Admirality, kterou nás šéf vybavil je jich jenom

sedm nebo osm neobydlených. Moc dlouho by nám

netrvalo je všechny prověřit. Myslím, že tak se to dělá,

kamaráde, ne?“

„Jak máme ale poznat, který je ten správný? Tidore

tvrdil, že je to tam zamaskované a válečné maskování jen

tak snadno neodhalíš. Kdyby tomu tak bylo, tak by

nemělo cenu ho vůbec vytahovat. Já tady přece nesedím

a nesnažím se dělat problémy. Já se je jenom pokouším

určit. Takový noční let by třeba něco ukázal. Jestli si

nepřítel myslí, že je v absolutním bezpečí, tak se třeba

začne chovat trochu nedbale a prozradí se nějakými

světly. Ale čím méně my tady budeme létat, tím lépe.

Ostrovy jsou mimo všechny pravidelné trasy. Není tam

žádné letiště. Takže když tam bude létat nějaký stroj

nahoru a dolů, Plukovníkovi dlouho nepotrvá, aby přišel

na to, proč. Bez možnosti doplnit si palivo budeme muset

operovat z Malajska nebo Sumatry, což znamená

pokaždé trasu čtyři nebo pět set mil tam i zpátky. Další

detail, který bychom měli mít na paměti, je, že Nicobary

jsou čirou náhodou uprostřed cyklonové oblasti

Indického oceánu.“

„Povídej nám ještě o dalších nepříjemnostech,“

navrhoval Algy.

„Ne, myslím, že to je asi tak všecko. Jelikož se dál

nedostaneme, když tady budeme vysedávat, jak Ginger

79

tak bystře zdůraznil, uděláme tohle. Můžete tomu říkat

kompromis. Byla by to příšerná námaha letět celou trasu

zpátky domů a nevidím, že by nám to nějak pomohlo,

kdybych tam i letěl. Zaletím tedy dolů do Singapuru a

požádám tajemníka guvernéra, jestli smím poslat hlášení

komodorovi diplomatickou poštou. Odpověď by tak měla

přijít za týden či deset dní. Až to udělám, hned se vrátím

sem. Dneska večer, či spíš časně ráno zítra, než se

rozední, se porozhlédneme kolem těch ostrovů ve Vydře,

abychom získali povšechný obraz. Třeba tam něco

uvidíme. Pokud dokážeme ten ostrov lokalizovat,

mezitím co budeme čekat na komodorovu odpověď,

můžeme se na něj podívat blíž. Bude o tom asi chtít vědět

stejně víc. Tak co?“

Všichni souhlasili s tím, že je to rozumný plán.

Ginger najednou vyskočil a udiveně vykřikl: „

Koukněte, co sem letí!“

Pořád přistávala a startovala nějaká letadla, civilní i

vojenská, ale nikdo si jich nevšímal. Biggles se otočil.

Všichni se dívali. Blížila se zelená Dakota se zjevným

úmyslem tady přistát.

Biggles se slabě usmál. „Vida. Zdá se, že toho mají

tolik na práci jako my.“

„Co budeš dělat?“ ptal se Algy.

„Dělat? Nic. Teď už uviděli Halifaxe, takže vědí, že

jsme tady. Ve skutečnosti bych vsadil svoje boty na to, že

o tom věděli už pár minut potom, co jsme přistáli.“

„Ty si nemyslíš, že sem přiletěli náhodou? Shodou

okolností?“

„To tedy ne. Mají vysílačku stejně jako my. Někdo

jim řekl, že jsme tady. Jestli mají, jak už teď věřím,

svého špiona na každém letišti mezi Čínou a Indií, tak

80

budou vždycky vědět, kde zrovna jsme. To letadlo letělo

domů. Já ho viděl, jak startuje. Necestovalo celou tu

cestu zpátky sem, jenom aby si něco nalétalo. Tohle

slibuje rozhodně něco zajímavého.“

„Myslíš, že přiletěli schválně, aby si s námi

promluvili?“ zeptal se Algy.

„Se mnou. O vás vůbec nevědí. Alespoň doufám že

ne. A bude lepší, když vědět nebudou. Sedněte si vedle.

A ty taky, Bertie. Jestli chcete, držte se blízko, ale

předstírejte, že s námi nemáte nic společného. Počkejte

ještě okamžik! Můžeme vás trochu využít. Tamhle je

nějaký kluk a fotografuje letadla. Nabídněte mu peníze za

fotografii každého, kdo vystoupí z té Dakoty. Nebo ještě

líp, půjčte si jeho fotoaparát. Jestli přijdou k nám,

pokuste se vyfotografovat celou skupinku. Mohlo by se

to povést tamhle z těch palem za námi. Ale buďte

opatrní, moc opatrní!“ Algy a Bertie si od nich odsedli.

Dakota přistála a rolovala k budovám. Vystoupili

dva muži.

„To je sám Plukovník s Hrabětem,“ zamručel

Biggles. „To mě překvapuje. Musí to být něco moc

důležitého, co ho k nám přivádí.“

Oba muži vešli do přijímací haly. Brzy se vrátili a

rozhlíželi kolem.

„Plukovník už nás uviděl,“ hlásil Biggles. „Jdou sem

k nám. Chovejte se lhostejně, jako když nám na nich

vůbec nezáleží. Nech mluvit mě.“

Oba příchozí nehledali žádné výmluvy. Šli přímo ke

stolu, kde seděl Biggles s Gingerem. Plukovník položil

ruku na opěradlo židle, kterou právě opustil Algy.

81

„Nebude vám vadit, když si přisedneme?“ zeptal se

stručně s přízvukem, podle kterého ho Ginger zařadil

mezi Američany.

„Proč ne? Židle nám tady nepatří,“ odpověděl

Biggles chladně.

Oba muži se posadili. Hrabě odsunul z čela svůj

slamák a zapálil si doutník. Nabídl pouzdro Bigglesovi.

„Doutník, drahý brachu?“

„Ne, díky.“ Biggles si zapálil cigaretu.

Plukovník pohlédl svýma chladnýma šedýma očima

Bigglesovi do tváře. „Dozvěděl jsem se, že se jmenujete

Bigglesworth.“

„Správně. Je mi líto, že vám nemohu oplatit stejnou

zdvořilost.“

„Já jsem plukovník Black.“

„Jaké – ehm – armády? Spojených Států?“

Otázka byla ignorována. „Doneslo se mi, že se

zajímáte o mé podnikání.“

„Mně se zdá, že vy se zajímáte o to moje. Nepožádal

jsem tady vašeho přítele Hraběte v Jaffně o žádné

důvěrné informace. Ani jsem vás tady nepozval ke svému

stolu. Pokud mi máte co říci, tak poslouchám. Ale příliš

dlouho to neprotahujte.“

„Dobře tedy. Proč jste přijel za Tidorem?“

„Abych prověřil jeho žádost u jisté londýnské

pojišťovny o deset tisíc liber. To není žádné tajemství. To

jsem říkal vašemu příteli už v Jaffně.“

„Deset tisíc! Ten má ale drzost!“

„Zjevně to nebylo dost na tak nebezpečnou hru,

jakou hrál.“

82

„Můj přítel vám poskytl veškeré informace, které

potřebujete. Proč jste s nimi neodletěl přímo domů? Proč

jste letěl sem?“

„Vyprávěl mi jakousi divokou povídačku o nějakých

ústřicích, ale nedal mi vůbec žádný důkaz.“

„Copak jste mu nevěřil?“

„Řekl bych, že je otázka, kdo je větší lhář, jestli

Tidore, nebo váš přítel.“

Hrabě se usmál ukazuje své bílé zlatem plombované

zuby.

„Proč jste sem přiletěl?“ naléhal Plukovník.

Biggles zaváhal odklepávaje popel z cigarety. „Moje

odpověď na tak nezdvořilou otázku je, že to není vůbec

vaše věc. Ale to by nebyla tak zcela pravda, že?“

„V čem si myslíte že podnikám?“

„Pašování. Možná bokem i trochu zbraní a otroků.“

„To je neurvalost.“

„Já jsem neurvalý chlap. Pták, co lítá s vránami, si

nemůže stěžovat, když ho považují za vránu. Co platí pro

vrány, platí i pro gangstery. Ale co kdybychom po sobě

přestali házet květinky? Z toho jsme oba už vyrostli. Vy

jste sem přijel, abyste mi něco oznámil. Tak ven s tím.“

Plukovník o tom přemýšlel. „Já nejsem člověk, který

má rád násilí pro násilí.“

„To jsem měl příležitost pozorovat v zahradě u

Tidora,“ odbyl ho Biggles kousavě.

„K takovým metodám se uchyluji, jenom když

ostatní metody selžou. Tidora jsem varoval.“

„Proč?“

„Aby se mi klidil z cesty.“

83

„Jelikož byl v tomhle oboru tady první, tak by bylo

jen spravedlivé to chápat tak, že do cesty jste se mu

vlastně pletl vy.“

„Překážel mi. Ignoroval varování. Zaplatil za to

pokutu.“

„A teď varujete mě? Je to tak?“

„Jestli chcete, můžete to tak chápat. Dávám vám

stejnou příležitost, jako jsem dal jemu. Navrhuji vám, že

bude pro nás oba lepší, když každý z nás zapomene, že

ten druhý kdy existoval.“

„Jelikož vy na tom vyděláte víc než já, nazval bych

to jednostranným opatřením.“

„Vám to třeba tak připadá, a abych ušetřil čas, tak to

přiznávám. Z toho důvodu, abych poněkud vyvážil tuto

nerovnováhu, jsem vám připraven vyplatit – řekněme,

jeden tisíc liber.“

Biggles zavrtěl hlavou.

„Dva tisíce. A tam, odkud jsou ty peníze, je toho

mnohem víc. Pilot jako vy by se mi hodil.“

Biggles povytáhl obočí. „Začínáte mít strach, že by

vás Mitsubu mohl zradit?“

„Proč by měl? On dobře ví, na které straně je jeho

chleba namazaný.“

„Momentálně je třeba spokojený s chlebem a

máslem, ale jako válečný pilot poražené strany vás musí

nesnášet už jenom od pohledu.“

Plukovník se zamračil. „O to se nestarejte. Já se o

sebe umím postarat sám. Tak přijímáte moji nabídku

nebo ne? Snažím se nám oběma ušetřit problémy.“

„Proč byste chtěl zrovna mně šetřit problémy? To co

děláte, Plukovníku, je, že se snažíte ušetřit problémy

především sám sobě. Víte dobře, že mě nemůžete jen tak

84

snadno odstranit jako Tidora. Odpověď je ne. Náhodou

jsem jeden z těch naivních lidí, co mají větší zájem o jiné

věci, než jsou peníze.“

„Uvědomujete si, že svým odmítnutím mě nutíte,

abych si vaše mlčení zajistil jinými metodami?“

„Chcete tím říci, že se o to pokusíte?“

„Já nikdy nedělám chyby.“

„To bych nazval nebezpečným vychloubáním.

Kdybych si to myslel já, tak by mi nezáleželo na tom,

abych to o sobě vůbec říkal. Ale na tom nezáleží. Na

tomhle setkání je jedna věc, která mi je nepochopitelná.

Odpověděl byste na jednu otázku, abyste uspokojil mou

zvědavost?“

„Jakou otázku?“

„Proč jste sem přijel sám, místo abyste poslal jen

svého zábavného sluhu ve slamáku?“

„Chtěl jsem si vás pořádně prohlédnout, abych si o

vás udělal svůj vlastní názor.“

„Přesto, že mi to umožnilo, abych si prohlédl já

vás?“

„Vy už jste mě viděl.“

„Kde?“

„V Kutaradje.“

„Kdo vám to řekl?“

„Na tom nezáleží, kdo. Vy jste tam byl včera, když

jsem tam byl i já. Od Vandershona bylo hloupé, že k

tomu nechal dojít.“ Plukovník mluvil tiše, ale v jeho

hlase bylo cosi, co se Gingerovi vůbec nelíbilo.

„Do toho on nemohl nijak zasáhnout,“ rozhodně

prohlásil Biggles. „Je to veřejné letiště. Neměl žádný

důvod mě tam nepouštět.“

85

Plukovník vstal. „Lituji, že můj výlet neuspěl, ale to

nic. Kdybyste změnil svůj názor, dejte mi vědět.“

Hrabě tiše dodal, když už byli na odchodu: „Ale ať

to moc dlouho netrvá, drahý brachu.“

Biggles tiše seděl a sledoval, jak oba muži vešli do

restaurace, zjevně, aby se najedli.

Přišel Bertie, sedl si u volného stolu na doslech k

Bigglesovi. Oznámil mu, že Algy udělal pár fotografií z

různých úhlů zpoza palem. Pak odjel s filmem do města,

aby ho nechal vyvolat. Doufá, že bude hned hotový.

„Dobrá práce,“ ocenil to Biggles. „Jestli budou ty

fotky k něčemu, tak pošlu pozitivy leteckou poštou domů

komodorovi. Třeba bude moci tohohle Plukovníka

identifikovat. Já poletím dál do Singapuru. Mezitím ty

tady můžeš udělat kus užitečné práce. Nastupte do

Vydry, vemte ji až pod strop a sledujte tu Dakotu, až

odtud odletí. Možná vás dovede na ten ostrov, kde bydlí.

Jestli za ní nebudete moct letět celou trasu, její směr by

vám měl dát nějaké vodítko, což vyjde nastejno. Jestli

poletí domů, pak se Mitsubu bude řídit kompasem. Držte

se od nich hezky daleko. Ať si vás nevšimnou. Na

zpáteční cestě se zastavte na Kutaradje, abyste zjistili,

jestli je Vandershon v pořádku. Obávám se, že Plukovník

na něho má zlost za to, co mu včera provedl. Varuj ho,

aby si dával obzvlášť pozor na to, co dělá a říká. Byl

bych moc nerad, kdyby se mu mělo něco stát jenom kvůli

tomu, co pro mě udělal.“

„Jasně,“ odpověděl Bertie.

„A co já?“ ozval se Ginger.

„Ty tady budeš muset počkat na Algyho, až se vrátí,

abys mu řekl, co se děje, protože kdybychom všichni

86

zmizeli, bude se divit, co se stalo. Vyhýbejte se temným

koutům. Nezapomínejte na to, co udělali Tidorovi!“

„To hned tak nezapomenu,“ sliboval Ginger.

„Tak se do toho dáme,“ uzavřel Biggles.

87

Kapitola VIII

BERTIE SE TROCHU BAVÍ

Krátký tropický soumrak rychle celou krajinu nořil

do stínů, když se Biggles vrátil ze Singapuru, aby

shledal, že na něho už Algy s Gingerem čekají. Hlásili

mu, že se Bertie ještě nevrátil, což byla informace, která

mu teď nadělala vrásky na čele.

„Jak jsi pořídil?“ ptal se ho Ginger.

„Dobře.

Díky

jednomu

velmi

ochotnému

tajemníkovi ve vládní rezidenci jsem zařídil všechno,

kvůli čemu jsem tam jel. A co vy?“

„Žádné problémy, i když jsem si pěkně jistý, že mě

sleduje jeden šikmooký týpek, co není nikdy daleko.

Nedovedu si představit, že bychom tady byli dál spolu,

aniž by si nepřítel neuvědomil, že všichni patříme k

sobě.“

Biggles souhlasil. „Předpokládám, že stejné potíže

by nás čekaly na jakémkoli jiném letišti v blízkosti

Nicobar, takže se s tím nedá nic dělat. Mluvit spolu

musíme, a jelikož je to tady přecpané špiony, tak nás

uvidí, ať jdeme, kam chceme. Co ty fotografie, Algy?“

Algy jim je ukázal. Biggles prohlásil, že jsou skvělé,

lepší, než očekával. Obzvláště dvě z nich ukazovaly

Plukovníka velice jasně, z profilu i en face.

„Pošlu je hned šéfovi leteckou poštou,“ řekl Biggles.

„Jestli je na Plukovníka nějaký zatykač, ať už v Anglii

nebo Americe, což by mě nepřekvapilo, ušetřilo by nám

to spoustu problémů.“

88

„Ty si myslíš, že by to mohl být profesionální

gangster s policejním záznamem?“

„Tak daleko bych zase nešel. Nestává se moc často,

aby člověk Plukovníkova postavení a věku najednou

sešel na šikmou plochu. Spíš je možné, že ho někdy

nachytali při něčem, co ho zdiskreditovalo, a jelikož

získal takovou pověst, tak se z něho stal zločinec. V

takovém případě o něm někde musí existovat nějaký

záznam. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby vyšlo najevo,

že to všechno dělá také proto, aby byl lidem pryč z očí.

Na to jsou Nicobary stejně dobré jako kterékoli jiné

místo. Ale co, pro všecko na světě, může dělat asi Bertie?

Už by měl být dávno zpátky. Objednejte si v restauraci

zatím třeba konvici čaje. Já za vámi přijdu, jakmile pošlu

tyhle snímečky šéfovi a přidám pár vysvětlujících

poznámek.“

Když se k nim za dvacet minut později připojil,

pořád ještě nebylo po Bertiem ani vidu.

„Já jsem to nemusel vůbec posílat,“ ohlašoval jim.

„Náhodou jsem narazil na Jacka Eltona z B.O.A.C. Letí

honem domů s nějakou důležitou osobností a slíbil, že to

doručí. Komodor by je měl dostat během osmačtyřiceti

hodin. Ale co to, u čerta, může jenom provádět ten

Bertie? Už si začínám dělat starosti. Něco se mu muselo

stát. Bez doplnění paliva by takhle dlouho ve vzduchu

nevydržel!“

„Třeba se zastavil v Kutaradje, jak jsi ostatně

navrhoval, a chvíli tam zůstal, aby si poklábosil s

Vandershonem,“ hádal Ginger.

„Nedovedu si představit, že by z vlastní vůle

zůstával mimo letiště přes noc,“ zabručel Biggles. „Jestli

Vydru někde naboří při pokusu o noční přistání, tak ode

89

mně něco uslyší! To je naše trumfová karta! Doufám, že

nemá za lubem nějakou hloupost. Víte, jak zoufale

riskuje, když na něho přijde ta jeho nálada. Asi jsem ho

neměl nechávat letět samotného.“

Bigglesovu duševnímu klidu velmi prospělo, že na

svoje otázky neznal odpověď, protože, jak posléze

zdůraznil, by s tím stejně nemohli nic dělat. A tak

usrkával svůj vystydlý čaj a kouřil.

Bertie vlastně zahájil odpoledne ve velice dobré

formě. Stalo se totiž následující.

Ze své výšky objevil Dakotu, jak směřuje na

Malacský průliv. Držel se od ní daleko, a když se umístil

mezi ni a zapadající slunce, zaujal polohu k

pronásledování. Nějakou dobu měl pochyby o její

destinaci, protože kurs na Kutaradju i Nicobary byl na

začátku cesty prakticky totožný. Ale když se Dakota

přiblížila k severnímu cípu Sumatry, byl si jistý, že jejím

prvním cílem je v každém případě Kutaradja. Když se

ukázalo, že jeho domněnka je správná, zjistil, že je ve

slepé uličce.

Zaprvé si vzpomněl na to, jak se Biggles bál o

Vandershona po té Plukovníkově skryté výhrůžce, a

začal si o jeho bezpečí dělat obavy. Zadruhé tady byla

otázka jak dlouho ještě Dakota zůstane na zemi. Kdyby

tam zůstala déle a on zůstal ve vzduchu čekaje na ni,

neměl by dost paliva, aby ji vystopoval na její základnu

na Nicobarech. Pokud to ovšem byl její cíl.

Myšlenka, že Vandershon má asi problémy, nakonec

rozhodla. Dalo se to vyřídit jediným způsobem.

Sestoupil, přistál a zajel ke kontrolní budově, vypnul

motor a vylezl ven. Přikázal obsluze, aby doplnila palivo

90

a vyrazil do kanceláře vedoucího provozu. Pořádně

zaklepal a vstoupil.

V místnosti byli tři lidé. Plukovník, Hrabě a za svým

psacím stolem seděl značně pobledlý Vandershon. Bylo

jasné, že právě přerušil soukromý rozhovor, protože

najednou přestali a zvědavě se na něho dívali, v případě

Plukovníka dokonce zjevně s nelibostí.

„Jak se vede,“ zahlaholil Bertie vtiskuje si do oka

monokl, aby na skupinku lépe viděl. „Drobet teplíčko,

co?“

Následovalo

krátké

ticho.

Potom

se

ozval

podrážděně Plukovník: „Co chcete?“

Bertie se zašklebil: „Já?“

„Ano, vy.“

„Nic. Absolutně nic.“

„Tak co tady tedy děláte?“

„Jen se tak flinkám, víte, jen se tak flinkám.

Koukám po světě a takový ty nesmysle. Vadí vám to?“

„Máme práci,“ odsekl Plukovník.

„To je v pořádku,“ radostně odvětil Bertie. „Jenom

klidně pokračujte. Vůbec si mě nevšímejte.“

„Jenže my si vás všímáme,“ ostře se ohradil

Plukovník. „Hledáte něco?“

„Ne. Totiž ano. U Joviše, to mi něco připomíná!

Jestli vy hoši tady čirou náhodou žijete, mohli byste mi

jich pomoct pár najít.“

„Najít pár čeho?“

„Žraločích zubů.“

„Žraločích zubů?!“

„Áno. Víte přeci, to je to, čím koušou!“

91

Plukovník a Hrabě si vyměnili pohledy. Potom

pronesl Plukovník velmi zřetelně: „My žádné žraločí

zuby nemáme.“

„To je pech,“ zamumlal Bertie a sesul se do židle.

„Já tyhle děsný věcičky nepotřebuju pro sebe, víte.

Konec konců, co by chlap dělal se žraločíma zubama, ne?

Moje přítelkyně by jich ráda pár do náhrdelníku nebo

nějaký takový podobný nesmysl. Nebudete tomu věřit,

ale jednou jsem znal jednoho chlápka, co sbíral –“

„My nechceme vědět, co sbíral ten chlápek,“ přerušil

ho ledově Hrabě.

„Bylo mi řečeno, že možná něco najdu na jednom

místě, kterýmu říkají Nikotinový ostrovy… ne, můj ty

světe… jak… Niklboxerský ostrovy!“

„Najdete co – něco?“ vyštěkl Plukovník, jemuž

zcela zjevně už docházela trpělivost.

„No přeci ty žraločí zuby!“

Plukovník těžce polkl a dokonce i Vandershon se

usmál.

„Vořech,“ vydechl Plukovník.

„Ale ne, žádnej vořech, to si můžu koupit doma.

Všelijaký ořechy,“ vysvětloval zaujatě Bertie. „Starý

dobrý žraločí zuby, to hledám. Divnej vkus, já vím, ale –

“

V tom okamžiku se otevřely dveře a vešli dva

holandští piloti.

Plukovník vstal. „Jdeme,“ řekl k Hraběti. Potom

Vandershonovi: „Jaká je odpověď, ano či ne?“

„Ne.“

„Budiž

po

vašem.“

Plukovník,

následovaný

Hrabětem, vyšel ven.

92

„Grobiáni,“

podotkl

Bertie.

Přikročil

k

Vandershonovi a velmi významně na něho zamrkal.

Potom tiše dodal: „Nebojte se, Bigglesworth má všechno

pod kontrolou. Nashle.“

Vyšel ven nechávaje za sebou udiveně zírajícího

Vandershona. Počkal, až se Dakota zvedla, sledoval ji jak

stoupá a nabírá kurs severovýchodně, a pak ve Vydře

odstartoval a zamířil k západu. Tento kurs ale držel

jenom dokud nebyl přímo v záři rychle zapadajícího

slunce. Teprve když si byl jistý, že ho ti v Dakotě

nemohou proti záři slunce rozeznat, vrátil se za ní, aby ji

sledoval.

Teď oba stroje letěly k Nicobarským ostrovům,

ačkoliv nebylo ještě jasné, vzhledem k tomu, že to

souostroví zabírá značnou oblast od severu k jihu, na

který konkrétní ostrov Dakota vlastně míří. Teprve téměř

po hodině, když srovnal svůj kurs s mapou, si o tom

Bertie dokázal udělat představu. Ale pro jistotu pořád

letěl dál.

A v tomhle, jak si vzápětí uvědomil, zašel příliš

daleko. Také měl podezření, že navzdory jeho snaze

nebýt viděn, ho v Dakotě zaregistrovali. To se k němu

doneslo

způsobem

stejně

nečekaným

jako

znepokojujícím. Dakota se prudce obrátila a po křídle

padala dolů k jednomu z několika malých ostrovů, které

se před chvilkou ukázaly na obzoru. To Bertiemu řeklo

vše, co potřeboval, a poté, co si dobře prohlédl obrysy

ostrova, takže by ho znovu poznal, se začal obracet, aby

se vrátil, když se najednou přes něho přehnal stín. Bertie

vzhlédl vzhůru, protože věděl, že takový stín může

pocházet jedině od dalšího letadla, míjejícího dráhu mezi

ním a sluncem, a že Dakota je daleko dole pod ním.

93

Jeho zrak vyškolený válkou rozeznal okamžitě

letadlo. Identifikoval ho jako Nakajimu, jednosedadlový

japonský stíhač. Letěl přímo na něho takovým způsobem,

který znamenal, že to myslí smrtelně vážně. Přesto, že

ten stroj byl ještě válečný model, Bertie věděl, že co se

týká výkonu, pokud chce ten Japonec zaútočit, Vydra

nemá šanci.

Nenapadal ho žádný jiný důvod, proč by tam jinak

byl. Jestli tam byl jako normální stráž nebo jestli ho

Dakota, když ho zpozorovala, poslala rádiem, nebylo

vůbec důležité. Prostě tam byl. A jelikož čekat na něho,

až sám dá najevo, co zamýšlí, by mohlo být osudným,

neztrácel čas, aby zvolil jediný kurs, který pro něho

zůstával otevřený. Položil Vydru na křídlo a pomalou

otáčkou začal také klouzat směrem k ostrovu, na kterém

teď přistávala Dakota, na tom jediném, na kterém mohl

čekat dost místa pro přistání. Mohl samozřejmě přistát i

na moři, ale jelikož nevěděl, jak tam bude klidná hladina,

necítil potřebu to riskovat. Vypadala sice z výšky dost

mírně, ale pokud věděl, tam dole se to mohlo také

pořádně houpat. V každém případě, i kdyby se mu

podařilo si sednout na vodu a ten Japonec to myslel

vážně, nabídl by se jenom jako sedící cíl. Jedním slovem,

ten ostrov vypadal jako menší riziko.

Jak ztrácel výšku, jeho oči spěšně prohledávaly

pobřeží. Ne že by ho tam bylo moc, protože jak se

domníval, ostrov byl kratší než dvě míle a na nejširším

místě měl asi míli. Všiml si zakotvené jachty za skalním

útesem v jakési pohodlné skalní průrvě se zátokou. Jakási

čínská džunka s plachtou, jediné plavidlo na obzoru, se

pomalu probíjela ke stejnému místu. Viděl ve zpětném

zrcátku, že ho Nakajima sleduje dolů, asi jako pes

94

zahánějící ztracenou ovci. To jediné mu zatím

potvrzovalo, že jeho přítomnost tam nebyla náhodná.

S lehkým úsměvem na rtech Bertie vytáhl kola,

přistál a zajel tam, kde zůstala stát Dakota s

Plukovníkem, Hrabětem a pilotem, čekajícím vedle ní.

Vypnul motor, seskočil, upravil si brýle a kráčel k nim.

„No ne, zase ahoj!“ pozdravil je halasně. „Kde to k čertu

jsme? Chci říct, jak se jmenuje tenhle krásnej

ostrůveček?“

Plukovníkův obličej byl bezvýrazný. „Chcete tvrdit,

že to nevíte?“

Bertie předstíral úžas. „Jak bych to mohl vědět?

Celý tohle mořský království je absolutně posetý

všelijakejma malejma ostrůvkama, kdo se v tom má

vyznat? Když se ptáte mě, tak je tady těch ostrovů nějak

moc.“

„Já se vás na nic neptal,“ břitce odpověděl

Plukovník. „Sledoval jste nás?“

„Samo.“

„Co je to za nápad?“

„Chtěl jsem si být jistý, že se dostanu do Penangu.

Moje navigace jde občas drobeček šejdrem. Nikdy jsem v

počtech moc nevynikal.“

„O čem to tady blábolíte – jaký Penang?“

„No tam jste přeci říkal, že poletíte, takže jsem

myslel, že mě povedete.“

„Já jsem nic o Penangu neříkal!“

Bertie vypadal překvapeně. „Že ne? Ale jak bych byl

mohl dostat ten nápad? Asi mi to nahoře nějak začíná

blbnout.“

„Začíná?“ poškleboval se Hrabě. „Už se to stalo.“

95

„Ale dobrý Bože! Jestli nejsme v Penangu, tak kde

to jsme?“

Hrabě si posunul do čela slamák a zapálil si cigaretu.

„Jste na jednom z jihomořských ostrovů a tohle je

soukromé letiště, drahý brachu.“

Bertie zahrál trapné rozpaky. „Ajejdanánku! To mě

ale hrozně mrzí, omlouvám se a tak. Ale jak jsem to měl

asi vědět? No když už tady jsem, nevadilo bývám,

kdybych se kolem po nějakých mrknul?“

„Po jakých nějakých?!“ vyštěkl Plukovník.

„Žraločích zubech přece! Po čem jiném?“

Plukovník mluvil pomalu, ztělesněná trpělivost.

„Jediné zuby, které tady najdete, můj stupidní kamaráde,

jsou takové, co koušou.“

Bertie se rozesmál. „To je prima! Tenhle vtip si

musím zapamatovat!“ Obrátil se k pilotovi Nakajimy,

Japonci, který se, když mezitím přistál, přidal ke

skupince. „Ahoj, kamaráde. Odkud jsi sem najednou

spadnul? Nebo jsi náhodou taky na cestě do Penangu?“

Pilot na něho zíral, potom na Plukovníka, ale nic

neříkal.

Z nízké budovy na střeše s bezdrátovou anténou,

těsně podél přistávací dráhy, vyběhl další člověk. V ruce

držel kus papíru a podle jeho spěchu, se kterým se k nim

blížil, bylo jasné, že nese nějakou depeši. Protože měl

pocit, že se to týká jeho, rozhodl se Bertie, že je na čase

odletět.

„Moc mě mrzí, že jsem vás tolik otravoval.

Kdybyste mi dali zhruba směr Penangu, tak poletím zas

kus dál.“

96

Hrabě ukázal k západu, kde bylo osm set mil

Indického oceánu bez možnosti přistát. „To je nejbližší

směr, drahý brachu.“

„Mockrát děkuju.“ Bertie ukázal zhruba na sever.

„Divný. Já myslel, že to zatracený místo je někde támhle.

Ne že by na tom ale záleželo. Někde přistaneme vždycky,

co? Jedno nebo druhý, každý místo je stejně dobrý. No

tak jo. Díky moc. Potáhnu dál.“ Vydal se krok či dva

směrem k Vydře, pak se ohlédl – ve skutečnosti aby

viděl, jak je radista daleko. „Jestli se o nějakých dozvíte,

dejte mi vědět!“ zavolal na Plukovníka.

„O jakých nějakých?“ zamračil se Plukovník.

„Žraločích zubech!“

Zdálo se, že Plukovníkovi zaskočilo.

Aniž by zrychloval krok, šel Bertie k Vydře. Když

šplhal na sedadlo, uviděl radistu, jak se dává do běhu a

mává papírem. Uvědomil si, že čím dříve bude ve

vzduchu, tím lépe, a tak nastartoval, obrátil ocas ke

skupince, která ho pozorovala, zasypal je mrakem prachu

a odstartoval.

Dívaje se dolů obrátil to na západ a rozesmál se nad

tou scénou zmatku, která jen potvrdila jeho podezření, že

je pryč právě včas. Plukovník už mával pistolemi a oba

piloti běželi ke svým strojům. To Bertieho ale

nevylekalo, protože měl za sebou dobrý start a se

sluncem zapadajícím do moře jako obrovitá rudá bublina,

bude za dvě či tři minuty tma. Ponechávaje letadlo pěkně

nízko, rozletěl se na plný plyn jako o závod.

Dlouho ale nedržel západní kurs, protože přesně

věděl, co tam tím směrem je. Když mu jej plukovník

dával, tak doufal, že se ho tak lehce zbaví. Jakmile se

oceánu začala zmocňovat tma, otočil to na jihovýchod a

97

brzy už byl v kursu na Kuala Lumpur. Chvílemi se musel

smát nad úspěchem toho svého směšného triku.

V Kutaradje nepřistál, protože se obával, že by jeho

přílet byl ihned ohlášen nepříteli, a tak pokračoval dále

na Malacský průliv a na rezervní nádrž dorazil domů, aby

shledal, že si o něho všichni dělají velké starosti.

„Co jsi, u čerta, dělal?“ ostře se ho ptal Biggles.

„Všichni jsme byli strachy bez sebe.“

„Já sám jsem byl málem bez sebe strachy, když na to

přijde,“ odpovídal vesele Bertie. „Co takhle kus nějaké

bašty? Už mi pořádně vyhládlo!“

„Kde jsi byl celou tu dobu?“

„Připoutejte se, hoši. Byl jsem na tom ostrově!“

„Jakém ostrově?“

„Existuje jenom jediný ostrov, který je momentálně

důležitý, válečníci. Ostrov toho Plukovníka. Jaký jiný

asi?“

Biggles zamrkal. „Chceš říct, že jsi na něm přímo

přistál?“

„Jasně. Vylekal jsem se přitom skoro k smrti. Ten

Plukovníkův plácek vypadá všelijak, ale rozhodně ne

jako rovinka. Je to fakt moc hezky maskovaný.“

„Jaký důvod jsi jim pro přistání řekl?“

„Namluvil jsem jim, že sbírám žraločí zuby. Mysleli

si, že jsem cvok, absolutní šílenec.“

„Nejsem si jistý, že se mýlili,“ vložil se do toho

znovu Biggles.

„Ale oni mi věřili! Že mi dovolili odstartovat to

dosvědčuje, ne? Jenže mi dali kurs na západ na Penang.“

„Hrome, to tě museli mít fakt za blázna!“

„Přesně za to mě kamaráde měli, a jsem rád, že to

můžu říct. Nehodlal jsem vlastně přímo přistávat, ale

98

přesvědčil mě o tom jeden japonský stíhač Nakajima,

který zjevně nad Plukovníkovým hnízdečkem hlídá

zatoulané ptáčky.“

„Měl jsi možnost si to tam pořádně prohlédnout?“

„Až příliš dobře. Celou tu sestavu.“

„Vynikající. Tak si dáme něco k jídlu. Můžeš nám

při jídle vyprávět.“

Než dojedli, Bertie jim všem vyprávěl celou příhodu

o své fantastické výpravě za žraločími zuby. Později, o

něco vážněji, jim sdělil výsledek svého průzkumného

letu, protože i když jeho návštěva byla opravdu krátká,

jeho oči pracovaly naplno.

99

Kapitola IX

BIGGLES PŘITVRZUJE

Bertie jim nad šálkem kávy popsal celý ostrov. Jak

na jednom konci zabírá ze tří čtvrtin celý jeho povrch

nížina a rovina, ani ne moc vysoko nad mořskou

hladinou, zatímco druhý konec se zvedá v podobě

ostrých kopců pokrytých džunglí, na nejvyšším místě

sahajících až několik stovek stop vysoko. Byl

přesvědčený, že celý ostrov musel být ještě poměrně

nedávno porostlý džunglí, a že Japonci vyčistili jenom

tolik, aby jim to stačilo pro polní letiště. Všechny

rostliny, které tam vyrostly po válce, byly hnědé a

vypadaly jako spálené nějakým herbicidním postřikem.

Rozhodně to tak působilo. Místy se ukazoval drsný

povrch holé země, která byla nastříkána nějakou barvou,

aby ze vzduchu nevypadala jako rovina.

„Udělal to někdo, kdo zná všechny finty vojenského

maskování, to vám říkám,“ ujišťoval Bertie napjatě

poslouchající piloty. „Kdybych neviděl tu Dakotu, jak

letí dolů a ukazuje, že je tam povrch fakticky rovný,

nikdy bych podvozek ani nevytáhl, i kdybych měl

Nakajimu přímo na ocase. Byl bych býval radši nouzově

přistál na vodě.“

Vysvětloval dále, že na konci letiště je pár budov, až

tam, kde se zvedá terén a přechází v džungli. Ty byly

také maskované a ze vzduchu se nedaly rozeznat. Byly to

evidentně pozůstatky z války a vypadaly ve velmi

špatném stavu. Dva plátěné hangáry stále ještě stály a u

nich byla řada dřevěných chatrčí se střechami z

100

palmových listů. De facto to ze země vypadalo přesně

jako opuštěné prozatímní letiště z války.

„Velmi zajímavé,“ komentoval to Biggles. „Takže

Tidore nám řekl pravdu. Tuhle stíhačku Nakajima, asi

tenkrát nefunkční, tam mohli nechat Japonci, když to

zabalili. Fakt, že Plukovník zaměstnává japonské piloty,

svědčí o tom, že tady asi skutečně měli posádku.“

„Podle věku na to vypadají,“ povrzoval Bertie.

„Plukovník jako voják Spojených států, se s nimi

mohl setkat, když byli válečnými zajatci, a tak se

dozvěděl o téhle skrýši. Třeba ale byl důstojníkem

zodpovědným za převzetí ostrova, a když viděl ty

možnosti, které se mu nabízejí, pěkně o tom mlčel a

doufal, že vydělá na prodeji válečných přebytků, až

všechen poprask utichne. To je sice jenom domněnka, ale

napovídá tomu i tohle spojenectví mezi americkými a

japonskými piloty.“

„Jestli to staré železo, co jsem viděl, pochází

odněkud z Východu, například z Číny nebo Macaa,

mohlo by dovážet spoustu kontrabandu.“

„Spoustu čehokoli,“ přitakal Biggles. „Momentálně

jsou americké jednotky na Formose a něco divného se

děje v Čínském moři. Nikdo nemá legální povolení

zastavit a prohledat čínskou loď v mezinárodních vodách.

Takže to všechno potvrzuje, co nám říkal Tidore o

Plukovníkově ostrově, totiž že je to hlavní distribuční

středisko. Nevšiml sis tam nějakých pláží, Bertie?“

„Spousty. Je tam pár pěkných skalních zátok. V

jedné byla ta jachta. Pochybuji ale, že jsou dost velké,

aby tam mohla přistát i naše Vydra, jestli zamýšlíš něco

takového.“

„Jaké bylo moře, když jsi tam byl?“

101

„Klidné. Ale to jsem nepoznal, dokud jsem nesletěl

před přistáním dost nízko. Myslíš, že bychom se tam měli

zaletět podívat?“

„Mám pocit, že k tomu možná i dojde. Jestli se o

něco takového máme pokusit, tak to musí být brzo, když

ne z jiného důvodu, tak proto, že je konec května a

jihozápadní monzun má přijít v červnu. Nepotřebujeme,

aby nás chytil zrovna tam. A další věc. Pokud je ta

zpráva, co jsi viděl, jak ji doručují, když jsi byl na

ostrově, o tobě, tak to znamená, že Plukovník je teď o

Vydře informovaný. Dobře že o tom víme, jinak jsme

mohli pěkně uklouznout.“ Biggles se usmál.

„Hrome! Ten Plukovník, co si namlouvá, že je tak

strašně mazaný a nedělá chyby, musí být šílený vzteky,

když mu došlo, jak jsi ho oblafnul s tou povídačkou o

žraločích zubech! To už ti znovu neprojde!“

„Kamaráde, doufám, že se o to už nikdy nebudu

muset pokoušet.“

„Dobrá, tak co tedy budeme dělat?“ vložil se do

rozhovoru Ginger. „Čím déle budeme sedět tady, tím

bude větší riziko, že Plukovník zaútočí první.“

Biggles musel přiznat, že je to pravda, ale zdůraznil,

že beze spánku se nedá vydržet věčně. Navíc by raději

počkal na instrukce od komodora, než vezme věci do

svých rukou.

„Pokud já znám komodora,“ prohlásil Algy, „tak z

něho vymáčkneš jedině žádost o další podrobnosti a

důkazy tvých obvinění. Jak je chceš ale dostat, když na

ten ostrov nepoletíme?“

„Nemůžeš mu mít za zlé, že je opatrný,“ bránil

komodora Biggles. „V polovičce světa se to už vaří a

kdokoli, kdo otevře víc hořák, připálí si vlasy. To platí

102

pro nás taky, i když jsme od policie. Nezapomínejte, že je

tady v tom namočeno pár velice nedůtklivých národností

– Američané, Japonci, Číňané a já nevím kdo ještě.“

„No a co?“ protestoval Ginger. „Poslali nás,

abychom vyšetřili případ pirátství. Copak záleží na tom,

kdo ti piráti jsou?“

„Teď už ale víme, že se nejedná o běžné pirátství.

Šéf nemohl tušit, že se octneme uprostřed války gangů s

pašováním jako hlavním podnikáním. Všechno se to

mnohem více zkomplikovalo, než by mohl očekávat

podle dostupných důkazů. Proto si myslím, že by měl o

stavu věcí vědět dřív, než tady spustíme ohňostroj.“

„Nakonec na to stejně dojde,“ prohlásil Ginger.

„Na co dojde?“

„Na to, že si poletíme na ostrov pro důkazy. Jak to

tak vypadá, tak ty zatykače žádné ještě nedostaneš. Jestli

o ně požádáš, tak bude následovat jedině mezinárodní

skandál, během kterého plukovník pečlivě zahladí

všechny stopy svého špinavého podnikání. Nemáš už ani

Tidora jako svědka.“

Biggles neodpovídal.

„Já jsem pro to, abychom letěli na ten ostrov a

skočili na našeho Plukovníka dřív, než na nás vletí on,“

prohlásil Bertie.

„A s čím na něho asi tak vletíš?“ chladně se ptal

Biggles. „My nejsme na žádnou operaci typu komanda

vůbec připraveni, pokud jsi měl na mysli něco takového.“

„To je pravda… to je pravda,“ mumlal Bertie.

„Škoda. Napadlo mě, že kdybychom jim zapálili letadla a

poslali ke dnu jejich jachtu, měli bychom je pěkně na

suchu, dokud bychom nedostali další rozkazy od šéfa.

103

Počasí je na to akorát. Nemá cenu čekat, až začne foukat

ten zatracenej monzun, jestli chápete, co mám na mysli.“

„Ano, vím, co myslíš,“ odpovídal Biggles trochu

sarkasticky. „Také ale vidím, že jestli do toho v tomhle

stádiu vstoupíme tou špatnou nohou, rozpoutáme něco,

co pak budeme horko těžko zastavovat. Rád bych si to

trochu víc promyslel, než si ukousneme víc, než

dokážeme strávit. Plukovník má určitě na svém

velitelství spousty lidí, kteří tam dělají to či ono, a to

nemluvím o posádce té džunky a jachty.“

V tom okamžiku vešli dovnitř dva mladí muži a

posadili se k vedlejšímu stolu.

Bertie poznamenal: „To jsou ti dva Holanďani, co

vletěli k Vandershonovi do kanceláře, když jsme se tam

dohadovali o těch žraločích zubech.“

Holanďané ho určitě poznali, protože jeden z nich se

otočil k nim a zavolal: „Vrátil jste se do Kutaradji?“

„Ne,“ odpověděl Bertie.

„Tak to jste neslyšel to o Vandershonovi?“

Nastalo napjaté ticho.

Pak Bertie pravil přiškrceným hlasem: „Ne, to ne.

Co je s ním?“

„Když odcházel ze služby, tak po něm někdo hodil

nožem.“

„Cože? Chcete říci, že je mrtvý?“

„Ne, to ne, ale je na tom dost špatně. Odvezli ho do

nemocnice. Kdo by si pomyslel, že se takovému

slušnému chlapovi jako Van něco takového stane. Nikdy

nikomu neublížil.“

Biggles zbledl. Potom sevřel rty v jedné přímce. „Ta

svině,“ procedil mezi zuby. „Ty vražedné bestie! Já je

104

dostanu, kdyby to mělo být to poslední, co na světě

udělám!“

Holanďané si objednali jídlo.

Algy pohlédl na Bigglese. „No tak vidíš,“ zamručel.

„Jestli něco nepodnikneme, tak po nás za chvíli budou

taky házet nože!“

„Myslím, že máš pravdu,“ odpověděl břitce Biggles.

„Já jsem Vandershonovi říkal, aby si dal na toho svého

úředníka pozor. Jestli mu tohle neprovedl sám, tak bude

vědět kdo.“

105

106

„A já jsem říkal Vandershonovi, aby si nedělal

starosti, že to máme všechno pod kontrolou,“ prohlásil

Bertie melancholicky.

Biggles se najednou rozhodl. „Tak dobrá,“ procedil

mezi zuby. „Jestli to chtějí takhle, tak to tak budou mít.

Přesuneme se blíž k nim. Jsme tady moc daleko.

Poletíme ve Vydře do Kutaradji.“

„No to už zní spíš jako Biggles!“ souhlasil Bertie.

„Bylo třeba jenom trochu bodnout ostruhou do žeber, aby

začal taky kopat!“

„Jen se drž od mých kopyt hezky daleko, protože

budu kopat tvrdě,“ pronesl zachmuřeně Biggles. „Jestli

budeš moci pilotovat, tak já se po cestě pokusím pořádně

prospat.“

„Jenže ten úředník bude hned hlásit náš přílet

vysílačkou,“ varoval je Ginger.

„To bude – pokud mu dáme šanci,“ odvětil Biggles.

„Pojďte, dáme se do toho.“

V půlhodině už Vydra letěla pod bezmračnou,

měsícem zalitou oblohou vzhůru, vstříc Malacckému

průlivu. Biggles se natáhl na podlahu kabiny, Algy a

Bertie byli u řízení a Ginger seděl u vysílačky a

prohledával éter pro případ, že by někdo vysílal signály o

jejich odletu. Během čtyř a půl hodiny však nechytil nic

zajímavého. Jak mu bylo rozkázáno, probudil Bigglese,

když byli asi deset minut od cíle. Bylo těsně po

jedenácté.

Algy i Bertie věděli, co mají dělat, protože to bylo

naplánováno všechno přesně před startem. Stroj měl

plachtěním sestoupit a přistát mimo světla letištních

budov, vysadit Bigglese a Gingera a dát jim pár minut

107

náskok, než letadlo přiroluje jako normálně k čerpací

stanici.

Co ale Biggles hodlá dělat, kromě obvyklého a

nutného doplnění pohonných hmot, než poletí dále na

ostrov, to Ginger netušil. Předpokládal ale, že to neví ani

sám Biggles. Pravděpodobně to bude záviset na tom, co

najdou, až přistanou na letišti. Tohle poněkud netradiční

přistání by jim mělo poskytnout šanci zjistit, kdo má

službu a pokud možno zabránit tomu, aby jejich přílet

nebyl ohlášen do éteru. Kdyby totiž k něčemu takovému

došlo, značně by se zvýšilo nebezpečí, které jim stále

hrozilo, protože byli tak blízko hlavního stanu svých

nepřátel. Aby zabránili případné a pravděpodobné

sabotáži letadla, nesměli ho nechat ani na okamžik bez

dozoru.

Jelikož už tady nebyl velitelem Vandershon,

existovala také možnost problémů s oficiálním velením

letiště, které by mohlo vyžadovat vysvětlení, proč došlo k

porušení jistých mezinárodních pravidel, které Biggles

zamýšlel uskutečnit. Jedním slovem on prostě nařídil

Algymu, aby nehlásil jejich přílet, ani nežádal o tradiční

povolení k přistání. Bez přistávacích světel se dokázali

obejít. Sice se mu to nijak zvlášť nelíbilo, protože oni

především byli ti, kdo mají přísně dodržovat zákony, ale

na druhé straně si to zdůvodnil výjimečnými okolnostmi.

Kdyby oznámili radistovi, kdo jsou ještě než přistanou,

tak by to zhatilo všechna jejich předešlá opatření.

Plukovník by se o nich dozvěděl ještě dříve, než by

přistáli. Kdyby šlo o to, že porušili mezinárodní

zvyklosti, mohli tvrdit, že se jim porouchala vysílačka.

Biggles se ujišťoval, že okolnosti jejich lest dostatečně

ospravedlňují.

108

Plán fungoval bezchybně. Kromě majáku bylo celé

letiště ve tmě, což byl dostatečný důkaz, že momentálně

nikde v okolí není hlášen žádný letecký provoz. Algy

vypnul kus před letištěm motor a doplachtil na přistání

téměř bezhlučně. Na letištní ploše nestála žádná letadla.

Biggles a Ginger seskočili na zem, odběhli do stínu

hangárů a rychle kráčeli ke kontrolní věži. Jak doufali, a

jak se dalo v tuhle hodinu čekat, nikde nebylo ani

živáčka.

Když Biggles vešel, pár mechaniků, kteří se jen tak

poflakovali po hale a klábosili, se na něho překvapeně

podívalo. „Doplňte mi nádrže,“ přikázal jim Biggles

stručně a pokračoval dál v cestě do kanceláře dozorčího

letového provozu. Zaklepal a nečekaje na odpověď,

vstoupil.

V místnosti byli dva muži. Ve Vandershonově židli

seděl ten indonézský celník, kterého Biggles podezíral.

Vedle něho stál radista, také muž tmavé pleti, který

předával signály Vandershonovi, když s ním Biggles

mluvil na přistávací dráze.

Oba muži se lekli, když Biggles vešel, úředník více

než radista. Do jisté míry to bylo pochopitelné, protože

neslyšeli žádné letadlo přistávat, takže nečekali žádnou

návštěvu.

Radista se zamračil a řekl: „Právě jste přistál?“

„Ano.“

„Nedal jste nám žádný signál, že budete přistávat!“

„Moje vysílačka zjevně nefunguje.“

Celník se natáhl po kusu papíru jako by nic a

nonšalantně pravil radistovi: „Tohle je ta depeše, co jsem

chtěl, abyste poslal.“ Začal psát.

„Ztrácíte čas,“ řekl Biggles úsečně.

109

„Co tím chcete říci?“

„Vy víte, co. Tu depeši nepošlete.“

„Tady velím já.“

Biggles skočil kupředu, vytrhl mu depeši a četl.

„Přesně tak, jak jsem si myslel,“ pronesl chladně. Potom

pohlédl na radistu. „Nikam nechoďte. Slyšel jsem, že

pana Vandershona potkala jakási nehoda.“

„Ano. Někdo ho pobodal.“

„Kdo to udělal?“

Radista vypadal zděšeně. „Jak to mám vědět? Jen

kdybych věděl jméno toho zlosyna, co něco takového

dokázal udělat!“

Biggles se obrátil na celníka. Pomalu k němu šel a

říkal: „Tady je člověk, který ví, kdo to udělal.“

Úředník, asi ze strachu před Bigglesovým výrazem

vyskočil, až převrhl židli. „Nepřibližujte se ke mně!“

začal ječet.

Biggles šel blíž. „Kdo to udělal?“ vyštěkl najednou.

„To já ne – já to nebyl!“

„Kolik vám zaplatili, aby jste to udělal?“

Mužova ruka sjela k pasu a objevil s v ní nůž. Ale

Biggles vytáhl pistoli dříve. Vrazil ji úředníkovi do

žaludku. „Pusť ten nůž, kryso,“ procedil ocelovým

hlasem.

Nůž zazvonil o podlahu.

Bigglesova pistole ho opět dloubla. „Byljsi to ty, že

ano?“

„Ne.“

„Nelži mi!“

„Ne!“ Úředníkův hlas se změnil skoro v jekot.

„Jestli mě zabijete, oni si vás najdou!“

110

„Jestli ano, tak ty už o tom nebudeš nic vědět,“

nemilosrdně se usmál Biggles. „Přiznej, že jsi to udělal

nebo ti nadělám do kalhot tolik děr, kolik mám v téhle

pistoli kulek!“ Biggles se tvářil, že to myslí opravdu

vážně.

„Dostal jsem to jako rozkaz. Kdybych neposlech,

znamenalo by to smrt!“ rozplakal se úředník blízký

hysterii.

Biggles pohlédl na radistu. „Slyšel jste to!“ Ukázal

na telefon. „Zavolejte policii a řekněte jim, že člověk,

který pobodal pana Vandershona, je tady.“

Radista se pohnul směrem k vysílačce. Ale než mohl

zvednout mikrofon, otevřely se dveře a dovnitř vešel

Bertie s nějakým bělochem.

„Kdo je –“ ptal se Biggles Bertieho, evidentně

nerad, že ho vyrušili.

„Pan Jurgens, ze sekce Vandershona,“ vysvětloval

Bertie. „Právě šel do služby, když jsem ho venku potkal.“

„Pane Jurgensi, jste přítelem pana Vandershona?“

obrátil se na něho Biggles.

„Ano. Už spolu děláme dlouho.“

„Víte, co se mu stalo?“

„Ale samozřejmě. Byl jsem ho navštívit v

nemocnici. Proto jdu pozdě.“

„Jak je mu?“

Jurgens smutně potřásl hlavou. „Bylo mu moc

špatně.“

„Chtěl byste poznat člověka, který mu to udělal?“

„Strašně moc.“

Biggles ukázal na úředníka. „Tak tady ho máte.

Právě se k tomu přiznal. Radista je svědek.“

111

Jurgense to zaskočilo. „Ale to nechápu! Proč by

něco takového vůbec dělal?“

„Udělal to na rozkaz svého skutečného pána, toho

největšího podvodníka, pašeráka a vraha v celé

jihovýchodní Asii. Právě jsem se chystal zavolat policii,

když jste přišli.“

Jurgens stále ještě vypadal udiveně. „A kdo jste vy?

Co vy tady máte co dělat?“

„Já jsem policejní důstojník z Londýna. Tenhle

pokus zavraždit Vandershona sice není moje věc, ale měl

jsem ho rád, protože odmítl brát rozkazy od bandy

zločinců. Proto se ho pokusili zabít. Věděl dobře, že se o

něco takového pokusí. Já jsem byl právě v Kuala

Lumpuru, když jsem se o tom dozvěděl a letěl jsem

rovnou sem. Teď, jestli vám mohu radit, zavolejte rychle

policii. Potom při sobě noste stále zbraň a vyhýbejte se

temným zákoutím. Nebude to trvat dlouho. Já teď mám

ještě nějakou práci a musím pryč.“

„Samozřejmě že zavolám policii,“ řekl Jurgens již

na cestě k přístroji.

„Rád bych, kdybyste pro mne udělaljednu věc,“

pokračoval Biggles. „Dohlédněte na to, že nikdo nebude

vysílat depeše o mém příletu sem.“

„Jak si přejete,“ Jurgens pohlédl na radistu. „Slyšel

jste to?“

„Ano,“ přikývl radista.

„Jestli bude chtít policie o mně vědět víc, co tady

dělám a tak, tak jim vyřiďte, ať zavolají mého šéfa,

leteckého komodora Raymonda ve Scotland Yardu v

Londýně. Možná se sem brzo vrátím.“

„Rozumím.“

112

„Dobrá. Takže my poletíme. Dobrou noc, pane

Jurgensi – a od teď si dávejte dobrý pozor.“

Bertie, Biggles a Ginger se vydali zpátky k Vydře.

„Kam teď?“ zeptal se Ginger.

„Na ten ostrov. Když už jsme to odstartovali, tak

bychom to měli asi dokončit, když už jsme v tom,

protože jakmile se Plukovník dozví, co se tady stalo,

začne se to v jeho úlu hemžit. Po větru ani vidu, takže

moře bude klidné jako rybník.“

Biggles odstartoval, namířil kurs na ostrov a plynule

vystoupal na deset tisíc stop. „Jestli nás nemají uslyšet

hned při příletu, tak budeme potřebovat dlouhou dráhu k

plachtění,“ vysvětloval pilotům.

Vydra se hnala dál nad otevřeným oceánem. Nad

hlavou byl úplněk a zářily tam miliony hvězd,

lhostejných k osudům lidí pod nimi.

113

Kapitola X

ZÁSAH PŘÍRODY

Bertie dovedl Vydru do cíle, přičemž dokončil jejich

cestu tak tiše, jak jen to bylo pro letadlo vůbec možné. To

znamená, že posledních pár mil plachtil s vypnutým

motorem a těsně před vlastním příletem se téměř zastavil.

Nepřistál na plochém konci ostrova, ale v jeho severní,

kopcovité polovině, co nejdále od vlastního letiště.

Kolem skalnaté zátoky nebyla vidět žádná pěna, žádný

příboj, což ukazovalo na klidnou hladinu a skutečně to

tak bylo.

Jakmile se trup dotkl vody, samozřejmě s vytaženým

podvozkem, rozčeřené vlnky se rozhořely jako modrý

oheň fosforeskujícími částečkami, pro které jsou některé

končiny Indického oceánu tak slavné, i když se tento jev

samozřejmě občas vyskytne i jinde. Když se letadlo

zastavilo asi tak dvě stě yardů od břehu, Ginger uviděl

ohnivé ocasy ryb prchajících vodou kolem. Jelikož něco

podobného už ale zažil, nijak to nekomentoval.

„Dobrá práce, Bertie,“ pochválil ho Biggles.

„Posedíme si tady chvíli, abychom zjistili, kam nás

požene vítr nebo vodní proudy. Současně budeme

pozorovat pobřeží, jestli tam uvidíme nějaký pohyb.

Jestli nás někdo viděl nebo slyšel, jak přistáváme, pak si

to určitě brzo přijde ověřit.“

Uplynulo deset minut. Nic se nestalo. Nikde se

neukázalo žádné světlo. Vydra se ocitla mnohem blíže u

břehu.

114

„To je prima,“ poznamenal Biggles. „Nemusíme se

aspoň namáhat se člunem.“

Mezitím co se Vydra pomalu a volně pohupovala na

vlnách, pozoroval Ginger pobřeží, i když to vlastně byla

ještě jenom nezřetelná silueta bez zřetelných podrobností,

jedině s obrysy profilu ostrova proti obloze, kde byly

vidět nepravidelné vrcholky palem s jejich nehybně

visícími korunami, jako stráže stojící na hlídce. Měsíc

jasně svítil a vlnky tancovaly kolem trupu letadla jako

rozčeřená rtuť. Tam, kde se drobné vlnky příboje

rozplývaly na písčité pláži, vytvářelo světélkování

fascinující dojem linie živých ohníčků. Čas od času

zavanuly sotva znatelným vánkem kořenné vůně

aromatických keřů na ostrově. Krátce řečeno, byla to

jedna z těch tichých, dokonalých tropických nocí, kdy to

vypadá, jako by celý svět žil v míru a pokoji.

Cestou sem piloti probrali plán následující operace.

Nemělo jít o nic více než o podrobný průzkum za tím

účelem, aby získali co nejvíce dostupných informací.

Pokud by uspěli, Vydra se vrátí na základnu, aby tam

počkali na rozkazy od komodora. Že bude vyžadovat

další podrobnosti bylo více než jasné. Biggles doufal, že

pak už mu je bude schopen poskytnout.

Ginger náhle uviděl, jak se od jižního konce ostrova

oddělil jakýsi stín a podle rozměrů jeho obrovitých

plachet, z nichž dvě byly napnuté, poznal, oč jde. Vzal

Bigglese za rameno a ukázal tím směrem.

„Arabská plachetnice,“ zamumlal Biggles. „Pluje na

západ a vsadím se, že se spoustou kontrabandu. Když

tady byl Bertie, tak tady určitě někde blízko musela

kotvit, ale vzhledem k té její tmavé barvě si toho asi

nevšiml.“

115

Pozorovali

plachetnici,

jedno

z

nejstarších

zámořských plavidel tohoto typu na světě, jak se pomalu

pohybuje po měsícem zalité hladině volného moře.

„Strašně jim záleží na tom, aby se dostali pryč,

dokud nepřijde monzun, tím jsem si jistý,“ prohlásil

Biggles.

„Musí se dostat pryč z těchhle vod, proslulých, či

spíš neblaze proslulých, pro tu speciálně nepříjemnou

záležitost, které se říká sumatran.“

Okamžik přemýšlel a potom dodal: „Tenhle podnik

se začíná pěkně rýsovat. Džunky přivážejí zboží z

Dálného Východu, myslím, že většinou opium.

Plachetnice z Indie, možná dokonce až z Blízkého

Východu, sem připlouvají pro hlavní distribuční zásilku.

Celá tahle komedie se tady hraje už stovky, možná i

tisíce let. A teď přijdou renegáti jako Plukovník, aby si

nadělali snadno obrovské bohatství bez ohledu na to,

jakou škodu napáchají a kolik životů těmi ďábelskými

drogami zničí. Jenomže my už jsme teď dostatečně

blízko, abychom mohli něco konkrétního podniknout.“

Vydra mezitím doplula do pěkné malé zátoky a

nebyla dál než zhruba dvě stě metrů od písčité pláže.

„Já doplavu na břeh s lanem a přitáhnem Vydru ke

břehu,“ nabídl se Ginger.

Biggles váhal a upřeně si prohlížel vodu kolem.

„Co hledáš?“ ptal se Ginger.

„Krokodýly. Panuje

sice obecně názor, že

krokodýlové žijí jenom v řekách, ale to je v zásadě omyl.

Krokodýlové se v téhle části světa zdržují skoro u všech

ostrovů. Ale myslím, že v mělké vodě bys měl být v

bezpečí.“

116

Ginger vzal lano a skočil s paluby. Nemusel plavat

daleko. Téměř okamžitě došlápl na dno, a tak se dobrodil

na břeh záplavou modravých ohníčků, a pak přitáhl

letadlo na mělčinu, kde ho podle Bigglesových příkazů

otočili přídí k otevřenému moři, aby bylo připravené k

rychlému startu, kdyby bylo třeba. Aby ho udrželi v této

pozici, spustili kotvu, k nemalému podráždění spousty

opic, které přišly na pláž povečeřet svou obvyklou dávku

krabů a kuželnatek.

Biggles si zamyšleně prohlížel bujně rostoucí husté

křoviny, téměř připomínající bambusové traviny, tu a tam

prostřídané stromy casuarina, které obklopovaly pláž.

„Prolézat tím houštím ve tmě bude docela problém. Radši

se budeme držet pláže až tak daleko, jak to jenom půjde.

Bertie, ty víš víc o uspořádání tohohle ostrova než

kdokoliv z nás, tak bys nás měl vést. Jak daleko jsme od

zátoky, kde jsi viděl tu jachtu?“

„Řekl bych, že zhruba třičtvrtě míle.“

„Dobrá. Algy, ty raději zůstaň u letadla, abys mohl

krýt náš ústup, kdybychom se náhodou vraceli ve spěchu.

Jestli se sem nevrátíme do půlhodiny před východem

slunce, tak už budeš vědět, že se něco stalo. Nemůžeš

tady evidentně zůstávat i ve dne, takže v takovém případě

odleť do Kutaradji nebo třeba na některý z těch dalších

ostrovů. Vrátíš se pro nás podle svého uvážení a pak nás

třeba naložíš. Ale my se vrátíme, jestli to půjde, nejdéle

do hodiny. Alespoň tak jsem si to naplánoval.“

Když Biggles domluvil, menší vlna, zřetelně ale

větší než ostatní, šplouchla na pláž jako mrak zářivých

drahokamů. Pohlédl na ni, potom na Vydru, která se

nemotorně kolébala. Potom pohlédl na linii palem. Jejich

dlouhé listy se lehce pohybovaly a šustily. Pohlédl na

117

oblohu. Objevil se na ní ojedinělý bílý mráček, hodně

vysoko a pomalu se pohyboval směrem na západ. Biggles

se obrátil k ostatním.

„Mám pocit,“ pronesl pomalu, „že ten kapitán

arabské plachetnice věděl moc dobře co dělá, když se

připravoval vyplout na moře. Zná tyhle vody lépe než

my. Všechno nám naznačuje, že se něco chystá. Na

monzun je moc brzo, ale můj selský rozum mě nabádá,

abychom se sebrali a letěli domů, dokud to ještějde.

Pokud by vypukl monzun, tak to může trvat celé měsíce.

Mohli bychom přijít o Vydru a tohle není zrovna vhodné

místo na ztroskotání.“

„Monzun přichází od jihozápadu,“ namítal Algy.

„Ale ten mrak letí od východu.“

„To vím,“ bručel nervózně Biggles. „Ale také vím z

Námořních instrukcí, kam jsem se díval před odletem, že

tady vítr mění směr během pár minut. Koukněte tamhle!“

Ukázal na slabý záblesk světla, který se na okamžik

objevil nad horizontem v jihovýchodním kvadrantu. „To

je přece blesk!“ Následoval okamžik nerozhodnosti, a

pak pokračoval: „Třeba se nám ale podaří zjistit co

potřebujeme během hodiny. Je to buď teď, a nebo to

znamená počkat několik měsíců. Veď nás, Bertie.

Riskneme to.“

Bylo to sice rozumné riziko, ale už zanedlouho poté

byl Biggles prvním, kdo prohlásil, že musel přijít o

rozum, když něco takového navrhoval. Jenomže zatím

byly všechny příznaky jenom slabé a on doufal, že budou

od letadla pryč jenom maximálně jednu hodinu. A jak

ostatně řekl, kdyby začal monzun, tak by museli čekat

hezkých pár měsíců, než by mohli celou operaci

zopakovat. Bylo to obzvláště z tohoto důvodu, že podlehl

118

lákání pokračovat ve výpravě přesto, že jeho instinkty

hovořily proti tomu. Bylo to riziko a on je vzal na sebe s

plným vědomím. Po každé bitvě je ovšem jednoduché

být generálem.

Slovo monzun znamená sice roční období, ale

nemělo by se tady zaměňovat s nesmírně silnými

bouřemi, které jsou různě nazývány v různých částech

světa jako třeba cyklony, hurikány, tajfuny apod.,

přestože jde o stejný jev. Některé monzuny přinášejí

krásné počasí, jiné zase špatné. V Indickém oceánu

severovýchodní monzun přináší dobré počasí pro plavbu

na moři. Ale když se jindy, obvykle v červnu, otočí v

úhlu devadesáti stupňů na jihozápad, a to dokáže během

pouhých pár minut, přináší s sebou silné bouře, vichry,

blesky a déšt dostatečně silný na to, aby všechny lodě

prchaly do úkrytu. Nízká oblačnost a hustý déšt s

následující ztrátou viditelnosti může trvat od čtyřiceti do

padesáti dnů, než hlavní nápor začne opadávat.

Nechali tedy Algyho, aby hlídal letadlo, a vyrazili

po pláži ke svažujícímu se konci ostrova, kde ležel jejich

skutečný cíl.

Ukázalo se, že to půjde snadno. Pláž střídala pláž,

občas se do ní hluboko zařezávaly kamenné jazyky. Ale

co získali díky tempu, ztratili na oklikách, protože se

pobřeží značně klikatilo a tím zvětšovalo vzdálenost,

kterou bylo třeba urazit, a tak trvalo skoro půl hodiny,

než dorazili na dohled k zátoce, ve které se ukrývala

velká plachetnice a kotvila i jedna čínská džunka.

Na palubě se svítilo a zvuky jakési činnosti dávaly

tušit, že stejně jako plachetnice se i džunka připravuje k

vyplutí, spíš než aby riskovala, že ji monzun, pokud by

119

měl skutečně přijít, zaskočí na návětrné straně ostrova. A

to i přesto, že zrovna tam měla poměrně pohodlné

kotviště.

Avšak tohle nebyl Bigglesův cíl. Jak řekl, co chtěl

vidět, byly budovy na ostrově a jak možná marně doufal,

také zboží, které se tam překládá. Pokud by to byl

skutečně kontraband, pak by získal důkaz, který

potřebuje,

aby

celou

záležitost

ventiloval

u

odpovídajících úřadů. Pouhý fakt, že je sám naprosto

pevně přesvědčen, že se v celém tom případu jedná o

vyloženě pašeráckou organizaci, nemůže stačit. Ani

přiznání Hraběte, že se tady pašuje zlato v lasturách

ústřic, není dostačující. Potřebuje prostě důkaz.

Po jejich levici se lehce zvedal svah, na jehož

vrcholu, jak tvrdil Bertie, mělo být polní letiště. Biggles

už k němu vykročil, když ho náhle cosi napadlo a on se

zarazil.

„Jestli začne foukat vítr, tak by ta jachta mohla také

odplout a v tom případě bychom ji ztratili nejenom z očí,

ale nebudeme mít ani žádnou možnost, jak ji

identifikovat, kdybychom ji, spíš než tady, potkali někde

jinde.

Měli bychom znát její jméno a tohle je příležitost,

jak je získat. Kotví nedaleko a z tamhletoho křoviska

nebo těch skalisek jen pár metrů od ní by možná šlo

přečíst, jak se jmenuje. Nejsem si tím jistý, ale řekl bych,

že je na přídi i zádi připoutaná k těm skalám.“

„Já tam slezu a přečtu to,“ nabídl se Ginger.

„Dobrá. Nezdržuj se tam ale víc, než bude nutné a

neriskuj, že by tě mohli spatřit. My počkáme tady.“

Ginger se vydal na něco, co se zdálo být jenom

takovou nepatrnou akcí, a z toho důvodu také Biggles

120

bepochyby nic nenamítal proti tomu, aby šel sám.

Jenomže jak se často stává u jednoduchých projektů,

nastaly potíže, potíže o to větší, že se nedaly žádným

rozumným způsobem předpokládat.

Prostor mezi místem, kde se zastavila skupina pilotů

a nejbližším bodem jachty, pouhých šedesát či sedmdesát

yardů, byl plný drsných křovisek mezi skupinami skal.

Tato skaliska však byla větší, než se předpokládalo a

vegetace mezi nimi tudíž mnohem vyšší, než se zdálo.

Prohlubně mezi skalisky byly dost hluboké, aby si začal

Ginger dělat obavy o nohy a ruce. Chvíli se jen tak

potácel kolem bez viditelného pokroku a dělal si pořád

větší starosti, protože věděl, že tím dává Bigglesovi

důvod k netrpělivosti. Občasný závan větru rozhýbal listy

palem a kolem skalisek vyčnívajících nad hladinu se

začala pěnit voda.

Za těchto okolností se mu pořádně ulevilo, když mu

přálo štěstí nebo to, co pokládal za štěstí. Narazil totiž na

úzkou cestičku vedoucí dolů k zátoce. Řekl si, že je

blázen, protože se hned na začátku nepoohlédl po něčem

takovém, co měl na podobném místě očekávat a vyrazil

rychlým tempem kupředu. Křoviny po stranách mu

sahaly nad hlavu, takže ho nikdo nemohl spatřit. Jediné

nebezpečí hrozilo, kdyby stejnou cestu zvolil také někdo

jiný. Ale tomu chtěl zabránit tím, že se často nakrátko

zastavoval a poslouchal, jestli neuslyší kroky. Už byl

blízko lodi, takže dokonce slyšel hlasy, i když nevěděl,

co se vlastně říká. Protože mu na nich nezáleželo, žádnou

zvláštní pozornost jim nevěnoval.

Spokojený, jak se situace vyvíjí v jeho prospěch,

přidal do kroku, aby dohnal ztracený čas, a brzo se ocitl u

moře, nikoli na pláži, ale na plochém skalnatém platu se

121

svislou stěnou na jedné straně, asi deset stop nad

hladinou vody. S očima upřenýma na jachtu, která byla z

těch dvou plavidel nejblíže, začal přecházet přes plato,

když náhle zakopl a skoro upadl přes něj aký balík ležící

napříč přes cestu. Byl měkký. Také působil dojmem, že

je živý. Alespoň když o něj zavadil nohou, měl pocit, že

se pohnul. Než se ale stačil podívat dolů, aby zjistil, co to

je, ucítil, že se mu kolem nohy cosi ovíjí.

V tom hrozném okamžiku, kdy ho napadlo jenom to,

že všichni hadi jsou jedovatí, si pomyslel, že je to jeho

konec.

V okamžicích naprostého zoufalství a krize je lidský

mozek schopný vyvinout největší úsilí. Hnán pudem

sebezáchovy dokáže reagovat rychlostí světla. Stejně

tomu bylo i s Gingerem. Bleskem si uvědomil, podle

velikosti zvířete a podle faktu, že ho ihned neuštknul, že

jde o pytona nebo hada typu hroznýš, který zabíjí

škrcením.

Zabít takového hada za tmy a jen pistolí

nepřicházelo v úvahu. Gingera to vlastně ani nenapadlo.

Měl spoutanou pouze jenom jednu nohu a snažil se ji

tedy vyprostit. Jistým způsobem se mu to podařilo.

Zapomínaje, že je moře těsně vedle, ztratil rovnováhu a

padl do moře i s hadem.

Pár děsivých okamžiků se obě těla zmítala ve vodě.

Ginger narážel na závity hadího těla, ať se obrátil,

kam chtěl. Pak najednou zjistil, že je volný, had zjevně

odplaval někam pryč. V horečné snaze vyrazil zpátky ke

skále, ze které spadl, ale když zjistil, že proti sobě má

svislou hladkou zeď, tak se obrátil směrem k trupu

jachty, která byla jenom kousek odtud. Když k ní

doplaval, chytil se kormidla a sotva popadal dech.

122

Hlavou mu vířily všemožné myšlenky, ale současně se

dokázal soustředit, jestli si ho nikdo z džunky nevšiml

nebo ho neslyšel. Potom se rozhlížel kolem po hadovi,

ale ke své nevýslovné úlevě po něm nebylo ani stopy.

Napadlo ho, že je možná stejně vylekaný jako on.

Když se ani po několika minutách, během kterých se

jakž takž začal zase ovládat, nic nedělo, vzpomněl si na

svůj úkol. Plaval na zádech kus dál, rozhlédl se a v

měsíčním světle byl schopen rozeznat jméno jachty. Byla

to Floridia. Jelikož to bylo všechno, co potřeboval vědět,

plaval k nejbližší skále, vytáhl se na ni, zacouval kousek

do křovin a přidřepl si, aby se vydýchal a získal opět

ztracenou rovnováhu, protože se díky reakci na ten svůj

šok třásl po celém těle. Jeho mínění o krásách tropických

ostrovů v té chvíli nebylo zrovna vysoké.

Kde jenom je ta stezka? Měl jenom jakousi hrubou

představu. Rozhodl se, že ji bude muset jít hledat a jít po

ní had nehad, protože razit si cestu křovisky by trvalo

příliš dlouho. Jak to tak vypadá, Biggles už určitě zuří

kvůli tomu zdržení a má pravdu. Na pláži už příboj

začínal hlasitě hučet. Palmy začínaly v poryvech větru

mávat svými dlouhými listy stále silněji. Na nebi se

hromadilo stále více mraků, i když teď vypadaly jako by

stály. Všechno to byly příznaky, že se chystá zásadní

změna počasí.

Najednou ho přinutily vyskočit na nohy hlasy

přicházející z míst, kde tušil, že musí být stezka. Zprvu si

pomyslel, že to jsou ostatní a přicházejí ho hledat, ale

hovor v cizím jazyce ho vzápětí varoval, že tomu tak

není.

Proti obloze se objevily siluety řady mužů

oblečených podle domorodých zvyklostí a s balíky na

123

hlavách. Podle rychlosti, s jakou se pohybovali, hádal, že

jdou určitě po vyšlapané stezce. To mu sice odhalilo

jejich pozici, ale dokud po stezce šli oni, nemohl ji použít

on. Mohl se jedině přikrčit a vyčkávat. Šli rychle,

dávajíce najevo, že je jejich poslání naléhavé a Ginger

měl nepříjemný pocit, že ví proč. Vítr se stával stále

ostřejším a blesky, sice stále na obzoru, zářily čím dál

tím silněji. Už se nedalo pochybovat o tom, že bouře je

na cestě.

Zahlédl, že někteří z těch nosičů jdou až ke

skaliskám u vodní hladiny. Odtamtud šli po vratkém

bambusovém můstku, kterého si předtím vůbec nevšiml,

na palubu čínské džunky. Objevila se světla, která se

odrážela na vedle kotvící jachtě a okolních skaliskách.

Ginger si všiml pár sudů nafty. Naftu také cítil a proto si

v duchu zapamatoval, že jachta má také naftový motor.

Nosiči se nevraceli. Z džunky se ozvalo rytmické

zpívání, jako by se vytahovala kotva nebo zvedalo nějaké

velmi těžké břemeno.

Když se teď Ginger ujistil, že je zase bezpečné

použít k další cestě stezku, začal se k ní obtížně prodírat

a byl skoro u cíle, když se proti němu opět vynořili dva

muži a přinutili ho vletět zpátky do úkrytu křovisek.

Tentokrát uslyšel mluvit jednoho britskou angličtinou a

druhého americkou. Tu předtím tady u nikoho ještě

neslyšel. Ale podle druhého hlasu poznal, že patří

Hraběti. Oba se zastavili u bambusového můstku.

Hrabě se ptal: „Jste si jistý, že je o všecko

postaráno?“

„Jistě,“ zněla stručná odpověd.

„Tak se do toho dejte. Nemůžete si dovolit ztrácet

čas, pokud se chcete dostat do bezpečné vzdálenosti od

124

ostrovů. Já zatím zorganizuji vše potřebné na druhé

straně.“

„Kdy máme přesně vyrazit?“

„Ihned.“

„Bude vichřice.“

„Nemusí být příliš silná.“

„Podle toho, jak se to sem blíží, tak vy poletíte

přímo doprostřed.“

„Mitsubu tvrdí, že to zvládne,“ odpovídal klidně

Hrabě. „Jestli se nedostanu pryč dnes večer a začne pršet,

tak tady můžeme uvíznout třeba i na pár týdnů,“ dodal

téměř přesně stejnými slovy jako Biggles.

„Fajn. Tak nashledanou tam.“

Neznámý člověk nastoupil na jachtu.

Hrabě se obrátil a pospíchal zpátky, odkud přišel.

Ginger se rozhodl, že mu dá minutu nebo dvě

náskok, aby se s ním náhodou nesrazil v případě, že by se

pro něco musel vrátit. Ta druhá strana, doufal, znamená

jedině Cejlon. Jachta, stejně tak jako čínská džunka, se

chystají k vyplutí. Hrabě se také chystá okamžitě pryč,

pravděpodobně letadlem, protože pokud Ginger věděl,

žádný jiný dopravní prostředek tam není.

Najednou ho něco napadlo. Jachtu ještě neodvázali,

ani můstek ještě nevytáhli. Loď pod nápory sílícího

vichru napínala obě uvazovací lana. Pokud by lana

povolila, jachta by uvízla buď na pláži, nebo na skalách u

břehu. To by jí zabránilo kamkoli vyplout s

kontrabandem, který, jak Ginger předpokládal, je na

palubě. Proč by ji měl nechat Ginger uniknout? Čas byl

sice drahocenný, ale tady se přece nesmí zmeškat

příležitost!

125

Rychle vyběhl k lanu držícímu příď. Bylo z konopí.

Vytáhl nůž a zaťal do lana. Povolilo ihned a loď se začala

točit. Odhodil veškerou váhavost a plazil se k lanu na

zádi. Minuta a jeho nůž jej také přeťal. Z jachty se stále

ještě neozval ani zvuk, který by naznačoval, že ti na

palubě si jsou vědomi nastalého nebezpečí. Dobře jim

tak, když mají takovou mizernou hlídku, pomyslel si

Ginger, když zavíral nůž a schovával ho zpátky do kapsy.

Nečekal už na nic víc, ale vydal se jak nejrychleji to

šlo po stezce zpět na místo, kde zanechal ostatní. Potkal

je, jak mu jdou naproti a hledají ho.

„Co jsi, prosím tě, kde dělal?“ vrhl se na něho

Biggles s viditelným podrážděním. „Copak nevidíš, co se

děje s počasím?!“

„Přesně a tyhle zatracení moskyti koušou jako psi,“

stěžoval si Bertie.

„Jestli se ti nestalo nic horšího, než že tě poštípalo

pár komárů, tak si nemáš vlastně na co stěžovat,“ odsekl

mu rozzlobeně Ginger. „Měl jsem zážitek s jedním

pytonem. Hodil mě do vody. Jen se na mne podívej, jsem

mokrý skrz naskrz!“

„Co se stalo?“

„Až budeme mít nějakou klidnou a tichou noc doma

u hořícího krbu, tak ti o tom budu jednou vyprávět. Pak ti

to bude připadat opravdu komické,“ vrčel podrážděně

Ginger.

„Proboha, nechte toho hádání,“ přerušil je Biggles.

„Nemůžeme ztrácet čas. Máš po tom všem aspoň jméno

té jachty?“

„Ano. Jmenuje se Floridia. Myslím, že má motory

na naftu. Pluje pod americkou vlajkou.“

126

„Dobře.“ Biggles vyhlížel na moře, či spíše na

blesky, které se teď už bez přestání objevovaly nad

západním horizontem. „Obávám se, že to bude pěkná

čina,“ zabručel pod vousy. „Musíme změnit náš plán a

vrátit se k Algymu. S tímhle nadcházejícím počasím bude

pěkně nervózní. Tak pojďte. Ty jsi viděl ty lidi,

Gingere?“

„Samozřejmě. Skoro jsem do nich vrazil!“

„A co dělali?“

„Nakládali tu džunku. Taky tam přišel Hrabě, s

nějakým člověkem, který byl určitě kapitánem té jachty.

Plují na Cejlon. Hrabě tam poletí za nimi, aby se tam

spolu sešli.“

„Kdy?“

„Hádám, že hned. Alespoň tak jsem tomu z jejich

hovoru porozuměl. Ale jachta se možná nikam

nedostane.“

„Proč ne?“

„Já jsem jim přeřezal kotevní lana. Pokud nebyl

strojník připravený ihned vyrazit, tak s větrem v zádech

by jí to mělo zahnat na břeh.“

„Jaký to mělo mít smysl?“

„Já jsem prostě jen nevěděl, co dělat. Ta džunka už

taky rozvinovala plachty. Třeba se do sebe pěkně

zamotají.“

Když došli k otevřenému prostoru na vrcholu

nábřežního svahu, zastavili se a dívali dolů do zátoky.

Ale momentálně zastřely měsíc mraky, takže nebylo

možné nic jasně rozeznat. Jenom je oslepily blesky.

Hrozivě se rozburácelo hromobití.

Když se zase ozval Biggles, bylo z jeho hlasu jasné,

že ho poprvé vlastně napadlo, že možná nebudou moci z

127

ostrova odstartovat. „Zatracené moře,“ bručel. „Jestli se

rychle nevrátíme, přijdeme o Vydru. Jestli – „ náhle se

odmlčel, protože k jejich sluchu dolehlo burácení motorů

nějakého letadla.“

„To startuje určitě Hrabě s tou jeho Dakotou,“

vysvětloval Ginger.

Pár minut nato přeletěla nad jejich hlavami směrem

na západ. Sice ji neviděli, ale mezi jednotlivým

hromobitím ji bylo slyšet.

„Mitsubu je stejný blázen jako my,“ konstatoval

Biggles. „Jestli se vichr otočí, nemůže doletět do cíle.

Jedině s obrovskou zásobou paliva. Tak pojďte. A buďte

tiše.“

Vydali se na pochod tak rychle, jak jen to okolnosti

dovolovaly.

128

Kapitola XI

SUMATRAN

Obrovité masy mračen teď už překryly poslední

mihotavé paprsky světla, které dosud poskytovaly hvězdy

a měsíc. Naprostá tma znemožnila jakékoli rychlé

cestování. Vichr, stále ještě na severovýchodě, foukal

sice ještě v poryvech, ale se vzrůstající silou. Vzduch byl

horký, těžký a vlhce lepkavý.

„Pojďme na letiště,“ navrhl Biggles podrážděně,

když zabloudili v jakýchsi křoviskách. „Tímhle tempem

se nikam nedostaneme. Teď už na cestě pravděpodobně

nikoho nepotkáme.“ Prodral se křovím na volné místo a

dal se do klusu.

Minutu nato je téměř srazil k zemi náhlý poryv

větru, který zaplnil vzduch všelijakými létajícími

předměty, takže se museli zastavit a chránit si rukama

tváře.

Biggles na ně zakřičel: „Držte se těsně pohromadě!

Jestli se v tomhle jeden druhému ztratíme, tak už se

nikdy nenajdeme!“ Potom během přestávky mezi poryvy

dodal: „Už je to tady. Bouřka se otočila k jihozápadu.

Musel jsem úplně zešílet, že jsem se nevydal zpátky

mnohem dřív! Ale kdo by si něco takového vůbec

dokázal představit?“

„A co Algy?“ ptal se Ginger, když se zase dali dál

na pochod.

„Tahle vichřice tak rozbouří moře, že jestli

neodstartoval, tak najdeme z letadla jenom hromadu

třísek a potrhaného plátna,“ hořce odpovídal Biggles. „Je

129

čas, abych se začal ve Scotland Yardu věnovat už jenom

papírování.“

„Nemá cenu, aby sis to dával za vinu, kamaráde,“

utěšoval ho Bertie. „To se prostě stává.“

„Tamhle je Algy!“ vykřikl najednou Ginger, když se

k jejich sluchu uprostřed hučícího vzduchu doneslo

vrčení leteckých motorů. „Letí z toho ven!“

Biggles pár vteřin naslouchal. „To není Algy. To je

buď Dakota, která se vrací, nebo nějaký další

Plukovníkův stroj chystající se přistát. Já bych řekl, že to

je Mitsubu, který si to rozmyslel, když uviděl, co má před

sebou. Takovou vichřicí by nikdy neproletěl.“

Najednou letiště osvětlila světla.

„Určitě žádal vysílačkou o rozsvícení přistávací

dráhy,“ komentoval to Ginger.

Rozeběhli se dál, poháněni vichrem, ale jen proto,

aby se zase zastavili, když se motory rozeřvaly skoro nad

jejich hlavami.

„Co ten cvok dělá?!“ křičel Biggles zíraje upřeně

vzhůru do tmy. „Neříkejte mi, že se v tomhle vichru

chystá přistát! Páni, on to myslí vážně! Určitě si

neuvědomil, že se vítr právě úplně obrátil. Jestli si toho

nevšimne dřív, než se dotkne podvozkem země, tak je po

něm!“

Nikdo mu neodpovídal. Jakožto piloti všichni moc

dobře věděli, co se stane s letadlem, které se pokusí

přistát s vichrem pod zádí a v rychlosti jenom pár uzlů.

„Proč jim to ten radista neřekne?“ vykřikl Ginger.

„Třeba si to také ještě neuvědomil,“ odpovídal

Biggles. „Jestli vůbec něčemu rozumím, tak za okamžik

tady bude pěkně ošklivá mela.“

130

Co následovalo, byl ten druh nehody, ke kterému za

podobně neočekávaných podmínek došlo už mnohokrát a

bezpochyby ještě mnohokrát dojde. Zkušení piloti dělají

vždy tu samou chybu a sice, že předpokládají, že vítr

fouká stále stejným směrem jako před pár minutami,

když letadlo odstartovalo. Žádná chyba se nedá udělat tak

lehce jako tahle. Žádná není ani přirozenější a obvykle

ani osudnější – přinejmenším co se týče letadla. Ono se

to ale dobře říká, že by měl pilot prověřit směr větru než

začne přistávací manévr. To by samozřejmě měl. A po

nějaké době by to určitě udělal. Jenomže právě v tom

kratičkém čase je skryta past. Pilot odstartuje do určitého

větru, udělá okruh a vrací se na přistání. Je těžké si

představit, že v tak krátké době došlo k nějaké zásadní

změně směru větru, takže pilot prostě předpokládá, že

vítr vane pořád stejně. Kdyby svůj omyl odhalil ještě

včas, dokázal by s tím ještě něco udělat. Ale pokud ne,

nemá-li k dispozici mnohem více místa než pro normální

přistání, následuje nevyhnutelná havárie a kolize se vším,

co se mu dostane do cesty. Když má letadlo vítr pod

ocasem a už je koly na zemi, neexistuje žádný způsob,

jak ho zastavit. Ani vzduchové brzdy nejsou k ničemu,

když se letadlo řítí stejnou rychlostí jako vítr.

Pro pozorovatele to vypadalo, že Mitsubu nebo ten,

kdo pilotuje Dakotu, objevil svou chybu teprve až bylo

už příliš pozdě s tím cokoli dělat. Všichni zatajili dech

doslova zkamenělí hrůzou, když se stroj, už s koly na

zemi, začal řítit kupředu, s ocasem nahoře a bez nejmenší

známky zpomalení. S plnými nádržemi, jak ani jinak

nemohlo být při pokusu přeletět oceán, by takto mohlo

letadlo jet celé míle, kdyby mu ovšem nic nepřišlo do

cesty. Přitom přistávací dráha byla kratší než půl míle.

131

Dakota, která měla dost práce, aby se vůbec dostala koly

na zem, už urazila třetinu této vzdálenosti, než se kola

dotkla půdy a pak vlastně dále poskočila a letěla

vzduchem ještě nejméně sto yardů, než se kola opět

dostala do kontaktu se zemí a zůstala na ní. Ale pořád se

ještě řítila rychlostí, která se jakoby vůbec nezmenšovala.

Teď se s určitostí dala očekávat jedna ze tří

možností. Stroj bez řízení vjede do hangárů na konci

letiště. Nebo pilot, až přijde na svou chybu, otevře naplno

plyn doufaje, že se zase zvedne do vzduchu. Nebo se

pokusí na zemi otočit, aby se vyhnul překážce před

sebou. A to bylo také řešení, které zvolil, i když to byla

takzvaná Hobsonova volba a výsledek by byl býval

stejný, i kdyby se rozjel naplno. Pilot nemohl doufat, že

se vyhne zvedajícímu se terénu před sebou. Teď už téměř

neustálé blýskání bouře celou scénu jasně osvětlovalo.

Diváci, samí piloti, se jako přimraženi jenom modlili

za nějaký zázrak. Ginger měl vyschlé rty a jenom

děkoval Bohu, že nesedí za ovládacími přístroji toho

ztraceného letadla. Jak se letoun začal trochu otáčet,

Ginger se kousal do rtů, jak čekal, kdy se ulomí

podvozek. Jestli by k tomu došlo, se už nikdo nedozví,

protože se teď v zorném poli ocitla Nakajima, stíhačka,

kterou nechali před hangárem. A v okamžiku bylo po

všem. Dakota se jí jenom lehce dotkla koncem ocasu, ale

to stačilo. Velký stroj se otočil dokola a v okamžiku byl

zahalen plameny.

Biggles vyrazil k nim, ale pak se s gestem rezignace

zarazil. „Tak to je konec,“ pronesl až podivuhodně

klidným hlasem. „Ani my, ani nikdo jiný s tím už

nemůže nic dělat, takže jdeme dál.“

A zase se rozeběhli.

132

Gingerovi z toho bylo zle a celá ta záležitost mu

začínala připadat jako děsivá noční můra. Jenomže ještě

nebylo po všem.

Biggles se najednou zastavil a povídá: „Jelikož

tímhle směrem už se dál stejně nedostaneme, můžeme se

vydat klidně na pláž. Dobrý Bože! Podívejte na to!“

Ukazoval před sebe.

Ale ukazovat ani nebylo třeba. Nejenomže jak

Dakota, tak i Nakajima byly v jednom plameni, ale

hořelo i celé letiště. Bylo přirozené, že nádrže s palivem

praskly a rozlily svůj obsah a tím i oheň, všude kolem

obou strojů. Ale teď už bylo jasné, podle dosahu

plamenů, že hořela i tráva. Poháněn větrem se oheň hnal

před ním a vypadalo to, že není nic, co by jej zastavilo,

než zasáhne úplně celou letištní plochu a tím pádem i

celý ostrov.

„Štěstí, že se nežene naším směrem,“ poznamenal

Ginger. „To je ale spoušť!“

„Jsem rád, že to způsobili oni a ne my,“ prohlásil

Biggles, když se začali prodírat porostem k nejbližší

pláži.

Dorazili na ni na místě ještě dost vzdáleném tomu,

na kterém nechali Algyho a po jednom pohledu na moře,

nad kterým se křižovaly blesky, Ginger cítil, jak mu cosi

žaludek táhne dolů jako ve výtahu. Obrovité vlny bušily

do pláže a do skal, kde se tříštily ve spršky vod. Zdálo se

neuvěřitelné, že k takové změně může dojít během

pouhých dvou hodin, tedy jak odhadoval, po době, po

kterou byli na cestě. Bylo jasné, že se Vydra musela

roztříštit na kusy.

Biggles nic neříkal. Vlastně se ani nic říkat nedalo.

Určitě si všichni mysleli to samé, kromě toho, že se

133

Biggles obviňoval z toho, že se spletl při odhadu situace

a to je přivedlo do jejich současného postavení. Mlčky

spěchali dál. Pak začalo pršet. Nejdříve spadly veliké

kapky, ale brzy nato se otevřela nebesa a vylévala vodu v

takovém množství, kterou dokáží jenom tropické

monzuny, a která se naštěstí neobjevuje v mírném

podnebním pásmu. Déšť všechno zastřel. Viditelnost byla

jen vzpomínkou na minulost. Prakticky neexistovala.

Oslepující záře od blesků spíše škodila, než aby jim byla

nápomocná. Když se zablesklo, všechny je to oslepilo, a

pak zůstali s pocitem ještě větší tmy než předtím. Bouře

řádila, hromy duněly a burácely. Bouřka a ještě k tomu s

prudkým a hustým lijavcem, to bylo skutečně ohlušující.

Možná ve snaze jim pozvednout trochu náladu

překřikoval Bertie ten rámus: „Ta přeháňka by měla

vyřídit požár!“

„A taky asi vyřídí i nás,“ křičel v odpověď Biggles.

Tápali dál kupředu, přičemž postupovali tak

nepatrně, že se skoro nevyplatilo se vůbec pohybovat.

Alespoň to si myslel Ginger. Jedinou věcí, která je

udržovala v pohybu, byla nutnost zjistit, co se stalo s

Algym. Mohlo se mu stát cokoliv, přemítal Ginger. Mohl

se při pokusu odstartovat s letadlem zřítit. Mohl se také

utopit, když se snažil zachránit letadlo. Protože věděl, jak

na něm záleží, určitě by se nešetřil, aby udělal všechno

možné.

Ginger postupoval dál kupředu a po šatech mu

stékaly proudy vody. Nebyl ale ani trochu unavený. Jeho

strach o Algyho byl tak silný, že zapomínal na fyzické

vyčerpání a obtíže.

Jak ale poznají tu správnou pláž, až na ni dorazí, to

si nedokázal vůbec představit. To nechají na Bigglesovi.

134

Ztratil veškerý pojem času. Zdálo se mu, že pochoduje už

celé hodiny. Jeho hlavním pocitem ale byl dojem jakési

neskutečnosti. Svítání, napadlo ho, už asi nemůže být

daleko. Doufal, že brzo přijde. Byla by to úleva vidět, co

vlastně dělají.

Stalo se, že první šedavý příslib nového dne se

objevil, zrovna když se potáceli po skaliskách posledního

výběžku do moře. Nikdo z nich si to ovšem

neuvědomoval, dokud se neoctli na jeho pravé straně a

tmavá silueta za nimi jim prozradila pravdu. Nebyla tam

prakticky žádná pláž. Byl to jen takový kotel, ve kterém

se pěnila voda, jak se veliké vlny tříštily o skály a zase

ubíhaly zpátky do moře. Zklamáni v tichosti zkoumali

vnější okraj mezi krajkovím zaschlé mořské pěny, za

kterou se vlnila postříkaná vegetace pod nápory bouře.

Hledali v pěně příboje trosky letadla. Žádné ale

nespatřili.

Teprve když došli úplně na druhý konec malé

zátoky, se ozval Biggles. „Je pryč.“ Vyndal automaticky

své pouzdro na cigarety, ale když zjistil, že je jeho obsah

promočený, zase je vrátil do kapsy.

„Kdyby tady byl zůstal, tak se stroj úplně rozpadl a v

tom případě bychom tady viděli nějaké trosky,

kamaráde,“ optimisticky to vysvětloval Bertie.

„To si myslím,“ přikývl Biggles. „Čeho se ale bojím

je fakt, že ho to mohlo při pokusu o start převrátit, a v

tom případě by tady žádné trosky nebyly. Mohly by být

kdekoli jinde. On asi čekal tak dlouho, jakou měl odvahu

a myslel, že se každou chvíli vrátíme. Nezbylo mu

nakonec, než udělat to drsné rozhodnutí. Dovedu si

docela dobře představit, jak se musel cítit, když viděl, že

se bouřka zhoršuje. Otázka je, jestli nečekal moc dlouho?

135

Konec konců, když jsme si ani my neuvědomili, jak silná

to bude bouřka, tak proč by to měl vědět on? Já jsem sice

věděl, že se něco chystá, ale nic podobného jako tohle

jsem nečekal.“

„Nemá cenu se z toho obviňovat,“ tvrdil Ginger.

„Nemohl jsi přece počítat s tolerancí, jako že se monzun

objeví už tři týdny před svým obvyklým příchodem.

Kdybys s takovou tolerancí uvažoval o všech možnostech

pokaždé, tak bychom se nikdy nikam nedostali.“

Biggles přikývl. „No, nemá cenu mluvit o tom, co

by se bývalo mohlo udělat. Jsme v pěkné kaši a tak

bychom se měli radši zamýšlet nad tím, jak se z ní

dostaneme.“

„Nejsme ale jediní na ostrově, kdo se dostal do

problémů,“ prohlásil Ginger. „Dakota je pryč. Jachta je

možná na pláži a džunka asi taky.“

„To nám moc nepomůže,“ namítl Biggles a přešel k

dlouhému balvanu, na jehož osychávající konec se usadil.

Oba druzí piloti se k němu přidali. Déšť teď už

nebyl tak hustý jako předtím. Světlo se lepšilo. Chvíli

všichni jen tak zírali na bílé, bouří rozčeřené vody, každý

plný svých vlastních myšlenek.

Pak Ginger promluvil. Pokusil se sice o optimistické

prohlášení, ale jeho tón postrádal přesvědčivost. „Něco

na tom ale je. Jestli se Algymu podařilo odletět, tak je

jenom otázkou času, kdy se pro nás vrátí.“

„On ví až moc dobře, že nemá cenu, aby pro nás

letěl, když počasí vypadá takhle,“ zdůraznil Bertie.

„Vždyť tenhle odporný stav, co tady právě začal, může

trvat celé týdny!“

„To ano,“ souhlasil Biggles. „Ale to nevyhnutelně

neznamená, že tomu tak opravdu bude. Tohle je na

136

opravdový monzun výjimečně brzo. Je tady ještě šance,

že to třeba byl jen takový první signál, něco jako

předsunutá hlídka, než se spustí ten opravdový monzun.“

„A co moře? Uklidní se?“

„Jestli se uklidní vítr, tak se stejně rychle, jako se

zvedlo, uklidní i moře. S tím my ale nemůžeme vůbec nic

dělat. Musíme jenom sedět a čekat.“

„A co budeme při tom čekání jíst?“ zajímal se živě

Ginger.

Biggles si povzdechl. „Někteří lidé nemyslí na nic

jiného než na svůj žaludek. Tady máš něco, čím to tvoje

prázdné břicho zaplnit.“ Šel kus dál do příboje a vykopl

na pobřeží plovoucí kokosový ořech, jehož slupka se buď

odmočila, nebo ji rozbily skály. Vyndal nůž, probodl

„očka“, napil se trochu kokosového mléka a podal

ostatním. „Tady máte snídani,“ řekl stručně. „Až

skončíte, tak byste se mohli třeba jít podívat zpátky do

zátoky, jak to tam vypadá. Nemá cenu tady jen sedět a

civět na to zatracené moře. Já pořád přemýšlím o té

příšerné havárii včera v noci. Nemám sice žádný důvod

brát ohled na Hraběte, vím, že to byl podvodník a tak.

Ale mě bylo špatně dokonce i za války, když jsem viděl,

jak nějaké letadlo začalo hořet.“

„Tady to bylo stejné. Absolutně stejné,“ zamumlal

Bertie. „Ošklivá podívaná.“

Ginger rozbil skořápku kokosu jednoduše tím, že jej

hodil na skálu. Když pak žvýkali kousky ořechového

jádra, zeptal se: „Když se Algy vrátí, jak mu dáme vědět,

kde jsme?“

„Třeba pro nás přiletí, i když nebude přistávat. Jak

tady všechno promoklo, tak to asi bude pěkná fuška

rozdělat oheň.“

137

„Já myslím, že se počasí lepší,“ ozval se Biggles

dívaje se vzhůru k obloze. „V každém případě svitá a

déšť už se změnil jenom v mrholení, což je dobré

znamení. Stačí trocha slunce a všechno bude hned suché.

My nikam nepospícháme. Já myslím, že neexistuje ta

nejmenší šance, že by se Algy vracel už teď. Co je to

tamhle v té vodě?“ Udělal pár kroků kupředu a zíral na

něco v příboji. Potom najednou vyštěkl: „Pomozte mi

někdo, slyšíte?!“

Oba vyskočili a pomohli mu vytáhnout na břeh

jakési hnědé tělo. Jak tak stáli a dívali se na něj, Biggles

řekl zasmušile: „Včera v noci, kromě těch, o nichž víme,

určitě zemřela ještě další spousta lidí nepřipravených na

tu bouři. Tenhle chlápek vypadá na Inda nebo Araba.

Musel se utopit někde poblíž ostrova, že ho to

vyvrhlo tak brzo na břeh. Pokud ho to neshodilo přes

palubu, tak ta arabská plachetnice, co jsme viděli, šla ke

dnu. To se dozvíme brzo, protože by na břeh vyplavaly i

další věci.“

„A co ta džunka?“ zeptal se Ginger.

Biggles zavrtěl hlavou. „U té bych čekal, že bude

mít čínskou posádku. Ale pojďte, víc se dozvíme, než

kdybychom tady stáli a dohadovali se, když se vydáme

na pochod. A zároveň nám rychleji uschnou i naše šaty.

Díky Bohu, že není zima. Nejdřív se podíváme do té

zátoky.“

Když tak šli kupředu, Ginger poznamenal:

„Předpokládám, že tenhle ostrov má nějaké jméno, ale

pokud ano, my ho pořád ještě ani neznáme.“

„Třeba je v Indickém oceánu taková spousta

ostrovů, že už jim došla jména,“ namítl Biggles.

138

Bertie se do toho také vložil: „Zní to sice přehnaně,

ale někde jsem četl, že je tady asi tak deset tisíc ostrovů.“

„Ale počítat je nebudeme, že ne?“ zažertoval

Biggles.

„Co takhle Ostrov pašeráků?“ navrhoval Ginger.

„Jo, to je docela vhodné jméno,“ odpovídal mu

Biggles. „Tyhle ostrovy měly vždycky špatnou pověst.

Sledujte místa, kam až nejvýš dosáhla voda, jestli tam

něco nevynesla.“

Nedošli ani příliš daleko a právě obstoupili malou

pláž, když našli další oběti bouře, dva barevné

námořníky,

jednoho

zohaveného,

pravděpodobně

žraloky. Bylo tam také několik malých zašitých pytlů

nějakého zboží. „To by mne zajímalo, co to asi je?“ řekl

Biggles, zvedl jeden balík a odtáhl na souši. Potom ho

rozřízl nožem. Vyvalila se hnědá, dehtu podobná hmota.

Biggles vrhl významný pohled na ostatní a pak si ke troše

přičichl.

„Opium,“ pronesl lakonicky. „No, tohle ale

nepochází z té džunky, pokud se dostala pryč. Džunka by

ztěží pašovala opium do Číny. Tohle muselo být na

palubě té arabské jachty. Jestlije to tak, tak to opravdu

vypadá, že s tou jachtou je konec. Nepochybuji, že opium

sem přivezla ta džunka. Jachta to naložila a

pravděpodobně už plula na Blízký východ. Tam je velký

trh. Něco z toho by si třeba našlo cestu až do Anglie.

Podle Tidora to tak skutečně je. Měli bychom to někam

ukrýt. Použijeme to jako důkaz o pašování, které se tady

provozuje. Tihle mrtví určitě patří k posádce té jachty.

Jsou to buď Indové nebo Arabové. Pomozte mi s tím.“

Droga byla brzy posbírána a ukryta do prohlubně

mezi skalisky. Potom pokračovali v průzkumu.

139

Mraky se prodralo slunce. Neztratilo ale nic ze své

síly. V pár minutách se stalo horko nesnesitelným. Ze

všeho se pářilo, včetně šatů pilotů. Jako kouzlem se

objevily mouchy, moskyti a nespočetné druhy dalšího

hmyzu. Rychle se zlepšila i viditelnost. Vítr se umírnil,

ale moře bylo pořád ještě rozbouřené, jak je ostatně po

vichřici nevynutelné.

„Kamaráde, začíná to vypadat, že jsi měl pravdu v

tom, že ta bouřka je jakýsi předvoj skutečného

monzunu,“ poznamenal Bertie.

Biggles odpověděl, že teď už si tím je naprosto jistý.

Vytáhl svoje úplně promočené cigarety a velmi opatrně

je položil na plochý balvan. Vedle toho položil svoje

zápalky a krabičku.

„To je nápad,“ povídá Ginger, vyndal také zápalky a

po něm totéž udělal i Bertie.

Biggles se rozhlédl: „Nemělo by to trvat dlouho, než

uschnou. Můžeme si je vyzvednout, až se budeme

vracet.“

„Chceš říct, že se vrátíme na naši pláž?“

„Ano. Až se porozhlédneme v zátoce, jestli tam ještě

kotví ta jachta. Měli bychom se tam radši vrátit, protože

toje první místo, kde nás bude hledatAlgy, když se vrátí.“

Biggles mluvil zcela samozřejmě, jako by Algyho návrat

bylo něco, co se normálně musí stát, ale ostatní tím

neoklamal. Věděli přesně, co tam chce hledat. Trosky po

Vydře.

Pomalu šli dál a pozorovali pěnivý příboj a místa,

kam dosáhl příliv, přičemž se drželi těsně u džungle, aby

se v případě jakékoli známky nebezpečí mohli rychle

schovat. Všude ležely pozůstatky bouře – rozbité kusy

prken z lodi, pomačkaná kanoe, stromy a spousta

140

menších předmětů. Ale nikde nebyla vidět už žádná

mrtvá těla.

Jak se blížili k poslednímu malému pahorkatému

úseku, Biggles odešel dolů k moři a pokračoval dál po

mokrém písku na dosah šplouchajících vln. „Bude lepší,

když za sebou nebudeme nechávat stopy,“ radil ostatním.

„Tady je voda smyje stejně rychle, jak je uděláme. Někdo

tudy třeba může jít. Nemá smysl, abychom jim ukazovali,

že jsme tady, i když vlastně už o nás mohou vědět.“

„Jak to?“ ptal se Ginger překvapeně.

„Třeba se budou domnívat, že se lana jachty přetrhla

pod náporem vichru. Ale jestli se náhodou podívají na ty

volné konce, tak poznají, že tady někdo byl. A nebude

jim trvat dlouho, aby si domysleli, kdo to asi je.“

„To mě vůbec nenapadlo,“ přiznal Ginger. „Teď už

nás možná hledají!“

„Myslím, že je to víc než nepravděpodobné,“

odpověděl Biggles. „Ale rozhodně bude moudré, když s

tím budeme spíš počítat. Kdybychom měli nějaký

prostředek, kterým by bylo možné se odtud dostat, tak by

to tolik nevadilo. Ale my tady trčíme společně s nimi a

možnost, že oni tady uvízli taky, nám to ještě zhoršuje.

Mějte oči na stopkách. Už jsme těsně u nich.“

Se stále větší opatrností si začali razit cestu džunglí

porostlými skalisky malého výběžku, který vytvářel

jedno rameno skryté zátoky, kde dříve kotvila jachta.

141

Kapitola XII

PRŮZKUM A RÁNA POD PÁS

Z okraje malého útesu shlíželi do zátoky a na většinu

otázek našli ihned odpověď. Džunka zmizela, ale jachta

tam byla stále, na písčité části pláže nakloněná čtyřicet

pět stupňů na boku. Vypadala nepoškozeně. Několik lidí

se tam činilo se stavbou rumpálu, kterým zjevně hodlali

zvednout jachtu na rovině na kýl. Celou operaci řídil

jakýsi barevný muž. Plukovník tam nebyl.

„Myslíš, že ji budou schopni poslat zase na vodu?“

ptal se potichu Ginger.

„Ano. Možná jim to chvíli potrvá, ale nemělo by to

být nijak obtížné, obzvláště když se dostala na břeh jen

při malém odlivu. Stačil by pořádný příliv a s trochou

pomoci by to měla zvládnout. Kdysi dávno se to takhle

dělalo úmyslně, když čistili boky lodí.“

„Takže džunka přece jenom vyplula. Zajímalo by

mě, jak přestála tu bouřku.“

„Pravděpodobně v pořádku. Mohla před ní utíkat na

východ a k tomu na moři měla spoustu místa. Třeba

bouřce úplně unikla. S tou arabskou plachetnicí mířící na

západ nebo severozápad to bylo ale horší. Ta se octla

přímo uprostřed a byla tam spousta ostrůvků, kterým se

musela vyhýbat. A nezapomínej, že byla tma jako v

ranci.“

„Já si nemyslím, že si už všimli, že jim někdo

přeřezal lana, protože už by se dávno rozhlíželi po

někom, kdo to provedl.“

142

„Existuje taky šance, že voda ty konce roztřepila.

Podle toho všeho, co se povaluje kolem, a podle těch

sudů s naftou tamhle na skalách, tohle místo určitě

používají jako pravidelné překladiště. A jako doplňovací

stanici pohonných hmot pro tu jachtu. Na něco takového

je to ideální, zvláště s neomezenými zásobami neustále k

dispozici. No, tak to vypadá, že to je všecko.“

„Co máš v plánu teď?“ chtěl vědět Bertie.

Biggles se nad tou otázkou chvíli zamyslel.

„Kdybych si byl jistý, že se Algymu podařilo odletět, tak

bych nic nepodnikal. Prostě bych jen čekal. Ale jelikož si

nejsme v žádném případě jisti, bylo by možná dobré se

chovat tak, jako by se nemohl vrátit. Jinak bychom se

tady mohli povalovat celé dny nebo týdny a na konci

bychom zjistili, že jsme ve stejném postavení jako teď.

Musíme myslet na potraviny a čerstvou vodu. Za

předpokladu, že se Algy dostal pryč, tak bychom měli

mít na mysli tohle: on neví, že Nakajima včera v noci

shořela. Bude si představovat, že je pořád ještě tady, na

stráži, a zachová se podle toho. Tím chci říct, že

pochybuji, že by sem přiletěl ve dne. Jestli sem přiletí,

tak to bude rozhodně v noci. Rozhlédneme se kolem.

Jelikož tady musí většina Plukovníkových lidí pomáhat,

je tohle zrovna vhodná doba. Pořádně se kryjte.“

Razili si cestu po džunglí porostlém břehu, a když se

vyškrábali nahoru, opatrně, aby se neukázali, prohlíželi si

letiště. Bylo ihned jasné, že déšť přišel právě včas, aby

zachránil celé to místo před vypálením. Na vzdáleném

konci, kde kdysi byla louka, teď bylo jenom černé

spáleniště. Na něm, těsně vedle sebe, čněly kovové

kostry obou letadel, která vybuchla v plamenech. Tři

muži pracovali na čemsi v troskách Dakoty, kterou bylo

143

možné rozeznat jenom podle zbytků jejích tří motorů.

Jedním z těch mužů byl Plukovník. Hangáry byly úplně

vyhořelé, ale některé z těch menších budov, které stály

kolmo k nim na závětrné straně, požáru unikly. Mezi

nimi byla i budova radiostanice s anténou.

Biggles si postěžoval: „Doufal jsem, že vyletí do

povětří i skladiště pohonných hmot.“

„A proč nevyletělo?“

„Asi je někde dál od letiště nebo je pod zemí. Možná

je pod tou betonovou dráhou. Na ní by žádný hořlavý

materiál určitě nenechávali. Když jsme sem přišli, tak

jsem nejvíc myslel na to, kde to skladiště asi je. Co dělá

Plukovník? Vypadá to, že po něčem pátrá. Ty mrtvé už

určitě dávno uklidili.“

„Ať hledá co chce, vypadá to, že to nachází,“

sděloval Bertie výsledek svého pozorování. „Vypadá to,

jako kdyby něco sbíral a skládal to na hromadu.“

„Určitě se snaží zachránit něco, co bylo v letadle,“

dohadoval se Ginger.

„Jediná věc, která by přestála ten žár, je kov,“

pokračoval Biggles. „A dokonce i ten by se mohl

roztavit. Zůstal by ale na místě. Pojďte blíž k těm

barákům, třeba tam nikdo není.“

„Co doufáš, že najdeš? Něco konkrétního?“

„Zaprvé nějaké jídlo. Krabi a kokosové ořechy

nejsou moje představa našeho jídelníčku.“

„Přesně tak, kamaráde. Máš absolutní pravdu!“

mručel otráveně Bertie.

Začali si klestit cestu džunglí křovisek a nízkých

stromů, které lemovaly přistávací dráhu a úplně

pokrývaly pobřeží až dolů k plážím, přičemž vzdálenost

k barákům byla asi tři sta yardů. Mezi stromy bylo občas

144

vidět oceán, který hodně ustoupil, ale vlny byly stále

ještě vysoké, příliš vysoké na to, aby umožnily přistání

hydroplánu. Žádná pláž nebyla také dost dlouhá pro

přistání na kolech. Jak Biggles poznamenal, za takových

okolností nemusí pátrat po Algym. On si myslí, že je na

ostrově stále ještě stíhačka Nakajima, takže si rozmyslí

podnikat nějaké průzkumné lety za bílého dne. Jelikož by

je nebyl tedy schopen naložit, ani kdyby je spatřil,

nemělo to skutečně cenu. Plukovník by si okamžitě

uvědomil, že letadlo po někom pátrá. Algy přece ví, že

jsou na ostrově. Ukázat se předčasně by znamenalo

zbytečné riziko. Nějaké přistání na pevné zemi by

přicházelo v úvahu jedině v případě naprosto zoufalé

nouze.

Když se octli na dosah nejbližšího baráku, vlastně

obyčejné dřevěné konstrukce, byli také dostatečně blízko

spálené Dakoty.

Plukovník se pořád probíral v popeli. Hromada

zachráněných věcí stále narůstala, ale nebylo možné

rozeznat, co to vlastně je. Docela dobře to mohla být i

hromada uhlí.

„Hádám, že vím, po čem se to Plukovník pídí,“ řekl

náhle Biggles vyhlížející z úkrytu bezpečně daleko uvnitř

džungle. „Existuje jediná věc, která mě napadá, že by

stála za takovou práci. Jestli to letadlo původně mířilo na

Cejlon, neletělo by tam jen tak pro legraci. Určitě by tam

něco vezlo. Něco důležitého, protože tím pověřil

Hraběte. Přirozeně to bude asi nějaký kontraband.“

Gingerovi to došlo. „Ty myslíš zlato?“

„Já se jenom tak dohaduji. Zlato by se roztavilo,

proteklo by letadlem a skončilo někde na zemi uprostřed

popela.“

145

„To je skvělý,“ prohlásil Bertie. „Ať tak nebo tak,

ten chudák teď určitě prožívá děsné věci. Víte, hoši, teď

mě napadlo, že bouřka uškodila těm syčákům ještě víc

než nám. Fakticky jim uškodila víc než my, jestli víte, co

tím mám na mysli.“

„Nejsem si tak jistý, že máš pravdu,“ odpověděl mu

Biggles. „Oni dostali pěkně zabrat. I když je to úplně

nezlikvidovalo. Za to všecko jsme vlastně svým

způsobem zodpovědní my, protože jejich plány a činnost

za posledních osmačtyřicet hodin je přímým důsledkem

jejich vědomí, že jsme jim na stopě. Například v

Kutaradji jsme jim zarazili jejich rádiový kontakt a oni se

na něho možná spoléhali, že je bude varovat před

špatným počasím. Když viděli, co se chystá za činu, tak

se pokusili všechno uspíšit. Jenomže už bylo pozdě a

výsledek je, že jsou na tom hůř než my. Pokud víme,

nemají k dispozici žádné letadlo a díky tomu brilantnímu

tahu Gingera, jak odřízl jachtu, která teď sedí na suchu,

jsou rozhodně dočasně bez možností dopravy. Tak

pojďte, podíváme se teď do těch baráků.“

Když se dali do pohybu, uviděli Plukovníka, jak

dohlíží na dopravu dvou pytlů, které nesli jeho dva

pomocníci. Jakmile to skončil, vydal se směrem k zátoce,

zatímco jeho dva nosiči zamířili k barákům.

„Myslím, že s tím zlatem jsi měl pravdu,“ řekl

Ginger. „V každém případě, co mají v těch pytlích, je

pěkně těžké.“

Pokračujíce pomalu a opatrně kupředu, dorazili

zezadu k prvnímu baráku, dlouhému dřevěnému stavení.

Dveře vedly sice na letiště, ale okno, vlastně několik

oken, jim poskytlo pohled dovnitř. Jeden pohled stačil,

aby se ukázalo, že barák skutečně slouží k tomu účelu,

146

který očekávali. Byla to dílna s pracovními stoly a

nářadím. Na jednom konci byly naskládané naftové

barely a kanystry. Uvnitř nikdo nebyl.

„Když tady za války byli Japonci, muselo tu být dost

rušno,“ poznamenal Biggles. „Pojďte dál.“

Biggles nahlédl do prostoru mezi dílnou a další

chatrčí, zarazil se a přemítal, jestli mají vstoupit do

jakýchsi podzemních prostor, které stále ještě nesly nad

vstupním překladem nápis v japonštině.

„Mohlo by to být to skladiště pohonných hmot?“

zeptal se Ginger.

„Spíš to vypadá na letecký kryt. Kus dál je ještě

jeden. Nezapomínej, že to tady bylo zřízeno za války a

oni čekali, že jim naši hoši dají taky ochutnat jejich

vlastní medicínu.“

Podlezli šňůru vypraného prádla, plnou všelijakých

místních oděvů, širokých kalhot, blůz a podobně.

Podle postelí na podlaze sloužila další chatrč zjevně

jako ložnice. Také tady nikdo nebyl. Když šli dál, zjistili,

že další barák je kantýna s lavicemi a dřevěnými stoly.

Na jednom konci bylo zařízení kuchyně. Jakýsi tlustý

Číňan, do pasu nahý, míchal s čímsi, co vypadalo jako

obrovitý hrnec s rýží.

Biggles poznamenal: „Podle množství jídla, co ten

chlápek vaří, většina z té party pracující na jachtě se sem

později přijde najíst. Všichni ale nemohou být členy její

posádky.“

Další barák sloužil jako radiostanice. Jakýsi člověk

se sluchátky na uších seděl u vysílačky a četl si nějaký

časopis s křiklavě barevnou obálkou. Mezi tímhle

barákem a vedlejším ležela hromada ústřicových lastur.

Biggles na ně se slabým úsměvem ukázal. „Já bych řekl,

147

že to jsou ty ústřice, o které přišel Tidore, a tak začala

celá naše aféra. Zajímalo by mě, kam přišlo to zlato, co v

nich bylo.“

Barák byl rozdělen na dvě poloviny, jednu zařízenou

jako kancelář a druhou jako obývací pokoj. Bylo to jasně

obydlí samotného Plukovníka. Když Biggles nahlédl

dovnitř oknem kanceláře, upozornil ostatní na dva pytle,

evidentně ty odnesené z dějiště letecké katastrofy.

„Ještě jednu věc bych rád zjistil, a to umístění toho

skladiště

pohonných

hmot.“

Ukázal

kupředu.

„Nejpravděpodobnější místo je tam vepředu, vedle toho

čerpadla. Nemyslím, že bychom měli riskovat tím, že to

tam ven půjdeme prověřit. Plukovník nebo ti jeho hoši se

tady můžou ukázat každou chvíli. Hádám, že ten malý

přístavek připojený ke kantýně bude asi sklad potravin.

Já bych se ale rád dostal především do Plukovníkovy

kanceláře. Některé z těch jeho dokumentů, to by byla asi

zajímavá četba!“

„Přece tam opravdu nehodláš jít!“ zvolal zděšený

Ginger.

„Vypadá to jako výborná příležitost,“ odvětil klidně

Biggles. „Pochybuji, že někdy budeme mít lepší.“

„Jak se chceš dostat dovnitř?“

Biggles vzal za okno. Bylo zevnitř zamčené.

„Rozbij sklo,“ navrhoval Bertie.

„To nebude stačit. A on by hned uhodl, proč je

rozbité okno. Radši bych mu nedával žádný důvod k

tomu, aby měl podezření, že tam byl někdo cizí. Pokud to

už netuší. Já to obejdu a vklouznu tam předním vchodem

– pokud ovšem nebude zamčeno. Zevnitř můžu

odemknout okno a nechat ho tak. A to je asi tak všechno,

co tady můžeme dělat.“

148

„Ale co takhle něco k snědku?“ protestoval Ginger.

„To bychom museli toho kuliho zajistit, a pak by nás

hledali všichni na ostrově. Jinak si to nedovedu

představit. Momentálně to vypadá jenom na ty kokosové

ořechy. Suchou rýži jíst nemůžeme, vařit ji by znamenalo

rozdělat oheň. A tohle není zrovna doba na to, abychom

někde kouřili. Počkejte moment. Kdyby někdo šel,

kopněte do zdi.“ Když to dořekl, vydal se Biggles rychle

k přední straně baráku.

Minuty ubíhaly. Ginger a Bertie sledovali letiště.

Nikdo se neobjevoval. Ginger rychle nakoukl dovnitř.

Biggles skládal nějaké papíry a strkal si je do kapsy.

Vysílačka začala pípat morseovkou. Ginger poslouchal,

ale jelikož ji nebyl schopen rozluštit, pomyslel si, že jde

o kódovanou depeši. Obrátil se na Bertieho. „Radši by

měl vypadnout,“ bručel netrpělivě. „Děsně riskuje.“

U okna se objevil Biggles. Otevřel je, vyskočil a

zavřel za sebou. „V pořádku,“ povídá. „Podívejte se na

tohle!“ V ruce držel malý plochý kousek žlutého kovu.

Měl hrubé okraje a byl poskvrněný popelem. „Zlato. Asi

Tidorovo zlato. Bylo na cestě do Indie v tom letadle, co

spadlo. Žádný div, že se Plukovník tak prohraboval

popelem. Uvnitř je toho pár plných pytlů. Ale my

musíme vypadnout dřív, než se sem vrátí celá ta banda.

Tady stejně nic víc dělat nemůžeme. Myslím, že jsme

viděli už všechno.“

„Kudy?“ ptal se Ginger, když se vrátili pár yardů

zpátky do džungle.

„Půjdeme zase na tu naši pláž a budeme čekat,“

rozhodl Biggles. „Je to tam stejně vhodné jako kdekoli

jinde. Ale nejdřív chci sebrat ty cigarety a sirky, co jsem

nechal usušit.“

149

Brali se tedy rychle zpátky hned za okrajem džungle.

„Doufal jsem, že nějaké cigarety najdu v kanceláři u

Plukovníka, ale nikde jsem je neviděl. Myslím, žejsme

teď asi tak naproti tomu místu, kde jsem ty cigarety

nechal,“ dodal Biggles. „Jdeme tam.“

Kráčeli po vrcholu břehu porostlého křovisky, pod

nimiž se rozprostíraly pláže. Ale Biggles najednou

změnil směr a zamířil přímo dolů, podle odhadu co

nejblíž místu, kde nechal ty cigarety. Záleželo mu vlastně

mnohem víc na sirkách pro případ, že by bylo nutné dát

Algymu kouřovým signálem znamení, kde jsou. Měl sice

svůj benzínový zapalovač, ale jak zjistil, nefungoval.

Bylo to buď vodou, která se dostala dovnitř během

bouřky, nebo měl prostě nějakou poruchu.

Když byli asi tak třicet nebo čtyřicet yardů od skály

a mohli vidět cigarety tak, jak je tam ponechali, až na to,

že je trochu rozfoukal vánek, Biggles povídá: „Půjdeme

na naši pláž hořejškem. Bude to jednodušší než kopírovat

pláž. Vy tady můžete počkat a já přinesu i vaše sirky.“

Ginger a Bertie se tedy zastavili. Biggles pokračoval

dál k moři. Ginger ho pozoroval, i když ne s valným

zájmem, protože to vypadalo, že žádné nebezpečí nikde

nehrozí. Viděl Bigglese, jak došel k tomu balvanu,

prohlédl si jednu či dvě cigarety a zjevně spokojený je

začal dávat do svého pouzdra. Sebral jednu nebo dvě, co

je vánek shodil dolů s balvanu, jednu si dal do pusy a

zapálil si.

Náhle nějaký pohyb těsně za ním upoutal Gingerův

zrak a z normálního rozhlížení ho vyburcoval k napjaté

pozornosti. Z keřů se pozvolna vynořoval jakýsi žlutý

obličej. Okamžik zůstal, a pak rychle zmizel,

ponechávaje Gingera úvahám, jestli si s ním náhodou

150

nezahrává jenom jeho bujná fantazie, protože se to stalo

tak rychle. Trvalo mu pár sekund, než se z toho šoku

vzpamatoval, a vtom se ten obličej objevil znovu, teď

blíže Bigglesovi, který neměl zjevně ani tušení, že ho

někdo špehuje.

V té době už to Gingerovi úplně došlo a rychle

zareagoval. Vytáhl pistoli a současně zakřičel: „Pozor,

Bigglesi!“ Špeh ho také slyšel, jak se ostatně dalo čekat.

Vyskočil a napřáhl ruku za hlavu, jako kdyby chtěl něco

hodit. Gingerova pistole zapraskala. Sice minula cíl, ale

výstřel splnil svůj účel. Ten chlápek se dal nesmírně čile

do běhu křovinami, takže když se Biggles obrátil, už s

pistolí v ruce, byl z dohledu, za vrcholem stoupání a

pohyboval se směrem k zátoce.

„Tamhle je, syčák,“ zamručel Bertie.

Biggles spěchal k nim. Ginger mu řekl, co se

přihodilo.

„Obávám se, že tím je to dané,“ komentoval situaci

Biggles. „I kdyby lidi v zátoce neslyšeli výstřel, brzy se o

něm dovědí. Díky, Gingere. To ode mne bylo

nezodpovědné. Ještě dobře, že jsi mě náhodou zrovna

sledoval. Tady máte svoje zápalky.“

„Hádám, že ten žlutý had uviděl cigarety a čekal, až

si pro ně někdo přijde,“ snažil se dedukovat Ginger.

„To nám nic neulehčí,“ odpověděl Biggles. „Pojďme

na naši pláž. Na konci ostrova je víc skrýší.“

Došli na vrchol pobřeží a postupovali kupředu tak

rychle, jak jim to jenom křoviny dovolovaly, když se

najednou Biggles, který je vedl, zarazil. „Stůjte!“ vykřikl

na ně.

151

Nebylo ani třeba se moc soustředit, protože proti

větru bylo zřetelně slyšet hukot motorů přibližujícího se

letadla.

„Algy!“ zvolal Ginger.

Jako jeden muž se vrhli kupředu v naději, že dorazí

na pláž ještě dříve, než nad ní přeletí letadlo, kam ostatně

všichni doufali, že zamíří. Jediné, na co Ginger pomyslel

a co ho trochu trápilo, byla situace na moři, které se sice

zklidnilo, ale bylo stále značně rozbouřené, dokonce tak

rozbouřené, že se podle něho na něm nedalo přistát.

Existovala však šance, že v té malé zátoce, kde Vydra

původně přistála, bude hladina mnohem klidnější.

Byl to ale Biggles, kdo učinil konec takovýmto

spekulacím. Najednou se totiž s údivem ve tváři zastavil.

„Mně se vůbec nezdá, že by to byly motory Vydry!“ řekl

a svraštil čelo.

Běželi ale dál, až na poněkud otevřenější místo.

Jejich zraky propátrávaly oblohu směrem, odkud

přicházel zvuk letadla. Pár sekund nikdo nepromluvil.

Potom se ozval Biggles: „Hrome, ať se propadnu, jestli to

není další Dakota! S tím já jsem tedy rozhodně

nepočítal!“

„To jsem blázen,“ bručel Bertie pod vousy. „Ti

chlapi nehrají podle pravidel!“

„Co kdybychom se na to podívali blíž?“ navrhoval

Biggles. „Nepoženeme se přece zpátky na naši pláž,

abychom si ještě zlámali nohy!“

Co se týče Gingera, tak ten ještě nikdy v životě

nezažil větší zklamání. Cítil, že je toho na něho trochu

moc. Jeho naděje, která tak vzrostla, se teď zřítila až pod

bod mrazu.

152

„Není divu, že se Plukovník tak horečně snažil

zachránit to zlato,“ přemítal Biggles nahlas. „Jestli to

všechno bylo dohodnuto předem nebo jestli přivolal tu

druhou Dakotu vysílačkou, to je jedno. Teď máme důkaz,

že měl Tidore pravdu, když tvrdil, že tihle gangsteři

podnikají ve velkém stylu. Začíná mě zajímat, jak velký

ten gang vlastně opravdu je a kolik strojů mají ještě k

dispozici.“

Dakota přistála. Dorolovala na konec letiště. Objevil

se Plukovník a rychle jí kráčel v ústrety. Za ním se táhl

malý hlouček, to byli ti muži, co pracovali v zátoce. Pilot

Dakoty vypnul motory. Ven vyšel jeden muž. Potom

druhý. A třetí.

Bertie kroutil monoklem v oku a ptal se nevěřícně:

„Povězte mi, začínám cvokovatět nebo se ten třetí

chlápek fakticky tak neuvěřitelně podobá Algymu?“

Na to se ozval Ginger: „Kdybych si nebyl tak jistý,

že to není možné, tak bych řekl, že je to on.“

Biggles s klidem konstatoval: „Pánové, co si

budeme namlouvat, je to skutečně Algy.“

V nastalém tichu potom sledovali ty čtyři muže, jak

odcházejí do Plukovníkovy pracovny, ve které za

okamžik zmizeli.

„Teď jsme se právě poplácávali po zádech, jak jsme

uškodili Plukovníkovi. Teď nám zase on dal takovou

ránu, že, mám-li mluvit za sebe, se sotva držím na nohou.

Ale aspoň víme, že se Algymu skutečně podařilo odletět

a proč ho to nevyplavilo na pláži. To je rozhodně úleva.“

„Taky ale víme kde je, i když se mi to zrovna nejeví

jako důvod k oslavě,“ poznamenal otráveně Ginger.

153

Kapitola XIII

TĚŽKÁ CESTA ALGYHO

Není těžké si představit, jak se asi cítil Algy, když

hlídal letadlo na pláži a uvědomil si, že se špatné počasí

nejenom blíží, ale blíží se strašně rychle. Jeho jediným

instinktem jakožto pilota bylo co nejdřív uletět, dokud je

to vůbec ještě možné. Jenomže jak by mohl odletět, říkal

si, když tak chodil nervózně sem tam po pláži, celý

netrpělivý a neustále přemítající, jak by tady mohl ostatní

nechat bez naděje na opuštění ostrova, bez letadla?

Zásadním problémem bylo, že čekal jejich návrat

dřív, než až uplyne hodina. Když teď odletí, oni se vrátí

třeba za pár minut na pláž, třeba i pronásledováni a zjistí,

že zmizel. A jak jednou odstartuje, nebude se moci za

stávajících podmínek vrátit. Už teď se letadlo nebezpečně

naklánělo, jak se vlny začínaly lámat a dosahovaly čím

dále na pláž. Bude jenom otázkou času, než Vydra

vytrhne kotvu a převrátí se do příboje. Vedlejší skalní

výběžek sice poskytoval trochu ochrany s kouskem

relativně klidné vody, kterou ale neustále s úzkostí

sledoval, protože už se nedalo o startu na otevřeném moři

ani uvažovat.

Uplynula další čtvrthodina. Co to tam, propánakrále,

dělají? uvažoval zoufale. Co by je tam mohlo asi tak

zdržovat? Copak nevidí, co se děje? Má letět nebo

zůstat? Zůstat by pravděpodobně znamenalo dívat se, jak

se stroj rozbíjí o skaliska na pláži. Jenomže, jak by mohl

jen tak odletět a nechat je tady? Nikdy v životě ještě

nebyl

nucen

k

takovému

rozhodování.

Přitom

154

předpokládal, že ta nejhorší část bouřky teprve přijde. Na

nebi se kupily mraky. Měsíční světlo chvílemi mizelo a

poryvy větru nabývaly na síle.

Minutu či dvě Algy jen tak stál a upřeně vyhlížel

vzhůru po pláži, rozpolcený nerozhodností. Pak se však

rychle rozhodl podporován představou, že neodlepí-li se

nyní, neodlepí se už nikdy a uvíznou tam všichni. Ne že

by si ale byl stoprocentně jistý, že dokáže odstartovat. Z

místa, kde stál, mohl jenom odhadovat, jaký je stav vodní

hladiny, ze které chtěl vzlétnout. Mohla by se ukázat

bouřlivější, než si myslí. A nebylo tam zrovna dost

prostoru. Jestliže se mu nepodaří zvednout stroj dříve,

než strčí nos do první bouřkové vlny, srazí to letadlo

přímo do vody.

Přebrodil se ke stroji a s velkým úsilím, protože ten

sebou škubal jako zdivočelý kůň, se vyšplhal na palubu.

Za neustále hrozícího nebezpečí, že ho to smete do vln,

vytáhl kotvu a rychle se nasoukal do sedadla, plný

strachu, že ho to zanese na břeh, ještě než stačí

nastartovat a obrátit Vydru nosem proti větru.

Nepřicházelo v úvahu, že by se potom dostal sám z té

krátké, svažující se a křivolaké pláže. A kromě toho by se

ocitl v bočním větru.

Vydechl úlevou, když motory bez protestu

naskočily, dal jim dost plynu, aby udržel stroj nosem

proti větru a naposledy se ohlédl. Jen krátký pohled

stačil, aby zjistil, že pláž je stále prázdná. Pak začalo

pršet a viditelnost se zhoršovala až na pár yardů.

Příštích pár minut byla skutečná hrůza. Letadlo se

nebezpečně potácelo, a pak se vrhlo dopředu ve sprše

mořské vody a deště. Když dosáhl závětří výběžku

zátoky, tak se situace trochu zlepšila, ale přesto, když

155

Algy otevřel plyn naplno, aby odstartoval, byl to akt

čirého zoufalství. Svou polohu mohl odhadovat jenom

podle chování hydroplánu. Napůl oslepený hromobitím a

deštěm a proudy vody ošlehávajícími trup, byl už

ochoten riskovat cokoliv, jenom aby se z toho dostal ven.

Řev bouře teď znásobily ještě motory. Věděl, že se řítí

kupředu, ale do čeho, to netušil. Pak ucítil, jak stroj

nakopla do vzduchu jedna vlna a připravil se na havárii,

která nastane, jakmile stroj zase klesne. Pár sekund to

vypadalo, že se hydroplán potácí, to jak se spolu praly

gravitace a hnací síla motorů. Ty to nakonec vyhrály a on

se ocitl ve vzduchu. Ještě nikdy nebyl tak vděčný těm

pohonným jednotkám, že za tak obtížných podmínek

dokonale dělají to, pro co byly stvořené.

Chvíli nato, když ho vrtule táhly nahoru z bouře, to s

Vydrou házelo a zmítalo jí to, jako by to byl kus papíru.

Algy se modlil, aby nabral výšku, asi jako se námořník

modlí, aby měl pod sebou dost vody. Když už cítil, že jí

má dost, aby se obrátil směrem do bezpečí, opsal oblouk

a uháněl na čele bouře pryč. Poprvé za tu dobu, která mu

připadala jako věčnost, se trochu uvolnil a uvědomil si,

kromě jiného, že má skoro mořskou nemoc. I ten

nejodolnější žaludek nedokáže snést všechno.

Déšť ustal. Správnější by ovšem bylo říci, že mu

utekl, což mimochodem prokázalo, jak velice je jen

lokální. Algy zíral dolů, neschopen vidět cokoli jasně,

když mu naj ednou blesk odhalil cosi jako černou skvrnu,

která by mohla být jedině nějakým ostrovem. Jestli to byl

ten samý, který právě opustil, to ale nedokázal rozeznat.

Podmínky se rychle zlepšovaly, jak se hnal pryč z té

bouřkové oblasti, a i když byl vděčný za to, že ještě žije,

nemohl si neuvědomovat, jaká hrozná smůla byla, že se

156

pirátský ostrov octl přesně v její trase. V kteroukoli jinou

dobu, o hodinu dříve nebo o hodinu později, by na tom

bylo bývalo vůbec nezáleželo. Co si bude myslet Biggles

a ostatní, až se vrátí a zjistí, že jim uletěl, tím se nijak

moc netrápil. Oni ihned pochopí, proč musel odstartovat,

ale jeho přežití, to pro ně asi bude hádanka. I na to však

dostanou brzo odpověď, protože v duchu si už najisto

naplánoval, že jakmile se rozední a počasí to bude

umožňovat, vrátí se na ostrov. Teď musí nejdříve najít

Kutaradju, svoje nejbližší útočiště.

Vypočítal si zhruba, s velkou tolerancí pro směr

bouřky a jižní větry, že ať se stane cokoli, nemůže

minout jeden tisíc mil dlouhý ostrov Sumatra, který by

měl mít před sebou.

Jeho mysl teď zaměstnával hlavně problém, co

podnikne. Dokud bude moře rozbouřené, nemá cenu létat

znovu na ostrov, i když by se jinak počasí vyjasnilo.

Kdyby přistál s Vydrou jako s normálním letadlem na

souši, musel by přistát jedině na tom ostrovním letišti, ale

k čemu by to bylo? V zásadě by to znamenalo vydat sebe

i letadlo do rukou nepřítele. Chvíli si pohrával s nápadem

poslat nouzovou depeši komodorovi v naději, že

zorganizuje policejní nebo vojenskou záchrannou akci ze

Singapuru nebo nějaké jiné britské základny, která se

nachází v dosahu.

Doletěl na Sumatru, aniž by došel k nějakému

závěru. Foukal silný vítr, ale viditelnost byla slušná.

Světla dole prozrazovala, kde se pohybují lidé. Vlastně

začal sestupovat na přistání příliš daleko na jih. Ale

stačilo otočit se na sever a sledovat linii pobřeží, aby se

přiblížil na dohled letišti.

157

Přistál a ještě než se usadil prach, zařídil si

ubytování do té doby, než bude znovu potřebovat svůj

stroj. Když splnil všechny formality, odešel do letištního

hotelu, aby se ubytoval v pokoji, protože měl pocit, že

dokud trvá vichr, nedá se dělat nic jiného a on se může

aspoň prospat. Napadlo ho sice, když se zapisoval do

knihy hostů, že se na něho recepční zvědavě dívá, ale

nevěnoval tomu žádnou zvláštní pozornost, protože si

myslel, že překvapení toho člověka je výsledkem

neobvyklé hodiny, ve kterou přichází. Avšak později si

na to ještě měl vzpomenout.

Když se probudil, vanul chladný vítr, ale svítilo

slunce, takže po rychlé koupeli a lehké snídani odešel do

budovy letové kontroly, aby se dozvěděl, jak vypadají

poslední zprávy o počasí, a také aby zařídil možnost

doplnění paliva hydroplánu. Navíc si chtěl pořádně

Vydru prohlédnout za denního světla, aby zjistil, jestli ji

včerejší drsné zacházení nijak nepoškodilo. Všechno

udělal, jak to naplánoval. Předpověď počasí nebyla

nejhorší. Mezi současnou bouří a příchodem monzunu

mělo trvat krátkou dobu pěkné počasí. Mezitím, co se

plnily nádrže Vydry palivem, pozorná prohlídka trupu a

křídel nezjistila žádnou závadu.

Teď už věděl, co udělá. Počká až do odpoledne. Tou

dobou už moře opadne až do stavu „mírné vlny“, a pak se

vrátí pro ostatní na ostrov. Nepředpokládal, že by měl s

jejich

hledáním

nějaké

problémy.

Se

vší

pravděpodobností budou čekat na místě setkání. Jestli ne,

jistě se tam dostaví, jakmile Vydra přiletí.

Nemaje nic jiného na práci, potuloval se po

betonové ploše letiště. Ze severu a z jihu přiletěly dva

158

pravidelné spoje a zase pokračovaly dál. Mezi

návštěvami tohoto druhu bylo letiště víceméně opuštěné.

Vzhledem k tomu, co se vzápětí stalo, si musíme

uvědomit, že Algy neměl žádný důvod k tomu, aby se

cítil v nebezpečí nebo nějak nejistě. Během minulé

návštěvy zůstal u letadla, zatímco ostatní odešli do

letištní budovy. Od nich se dozvěděl, co se tam stalo, ale

osobně nikdy neviděl žádného jiného zaměstnance, než

pomocníky v hangáru a na letištní ploše. Věděl všechno o

tom, že Vandershona někdo pobodal, ale domníval se, že

díky Bigglesovu zásahu je už ten odpovědný člověk,

Plukovníkův špion, zatčený. Předpokládal tedy, že je to

místo čisté a není potřeba žádných zvláštních

bezpečnostních opatření. V tom byl asi trochu příliš

naivní a sebejistý. Na druhé straně měl pro svůj přístup

přece jenom jisté ospravedlnění. Konec konců byl na

oficiálním letišti, za bílého dne a kolem se čas od času

pohybovali i jiní lidé.

Neviděl proto ani v nejmenším něco zvláštního na

tom, že těsně před polednem přiletěla od východu jedna

Dakota s indickými státními znaky. Během války byly

vyrobeny tisíce různě modifikovaných Dakot pro různé

speciální úkoly. Podle počtu vyrobených kusů mohl tento

typ dokonce držet světový rekord. Po válce bylo možné

vidět ty z nich, které byly provozuschopné, zbavené

válečné výbavy a přestavěné na dopravní nebo nákladní

letadlo, skoro ve všech státech světa. Všechna tato fakta,

která Algy znal, jsou zde uváděna jedině proto, aby bylo

možné pochopit jeho nezájem o nový přílet. Rozhodně ho

nespojoval s Plukovníkem a neexistoval žádný důvod,

proč by měl.

159

Dakota se zastavila těsně vedle Vydry, nedaleko

místa, kde stál i Algy. Vytoupili čtyři muži. Pokládal je

za dva piloty, radistu a navigátora. Jeden z těch lidí byl

běloch. Ostatní vypadali na Indy. Když ho míjeli, vesele

ho pozdravili a šli dál do budovy letové kontroly. Algy,

trochu znuděný, s rukama v kapsách, přešel blíž, aby se

na Dakotu podíval a přitom si jen tak mimochodem

položil otázku, proč letí úplně bez cestujících?

Deset minut nato tam stále ještě stál, když se vrátila

ta skupinka, zjevně s úmyslem pokračovat dál v letu

kamkoli, kam měli namířeno. A přiznejme si, že by býval

Algy musel mockrát hádat a neuhodl by stejně ten pravý

cíl.

Tři muži se u něho zastavili. Čtvrtý pokračoval dál a

otevřel dveře kabiny.

Běloch se ho zeptal omluvným tónem a angličtinou,

prozrazující, že se ji učil v Americe: „Nejmenujete se

čirou náhodou Bigglesworth?“

„Ne,“ odpověděl lehce překvapený Algy.

„Neznáte ho náhodou?“

„Ale ano, znám,“ odpověděl Algy upřímně, přičemž

ho napadlo, že ten člověk veze nějaké zprávy ze

Singapuru, Kuala Lumpuru nebo nějakého dalšího letiště

v oblasti.

„Řekl bych, že jste jeho přítel?“

„Ano, myslím, že se to tak dá říci.“

„Tak si nastupte.“

Pár sekund zíral Algy nechápavě na automatickou

pistoli, která se téměř dotýkala jeho žeber. Zvedl hlavu a

prohlížel si ty tři obličeje. Teď už mu došlo, co provedl.

Jenomže se to všecko seběhlo tak rychle, a on byl tak

absolutně zaskočený, že se jeho mozek, pořád ještě v

160

šoku, zotavoval jenom velice pomalu. Potřeboval čas na

přemýšlení. Žádný čas mu samozřejmě neposkytli.

Přelétl pohledem po letišti. Nikde ani živá duše. S pistolí

prakticky zabořenou do zad ho dostrkali do letadla.

Dveře se zabouchly. Motory se rozeřvaly.

Stále ještě jako omámený klesl do sedadla.

„Správně. Jen si udělejte pěkně pohodlíčko,“ pravil

jeden z Indů zdvořile.

161

Kapitola XIV

JE ŘADA NA GINGEROVI

Když se Ginger vzpamatoval z toho šoku, že vidí

Algyho, jak vystupuje z Dakoty a mizí v Plukovníkově

baráku, obrátil se s užaslým výrazem na Bigglese. Vrtěl

hlavou a mumlal: „Já pořád nechápu, jak se tohle mohlo

stát.“

„Já ano,“ hořce odpověděl Biggles. „Když jsem před

odletem diskutoval o tomhle případu s komodorem,

zdůraznil jsem mu, že tahle rozsáhlá zločinecká

organizace má stejné technické vybavení jako my. A proč

ne? Kromě toho, že podnikají na opačné straně zákona,

jsou ve stejném postavení jako velké firmy, které

podnikají legálně. Teď jsme to zrovna viděli v akci. Co

se stalo, je naprosto jasné. Plukovník má letadlo. Sice

starou mašinu z války, to je pravda, ale pořád ještě

provozuschopnou. Má i vysílačku. Co ještě tedy

potřebuje? Když jeho Dakota havarovala, tak prostě

zavolal pro další. Zajímalo by mě, kolik jich vlastně má.“

„Ale co Algy?“ vmísil se do toho Ginger.

„Chudák Algy si uvědomil, že by to tady Vydra

nevydržela, kdyby tady zůstal, a tak zcela správně

odstartoval a odletěl do Kutaradje. Říkám Kutaradje,

protože nikde blíž se přistát nedá a on chtěl přirozeně u

nás být co nejblíž, aby se mohl vrátit, jakmile bude moře

rozumně způsobilé k přistání. Plukovník, kterému museli

dát tip, že Algy patří ke mně, pravděpodobně proto, že

nás viděli někde spolu, dostává zprávu od některého ze

svých špionů, že je Algy v Kutaradje. No a co asi udělá?

162

Tady má šanci na nás vyzrát. Pošle depeši Dakotě, která

byla na cestě sem a rozkáže jim, aby sem Algyho přivezli

k výslechu. Plukovník se asi domnívá, že jsem tady,

respektive že jsme tady my ostatní. Pilot Dakoty nás sice

nezná, ale stačilo, že někdo ke mně patří. Tak to aspoň

chápu já. Nepříjemná pravda je, že navzdory Tidorovu

varování jsem udělal chybu a podcenil jak efektivnost

nepřítele, tak i technické vybavení, které má k dispozici.“

„Tenhleten chlap, Plukovník, nebo co vlastně je,

rozhodně vede tu svoji mafii jako armádu,“ přizvukoval

Bertie.

„Já bych hádal, že pokud skutečně nebyl vyšším

důstojníkem, tak ale má rozhodně za sebou vojenskou

praxi,“ soudil Biggles.

„A teď už, díky tomu prckovi, co tě zpozoroval na

pláži, jak si bereš svoje cigarety, už určitě taky ví, že

všichni ostatní jsou taky na ostrově.“

„Nemusí vědět, že jsme tady všichni, ale rozhodně

ví, že někdo tady je. O tom nemůže být pochyb,“

zamračil se Biggles. „Takže čím dřív se dáme do práce,

tím líp. Teď zrovna má asi Plukovník příliš napilno s

Algym, než aby si dělal starosti s námi. Dobře ví, že

stejně z ostrova nemůžeme pryč.“

„Nedokážu si představit, co bychom asi tak mohli

dělat, dokud má v rukou Algyho,“ zavrčel Ginger.

„Vždycky se něco dá dělat. Nemáme ale moc na

vybranou. Existují jen dvě cesty, jak opustit ostrov. Jedna

je vzduchem, druhá po moři. Jelikož ale nejsme

námořníci a jachta je stejně asi ještě mimo provoz, tak na

tu druhou můžeme klidně zapomenout. Což znamená, že

si musíme vypůjčit tu Dakotu.“

163

„Ale Algyho tady přece nenecháme?“ protestoval

Ginger.

„Vůbec jsem neřekl, že poletíme všichni.“

„Ale kamaráde, podívej se,“ namítl věcně Bertie.

„Zatímco my tady jen tak klábosíme, tihle žlutí tchoři

třeba starého dobrého Algyho nelidsky mučí!“

Biggles zavrtěl hlavou. „To nemyslím. Jestli je

Plukovník, jak se domnívám, typ vojáka, tak se na to

nejdříve pokusí jít v rukavičkách. Teprve až zjistí, že to

nepůsobí, zkusí železnou pěst. Bude chtít vědět, co ví

Algy. Ale to není důvod proto, abychom nic moc nedělali

a tím to ještě zhoršili.“

„Já jsem všemi deseti pro to, abychom na ně

zaútočili –“

Biggles zvedl ruku, aby Bertieho zarazil. „Není třeba

upadat do hysterie. Na útok dojde později také. Možná.

Mezitím mám jistý plán.“

Ginger nedočkavě vyhrkl: „Jaký plán?“

„Promluvím si s tím Plukovníkem.“

„Ty si promluvíš –! Zbláznil ses?“

„Doufám, že ne. Ty mluvíš, jako kdyby byl

Plukovník nějaký tygr lidožrout.“

„Ale co z toho může vzejít dobrého?“

„No, jelikož je to ta poslední věc, kterou by

očekával, tak to způsobí aspoň trochu rozruchu, odvede

to pozornost a tobě to poskytne šanci odstartovat s

Dakotou.“

„Propánakrále, zase já!“ vykřikl nešťastněGinger.

Bertie se zatvářil pochybovačně. „Zní to tedy dost

divoce…“

„Měl bys už vědět, že čím divočejší je nápad, tím

pravděpodobnější je, že vyjde,“ bránil se Biggles klidně.

164

„Poslouchejte. Teď zrovna se Plukovník soustředí jenom

na Algyho, jinak by nebyl tak neopatrný a nenechával by

Dakotu bez hlídky tam, kde právě je. A ještě k tomu bez

podložených kol. Třeba si myslí, že když ji má hned pod

nosem, že je v bezpečí.“ Biggles se usmál. „Třeba dělá

stejnou chybu, jakou jsem přiznal já: podceňuje

protivníka.“

„Ale nebylo by lepší to nechat až bude tma?“

„Ne. To už bude mít dost času, aby si všechno

promyslel. Pak bude čekat, že něco podnikneme my.

Kromě toho tady Dakota už večer být nemusí. Může

každou chvíli odletět.“

„Chceš říct, že pokud se to povede, já budu jediný,

kdo odletí?“ zvědavě se ptal Ginger.

„Mně ani tak nezáleží moc na tom, jestli odletíš,

jako na tom, aby tady zůstal Plukovník. Bez letadla,

pokud nedostanou jachtu na vodu, tady uvízne stejně jako

my. To ho přinutí, aby si to hezky rozmyslel, než začne

vraždit.“

„Dobrá,“ souhlasil Ginger. „Jaký je přesný plán?“

„Nejdřív se dostaneme dozadu za ty baráky. Z

nejbližšího místa budeme mít ke stroji maximálně

čtyřicet yardů. Až to budu obcházet a půjdu k

Plukovníkovi do kanceláře, tak ty vyjdeš a odstartuješ. A

říkám, že vyjdeš. Nepoběžíš. Kdybys běžel, tak si tě tím

spíš všimnou. Jdi volně – alespoň do té doby, než si tě

všimnou. Bertie tě zezadu bude střelbou krýt v případě,

že by na tebe zahájili palbu. Jestli tam ještě pořád visí to

prádlo, mohl by sis půjčit jednu z těch modrých blůz. To

ti dá šanci, aby tě mohli považovat třeba za jednoho z

jejich Číňanů, který se zajímá o letectví. Jakmile se

dostaneš pryč, musíš jednat podle svého odhadu. Ale

165

rozhodně se musíš pokusit vyslat depeši komodorovi a

popsat mu, jak jsme na tom. Na to by možná byl nejlepší

Kuala Lumpur. Což mi něco připomíná. Vezmi s sebou

tohle.“ Biggles mu podal svazek dokumentů. „Tohle jsem

vzal u Plukovníka v kanceláři. Je to seznam jeho agentů a

podobné věci. Měli by našemu šéfovi poskytnout dost

důkazů pro kompletní zátah.“

„Jak se mám vrátit pro vás?“

„Vyměň Dakotu za Vydru, jestli ji najdeš. Jsem si

naprosto jistý, že je v Kutaradje. Jestli tam přistaneš, dej

si pozor. Plukovník tam má zjevně pořád přátele, takže

nevěř živé duši. Nezapomeň, že je důležitější, abys dostal

informace ke komodorovi, než aby ses pro nás vracel.

Ale když i to dokážeš, tak to samozřejmě udělej.“

„Dobře.“

„A co já?“ ptal se smutně Bertie. „Musím tady jen

tak sedět a pozorovat zábavu?“

„Ty dávej pozor na Gingera. Jestli ho chytí, musíš to

zkusit ty. Tak budeme mít dvojí šanci. Pokud se mu

podaří odletět, tak buď poblíž a jestli se k tomu naskytne

příležitost, nějak ji využij. Ale nedělej nic bláznivého a

nenech se chytit, jestli je to možné. Pravděpodobně

uvidíš, co se bude dít se mnou a s Algym. Tak jdeme na

to, dřív, než si Ginger vymyslí další otázky.“

Vyrazili, samozřejmě krytí hustou džunglí, a po pěti

minutách ostrého pochodu se dostali tak blízko k Dakotě,

jak jen mohli, aniž by museli vyjít na otevřené

prostranství. Stroj stál přesně tak, jak ho tam pilot nechal,

když vypnul motory. Ginger to docela dobře chápal,

protože to bylo přesně před Plukovníkovým barákem a

tedy přímo před očima každého, kdo by se podíval ven z

kterékoli z druhých chatrčí. Nikde nebyla ani živá duše, a

166

sice z toho důvodu, že podle zvuků, které bylo slyšet,

mužstvo právě v kantýně jedlo.

Prádlo stále ještě viselo na šňůře. Ginger sundal

jednu světlemodrou blůzu a navlékl si ji. Z Plukovníkova

bytu se rozkřičel hněvivý hlas.

„Zní to, jako by Algy dělal problémy,“ zamručel

Biggles.

Bertie se zasmál. „Ten se za chvíli pobaví, až spadne

klec!“

Klec sice spadla, ale málem úplně jinak, než

plánovali, když se najednou bez jakéhokoli varování

otevřely dveře jednoho z baráků a ten čínský kuchař v

náručí s železným hrncem doslova vkročil do jejich

středu. Chudák neměl čas ani otevřít ústa. Bigglesova

pěst mu dopadla na žaludek, Bertie mu s obdivuhodnou

pohotovostí vytrhl hrnec z rukou a narazil mu ho na

hlavu. Kuchař padl na zem a nepříjemně vypadající

obsah se mu rozlil po těle. Bertie se na něho posadil.

„Tak do toho, chlapi,“ pravil vesele.

„Jdeme na to. Hodně štěstí, Gingere,“ řekl tiše

Biggles, vykročil na otevřené prostranství mezi baráky a

zahnul vlevo ke dveřím do Plukovníkovy kanceláře.

Ginger mu dal pár sekund náskok, a pak s krátkým

pozdravem ‘nashle’ Bertiemu vyrazil. Ještě ale nešel

přímo k Dakotě, ale paralelně s ní, takže by ji minul

jakoby na cestě zpátky k zátoce. Nespěchal. Choval se

jako by nic. Ale samozřejmě každý nerv v těle měl

napjatý jako strunu, protože v zásadě nevěřil, že je

možné, aby mu to prošlo. Otázkou spíš bylo, jak daleko

mu dovolí jít, než ho někdo osloví a zarazí.

Ale jeho naděje rostla s každým krokem. Odolávaje

silnému nutkání rozhlížet se kolem, změnil směr a vydal

167

se k Dakotě. Patnáct yardů, deset a pořád se neozýval

žádný varovný výkřik, který čekal! Napadlo ho, že to je

až neuvěřitelné. Jediné, čím si to dokázal vysvětlit, byla

ta nehorázná drzost něčeho podobného. Ta nehoráznost

mu umožňovala, že to zatím vychází. A to bylo přesně to,

na co se Biggles, který takovým metodám dává přednost,

spoléhal i tentokrát.

Už v rovině s Dakotou se obrátil přímo k ní, což mu

poskytlo možnost vidět koutkem oka na vojenské baráky.

Bertie, sedící stále ještě na čínském kuchaři, mu zamával.

Dva muži stojící před chatou se dívali jeho směrem.

Možná si kladli otázku, co to asi dělá, možná se vůbec

nedívali na něho. Ginger to nevěděl a pokud se nehýbali,

bylo mu to jedno. Představoval si jen, s jakým

uspokojením sleduje jeho fantastický výkon Bertie.

Třesa se napětím, stále ještě neschopen uvěřit tomu,

co se právě děje, vlezl do letadla, zavřel dveře a rychle

sahal po ovládacích přístrojích. Jeho vzrušení bylo tak

vysoké, že se mu chtělo křičet nahlas, protože teď už

potřeboval jedině pár sekund… ještě pár sekund! Věděl,

že motory musí být ještě teplé, takže snadno chytí. A také

chytily. Současně, jako kdyby rozezněly poplašný

systém, což v podstatě způsobily, začaly proudit ven z

každého baráku hloučky mužů. Někteří se zastavili a

přihlíželi. Někteří, zjevně pobízení Plukovníkem, se

rozeběhli k letadlu.

Ginger dal plný plyn a stroj se začal pohybovat.

Teď, říkal si, už ho může zastavit jediná věc, pokud by na

něho začali střílet. Kulka. To riziko tady skutečně bylo,

protože Dakota byla zaparkovaná nosem k barákům a on

než odstartuje, ji musí úplně otočit. První část otáčky ho

168

přivede těsně k těm lidem, co proti němu běží, nikoli

pryč od nich.

Pár zoufalých sekund, mezitím co otáčel ocas kolem

dokola, vypukl skutečný blázinec. Někteří z těch, co ho

dostihli, se skutečně chytili letadla a dětinsky se

pokoušeli udržet ocas a křídla. Dětinsky proto, jelikož

motory už řvaly naplno a oni samozřejmě hned odpadli.

A ti, co se pokoušeli udržet kormidla, odpadli v závoji

prachu od vrtule. Ginger sebou cukal, když z dálky

přehlušily hukot motorů výstřely z pistole a on cítil

nárazy kulek na trup letadla. Pak bylo najednou po všem.

Dakota, rychle nabírajíc na rychlosti, se řítila s ocasem

nahoře po zčernalé ploše rozjezdové dráhy polního

letiště.

Ze všech lidí, které tato exhibice překvapila, nikdo

nemohl být zaskočen víc než sám její aktér. Že jim plán

vyšel, a že už je ve vzduchu, tomu se nedalo jen tak

uvěřit a říkal si, že Biggles měl neskutečnou pravdu v

tom, jak odhadl jeho šance.

Jednou v bezpečné výšce obletěl letiště, aby viděl,

co se děje dole, ale jeho úsměv, plný uspokojení, rychle

zmizel, když nepříjemně blízko zapraskal protiletadlový

granát. Připomněl si, že letiště sloužilo jako vojenská

základna, řekl si, že by se měl chovat podle toho,

promptně provedl úhybný manévr a klidně si oddechl

teprve když byl mimo dostřel.

Teď, když už mohl souvisle přemýšlet, přelétl

přístrojovou desku a zjistil, čeho se obával. Vzhledem k

tomu, že letadlo od svého přistání nedoplnilo pohonné

hmoty, jsou nádrže více než z poloviny prázdné! To mu

dávalo dost paliva na cestu do Kutaradje, které by se byl

nejraději zdaleka vyhnul. Jestli totiž Biggles odhadl

169

správně, co se stalo Algymu, tak se zdá, že tam

Plukovník pořád ještě má svého agenta. Pokud je tomu

tak, Plukovník se s ním spojí ihned po Gingerově startu,

protože ví, že Dakota bude potřebovat palivo a

nejpravděpodobnějším

místem

přistání

je

právě

Kutaradja.

A ještě další věc byla jasná. Bez zastávky se do

Kuala Lumpuru doletět nedá. Dokázal by sice doletět do

Penangu a okamžik o tom také uvažoval. Jenomže když

si uvědomil, že Plukovník má pravděpodobně svoje

agenty všude v dosahu vysílačky, nezískal by tím vůbec

nic. Takže spíš než riskovat, že mu dojde palivo a on se

bude snažit přistát někde kdovíkde, může klidně letět

přímo do Kutaradje. Potřebuje jedině palivo. Jakmile

doplní palivo, poletí přímo ke svému konečnému cíli –

britskému letišti v Kuala Lumpuru. Odtamtud nebude

žádný problém poslat depeši komodorovi. Třeba tam

bude dokonce nějaká zpráva pro Bigglese. Ale to spíš ne.

Bylo příliš brzy na to, očekávat odpověď na hlášení,

které mu poslal Biggles.

Nakonec se Ginger tedy rozhodl pro Kutaradju.

Nedá se říci, že když se mu podařilo uletět, byl teď

úplně šťastný. Zdaleka ne. Osud těch na ostrově je

jednoznačně přinejmenším vážný. Plukovník utrpěl

párkrát těžké ztráty, a protože to klade za vinu jim, bude

v pomstychtivé náladě. Avšak bylo tady ještě něco.

Jelikož Plukovník ví, že jeden člen Bigglesova týmu

unikl, že ten člen ví, k čemu ostrov slouží, to by mohlo

pomoci k tomu, aby si rozvážil použít metody, které by

mu vynesly, kdyby mu byly dokázány, oprátku kolem

krku. Ginger si ale hlavně uvědomoval jeden fakt: dokud

170

bude v jihovýchodní Asii, se všemi těmi Plukovníkovými

agenty a špiony, bude v neustálém nebezpečí.

Byl zvědav, jaký byl okamžitý výsledek toho

Bigglesova odvážného vstupu přímo do vlčího doupěte,

jak se říká. Ostatně byl zvědav na moc věcí. Co asi udělal

Bertie s tím kuchařem? Praštil toho nešťastníka po hlavě

pěkně tvrdě. Třeba ta polévka, nebo co to vlastně hrnec

obsahoval, nějak ten úder zmírnila. Doufal, že ano. Také

doufal, že ten nešťastník dokáže hrnec z hlavy zase

sundat, protože to vypadalo, že mu padne opravdu těsně.

Ginger přemítal, jak legrační je, že se takový komediální

výstup udál uprostřed tragické situace.

Na té krátké cestě do Kutaradje nepotkal ani žádné

letadlo, ani žádnou loď. Dorazil tam během hodiny,

pozdě odpoledne a ne bez obav. Když byl totiž asi v půli

cesty, rozstříkla se na skle kabiny kaluž oleje, takže

obrátil zrak zase na přístrojovou desku. Tlak oleje klesal

a jistý drsný zvuk jednoho z motorů, i když zatím ještě

poměrně slabý, mu prozradil, oč jde. Motor na pravoboku

se normálně nepromazává a začíná si stěžovat. Napadlo

ho, že asi nějaká kulka zasáhla olejovou nádrž, ze které

olej teče do motoru, nebo to byla třeba střepina

protiletadlového granátu. V každém případě to

nefungovalo. Druhý motor byl v pořádku.

To mu sice působilo jisté starosti, ale zas ne příliš,

protože s tak lehce naloženým letadlem nepředpokládal,

že by měl potíže udržet se nahoře jenom s jedním

motorem. A tak to také dopadlo. Jakmile začal motor na

pravém boku vibrovat, jak se přehříval, vypnul ho a

pokračoval dál, samozřejmě nižší rychlostí. To ho

dopravilo do prvního cíle, ale současně ztížilo situaci,

protože oprava bude vyžadovat více času a on doufal, že

171

jeho návštěva v Kutaradji bude kratičká. Pokusit se

doletět až do Kuala Lumpuru jen s jedním motorem, to

rozhodně nehodlal. Měl teď o důvod víc přesednout do

Vydry, samozřejmě za předpokladu, že tam stále ještě je.

Když se před přistáním rozhlížel po letišti, s radostí

zjistil, že Vydra stojí přímo na startovací dráze. Ale

vzápětí se zamračil, když rozeznal za jejím ocasem

prach. To by znamenalo, že jí někdo nastartoval motory.

Proč ale? Kdo to udělal?

Jak se blížil na přistání, zmocnil se ho nepříjemný

pocit, že pořádné potíže teprve začnou. Marně si

namlouval, že to je přece veřejné, oficiální letiště. Kolem

všude plno lidí, co by mu mohl nepřítel udělat?

Cítil, že jediný způsob, jak všechno vyřešit, je chytit

býka za rohy, a tak zajel přímo až k Vydře a tam seskočil

na zem. Snažit se někde schovat by stejně nemělo žádnou

cenu. Když už přistál, každý ho zaregistroval a musí

stejně dojet pro benzín.

Když přišel k Vydře, stáli u ní dva muži, Evroasiaté

nebo Indonézané. Zvědavě se po něm podívali. Také se

dívali jeden na druhého.

172

173

„Kdo vám nařídil, abyste nastartovali to letadlo?“

ptal se jich.

Jeden z mužů pokrčil rameny. „Mluvit ne anglíjsky.“

Ginger si pomyslel, že ten člověk asi lže, ale nemaje

žádný důkaz, musel mu to věřit. Nemůže toho chlápka

přinutit k mluvení, když mluvit nechce. Nevadí. Dostane

ty informace v kanceláři letového provozu. S tím cílem

se už už chystal jít dál, když ho zarazilo nějaké volání,

takže se otočil. Jakýsi běloch se k němu spěšně blížil a

začal mluvit ještě než dorazil.

„Hele, co to znamená, že starej posílá tohle éro tak

brzo zpátky?“ Jeho angličtina měla ten nejhrubší

americký přízvuk. Přitom ukazoval na Dakotu.

Ginger si uvědomil, že jestli se chce chytit nějaké

konverzace, tak tohle je ten správný styl, který musí

sledovat.

Tohle

totiž

byl

bezpochyby

další

z

Plukovníkových špionů. Jeho otázka mu prozradila

prakticky všecko. Také mu vlastně odhalila, že ho běloch

považuje za jednoho z plukovníkových lidí.

„To mě podržte,“ zavrčel nedbale. „Copak já si

můžu dovolit se vyptávat?“

„Mě tady vyhodili, abych přivez tuhle rachotinu,“

ukazoval běloch na Vydru.

„No a proč jste to neudělal? Proto si asi starej dělá

takový starosti!“

„Řek vám, abyste mě našel?“

„Měl jsem sem zaletět a zjistit, co se děje. Co se

vlastně děje?“

„Nic se neděje, kromě toho, že se taky někdy musim

najíst, ne? Právě jsem se chystal vyrazit. Taky jsem se

musel napít, ne?“

174

„Jasně,“ zamumlal Ginger podezíraje ho, že si dal

víc než jednu. „Tak jdeme.“ Ukázal palcem na Vydru a

pokračoval: „Už jste někdy letěl s nějakou z téhle

bárek?“

„Nikdy.“

„Jsou trochu složitý. Radši s ní poletím sám. Vy si

vemte Dakotu.“

„To mi vyhovuje, brácho.“

„Jak je na tom se šťávou?“

„Právě jsem dohlížel na to, aby ji doplnili.“

„Fajn.“ Ginger vylezl do hydroplánu. Koutkem oka

viděl, jak oba barevní rozčileně mluví na Američana a

pochopil, že nesmí ztrácet čas. Jeho ruka přidala plyn.

Jak se motory rozeřvaly, Američan se rozběhl kupředu,

ale už bylo na všechno příliš pozdě. Vydra se rozehnala

po setmělé startovací dráze.

Gingerův zrak padl na ukazetele paliva, aby se

ujistil, že mu Američan řekl pravdu. Bylo to tak. Usmál

se. Vůbec si nedělal obavy, že by ho někdo

pronásledoval. Na závadu se přijde hned a oprava bude

nějaký čas trvat. Došel k závěru, že se jim docela dobře

hodí, když bude Dakota chvíli neschopná letu.

Vyšplhal se do výšky a tam se obrátil nosem na

Malacký průliv, přímo do Kuala Lumpuru. Bylo už

pozdě, když tam dorazil a nebylo tam ani moc lidí. Dal

Vydru spát a odešel do radiové stanice, aby zjistil, jestli

tam nemá nějaký vzkaz. Tam ho informovali, že došel

radiogram pro Bigglesworthe.

Když vysvětlil kdo je, a že ho Biggles posílá, aby

pro něho vyzvedl všechny vzkazy, bylo mu dovoleno,

aby ho otevřel. Když to udělal, zjistil, jak očekával, že je

od komodora. Byl stručný a výstižný, ale nepříliš

175

povzbuzující. Stálo v něm jen: „Čekejte na generála

Cottera od Leteckých sil Spojených států a plně

spolupracujte.“

Složil list a zastrčil do kapsy. „Hoši, znáte někdo

nějakého amerického generála jménem Cotter?“ zeptal se

vojáků ve službě.

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ zněla neuspokojivá

odpověď.

Ginger se ještě vyptával venku, ale zjistil jenom

jednu věc. Ať je generál Cotter kdo je, rozhodně není na

letišti.

Jelikož už nebylo nic, co by mohl ještě dělat, odešel

se najíst a našel si nocleh.

176

Kapitola XV

NA SCÉNU VSTUPUJE BIGGLES

Co

následovalo,

když

Biggles

vstoupil

do

Plukovníkovy kanceláře, se dělo podle očekávání. Než

překročil práh, slyšel ještě, jak Algymu vyhrožují těžkým

trestem, jestliže odmítne odpovídat na otázky, které mu

položí.

Při Bigglesově vstupu rozhovor ustal, jako když

utne. Místnost tonula v naprostém tichu neuvěřitelného

překvapení. Na první pohled tam bylo sedm mužů.

Byl tam Plukovník, sedící za psacím stolem, jako

kdyby vedl nějaký vojenský soud. Vedle něho stál další

běloch. Po jeho levici stáli dva Japonci, jeden podle

čepice a brýlí zjevně pilot Dakoty. Algy, kterého držel

nějaký Číňan v nepopsatelné uniformě a s puškou, stál na

druhé straně.

„Co se to tady děje?“ chtěl vědět Biggles příkře, i

když na tu otázku znal dobře odpověď. „Dejte ruce pryč

od toho člověka!“ vyštěkl na strážce takovým

autoritativním tónem, že ho automaticky poslechli.

„Tady dávám rozkazy já!“ vykřikl Plukovník.

„Chcete říct, že jste dával rozkazy,“ odsekl mu

Biggles. „Teď je dávám já. Jste zatčeni.“

Dvě

nebo

tři

sekundy

vypadal

plukovník

překvapeně. Pak se v jeho tváři rozhostil ironický úsměv:

„Neříkejte?!“

„Říkám.“

„Kdo nás to zatýká?“

„Já.“

177

Plukovníka to zase překvapilo. „Děláte si srandu?“

„To rozhodně ne.“

„To nechápu.“

„Pochopíte.“

„Kdo jste, že jen tak mluvíte o zatýkání lidí?“

„Náhodou jsem britský zástupce Mezinárodní

policejní komise. Máte právo vidět moje dokumenty,

jestli chcete.“

Podle toho, jak se Plukovník zamračil, poznal

Biggles, že je to pro něho něco nového. Určitě věděl, že

mají nějaké oficiální poslání, ale neuvědomil si, že jsou

skutečně policisté.

„Oho, oho,“ protahoval Plukovník. „Moc zajímavé.

Vždycky jsem tušil, že vy Angličani jste cvoci. Teď už to

vím. Mluvíte z cesty, hoši. Tak poldové, co? Kdyby se

mi tolik nezamlouvala drzost, tak bych tady s vámi udělal

krátkej proces! Tak dobře. Jsme teda zatčení. Copak s

námi asi uděláte?“

„Nic, dokud sem pro vás nepřijede nějaká doprava.“

„Vy jste teda rozhodně optimista! Jak sem asi

dostanete nějakou dopravu?“

Odpověď přišla jistým způsobem zvenku, jak se

motory Dakoty probudily k životu.

„Jeden z mých lidí právě pro ni letí,“ konstatoval

Biggles.

Je nepravděpodobné, že ho Plukovník opravdu

slyšel, protože s klením vyskočil na nohy, převrhl židli a

letěl ke dveřím, stejně jako všichni ostatní, kromě těch

čínských stráží.

Během kraválu a zmatku, který následoval, se

Biggles podíval na Algyho a s úsměvem mu oznámil:

„To je Ginger.“

178

„Skvělá práce!“ zvolal Algy. „Kde je Bertie?“

„Někde tady.“

„Přišel jsi přímo do jámy lvové.“

„Už jsem byl i v horší díře. Nešlo to jinak.“ Vrčení

motorů začalo slábnout. „Je v bezpečí,“ vydechl Algy.

Biggles

se

zamračil,

když

začalo

štěkat

protiletadlové dělo. „Doufám, že máš pravdu,“ řekl tiše.

„Tahle banda má snad všechno!“

Plukovník se vrátil, v obličeji celý pobledlý.

Okamžik vztekle hleděl na Bigglese, a ten si už myslel,

že ho chce udeřit.

„Jste odvážnej chlap,“ procedil pak Plukovník mezi

zuby.

„Nijak zvlášť,“ odvětil klidně Biggles.

Plukovník

se

zhluboka

nadechl.

Proklepal

Bigglesovi kapsy a když našel jeho pistoli, vzal mu ji a

položil do zásuvky svého psacího stolu.

Biggles vůbec neprotestoval, vědom si toho, že by to

nemělo žádnou cenu. Měl totiž pocit, že odpor zrovna v

této chvíli by mohl být poslední kapkou do poháru

Plukovníkovy trpělivosti. Takže jenom prohlásil: „To

vám moc nepomůže.“

Podle výrazu v tváři toho člověka vlastně Biggles

spíš čekal, že ho každou chvíli na místě zastřelí. Ostatně

se na něco takového připravoval už od začátku. Ale teď

bylo hlavní, že je Ginger pryč a za předpokladu, že se

dostane na britské území, je tento ostrov jako pašerácká

základna vyřízený.

Plukovník těžce oddechoval a výhružně si ho měřil

pohledem.

179

„Tak odvážnej chlap, jo?“ opakoval znovu. „Chcete

mě tady zadržet? Nezapomněl jste ale, že mám taky

loď?“

„Ne. A nezapomněl jsem, že je na suchu.“

„Dlouho tam už nebude.“

„Tak to si raději pospěšte, abyste ji dostal na vodu,

protože až se vrátí můj člověk, tak nebude sám.“

Plukovník vybuchl a praštil pěstí do stolu: „Je mi

jedno, jestli s sebou přiveze třeba celou britskou

armádu!“

Biggles pokrčil rameny. „Tak proč se kvůli tomu

vztekat? Co se mne týče, záleží jedině na tom, aby někdo

zarazil tenhle váš podnik.“

„To si myslíte vy,“ vycenil zuby Plukovník. „Až se

dostanou sem, rád jim předložím všechny důkazy, co

budou chtít. Taky jim rád ukážu, co z vás zbylo.“

„Na člověka, který nikdy nedělá chyby, jsou

takovéhle výhrůžky jenom obyčejným plácáním,“

odpověděl mu vzdorovitě Biggles.

Plukovník vydal nějaké rozkazy v řeči, kterou ani

Algy, ani Biggles neznali. Ale jejich význam byl jasný,

když je před hlavněmi pušek vyváděli ven a strkali o kus

dál na jakési schody vedoucí do podzemí a tam je pak

shodili.

„Jestli máte rozum, tak tam zůstanete!“ křičel za

nimi Plukovník. „Stráže mají příkaz zastřelit každého,

kdo by se pokusil dostat ven!“

Ve slabém světle, které se dovnitř prodíralo od

vchodu, protože to bylo hluboko jen asi tak deset schodů,

se Biggles začal rozhlížet. Na zemi ležely prázdné

bedničky naskládané u betonové zdi. Vypadaly, jako

180

kdyby tam byly už celá léta, dole u dna byly obrostlé

plísní.

„Já bych řekl, že tohle byl kdysi za války

protiletecký kryt,“ usoudil a zkoušel bedničku, než si na

ni sedl. „Trochu to tu sice páchne, ale mohli jsme

dopadnout hůř. Plukovník si nedělal legraci, když říkal,

že stráže mají rozkaz střílet, kdybychom vyšli ven, takže

než někdo udělá něco dalšího, budeme radši pěkně

poslušní.“

„První, kdo něco začne dělat, bude asi Plukovník,“

poznamenal Algy. „Pěkně jsi ho rozvzteklil.“

„On není jenom vzteklý, on je taky nemocný.

Všechno se mu najednou hroutí a on není schopen

pochopit, proč. Jeho ješitnost mu nedovolí vidět pravdu.“

„Co tě, propána přimělo, aby ses jim takhle vzdal?“

„Tři věci. Chtěl jsem tě kontaktovat pro případ, že

by se Plukovník stal pomstychtivým. Chtěl jsem vyvolat

dojem, že máme silnější pozici, než je skutečnost. Také

jsem zamýšlel vyvolat trochu senzaci, a tím dát

Gingerovi lepší šanci uletět v Dakotě. Myslím, že ve

všech třech bodech jsem uspěl. Ginger je pryč a to je

hlavní věc. Divné, jak se nápad, který se často jeví

absolutně beznadějně, najednou obrátí v něco úplně

snadného. Jak tě chytili?“

Algy vyprávěl o svém dobrodružství od okamžiku,

kdy si uvědomil, že jim bouřka překazí jejich plány, až

po své zadržení v Kutaradje.

„Já tě tam neměl nechávat samotného, když se

schylovalo k bouřce,“ prohlásil Biggles. „Musel jsem se

zbláznit. Ale zase na druhé straně, kdo by v tuhle roční

dobu čekal něco tak divokého? Přiznávám, že jsem byl

pryč déle, než jsem myslel, ale to bylo z několika

181

důvodů. Jenže nemá cenu je probírat zrovna teď. Ty jsi

udělal správně, že jsi s Vydrou odletěl. Kdybychom ji

bývali ztratili, tak naše postavení bylo mnohem horší než

teď.“

„Ví Plukovník, že je tady taky Bertie?“

„Nevím. Doufám, že ne. Neodpustil by mu, že mu

skočil na ten nesmysl se žraločími zuby.“ Biggles se

ohlédl na jednoho ze strážců nahoře na schodech.

„Plukovník teď už nic nebude riskovat. Už mu začíná

totiž svítat, že nejsme asi tak hloupí, jak vypadáme.“

„Jakou máme šanci?“

„Nerad bych hádal. Závisí to na příliš mnoha

věcech. Na tom, co udělá Ginger a jak dlouho

Plukovníkovi potrvá, než dostane jachtu na vodu a v

neposlední řadě záleží na tom, co má v plánu Bertie. On

obvykle nejchytřeji reaguje právě v situacích, jako je

tahle. Hádám, že hodně bude záležet na té jachtě. Jestli

Plukovník zjistí, že tady uvízl, bude se možná chovat

rozumně, Jestli se ale bude moci dostat pryč odtud a

rozhodne se to zabalit, tak nás tady ztěží nechá jen tak,

abychom všechno řekli, až sem pro nás někdo přijede.

No, uvidíme.“ Potom se oba odmlčeli.

182

KAPITOLA XVI

BERTIE SE DÁVÁ DO PRÁCE

Bertie sledoval první fázi Gingerova útěku ze

sedadla, které bylo sice docela měkké, ale rozhodně by si

ho sám nevybral. Jenomže bylo nutné udržet Číňana v

klidu do té doby, než bude Gingerův úspěch opravdu

jistý.

Když kuchař zjistil, že v tak nevýhodné poloze by

bylo dětinstvím se pokoušet o nějaký zápas, vzdal to.

Určitě potřeboval všechnu energii i čas na to, aby mohl

dýchat, protože mu hrnec zapadal skoro až po ramena a

účinkoval tedy prakticky jako dokonalý roubík, který

nepropouštěl kromě tlumeného chrochtání žádný zvuk.

Fakt, že hrnec zřejmě obsahoval jakousi ovesnou

kašovitou polévku, mu to vůbec neusnadňoval. Bertiemu

vlastně také ne, protože se to všude rozstříklo a on s

odporem zjistil, že dostal také pěknou porci.

Jakmile se letadlo obrátilo, Bertie už neztrácel čas,

aby si vyhledal poněkud méně nápadnou skrýš, protože z

baráků se začaly vynořovat skupiny jejich obyvatel, i

když přirozeně sledujících především to, co se dělo před

nimi, na letišti. Nikdo z nich neměl oči pro to, co se dělo

za jejich zády.

Když se kuchaři podařilo zbavit se svojí zakouřené a

polévkové masky, Bertie už byl zpátky v džungli. I

potom se ale nešťastný kuchař věnoval především sobě

spíše než všeobecné vřavě. Odfukoval a setřásal ze sebe

tu špínu, a teprve když si utřel mastnotu z obličeje vlastní

blůzou, se začal zajímat o mizející Dakotu. Potom, podle

183

toho, jak se choval a podle toho, jak zahrozil pěstí za

letadlem, nabyl Bertie dojmu, že za aktéry útoku na svou

osobu považuje ty muže odlétající právě v letadle. V

každém případě nehledal okolo žádného dalšího

spolupachatele. To se samozřejmě Bertiemu hodilo.

Kdyby kuchař začal ječet, nemohl by zůstat na místě a

sledovat další vývoj situace, kdežto takhle zůstal na

bezpečném místě a mohl sledovat, co se děje.

Po Gingerově odletu následovala malá přestávka,

kdy se Plukovník vracel zvenku do kanceláře. Krátce

nato odtamtud pod ozbrojenou stráží vyvedli i Algyho s

Bigglesem. Bertie se už připravoval na nejhorší, když s

úlevou

zaregistroval,

že

je

jenom

strkají

do

protileteckého krytu a stráže zaujímají místo před

vchodem.

Teď, když se běh událostí zdál relativně příznivým,

z toho byl Bertie značně nesvůj. Cítil, že by měl něco

udělat, že se jaksi ocitl mimo veškeré dění, ve kterém by

měl také hrát nějakou roli. Být pouhým divákem

nesplňovalo jeho představu o tom, že by se měl podílet

na riziku jejich pátrání. Proto se stáhl trochu hlouběji do

džungle, kde bude moci pořádně přemýšlet. Při pečlivém

čistění svého monoklu se potom plně soustředil.

Během té doby nastal všeobecný pohyb směrem k

zátoce, kde kotvila jachta, takže bylo jasné, že se tam

něco bude dít. Povzbudilo ho, že po něm do této chvíle

nikdo nezačal pátrat, protože to znamenalo, že se na jeho

přítomnost zatím ještě pořád nepřišlo.

Při opatrném průzkumu zjistil, že tady zůstaly jen tři

osoby: dva strážci vězňů a kuchař, který vyšel vyhodit

nějaké zbytky. Bertieho nejdříve napadlo, aby se pokusil

oba vězně vysvobodit, ale při dalším posuzování situace

184

usoudil, že bude lepší nejdříve zjistit, co se to vlastně u

zátoky děje. Předpokládal, že se asi chystají spustit jachtu

na vodu. Řekl si, že tomu musí za každou cenu a z

mnoha důvodů zabránit. Jestli Plukovník zamýšlí

uprchnout, tak se mu to musí překazit. Pokud by se mu

útěk podařil, asi by sotva nechal naživu své vězně, aby

pak mohli někdy v budoucnu svědčit proti němu.

Jakmile se rozhodl, vydal se Bertie k zátoce. Držel

se přitom v bezpečí, těsně za hranicí křovin džungle.

Co viděl, když dorazil až na místo, odkud se mohl

dívat dolů do zátoky, ho vůbec nepřekvapilo. Jachta stále

ještě seděla na suchu, ale v hlubší vodě, bezpochyby díky

začínajícímu přílivu. Dělaly se zjevně přípravy na to, aby

mohla opět vyplout, až nastane maximální příliv. Nějaký

těžký předmět, pravděpodobně kotvu, odnášeli právě dál

do moře. Od ní vedlo lano, které, přivázané k navijáku na

lodi, mělo jachtu ve správný okamžik vtáhnout zpátky na

hlubokou vodu.

Bertie posuzoval situaci. Poblíž, na skaliskách a

písku, byly hromady věcí snesených na břeh proto, aby

bylo možné loď co nejvíce osvětlit. Byly tam mezi jinými

také sudy s naftou, zjevně rezervní palivo pro jachtu. Ty,

asi kvůli jejich váze, nikdo nenosil dál, než bylo nezbytně

nutné. Přesněji řečeno, položili je na plochou skálu

poblíž dalších sudů, ve vzdálenosti pouhých pár yardů od

lodi.

Když se na ně tak Bertie díval, něco ho napadlo.

Nejdřív uvažoval takto: kdyby se nafta ztratila, i kdyby

měli ještě nějakou, než bude moci jachta znovu vyplout,

hodně se zdrží dopravou nových sudů ze skladiště

pohonných hmot. Když tak uvažoval jak to uskutečnit,

napadlo ho, že kdyby tu naftu zapálil, jelikož je dost

185

blízko jachty, mohlo by to nadělat dostatek škody. Když

nic jiného, tak by to aspoň zdrželo opravy a promarnila

by se příležitost přílivu. Ta myšlenka ho viditelně

potěšila. Problémem však bylo, jak zapálit naftu.

Benzín by to zvládl. Ale kde tady vzít benzín? Na

ostrově ho je spousta, kdyby ho ovšem našel. A kdyby ho

nakrásně našel, jak by ho dopravil sem dolů? Vtom si

vzpomněl na ty kanystry v dílně. To by mohlo stačit.

Také možná už v nich benzín je. Ostatně zjistit to dlouho

nepotrvá.

Když se vydal na cestu k barákům, pohlédl na slunce

a zjistil, že už je hodně na západě. Nevadí. Tma mu

poslouží ještě lépe.

Šel přímo k baráku s kanystry. Jejich váha mu

prozradila, že jsou plné a když otevřel víko, ostrý zápach

mu prozradil ihned všechno, co potřeboval vědět. Byl to

benzín. Vzal dva kanystry, které podle něho musely

stačit, oknem je vyndal, sebral jedno velké dláto a

vyskočil ven. V každé ruce jeden kanystr zamířil zase

zpátky do zátoky, trochu překvapený, že taková operace

probíhá úplně bez nejmenších potíží. Ale pak si

uvědomil, že to je proto, že se o jeho přítomnosti vůbec

neví. V každém případě Plukovník nemohl mít svoje lidi

všude a teď potřeboval každou sílu, aby dostal na vodu

svou jachtu.

Štěstí Bertiemu přálo. Když se dostal do křovisek

nad sudy s naftou, tak se už začalo stmívat. Jak v té tmě

zjistil, sestup mezi skaliska nebyl jednoduchý, ale vytrval

a potácel se s nákladem popoháněný zvuky, které

prozrazovaly, že jachta může být spuštěna na vodu

každým okamžikem. Vlny už se dobývaly na pláž. Přišel

čas. Muži začali hulákat. Naviják se začal s rachotem

186

otáčet. Vlečné lano se napjalo, jak začalo přenášet sílu na

kotvu. Všechny zraky byly upřené na jachtu.

Sestup až k sudům nebyl žádná legrace. Bertie si

razil cestu mezi křovisky, zakopával, občas upadl na

balvan v cestě, ale nakonec se dostal až dolů a s

uspokojením konstatoval, že to místo používají k

doplňování paliva a všude je to tam polité naftou.

Rozhodl se ale pro jistotu. Dlátem, které s sebou za tím

účelem přinesl, vyšrouboval víko nejbližšího sudu.

Hustým černým pramenem začala vytékat nafta přes

kameny a do vody. Rychle vyndal zátky od ostatních

sudů a nalil přes to benzín.

Nechal si pár kapek z druhého kanystru, aby mohl

vytvořit pramínek jako zápalnou šňůru, a pak byl moc

rád, že to udělal, protože byl zvyklý zacházení jen s

leteckým benzínem, a když teď rozškrtl zápalku,

výsledek ho nemile vylekal. Výbuch mu připálil vlasy i

řasy, jak hned poznal podle zápachu.

Dole muži uvítali oheň vzteklým řevem. Spěchaje

pryč se Bertie ohlédl a měl radost, když uviděl tancovat

po hladině plameny. Neviděl sice dost jasně vzhledem ke

kouři z hořících křovisek i nafty, který mu blokoval

výhled. Byl ale docela rád, že tahle kouřová clona kryje

také jeho ústup.

Když se vrátil po svých stopách až ke straně letiště,

ohlédl se. Ke svému potěšení uviděl obrovský sloup

kouře, mnohem větší, než očekával, jak se líně vine v

západu slunce, zatímco rostoucí tma pomáhala šířit

zlověstně rudou záři. „To by jim mělo trochu přistřihnout

křidýlka,“ řekl si a spěchal dál, protože jeho práce ještě

nekončila.

187

Zpoza baráků viděl čínské stráže, ke kterým se

přidal i kuchař, jak zírají na oheň dole v zátoce a zjevně

se dohadují o jeho původu. S pistolí v ruce přišel zezadu

až k nim. Oba byli absolutně ponořeni do té podívané

dole u zátoky, že ho ani nezaslechli, ani nezpozorovali,

dokud se jim neohlásil jakýmsi vzteklým zavrčením,

které mělo naznačit, že je odhodlán je oba na místě

zastřelit, pokud mu k tomu dají sebemenší důvod. Podle

jejich výrazu to vypadalo, že situaci naprosto chápou.

Výmluvnými gesty jim signalizoval, aby odhodili pušky,

což pod hrozbou jeho pistole také ihned polekaně

provedli. Bertie ovšem nevěděl, že když si utíral pot s

čela při nedávné dřině se sudy, nadělal si na něm šmouhy

od nafty takovým způsobem, že jeho vzezření bylo

vskutku ďábelské.

S pocitem, že se mu daří, což také byla ostatně

pravda, zavolal nahlas: „Jste tam, chlapi?“

Biggles a Algy mu odpověděli tím, že se vyřítili z

podzemí jako králíci, které honí fretka.

„Poslužte si, tady je pár pušek,“ zval je Bertie. „Já se

docela bavím. Co bychom ale měli udělat s těmihle

žlutými krysami?“

„Jelikož je nemůžeme zastřelit a nepotřebujeme je s

sebou, radši se jich zbavíme,“ rozhodl Biggles a mávl na

Číňany směrem k zátoce.

Oba pomalu couvali, potom se otočili a pádili jako o

život.

„Tak jsme zase tady a v plné parádě, jestli chápete,

co tím myslím, hoši,“ prohlásil vesele Bertie. „Odkud se

jenom bere tahle odporná nafta? Pořád se mi dostává na

monokl.“

188

Algy mu ukázal na hlavu. „Máš ji po celém obličeji,

vypadáš fakt k zulíbání.“

Biggles ukázal na oheň, ze kterého se teď už stal

požár. „Za tohle můžeš ty?“

„Velmi správně, kamaráde. Budeš se divit, ale měl

jsem docela dost práce.“

„To vidím. Zapálil jsi tu jachtu?“

„Tedy ne úplně vědomě, ale mohlo k tomu taky

přitom dojít. Já jsem zapálil zásoby nafty, abych jim

nějak překazil to spuštění jachty na vodu. Docela dobrá

snaha, nemyslíš?“

„Dokonce výborná,“ přiznal Biggles s úsměvem.

„Jaký další bod jsi měl původně na programu?“

„Co takhle sehnat z kuchyně něco k snědku? Už z

toho hladu nějak slábnu.“

„My také,“ přikývl Biggles. „Umřít hlady není

zrovna moje představa příjemné smrti. Trvá totiž moc

dlouho. Ale než se do toho dáme, cítil bych se mnohem

lepší se svou pistolí v kapse. Plukovník tu moji schoval

do stolu.“

„A moji také,“ přidal se Algy.

„Fajn. Tak jdeme pro ně.“

Vešli do kanceláře. Nikdo tam nebyl a pistole byly

obě v zásuvce. Biggles je vyndal a podal Algymu tu jeho.

„A teď pro to jídlo. Měli bychom sebou raději hodit.

Banda se sem přiřítí jako divá, jakmile ti dva řeknou

svému šéfovi, že jsme tady zase volní. Jestli byl

Plukovník předtím naštvaný, tak teď bude přímo šílený

vzteky. Myslím, že nás nezastřelil jedině proto, že se

chtěl ujistit, že se odtud dostane. Jenže když na nás

narazí teď, nebude vůbec váhat. Tak pojďte.“

189

Kráčeli rychle ke kuchyni. Byla tam spousta rýže,

ale nic jiného. Dveře do vedlejší místnosti, o které si

Biggles myslel, že je to skladiště, byly zavřené. Ustřelil

zámek ranou z pušky a ukázalo se, že jeho předpoklad

byl správný. Nebylo tam sice k výběru příliš potravin, ale

oni nebyli vybíraví a ustoupili zpátky do džungle s

pořádnou zásobou obyčejných sucharů.

„Pojďte, vrátíme se na tu pláž, kde jsme přistáli, pro

případ, že by sem přiletěl Ginger,“ rozhodl Biggles.

„Samozřejmě se o to pokusí, jak jen to bude možné.

Bude to záviset na tom, jak rychle se dostane k Vydře,

respektive jestli se k ní vůbec dostane. Mezitím bude

naším hlavním úkolem držet se daleko od té bandy. Je

nepravděpodobné, že by se nás pokusili najít v té tmě, ale

jakmile se rozední, tak dám krk na to, že nás budou ze

všech sil hledat.“

Když dorazili na pláž, noc už naplno nastoupila a

oni zjistili, že je moře pořád ještě dost bouřlivé.

Prohlídka okolí jim přinesla pár kokosů, takže když si

našli pár balvanů, posadili se k uspokojivé, i když

nepříliš chutné, ale zato dlouho odkládané večeři. Přidali

se k nim i komáři, kterých se tam vyrojila celá hejna, aby

si pochutnali na lepším jídelníčku, ale proti tomu se

nedalo vůbec nic dělat.

„Já jsem se bál, že se tahle záležitost vyvine v něco

jako soukromou válku,“ povídá Biggles a vytrvale žvýká

kus kokosu. „Šéfovi se to nebude moc zamlouvat. Jenže

já si nedovedu představit, co bychom jiného měli dělat.

Nemůžete přece zatknout jednotlivce. Zlikvidovat bandu

velikou jako tahle, na to by bylo potřeba celou armádu!“

190

„Plukovník je ten hlavní, a když se nám podaří

zabásnout jeho, tak se zbytek úplně rozloží,“ přemítal

Algy.

„Jak bychom ho ale mohli zatknout, když je kolem

něho pořád celá parta hrdlořezů? To není, jako když jsme

na domácím hřišti. V téhle branži je určitě spousta

malých úředníčků na jedné i druhé straně Indického

oceánu, co za to berou slušný podíl, a někteří z nich,

kdyby se doslechli o naší invazní strategii, by mohli

ztropit pěkný kravál!“

„Kamaráde, hlavně se musíme dostat z tohohle

hmyzem zamořeného klimatu, povědět komodorovi

všecko, co víme a nechat ho, ať s tím pěkně zamete sám,“

tvrdil Bertie. „Konec konců, už jsme měli dost problémů,

abychom celou záležitost jenom prošetřili – jestli víte, co

mám na mysli.“

„Nezapomínej, že ještě trochu ty problémy máme,

nebo zítra ráno mít budeme,“ sarkasticky dodal Biggles.

„Řekl bych, že společně s posádkou té jachty má

Plukovník k dispozici asi čtyřicet nebo padesát ranařů a

my jsme jenom tři.“

„Do zítřka do večera budeme prostě muset jejich

počet nějak zredukovat,“ prohlásil sebejistě Bertie.

„Já nemám na mysli ani tak moc nějaké závody ve

střelbě, které se chystají, jako spíš politickou hádku, která

vypukne, až vyjde najevo, že my, teoreticky civilizovaní

policisté, jsme přistáli na nějakém ostrově a povraždili

jeho obyvatele. Tak to budou prezentovat na veřejnosti.

Plukovník má ve své mafii Američany, Číňany, Indy,

Japonce a možná i Indonésany, a ti všichni mají svoje

vlády, které spustí povyk, když se dotkneme jejich

drahých spoluobčanů.“

191

„Ať si třeba vykřičej ty svoje zatracený krky, jen

když já na něm mám pořád ještě svou hlavu,“ prohlásil

nonšalatně Bertie. „A můžeš se vsadit o svůj sladký

život, kamaráde, že udělám všecko, co budu moct, aby

tam taky zůstala. To grázlové jako tenhle Plukovník

začínají války, ne my. Kdyby nebylo jeho, nemuseli

bychom sedět tady a nechat se trhat na kusy těmihle

prokletými komáry! Hoši, zdřímněte si, já to tady

pohlídám.“

„Vzbuď mě za pár hodin,“ vybídl ho Biggles, zabalil

si hlavu do svého bluzonu a uvelebil se na písku.

Jasné a krásné jitro je našlo všechny sice posilněné

spánkem, ale se známkami vyčerpání a námahy

posledních pár dnů. Měli neholené tváře, vlasy

pocuchané a tropické uniformy potrhané a ušpiněné.

Tváře, ruce a nohy měli poseté pupenci od komárů, jako

kdyby měli nějakou vyrážku. Snažili se to právě trochu

vylepšit pomocí mořské vody, ale bez valného úspěchu,

když jim vzdálený výkřik prozradil, že hon zrovna

začíná.

„Už vím, jak se cítí starý lišák, když najednou

jednoho krásného listopadového rána uslyší, jak se

svolávají honci,“ komentoval to Bertie. „Asi má stejné

myšlenky, jako já.“

„A jaké jsou?“ ptal se mrzutě Algy.

„Dáme těm syčákům pořádně do těla.“

Biggles vyhlížel na moře. „Voda ustupuje, ale ne

dost rychle. I kdyby se Gingerovi povedlo dostat se k

Vydře, pochybuji, že by riskoval sednout si dolů na tohle.

Obzvlášť když ví, že kdyby ztroskotal, tak je po naší

poslední naději.“

„On už něco vymyslí, neboj se,“ prohlásil jistě Algy.

192

„Já se nebojím,“ břitce odvětil Biggles. „Já se jen

snažím postavit se tomu tváří v tvář. Je sice moc hezké,

když dokážeš předstírat, že je ti všecko jedno, ale já jsem

náhodou velitelem téhle šílené operace a nesu svoji

zodpovědnost s trochu menším odstupem, než když jsem

mohl přijít jenom o svůj život. Také bych byl moc nerad,

kdyby komodor přišel o místo kvůli mně. Ale místo toho,

že se tady budeme hádat, bychom se měli porozhlédnout

po tom nejlepším místě, kde se usadíme, až představení

začne. Na druhé straně ostrova je tak málo možností se

schovat, že se Plukovník hned dovtípí, že musíme být

někde tady.“

„Proč neodjede, místo aby se staral o nás?“ zabručel

Algy.

„Na to je asi jednoduchá odpověd,“ usmál se

Biggles. „Prostě nemůže. Buď mu jachtu tolik poškodil

oheň, nebo je pořád ještě na souši. Ať tak či tak, nebude s

ní chtít cokoliv dělat, dokud jsme my volní a připraveni

mu zase překazit jeho další plány. A ještě něco. On přece

ví, že ať to byl kdokoli, kdo odletěl v jeho Dakotě, vrátí

se pro nás a my máme dost důkazů znepříjemnit mu život

kdekoli na světě. Nejenom že by přišel o svou základnu,

ale budou se ho ptát, proč si tady ty sklady nechal pro

svou osobní potřebu, místo aby je hlásil vládě Spojených

států. Ovšem, má spoustu důvodů zabránit nám, abychom

promluvili, i kdybychom třeba jen těžko prokazovali jeho

pašeráctví či pirátství.“

Zatímco Biggles mluvil, všichni tři si razili cestu

hustým porostem, který rostl mezi stále vyššími skalisky,

vlastně jakýmisi velikými balvany. Téměř u nejvyššího

bodu se Algy vyšplhal na strom, aby získal přehled o

okolí. Když pak slezl, hlásil, že celá severní část ostrova

193

je stejná, jakýsi chaos skalisek, která jsou možná

výsledkem sopečné erupce nebo byla původně horou,

která se rozpadla. Nejvyšší bod je asi jen pár stovek stop

nad mořem, ne víc. Nad zátokou se stále ještě vznáší

kouř. Viděl tam hlavy Plukovníkových poskoků, jak si

razí cestu křovisky podél startovací dráhy a míří k nim.

„Co takhle se trošku procvičit ve střelbě na cíl, aby

poznali, kde jsme?“ navrhoval vážně Bertie. „To by je

odradilo od toho, aby se tolik moc nesnažili a tak vůbec.“

„To nemá smysl, dávat jim najevo, kde přesně

jsme,“ odpověděl Biggles. „Stejně nás brzo najdou.“

„To je jedno. Nesnáším představu, že mě někdo

vyžene z úkrytu jako bažantího kohouta na honu,“

protestoval Bertie zamračeně a utíral si naftu a pot ze

svého nepostradatelného monoklu.

„Měl bys vědět, že starý zkušený kohout je chytrý a

zůstává sedět co nejdéle na místě,“ opravil ho Biggles.

„No jo, to je vlastně pravda,“ souhlasil Bertie.

Biggles se zastavil u malého svahu, ze kterého bylo

možné vidět dolů na pláž. „Nemá to smysl se tady všude

dál motat do nekonečna. Než zaútočí ta banda, uděláme

si pěkně pohodlí.“

Všichni tři se pohodlně usadili. Biggles vytáhl

značně skvrnitou cigaretu a zapálil si ji. „Měl jsem

poprosit Plukovníka, jestli náhodou nemá pár hřebíků do

rakve navíc,“ zabručel se slabým úsměvem.

194

Kapitola XVII

TOTÁLNÍ VÁLKA

Den ubíhal. Slunce se vyšplhalo až do zenitu,

zaplavovalo moře i ostrov pronikavým žárem, jako by si

chtělo naposledy zařádit, než ho vyžene přicházející

monzun. Z džungle se doslova kouřilo. Mouchy a komáři

se rojili, kousali a bodali o sto šest. Všem třem

uprchlíkům tekl po tvářích pot a vytvářel ve špíně bílé

cestičky. Pronásledovatelé se opět o kus přiblížili.

Algy poznamenal sarkasticky: „Existují chvíle, kdy

mám pocit, že si svoji gáži opravdu zasloužíme. Tohle je

jedna z nich.“

„Představte si,“ povídá Biggles a ukusuje suchar, „že

existují lidi, co šílí touhou po nějakém tropickém

ostrově.“

„A dokonce o nich zpívají písničky,“ dodal Bertie.

„Ať si ho hned vezmou. A třeba všecky,“ rozhodl

Algy.

Bertie si nasadil monokl. „Já mám dojem, že tihle

hoši, co nás mají pronásledovat, nejsou úplně nadšení

rozkazem vrhnout se do téhle páchnoucí a hmyzem

zamořené džungle. Trvá jim nějak dlouho, než přijdou.“

„Šance, že člověk cestou narazí na kus olova, zrovna

moc chuti do práce nepřidá,“ utrousil Algy.

„Nechte těch litanií,“ přerušil je Biggles. „Moře se

už uklidňuje. Dál od břehu je sice ještě trochu bouřlivé,

ale poblíž by brzo mělo být pro přistání takového

robustního stroje, jako je Vydra, docela bezpečné.“

195

Všichni moc dobře věděli, že jejich přežití záleží na

tom, zdali se Gingerovi podaří dostat se k obojživelnému

letadlu.

Po chvíli Biggles pokračoval: „Já bych řekl, Bertie,

že ten táborák, co jsi zapálil, nadělal na jachtě pěknou

spoušť, jinak by Plukovník už dávno odplouval.“

„Vůbec nechápu, proč si s námi dělá takové

problémy,“ prohlásil otráveně Algy.

„Kvůli pomstě, kamaráde,“ dedukoval Bertie.

„Jaký má pomsta smysl, když se nakonec octneš sám

v rejži?“

„Na to se mě neptej, hochu. Nejsem televizní

čaroděj. Potíž je v tom, že v tomhle tropickém klimatu se

mi pořád potí monokl.“

Biggles se rozesmál. „Ale ne tolik, jako se potí

Plukovník. To by mě zajímalo, kdo ve skutečnosti je.

Není to žádný obyčejný zločinec. Jsem si naprosto jistý,

že byl skutečně v armádě.“

„To z něho nedělá o nic menšího zločince.“

„Co kdybychom se mrkli na pár těch jeho žlutých

ptáčků?“ navrhl Bertie. „Abychom netrhali partu, jestli

víte, co tím myslím.“

Biggles mávl rukou. „Na to budeme mít dost času

později.“ Volání nedaleko od nich jim připomnělo, že ten

čas už se blíží.

Biggles se protáhl a zazíval. Najednou vyskočil a

začal pozorně poslouchat. „Slyšíte to, co já?“ vyhrkl

potom.

„Ginger!“ vykřikl Algy.

„Ten starej dobrák,“ vykřikl Bertie. „Už jsem měl

akorát tak dost toho ležet tady jak smažené vejce na

pánvi!“

196

„Pojďte dolů na pláž a připravte se rozdělat oheň,

aby poznal, kde jsme,“ přikazoval jim Biggles vstávaje z

písku.

Naplněni novou nadějí vyrazili nadšeně k pláži. Ale

daleko nedošli. Když se letadlo octlo v jejich zorném

poli, ztrnuli jako přimražení. Nebyla to Vydra, ale

Dakota. Podle výrazu jejich tváří je to všechny

překvapilo stejně.

První promluvil Biggles. „To nechápu. Tohle je

přece ta mašina, ve které odletěl Ginger?“

„Jestli se s ní vrací on, tak to znamená, že Vydru

nenašel,“ konstatoval otráveně Algy.

„Ale on by přece nebyl takový blázen, aby se sem

vracel v Dakotě!“

„Jestli to jinak nešlo, tak by se sem dostal i

vlastnoručně vydlabanou kánoí, to přece víš, kamaráde,“

rezolutně prohlásil Bertie.

„Ale co asi doufá, že se mu povede? Přistát na dráze,

když vůbec neví, kde jsme?“ volal rozčileně Algy.

„Vypadá to, že tam fakt přistane,“ ohlašoval Bertie.

„Neměli bychom jít kousek blíž? On přece ví, že ho asi

vidíme a třeba si myslí, že k němu přiběhneme.“

V té chvíli už Dakota manévrovala se zjevným

záměrem přistát na polním letišti.

„Počkat!“ vykřikl Biggles úplně jiným tónem.

„Všichni se pleteme. Tuhle mašinu nepilotuje Ginger. To

by nedávalo smysl.“

„Ale je to přece stejné letadlo!“

„To je pravda. Ale pochybuji, že je to stejný pilot.“

„Ale to by znamenalo… že se něco stalo

Gingerovi…“ těžce ze sebe soukal Algy.

197

„Samozřejmě,“ připustil Biggles. „Asi se dostal do

potíží v Kutaradje. Já jsem ho varoval, aby si tam dával

obzvlášť pozor. Jenomže s tím není stejně něco v

pořádku. Jestliže letěl Ginger do Kutaradje, tak jenom

kvůli palivu. Když by ho dostal, tak by letěl hned dál.

Rozhodně by tam nezůstával. Určitě se tam dostal před

setměním. Pokud přišel o stroj, proč to tak dlouho trvalo,

než se zase vrací? Ale nemá cenu hádat. Budu hádat už

jen jednou. Ginger je v Dakotě, ale nepilotuje ji.“

„Myslíš, že ho dostali?“

„Ano.“

„V tom případě jsme to asi projeli.“

„Pojďte tam, odkud můžeme vidět, kdo bude

vystupovat.“

Vyškrábali se zpátky na nejvyšší bod ostrova, skalní

masív, odkud se nabízel pohled na celé letiště. Když tam

dorazili, Dakota už přistávala a rolovala k betonu, na

kterém stál Plukovník.

„To odpovídá na otázku, kdo sedí za beranama,“

prohlásil Algy. „On by rozhodně neroloval zrovna

tamhle.“

Nikdo mu neodpovídal.

Dakota zastavila. Motory ztichly. Vrtule se přestaly

točit. Otevřely se dveře. Ven sestoupil jeden muž. Kráčel

přímo k Plukovníkovi. Plukovník mu šel naproti. Setkali

se a chvíli spolu hovořili.

„Takže Ginger tam vůbec není,“ konstatoval Algy.

„Ani nemůže. Ten pilot určitě letěl sám. Kdokoli

další by už byl dávno také venku.“ Biggles vrtěl hlavou.

„Musím říct, že je to všechno divné. Ale kdybychom

věděli o co jde, vysvětlení by bylo asi úplně jednoduché.“

198

„To se nikdy nedozvíme, jestli se o něco

nepokusíme.“

„O co třeba?“

„Například o tu Dakotu.“

Biggles se útrpně usmál. „To je tedy naděje! Taková

věc ti projde sotva jednou a Plukovník se zatraceně dobře

postará, aby se mu to nestalo dvakrát. Tamhle. Už víš, co

tím myslím?“

Plukovník přivolal pár lidí, přesněji řečeno čtyři.

Ozbrojeni puškami zaujali místa kolem Dakoty.

„Takže tím je to zřejmě dané,“ souhlasil Algy

zlomeně.

„Třeba teď, když k tomu má prostředky, Plukovník

rychle odletí?“ navrhoval s nadějí v hlase Bertie.

„A nechá nás tady? V životě ne. Teď už nepotřebuje

spěchat. Ta zatracená Dakota jeho postavení značně

posílila. Může si odletět, kdykoli se mu to bude hodit.“

Brzy se ukázalo, že Bigglesova předpověď byla

správná. Se stráží u Dakoty zase začalo další pátrání.

„Propána, co to ten Ginger asi dělá?“ mumlal Algy.

„Třeba se mýlím, ale myslím, že se v tomhle stádiu

nemůžeme spoléhat na Gingera,“ prohlásil Biggles

rezolutně. „Rozhodně by od nás bylo hloupé, kdybychom

se spoléhali jenom na něho. Jestliže mu zase vzali

Dakotu, což se evidentně stalo, sotva by mu věnovali

Vydru jako dáreček.“

„Přesně tak, přesně tak,“ vrčel Bertie a pohrával si s

monoklem.

„Samozřejmě, ale pokud ještě žije, tak něco asi dělá,

nebo se o to snaží,“ uzavřel Biggles.

„Mně se nelíbí to slovo ,pokud’,“ zamračil se Algy.

199

„Podle mne jde asi o tohle,“ začal přemítat Biggles.

„My jsme na tom stejně jako před hodinou. Ani líp, ani

hůř. Podle zvuků se asi lovci blíží. Jestli nás tady obklíčí,

za námi jen moře, tak jsme vyřízení. Navrhuji, abychom

se je zkusili obejít po křídle na druhý konec ostrova. Než

se jim podaří zjistit, že na tomhle konci nejsme, bude

tma. Budou muset přerušit pátrání, takže získáme aspoň

trochu času.“

„Hochu, to je docela dobrý nápad,“ pochvalně

přikývl Bertie. „Já jsem pro.“

Začali si razit cestu k pláži, a tak z nižšího terénu

ztratili výhled na letiště. Obklopeni džunglí a skalisky

nebyli vlastně schopni vidět dál než jenom na pár yardů.

„Připravte si zbraně,“ radil Biggles. „Mohli bychom

narazit na některého z těch pátračů, co se trochu utrhl a

půjde před ostatními.“

Avšak nikoho nepotkali a o čtvrt hodiny poté,

špinaví a celí pocuchaní, dorazili na pláž, aniž by se

ukázali na volném prostranství.

„Začínáme vypadat trochu moc zanedbaně,“ vrčel

Bertie. „Já úplně smrdím. Jestli se brzy nebudu moct

vykoupat, tak budu potřebovat koňskej hřeben, abych tu

hnusnou špínu ze sebe seškrábal!“

„Co je to?“ náhle se zeptal Biggles, když kjejich

sluchu dolehl zvuk letadlových motorů.

„Předpokládám, že to asi nebude Ginger?“ ozval se

Algy pochybovačně.

Biggles zavrtěl hlavou. „Ne. To není letadlo ve

vzduchu. To jsou motory Dakoty na letišti.“

„To by mohlo znamenat, že se Plukovník přece

jenom rozhodl odletět.“

200

„Mohlo, ale já tomu nevěřím. Spíš to vypadá na to,

že chce použít Dakotu, aby nás pomohla najít. Proč ne?

Byl by blázen, kdyby to neudělal. A blázen on rozhodně

není.“

„To nám zrovna moc nepomůže,“ poznamenal Algy.

„To tedy ne,“ souhlasil Biggles. „No nevadí. Čím to

bude tvrdší, tím spokojenější budeme, že se nám přece

jen podařilo něco takového, jako usvědčit bandu těhle

syčáků.“

Přidřepl, když se v dohledu najednou a nečekaně

objevila Dakota téměř pročesávající koruny stromů.

Vmžiku ale byla zase pryč.

Čekali dál.

„Už se zase vrací,“ řekl najednou Algy. „Takhle se

daleko nedo –“

Odmlčel se uprostřed věty a hodil sebou na zem,

když se náhlý řev motorů nad nimi změnil v táhlé

nezaměnitelné vytí. Vzápětí se země otřásla a vzduch se

naplnil létajícími předměty, jak tříštivé bomby dopadaly

po džunglí porostlém kopci.

„Hej, to je trochu příliš!“ stěžoval si Bertie.

„Dobře, že jsme nezůstali tam nahoře,“ klidně to

komentoval Biggles. „Plukovník tedy rozhodně má

všecko. Asi další válečné zásoby. Tidore měl pravdu,

když říkal, že nepřítel má dost munice, aby vybojoval

celou válku.“

„Myslíš, že nás ten chlap zpozoroval?“

„Ne, na to letěl moc rychle. Bude bombardovat ten

kopec naslepo křížem krážem v naději, že nás buď

dostane, nebo vyžene ven. Pozor, už je tu zase!“

Algy zvedl zbraň.

201

„Neplýtvej náboji,“ radil mu Biggles. „Za chvíli je

možná budeš potřebovat.“

Další série bomb zaduněla vzduchem a vyvrhla

vysoko do vzduchu znetvořené stromy a kamení.

Když všechny úlomky zase dopadly na zem, Biggles

poznamenal zamyšleně: „Tohle má jistou výhodu. Pokud

budou pokračovat v tomhle bengálu, tak jejich honci

musí zůstat tam, kde jsou. Pojďte, my se zatím pokusíme

dostat kus dál. Jestli je ten pilot dost chytrý, tak mu

dojde, že se budeme snažit dostat pryč s kopce, a tak

shodí za chvíli pár kousků taky podél pláže.“

Zahájili opatrný sestup na nižší skalnatý výběžek,

který se táhl kolmo do moře a odděloval jejich pláž od

vedlejší pláže.

Sotva se přiblížili k vrcholu hřebene, Biggles se

zastavil: „Počkejte.“

Opatrně vyhlédl přes okraj s tropickou vegetaci,

která tady pokrývala skály jako zelený koberec. Rychle

ale sklouzl zpátky. „Nemá to cenu,“ hlásil potom.

„Plukovník využívá svých zkušeností z armády. Umístil

na druhou stranu pár svých lidí, abychom tamtudy

náhodou neproklouzli.“

„Jdem na ně!“ navrhoval Bertie. „Radši mám kulky,

než bomby!“

„Jakmile se ukážeme nad vrcholkem kopce, tak nás

uvidí,“ uklidňoval ho Biggles. „Tohle není zrovna místo,

kde bychom se měli nechat zastřelit. Jsme na tom lépe,

kde jsme, a zatím jsme ještě celí. Ta Dakota nás stejně

teď najednou nechává na pokoji.“

„Letěla asi pro další náklad dobrůtek,“ vtipkoval

Algy.

202

„Pravděpodobně. Zakopeme se tady, kde jsme, a

necháme je, ať si pro nás hezky přijdou! Za hodinu už

bude tma. Jestli vydržíme do té doby, tak budeme mít

lepší šanci. Zítra se pak může stát cokoliv.“

Biggles mluvil sebevědomě, ale všem muselo být

jasné, že je jejich situace kritická. Proti bombardování

žádná obrana neexistovala.

„Kéž bych tady měl svého starého Spita s trochou

olova v hlavních, abych tomuhle frajírkovi ukázal pár

triků,“ lamentoval Bertie, když řev motorů oznamoval, že

se Dakota chystá na další kolo.

Všichni se instinktivně přikrčili, když na skálu

nedaleko narazila kulka.

„Odkud šlo tohle?“ mumlal si Biggles pod vousy,

když s pistolí v ruce prohlížel vyvýšené místo nad nimi.

„Mají na nás výhodu,“ poznamenal Algy. „Měli

bychom se přesunout zase jinam.“

Posunuli se kus dál a krčíce se u masivního skaliska

očekávali další útok ze vzduchu.

Když ale nepřicházel, riskovali nebezpečí a vyhlédli

ven. Uviděli Dakotu, jak se obrací pryč k moři a prudce

stoupá.

„Co je tohle zase za nápad?“ mračil se Algy

nechápavě. „Chce nás přelstít, abychom se ukázali, nebo

se chystá potrápit druhý konec ostrova,“ hádal Biggles.

Chování Dakoty bylo ještě těžší pochopit, když

najednou, pořád směrem do volného moře, shodila celý

náklad bomb a ty padly neškodně do vody.

„To nechápu,“ prohlásil udiveně Bertie.

Minutu nikdo ani nepromluvil. Potom Biggles

poznamenal překvapeně: „Na jedno letadlo dělá ta

Dakota nějak moc rámusu.“

203

„Zní to, jako kdyby někde byla ještě jedna,“

spekuloval Bertie.

„Vypadá to spíš, jako kdyby jich byl celý tucet,“

odporoval Algy stejně udiveně.

„To není Ginger. Vydra by takový kravál nedělala,“

uzavřel Biggles. „Něco se děje. Pojďte, půjdeme radši

nahoru na vrchol a zjistíme, co se děje. Buďte ale stejně

opatrní. Ten ostřelovač možná ještě úřaduje!“

Těžce dýchaje námahou, s potůčky potu v obličeji, si

razili cestu spletí palem, bambusů a lian na vrchol

pobřeží. Tam zůstali bez hnutí stát a mlčky zírali na dvě

čtyřmotorová letadla se znaky Leteckých sil Spojených

států, která se blížila s evidentním úmyslem přistát na

polním letišti.

Konečně pronesl Biggles hlasem přiškrceným

údivem: „Americký Globmastery! Co ty tady, u všech

rohatých, dělají?!“

„Asi tady jsou na nějakém cvičení,“ hádal Algy a

vypadal přitom trochu jako ve snu.

„Co na tom! Hlavně že se nezamlouvají těm

Plukovníkovým hochům!“ vykřikoval Bertie. To bylo

jasné, protože jeho lidé prchali všemi směry.

„Zůstaneme radši kde jsme, až uvidíme, oč jde,“

rozhodl se Biggles. „Kdyby došlo k nějaké mele, mohli

by nás zastřelit.“

Čekali tedy. Oba velké stroje přistály těsně vedle

sebe.

Už než se úplně zastavily, otevřely se dveře a z nich

vyskakovali vojáci v plné polní, formovali ihned rojnice

a postupovali rychle směrem k vojenským barákům.

„Nemůžu tomu věřit,“ jednoduše prohlásil Biggles.

„To není pravda!“

204

„Tamhle je Ginger!“ najednou zvolal Algy.

„Je to čím dál tím bláznivější,“ bručel Biggles.

„To mě zabte,“ vydechl Bertie. „Jak ten se dostal do

téhle party?!“

„Zeptej se mě na něco lehčího,“ odpověděl

nevěřícně Biggles.

Tou dobou už Ginger, neúčastnící se zjevně

pravidelné vojenské operace, vyběhl směrem k pláži.

„Hledá nás,“ vyštěkl Biggles. „Pojďte, jdeme!“ Vyrazili s

pokřikem z džungle.

Ginger je ihned uviděl, zamával na ně a ještě v běhu

změnil směr a pádil k nim. Dorazil s úsměvem na tváři.

„Tak co říkáte tomuhle překvapení?“

„Jak jsi dokázal takový zázrak?“ ptal se hned

Biggles.

„Nic zázračného na tom není.“

„Kde a kdy jsi se přidal k letectvu Spojených států?“

„Dneska ráno v Kuala Lumpuru.“

„Kamaráde, to jsi tedy přijel za pět minut dvanáct!“

nadšeně volal Bertie.

„Co je to za partu?“ chtěl vědět Biggles.

„Mariňáci Spojených států pod velením generála

Cottera.“

„Našel jsi ty je nebo oni tebe?“

„Oni si mě našli.“

„Co tady chtějí dělat?“

„Sebrat Plukovníka. Zjevně po něm hodně touží.“

Biggles se posadil. „Povídej nám o tom,“ požádal ho

pak slabým hlasem.

Tam, na konci letiště, zatímco se vojáci věnovali

svým úkolům jim Ginger všechno vysvětlil. Vyprávěl jim

o svém přistání v Kutaradji, jak opustil poškozenou

205

Dakotu, doletěl do Kuala Lumpuru ve Vydře a tam našel

zprávu od komodora.

„Já neměl tušení, kdo je generál Cotter, jak se do

toho dostal, ani co zamýšlí dělat. Předpokládám, že šéf

nepovažoval za nutné nám všechno vysvětlovat. Tak

jsem jenom poslouchal rozkazy a čekal. Generál přiletěl

dneska ráno s těmihle mašinami a malou armádou. Já se

představil a on mě informoval. Všechno to probíhalo

rychle a hladce. Nebyl jsi daleko od pravdy.“

„Od jaké pravdy?“

„No, že Plukovník byl voják. Sloužil jako major

armády Spojených států v Tichém oceánu ve válce proti

Japoncům. Později se stal armádním účetním v Korejské

válce. Zdá se, že měl nějaké problémy s penězi a zmizel s

plukovní pokladnou. Za nějakou dobu, když ho nemohli

najít, se myslelo, že proklouzl za Železnou oponu. Ale

nezapomnělo se na něho, a když komodor poslal ty fotky

americkému velvyslanectví v Londýně, tak to asi pořádně

roztočili. Evidentně ihned kontaktovali vysílačkou

americké velitelství na Formose, aby si Plukovníka

vyzvedli a vzali s sebou jednoho z nás v Kuala Lumpuru

jako průvodce. Náhodou jsem tam byl zrovna já a tím to

bylo dané. Generál mě šoupnul hned k těm svým hochům

a letěli jsme rovnou sem. Je tady pořád ještě ten

Plukovník? Já vím jenom, že se mu uprchnout v jachtě

nepovedlo, protože když jsme sem letěli, tak jsem viděl,

že shořela. To jste byli vy?“

„To Bertie.“ Biggles ukázal k džungli. „Tamhle je

teď Plukovník. Už ho mají. Vedou ho ke generálovi. Kde

jsi nechal Vydru?“

„V Kuale.“

206

„V tom případě bychom měli požádat generála, aby

nás odtud odvezl a vyhodil tam. Pojďte, jdeme za ním.“

***

Co se týká Bigglese a jeho mužstva, tak to byl konec

jejich případu.

Globmastery nechaly na ostrově oddíl vojáků, aby

prověřili sklady a zařízení, které tam jakýmsi

přehlédnutím zůstaly, zavezly Bigglese s jeho týmem do

Kuala Lumpuru a s Plukovníkem se vrátily na svou

základnu. Po očistě, troše jídla a nočním odpočinku pak

už nezbývalo, než se vypravit zpátky domů a podat

hlášení.

Plukovníka poslali domů k soudu, a tak teď má

spoustu času přemítat o chybách, kterých se, jak se stále

chlubil, nikdy nedopouští. Jak Biggles předpověděl, s

jeho zatčením se také brzy rozpadla celá banda a její

členové se rozutekli do všech možných stran. Sklady

byly z ostrova přestěhovány a ostrov získal svou původní

podobu. Jedinou připomínkou jeho nebezpečné role bylo

jen pár rozpadajících se vojenských baráků, dvě kovové

kostry letadel zarůstající rychle vegetací a rezavý trup

jachty ve skalní zátoce.

Jelikož celý případ přešel z rukou Letecké policie a

brzy po jejich odletu z ostrova přišel skutečný monzun,

nikdo na Bigglesovi nechtěl, aby se vrátil na ostrov pro

důkazy. Tím pádem opium, které se tak úzkostlivě snažil

schovat, shnilo. O džunce, která pravděpodobně tu drogu

přivezla na ostrov, nikdo víc neslyšel.

Nějaký čas poté se v Londýně dozvěděli, že se pan

Vandershon z toho pobodání uzdravil, takže, jak

207

poznamenal Biggles, se jim podařilo vyřešit oba případy

najednou a nemusí si dělat žádné výčitky.

208

OBSAH

BIGGLES MÁ POCHYBY

PAN TIDORE

ORIENTÁLNÍ TAKTIKA

ZE TMY PŘICHÁZÍ SMRT

V ÚZKÝCH

BIGGLES IMPROVIZUJE

PLUKOVNÍKOVA NÁVŠTĚVA

BERTIE SE TROCHU BAVÍ

BIGGLES PŘITVRZUJE

ZÁSAH PŘÍRODY

SUMATRAN

PRŮZKUM A RÁNA POD PÁS

TĚŽKÁ CESTA ALGYHO

JE ŘADA NA GINGEROVI

NA SCÉNU VSTUPUJE BIGGLES

BERTIE SE DÁVÁ DO PRÁCE

TOTÁLNÍ VÁLKA

209

William Earl Johns

BIGGLES NA OSTROVĚ PAŠERÁKŮ

Z anglického originálu Biggles Makes Ends Meet

přeložil Jan Nemějovský

Obálka Josef Pinkava s využitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustroval Leslie Stead

Vydalo nakladatelství Riopress Praha,

jako svoji 129. publikaci

První vydání

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Vytiskla ČTK – Repro Brandýs nad Labem

Doporučená prodejní cena 96,– Kč

ISBN 80-85611-91-0

210