W. E. JOHNS

BIGGLES – POLICEJNÍ HLÍDKA

W. E. JOHNS

BIGGLES - POLICEJNÍ

HLÍDKA

T&M

PRAHA 1998

© W. E. Johns, 1957

Jacket Illustration Zdeněk Burian, Petr Barč

© Zdeněk Burian – dědicové, 1998

© Petr Barč, 1998

Illustrations © Petr Barč, 1998

Translation © Pavel Kaas, 1998

ISBN 80-85773-83-X

PŘÍBĚH PRVNÍ

BIGGLES PRACUJE PŘES ČAS

„Znal jste chlapíka jménem Eustace Bowden?“ řekl

již ve dveřích kanceláře brigádní generál Raymond, šéf

Zvláštní letecké policie, když vstupoval. „Nějaký čas

působil také v Gatwicku jako klubový instruktor,“ dodal,

když se uvnitř zastavil.

Ta otázka i kancelář patřila Raymondovu nejlepšímu

leteckému detektivu a kdysi i skvělému stíhači jménem

Bigglesworth.

„Slyšel jsem o něm, a možná jsem ho i někdy viděl,

nemohu však tvrdit, že bych ho znal,“ odpověděl Biggles.

„Víte alespoň o tom, že zahynul při havárii, když se

pokoušel překonat rekord v letu lehkým jednomotorovým

letounem do Kapského Města?“

„Slyšel jsem, že v Súdánu nalezli vrak letadla, které

shořelo a uvnitř tělo, patřící pravděpodobně pilotovi,

pokud máte na mysli tuhle informaci, pane.“

„Ten vrak našli nedaleko předpokládané Bowdenovy

letové trasy. Kdo by to mohl být jiný?“

„Nemám ponětí,“ pokrčil rameny Biggles. „Proč by

se však pilot s Bowdenovými zkušenostmi odchyloval z

kurzu?“

„Jak to mám vědět?“

„Upozorňoval na sebe nějakou signalizací?“

„Ne. Proč by měl? Byla jasná noc.“

„O důvod více k pochybnostem, že by na trase

havaroval.“

„Nikdo jiný pohřešován není, může to proto být

pouze Bowden.“

„No, máte nejspíš pravdu,“ souhlasil Biggles.

„Pokud tam jiný letoun nebyl, nemáme na výběr.“

Generál se zamračil. „Co myslíte tím pokud a

nejspíš? Vy o tom pochybujete?“

„Pokud bylo letadlo identifikováno a tělo také,

nejspíš ne.“

Generál trochu ochladl. „Víte přece stejně dobře

jako já, že jestliže stroj shořel, je téměř nemožné tělo

identifikovat. Ten Bowden uhořel způsobem, který

vylučuje jakýkoli úspěšný pokus o identifikaci. Nejen že

se vzňal vrak letounu, ale od něj se požár rozšířil i na

okolní porost. Dokonce to na určitý čas znemožnilo

přístup blíž.“

„Viděl někdo letadlo padat?“

„Nikoliv. Původně se dokonce předpoldádalo, že

oheň založili domorodci. Dělají to často, když vypalují

křoviny, aby získali nové pastviny. Když však oheň

dohořel, objevil trosky letadla oblastní komisař, kterého

vyslal na místo státní zástupce, aby celou věc vyšetřil.

Jak si jistě dokážete představit, v tu dobu již z pilota

mnoho nezbylo a dokonce i z letounu zbyly prakticky

pouze kovové součásti. Rozhodně je však krajně

nepravděpodobné, že by bylo letadlo identifikováno,

protože – alespoň pokud vím – stroj tohoto typu se v

Africe dosud neobjevil a místní lidé ho nemohou znát.“

Biggles přikývl. „Něco mi na tom všem nesedí.“

„Jak to myslíte – nesedí?“

„Šlo o nový letoun typu Owlet, vyráběný společností

United States Aircom Corporation. Čtyřsedadlový stroj

byl zkonstruován pro noční linkové lety, což znamená, že

konstruktéři obětovali jeho rychlost na úkor zvýšení

spolehlivosti a zajištění bezpečného a tedy i pomalého

přistávání. Když jsem četl o tom, oč se Bowden pokouší,

byl jsem trochu zmaten. Tedy – ne, že by mi do toho

něco bylo.“

„Co vás zmátlo?“

„To je prosté. Kdyby Bowden letěl celou trasu na

plný plyn, nikdy by nemohl vzhledem k výkonu motoru

rekord překonat.“

„Hm… Motor mohl být přece nahrazen silnějším.“

„Ano, to je možné. To se asi brzy dozvíme.

Britským zástupcem pro letadla owlet je Allan Hay z

Gatwicku. Právě odtamtud Bowden na svoji cestu

odstartoval. Mimochodem, dostala už zprávu o tom

neštěstí pilotova manželka?“

„To nevím. Proč?“

„Protože bych vše raději podržel pod pokličkou,

dokud nebude prokázáno, že šlo skutečně o tělo jejího

muže.“

Brigádní generál se zamračil ještě více. „Vidím, že

máte zase tu svou nepříjemnou náladu. Co za tím vězí?“

„Kde byl přesně stroj nalezen?“ chabě se usmál

Biggles.

„Severovýchodně od Atbary.“

„To je východně od přímé jižní trasy?“

„Ano.“

„Pak se opravdu musel odchýlit z kurzu.“

„Snad se chtěl vyhnout dopravním strojům mířícím

na sever.“

„U člověka rozhodnutého překonat rekord, by to

byla mimořádná ohleduplnost,“ zavrtěl Biggles hlavou.

„Ne, pane. Pokud letěl mimo kurz, byla to náhoda. Kdo

objevil trosky?“

„Komisař místního státního zástupce z Abu Kary.

Stačí vám to?“

Biggles pokrčil rameny. „Ale vždyť já vůbec

nezpochybňuji, že komisař nalezl letadlo, pane.“

Generál promluvil s jakousi zlověstnou trpělivostí.

„A co tedy zpochybňujete? Tu noc letěl na onom úseku

letové trasy jediný stroj a v něm seděl Bowden, který

doplňoval palivo v Heliopolisu. Obětí musel být

Bowden!“

„Vy ale stále jen předpokládáte, že to byl Bowden!

Nevíte to. Od doby, co dělám tuhle práci, jsem se naučil

hlavně jedné věci – nevěřím předpokladům, protože to

není moudré!“

„Výborně. Zjistím u výrobce číslo motoru

Bowdenova letadla a porovnám je s číslem motom vraku.

Pokud nic jiného, pak motor letadla přečkal určitě požár.

To vám bude stačit?“

„Ne tak docela.“

„Proboha, člověče! Co ještě chcete?“

„I když bude číslo motom souhlasit, nebude to

dokazovat nic jiného, než že jde o Bowdenův letoun.

Nebude se to však týkat těla. Jak by mohlo?“

Brigádní generál se zapřel lokty v křesle. „Víte, můj

milý Bigglesworthe,“ prohlásil pak pomalu a rozvážně,

„jsou chvíle, kdy ta vaše posedlost detaily vysloveně

pokouší moji trpělivost. Každý mimo vás by Bowdenovu

smrt přijal bez další pochybnosti.“

„Protože je to nejsnazší. Někteří lidé udělají všechno

proto, aby se vylinuli potížím.“

„Tělo spálené na škvarek nelze identifikovat. Proč

nepřijmout tuto verzi?“

„Možná mám v sobě něco, co mi brání spokojit se s

tím, s čím by se spokojil každý,“ usmál se Biggles. „Za

to můžete ostatně dávat vinu pouze sám sobě, pane. Byl

jste to vy, kdo mne před léty, kdy jsem byl ještě leteckým

nováčkem, vtloukal do hlavy význam nepatrných

detailů.“

Generál vzdychl a pomalu přikývl. „Tam tedy

míříte. Zase ten váš starý trik, jak na mne svalit vinu.

Výborně. No, jak chcete. Co tedy navrhujete?“

„Protože jde o otázku života a smrti,“ řekl vážně

Biggles, „měli bychom zapomenout na dohady, zda jde o

Bowdenovo tělo, či nikoli, dokud to nebudeme moci

prokázat. Již mnohokrát se stalo, že údajně mrtvý člověk

se znovu objevil mezi živými a některým z nich udělal

čáru přes rozpočet. Pokud teď prohlásíme, že je Bowden

mrtev, a on se později objeví, budeme vypadat jako

pitomci. V tuto chvíli můžete říci pouze to, že je pilot

Bowden pohřešován.“

„Zdržovací taktika.“

„Říkejte si tomu jak chcete, ale získáme tím čas.“

„Budiž. Ale k čemu potřebujete čas? Máte snad

plán, jak celý problém vyřešit?“

„Nemělo by to být obtížné. Bowden sloužil několik

let v RAF a v jeho zdravotní dokumentaci bude jistě i

zubní karta. Získejte její kopii a porovnejte ji se zuby těla

nalezeného v letadle. To je nutné udělat nejdřív. Když

bude porovnání souhlasit, je vše jasné. Pošlete rádiovou

depeši tamnímu státnímu zástupci, aby zařídil odklad

pohřbu do doby identifikace. Já tam zaletím s

Bowdenovou zubní kartou. Zároveň byste jej mohl

požádat, aby prostřednictvím místního lékařského rady

zařídil otisk chrupu, který mají pro porovnávání. Nemám

chuť hrát si s mrtvolou.“

„Nijak nám to nezpříjemňujete.“

„Ohledávání mrtvoly není nikdy příjemné, ale musí

to provést. Existuje pravděpodobnost milión ku jedné, že

jde o Bowdenovo tělo, a pokud tomu tak nebude, budu

žasnout stejně jako vy. Přinejmenším však budeme mít

jasno. Vy byste mohl zjistit pár podrobností z

Bowdenových pracovních záznamů. Já si prohlédnu vrak.

Nečekám, že bude možné určit příčinu havárie. Umím si

dost dobře představit, jak asi trosky vypadají, ale

prohlídkou nic nezkazím. To je asi všechno, co je v

našich silách. Než odletím, promluvím si v Gatwicku s

Hayem. Výrobci budou určitě zmatení, možná i

rozzlobení. Není to pro ně žádná pěkná reklama.“

„Dobrá. Můžeme se tak dohodnout,“ souhlasil

generál. „Vy tedy jeďte do Gatwicku a promluvte s

Hayem, neumím si však představit, čím by nám mohl být

prospěšný.“

„V pořádku, pane. Sežeňte mezitím tu zubní kartu, a

já potom zaletím do Afriky a zkontroluji ji bez ohledu na

to, co bude tvrdit Hay.“

Rozloučili se a Biggles se vrátil na štáb letecké

policie, kde oznámil Gingerovi, co se chystá. Algy a

Bertie si v té době právě užívali dovolené.

O dva dny později odletěl Biggles, doprovázený

Gingerem, policejním letounem proctor do Súdánu.

Černý strážný je zavedl do sídla státního zástupce v Abu

Kaře. Již při představování, během něhož se z druhého

přítomného muže vyklubal místní lékařský rada, vycítil

Biggles zvláštní atmosféru.

„Předpokládám, že jste obdrželi zprávu od mého

nadřízeného, pánové, a očekáváte mne,“ začal Biggles a

zpytavě se zadíval do tváří mužů.

„Ano. Jsme rádi, že jste dorazil,“ odpověděl státní

zástupce. „Došlo totiž k podivnému, když nechci rovnou

povědět k závažnému odhalení.“

„Skutečně?“

„Ano. Teď už vám mohu říci, proč se letoun zřítil.“

Biggles vytřeštil oči. „Víte, proč havaroval?“

„Víme. Pilot byl zastřelen.“

„Zastřelen?“ nechápal Biggles. „Myslíte tím snad, že

ho někdo zasáhl… ehm… náhodným výstřelem ze

země?“

„Nesmysl,“ ozval se lékař. „Kulka, která zabila

pilota, nebyla vypálena ze země. Střílelo se ve vzduchu, a

navíc na dost krátkou vzdálenost. Smrt nastala

okamžitě.“

Biggles užasle zamrkal „Odpusťte mi, pane, moji

nedůvěru, ale jak můžete posoudit vzdálenost, když

prakticky všechno shořelo?“

„Podle otvoru v lebce a typu použité zbraně,“ ukázal

doktor na malý předmět na stole. „Tady je střela.

Olověná kulka, vypálená podle ujištění místního zbrojíře,

z revolveru Webley ráže pětačtyřicet. Nikdy bych ji

nenašel, pokud byste nepožádali o popis pilotova chrupu,

protože – jak sám pochopíte – jsem nikdy nic takového

neviděl. Kulka vnikla do hlavy ze strany přímo pod

spánkem, zasáhla lícní kost na opačné straně, a uvízla v

čelisti. To znamená, že směřovala dolů! Tím je jasně

řečeno, že výstřel byl vypálen za letu. Pokud by došlo k

výstřelu ze země nebo z jiného místa pod letadlem,

musela by kulka směřovat vzhůru.“

„S dovolením pánové, nebude vám vadit, když se u

vás posadím?“ řekl Biggles.

Ginger tak užaslého a otřeseného šéfa už dávno

neviděl.

„S

takovým

vývojem

událostí

jsem

vůbec

nepočítal,“ prohlásil Biggles, když vylovil list papíru a

podal ho lékaři. „Tady je zobrazení chrupu muže, který s

letounem oficiálně létal,“ řekl. „Porovnejte kartu se

zjištěním, ke kterému jste dospěl vy!“

Doktor přelétl kartu pohledem a zavrtěl hlavou. „To

není chrup člověka, kterého jsme našli ve vraku. Chrup

mrtvého je úplný a dokonalý. Na téhle kartě chybí dvě

pětky stoličky. Tady a tady. Řekl bych, že tohle je obraz

chrupu člověka o dost staršího, než je náš mrtvý.“

Biggles nebyl opět chvíli schopen slova. Přes

všechny námitky, které vznesl proti Raymondovu názoru,

byl v duchu přesvědčen, že ve vraku nebyl nikdo jiný,

nežli Bowden, nešťastný pokušitel rekordu. Pohlédl na

Gingera. „Pokud to ale nebyl Bowdenův stroj, jaký jiný

to mohl být? Nikdo jiný pohřešován není. A pokud by při

pádu nezahynul Bowden, nemohlo to být ani jeho letadlo.

Nebo ano? Jsem z toho blázen,“ zavrtěl hlavou.

Státní zástupce stručně dodal: „Pokud jde o letadlo,

jestliže vám to pomůže, mohu vám nadiktovat jeho číslo

motoru. Poslal jsem svého člověka, aby jej zjistil.“

„Jaké je to číslo?“

„J.B. 4257.“

„J.B. 4257,“ zopakoval Biggles ohromeně. „Pak to

ovšem musel být Bowdenův stroj, protože přesně tohle

číslo měl jeho motor. Zjistil jsem to u výrobce, než jsem

odletěl.“ Znovu pohlédl na Gingera. „Zdá se, že jsme se

zapletli do něčeho, co budeme muset pracně rozplétat.

Máme stroj, ve kterém opustil Bowden Anglii, ale když

se zřítil, Bowden v něm neseděl. Kdo ho tedy pilotoval?

Letadlo se zřítilo, protože byl pilot zastřelen. Kdo střílel?

Protože se ve vraku nalezlo jen jedno tělo, je zřejmé, že

Bowden nemohl být uvnitř. Kde tedy je?“

„Podle Haye,“ připomněl mu Ginger, „měl u sebe

Bowden padák. Pamatuješ si přece, že nám o tom Hay

říkal. Dal tehdy Bowdenovi najevo překvapení, když

viděl, jak si bere na cestu padák. Dostal od něj odpověd,

že on by se po dlouhých letech služby v RAF, necítil bez

padáku ve své kůži.“

„Muž, který zahynul ve vraku, u sebe žádný padák

neměl, o tom vás mohu ubezpečit,“ vložil se do hovoru

státní zástupce. „Pokud by tomu tak bylo, nalezli bychom

jeho kovové součástky. A po těch jsem se pídil

především, když jsem dumal nad tím, proč ten člověk v

kritické situaci z letadla nevyskočil. Tím jsem se

pochopitelně trápil jen do doby, než doktor našel kulku.“

„Ano. Vzhledem k tomu, že mu někdo prohnal

kulku hlavou, nebyl by mu padák moc platný,“ zabručel

pochmurně Biggles a zhluboka se nadechl. „Po všem, co

jsme se tu dověděli, nemá asi valný význam prohlížet

vrak. Žádám vás, pánové, abyste chvíli vyčkali. O dalším

postupu se budu muset poradit se svým šéfem? Vrátím se

ale zpátky brzy. Zřejmě máme co dělat s nějakou

špinavou hrou, jež skončila úkladnou vraždou.“

„Chcete

vidět

tělo?

Můžete.

Podle

vašeho

požadavku jsme pohřeb odložili.“

„Ne, díky. Všechno, co jsem o něm potřeboval

vědět, jste mi už pověděli.“

„Můžeme jej tedy pohřbít?“

„Jistě. Předpokládám, že po kapsách neměl nic, co

by napomohlo ke zjištění jeho totožnosti.“

„Vůbec nic. Všechno shořelo.“

„Rozumím. Naším úkolem bude teď najít Bowdena.

Bude asi velice složité nalézt ho v zemi tak veliké jako je

Súdán, ale přesto mi, prosím, slibte, že pokud se o něm –

mrtvém nebo živém – vyskytne jakákoli zpráva,

uvědomíte ihned Scotland Yard.“

Státní zástupce přisvědčil.

„To je pro tuto chvíli vše,“ prohlásil Biggles.

„Děkuji vám za spolupráci, pane. My se vracíme domů.“

Za několik minut se již proctor opět nesl vzdušným

prostorem k severu.

„Teď ses do toho opravdu zapletl,“ poznamenal

Ginger.

„Začínám uznávat, že jsem měl dát na Raymondovu

radu a nechat to všechno plavat,“ posteskl si Biggles

nešťastně.

Když Biggles dorazil do Scotland Yardu a vešel do

kanceláře svého nadřízeného, byl přivítán úsměvem.

„To jste zpátky opravdu brzy,“ prohlásil brigádní

generál. „Předpokládám, že jste se musel spokojit se

zjištěním, že šlo o Bowdena?“

„Ani zdaleka ne,“ unaveně odpověděl Biggles, když

zapadl do křesla. „Bylo to Bowdenovo letadlo, ale

Bowden v něm neseděl.“

Výraz generálovy tváře se prudce změnil. „Neseděl?

A kdo to tedy zahynul?“

„Nemám ponětí. A žádná zubní karta mi v pátrání

nebude nic platná.“

„Dobrá. Tím se všechno mění. Vy snad na tyhle věci

máte vážně nějaký instinkt, Bigglesworthe.“

„Pokud ho mám, nepůsobí mi ani trochu radosti,

protože mi dělá jen a jenom potíže.“

„Beru zpět své připomínky k vašim metodám.

Povídejte.“

Biggles mu popsal výsledky šetření, které provedl v

Abu Kaře. „Mám pocit, že jsem si jen zadělal na

problém,“ uzavřel. „Co se vůbec mohlo s Bowdenem

stát? Vy říkáte, že z Afriky žádné nové zprávy nepřišly,

což znamená, že je pouze na nás, kam nasměrovat další

kroky.“

„Pokračujte,“ řekl generál.

„Myslím, že pro začátek bych se mohl vydat do

Gatwicku a pohovořit si znovu s Hayem,“ rozhodl se

Biggles. „Má na té věci zájem a mohl by do ní vnést

trochu světla. Zatímco budu pryč, vy byste si mohl z

ministerstva vyžádat úplnou Bowdenovu služební

dokumentaci. Mohlo by nám prospět, když se dozvíme,

kde všude sloužil a čím se zabýval. Divné je, že se dosud

neobjevil. Buďto je po smrti, nebo se skrývá záměrně.

Pokud měl padák, jak tvrdí Hay, pak by mohl být stále

naživu.“

„Jiný směr pátrání kromě těchto dvou nevidím,“

kývl Raymond. „Je skutečně divné, že o sobě nedal

vědět.“

„Nebudu pryč dlouho,“ slíbil Biggles, pobídl

Gingera a za pár okamžiků odjížděli autem do Gatwicku.

Zástupce Aircomu Haye našli v jeho kanceláři.

„Buďte zdráv! Co vás přivádí?“ přivítal je Hay,

který se s Bigglesem poměrně dobře znal, díky dávným

kontaktům s leteckou policií.

„Stále se potýkám s případem té nehody jednoho z

vašich strojů v Africe,“ řekl Biggles.

„Ale já už jsem vám řekl všechno, co o tom vím,“

prohlásil Hay. „Když odsud letoun odlétal, byl v

dokonalém stavu. Nedokážu si představit, k čemu mohlo

dojít. Oba se můžeme jen dohadovat. Moji lidé jsou z

toho silně otrávení. To, co nám mělo udělat reklamu,

skončilo polízanicí, která přinese víc škody než užitku.

Dávám za to vinu i sobě.“

„Pročpak?“

„Neměl jsem s tím letem vůbec souhlasit. Měl jsem

pocit, že Bowden je jenom náfuka.“

„Ale,“ zamračil se Biggles. „Co vás k tomu vedlo?“

„No, jednak byl bez peněz a…“

„Měl přece dost na to, aby si mohl koupit letadlo,“

vskočil mu do řeči Biggles.

„Bowden? Nikdy by ho nezaplatil.“

„Proč jste mi to neřekl dřív?“

„Čím méně se o tak zpackané věci mluví, tím lépe.“

„Kdo tedy ten stroj zaplatil? Předpokládám, že

zadarmo jste mu ho nedali.“

„Chlapík jménem Renford – Antony Renford.“

„Co ten s tím má společného?“

„Prodělává v našem klubu letecký kurz. Ten člověk

je samé peníze. Tady se také seznámil s Bowdenem,

který tu kdysi působil jako instruktor. Nejspíš udělal

mladému Renfordovi nabídku, na kterou mu skočil. Ať to

bylo jakkoli, letadlo koupil on.“

„Proč? Chystal se snad na let sám?“

„Pokud vím, tak ne. Ta cesta měla být sólová

záležitost. Ten Renford je příjemný chlapec. Je mu sotva

devatenáct let. Tahle záležitost ho musela stát spoustu

peněz.“

„Proč kupoval letadlo, v němž měl letět někdo jiný?“

„Mne se neptejte.“

„Můžete mi dát jeho adresu?“

„Jistě. Tady je. Pokud vím, bydlí v bytě na Jermyn

Street sám.“

Biggles vzal podávaný lístek, přeložil ho a schoval

do kapsy. „Předpokládám, že stroj vybíral Bowden,

nikoliv Renford.“

„Přesně tak.“

„Máte představu, proč si Bowden vybral právě

owlet?“

Hay se usmál. „Protože je to dobrý letoun.“

„Nepřipadlo vám divné, že si zkušený pilot vybral

letadlo, které nemohlo splnit to, co od něj očekával?“

„Tady není informační kancelář pro piloty. Já jsem

tu od toho, abych prodal letoun každému, kdo o něj

projeví zájem, a ne abych se ho vyptával, k čemu jej

potřebuje. Bowden měl peníze na nákup, já měl letadlo

na prodej.“

„Jste si jist, že trup nebo motor se nijak nelišily od

standardního provedení?“

„Byl to běžný model. To jsem vám už ale jednou

řekl.“

„Jen jsem chtěl mít jistotu. Dost na tom záleží. No,

jestli mi už nemáte co říci, půjdu o dům dál.“

„Řekl jsem vám všechno, co vím. Je to pro mě celé

stejná záhada jako pro vás. Chtěl bych na to zapomenout.

V prodávání owletů mi to nijak nepomůže.“

„Teď bychom se asi měli vypravit za panem

Renfordem,“ řekl Ginger, když byli z kanceláře venku.

„Jistě. Jdeme! Mám ale pocit, že ho nezastihneme

doma.“

„Proč ne?“

„Protože – jestli mám jen trochu dobrý odhad – je po

smrti a jeho tělo nedávno pohřbili. V Africe. Pokud byl

ochoten vynaložit na letadlo takové peníze, můžeš vzít

jed na to, že se chtěl letu účastnit, ať už Bowden

napovídal novinářům o sólové akci cokoli. Čím déle o

tom přemýšlím, tím silněji jsem přesvědčen, že Bowden

neměl nejmenší chuť pokoušet se o překonání nějakého

rychlostního rekordu. Jako zkušený pilot moc dobře

věděl, že tenhle stroj to nemůže dokázat. Nedává to

smysl. Co vlastně sledoval? Obávám se, že Renford trval

na uskutečnění letu, což se Bowdenovi nijak nehodilo, a

mladíka to nakonec stálo život. Tak se mi to alespoň

začíná jevit. Přesto však existuje řada otázek, které

musíme zodpovědět. Tou první je, proč vůbec Bowden

sháněl letadlo jen proto, aby ho zničil. Zní to jako

nesmysl, ale jsem si jist, že k ničemu jinému jej použít

nechtěl. Když budeme znát odpověd na tuhle otázku,

pochopíme i zbytek.“

„Myslíš si tedy, že je Bowden dosud naživu?“

„Určitě. Bral si padák. Pročpak asi? Protože se s ním

cítil bezpečněji? Pěkná pitomost. To paraple si s sebou

vzal z mnohem praktičtějšího důvodu.“

Bigglesova domněnka se potvrdila hned u vchodu do

činžovního domu, kde se zastavili. V recepci měl službu

uniformovaný vrátný.

„Hledáme pana Renforda,“ řekl Biggles.

„Lituji, pane, ale pan Renford není doma.“

„Nevíte, kdy se vrátí?“

„Ne, pane. To neříkal.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

Vrátný sešpulil rty. „Počkejte chvilku. No, už to

bude deset dní.“

„Neříkal, kam jede, nebo co hodlá dělat?“

„Ne, pane.“

„A od té doby, co odcestoval, jste o něm neslyšel?“

„Ne, pane.“

„Děkuji vám.“

Biggles se vrátil do auta a vyrazil do Scotland

Yardu.

„Pokud Renforda zavraždil Bowden, bude už daleko

za horama,“ řekl otráveně zrzek.

„Můžeš mít pravdu. Pokud však předpokládá, že je

považován za mrtvého, možná tak opatrný nebude,“

odvětil Biggles. „Celá akce musela být pečlivě

naplánovaná, ačkoliv její smysl si zatím netroufám hádat.

Bowden se teď určitě domnívá, že mu záměr vyšel.

Uvidíme.“

Vešli do Raymondovy kanceláře a informovali jej o

nejnovějších poznatcích.

„Našel jste v Bowdenových služebních papírech

něco, co by nás mohlo zajímat?“ otázal se Biggles.

„Ne. Jeho kariéra se vyvíjela úplně normálně, až na

to, že se několikrát dostal do potíží. Jednou ho dokonce

podezírali ze zpronevěry peněz jeho letky. Nic mu však

nedokázali. Žil odděleně od své manželky. Asi se

odcizili, protože několikrát byl nasazen mimo britské

ostrovy. Nejdále sloužil v Suakinu u Rudého moře u

letky létajících člunů. Už je to však hodně dávno a ta

základna byla mezitím vyklizena.“

Biggles povytáhl obočí. „Není to nijak daleko od

místa, kde se zřítil owlet. Může to být jen shoda náhod?

Ať je to jak chce, oblast kolem Suakinu musel znát velice

dobře.“

„A určitě se vyznal i na opačném břehu Rudého

moře. Jednou musel nouzově přistát na arabském pobřeží

jižně od Jiddy, kde pak strávil několik příjemných týdnů

čekáním na letadlo, s místním šejkem, mužem jménem

Ibn Usfa. Toho později přiměl zúčastnit se na večírku

letky jako čestný host.“

„Rozumím,“ řekl pomalu Biggles. „Proč odešel ze

služby?“

„Na vlastní žádost. Zjistil jsem, že byl zoufale

zadlužený, a je pravděpodobné, že když nemohl dostát

svým závazkům, bylo mu doporučeno, aby odešel.“

„Teď mne napadlo…“ vydechl Ginger.

„Copak?“

„Co když využil přátelství se šejkem? Mohl by tam

nepochybně najít skvělé útočiště, jinak bychom jej už

našli – živého nebo mrtvého.“

„Jak by se dostal bez letadla přes Rudé moře? Owlet

shořel.“

„Existují přece takové věci, jako jsou čluny, a

Bowden, který působil v Suakinu, musel vědět, kudy se

dát,“ namítl Biggles. „Musím uznat, že jako vodítko je to

hodně chatrné. Nevím však, kde jinde bychom měli

pokračovat s pátráním. Nějaká souvislost tu být může.

Pokud není tam, můžeme ho hledat kdekoli mezi Káhirou

a Kapským Městem.“

„Výborně,“ prohlásil Raymond. „Vy jste s tím začal,

vy si ho také najděte. Měl byste vyrazit do Suakinu a

zjistit, co se dá. Jestliže tam neuspějete, promluvte si se

šejkem. Možná by vám mohl pomoci, nebo alespoň vnést

trochu světla do Bowdenových plánů. Zdá se, že byli v

dobrém vztahu.“

Je to lepší, než nedělat nic,“ souhlasil Biggles.

„Nemůžeme celou událost už moc dlouho držet pod

pokličkou, protože jestli něco unikne na veřejnost,

novináře bude strašně zajímat, proč ty tajnosti.“

„Měli byste se podívat na tohle,“ řekl generál, vytáhl

z pořadače fotografii a podal ji Bigglesovi přes stůl.

„Udělali ji při šejkově návštěvě letky v Suakinu.

Uprostřed je šejk, po jeho pravici stojí velící důstojník, a

vlevo od něj je sám Bowden. Ti ostatní jsou důstojníci,

kteří u jednotky v té době sloužili.“

Biggles se na fotografii pozorně zadíval, a Ginger,

hledící mu přes rameno, učinil totéž. Šejk navlečený do

arabského oděvu byl zajímavý, aristokraticky vyhlížející

muž ve věku kolem sedmdesáti let. Bowden byl tělnatý

chlapík na první pohled kypící zdravím, jehož růžolící

obličej zdobil knír, tolik oblíbený v RAF.

Biggles vrátil nadřízenému snímek. „Děkuji,“ řekl.

„Až Bowdena uvidím, alespoň ho poznám. Pokud je to

všechno, pane, vydáme se na cestu.“

Během pěti následujících dní od chvíle, kdy Biggles

s Gingerem zamířili k Rudému moři, přistál jejich proctor

nejprve v egyptské Alexandrii, kde si ověřili určité věci a

pokračovali pak do Abu Kary, kde se znovu setkali se

státním zástupcem. Nic nového se nedověděli. Bowden,

jak se zdálo, zmizel tak dokonale jako kámen hozený do

hluboké vody. S doporučujícím dopisem v kapse dorazil

Biggles pátého dne ke svému hlavnímu cíli, k oáze a

vesnici El Bishra, kde měl šejk Ibn Usfa svůj palác.

Nebylo nijak obtížné toto místo nalézt, neboť

pobřeží bylo tak pusté a neplodné, že lidská sídliště se tu

vyskytovala jen vzácně a daleko od sebe. Letiště

scházelo. Ve skutečnosti jej ani nebylo zapotřebí, protože

sabkha, ploché pásy písku a štěrku, se táhly na míle

daleko všemi směry s výjimkou západu, kde se proti

mořskému příboji tyčily hrozivé skalní útesy. Biggles

přistál tak blízko vesnice, jak se jen odvážil. V dohledu

nebylo ani živáčka, a oba letci se proto po zhasnutí

motoru vydali pěšky směrem k paláci, budově z bílých

cihel, která se tyčila vysoko nad shlukem sluncem

vybělených domků. Jedinou zelení široko daleko byly

zde obvyklé datlové palmy nastavující své koruny

ocelově namodralé obloze. Avšak i zelené vějíře jejich

listů visely v ničivém žáru zcela nehybně.

Před nimi se objevil muž. Jakmile je spatřil,

okamžitě zmizel. Po chvíli se objevilo více lidí, a zrzkovi

se zdálo, že v jejich výrazu, se kterým mlčky vyčkávali

příchodu dvou bělochů, vidí cosi nepřátelského.

„Nevím, jestli je moudré chodit tam,“ poznamenal.

„Před pár lety by nám pravděpodobně rovnou uřezali

hlavy,“ řekl nenucené Biggles. „Ale časy se mění. Ať je

tomu jak chce, podle generála se od šejka, který

vystudoval v Anglii, nemáme čeho obával. Není to nic

než pouhá zvědavost. Moc návštěv si tu asi neužijí.“

Ginger byl rád, že se mu dostalo jakési duchovní

útěchy, která mu dodávala odvahy ve chvíli, kdy se

kolem nich začali podmračení snědí Arabové shlukovat

bez jediného slova. Když došli k paláci, obklopoval je

nevelký, ale hrozivě vyhlížející zástup.

„Něco se tu muselo stát, jinak by se tak nechovali,“

řekl tiše Biggles, a aniž by ho napadlo, jak dobrým je

věštcem, dodal: „Jen doufám, že nikdo neublížil šejkovi.

To by nám moc neprospělo.“

Před vchodem do paláce je zastavili dva ozbrojení

černoši,

avšak

Biggles

byl

ušetřen

obtížného

vysvětlování důvodu jejich návštěvy, když zevnitř vyšel

mladý muž, který podle oděvu patřil k místním vysoce

postaveným osobnostem.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal se dokonalou

angličtinou.

„Směl bych požádat o audienci u šejka Ibn Usfy?“

odpověděl Biggles otázkou.

Na tváři mladého muže se na okamžik zračilo

zaváhání. Pak pravil s upřímným, odzbrojujícím

úsměvem: „Pojďte prosím dál. Můj dům, a vše v něm, je

vám plně k dispozici.“

Následovali svého hostitele do prostorné, střídmě

zařízené místnosti. „Posaďte se, prosím,“ řekl mladík a

pokynul jim směrem k pohovce. „Mohu vám po cestě

nabídnout nějaké občerstvení – trochu šerbetu, nebo snad

šálek kávy?“

„Děkujeme vám. Šerbet opravdu přijde vhod. Venku

je docela horko.“

Mladík hlasitě tleskl do dlaní. Odkudsi se vynořil

černoch, vyslechl příkaz vydaný pravděpodobně v

arabštině, uklonil se a zase zmizel.

„Pokud smím hovořit bez vyzvání, mohu vám

poblahopřát ke skvělému zvládnutí mého jazyka?“ otázal

se Biggles.

Tváří mladého muže přelétl poněkud posmutnělý

úsměv. „Nebude vám to připadat tak pozoruhodné, když

vám povím, že mám za sebou tři roky studia na vaší

univerzitě v Cambridgi. Vrátil jsem se teprve přede

dvěma dny, když jsem se dověděl o smrti svého otce.“

Výraz Bigglesovy tváře se prudce změnil. „Vašeho

otce…?“

„Šejk Ibn Usfa byl můj otec. Je mrtev. Taková byla

vůle Boží.“

Biggles se začal zvedat z pohovky. „Je mi to

skutečně líto,“ řekl rychle. „To jsem nevěděl. Nebudeme

vyrušovat…“

Mladý muž zdvihl ruku. „Nemáte se zač omlouvat.

Zůstaňte, prosím. Rád bych vám o té tragické události

něco pověděl. Možná budete schopni vnést do ní trochu

světla. Můj otec, který nikdy nikomu neublížil, byl totiž

zavražděn.“

„Zavražděn? Kým?“ zeptal se ohromeně Biggles.

„To nevíme. Víme pouze to, že se sem před svítáním

vkradl muž, který musel být obeznámen s poměry v

domě. Zabil stráž, vešel do tohoto pokoje, zastřelil mého

otce a uprchl.“

Bigglesova tvář byla navzdory vedru křídově bílá.

„Kdy se to stalo?“

„Před dvěma týdny. Když jsem o tom dostal zprávu,

letěl jsem pochopitelně okamžitě domů.“

„A máte vy nebo někdo v domě ponětí, kdo by ten

odporný zločin mohl provést?“

„Ne. Ale vím, proč to udělal. Můj otec, stejně jako

mnoho šejků na tomto pobřeží a jako jeho otec, byl

vášnivým sběratelem perel. V místních vodách se

vyskytují skvělé perly, pro které se naši lidé potápějí.

Sbírka mého otce byla umístěna zde na tomto stole v

obyčejných skleněných nádobách, aby se pohledem na ně

mohl potěšit kdokoli. Může se vám zdát pošetilé

ponechávat takto volně celé jmění, které perly

představovaly, ale můj otec jakožto čestný člověk

považoval za nemyslitelné, že by se jich kdokoli chtěl jen

dotknout. Byly tu vystaveny po celé roky a teď zmizely.

Vrah přišel nad veškerou pochybnost právě kvůli nim.

Ale já vás tu obtěžuji svými problémy. Mohu vám být

nějak užitečný namísto mého otce, kterého jste si přáli

navštívit?“

„Patrně ano,“ řekl pomalu Biggles, když si s

Gingerem vyměnili významné pohledy. „Věc, kvůli které

přicházíme, souvisí téměř jistě s tím, co jste nám právě

řekl. Jsme policejní důstojníci z Londýna. Slyšel někdo

tady nebo ve vesnici té noci, kdy došlo k vraždě, hluk

letadla?“

„Ano. Řekli mi, že letadlo tu skutečně slyšet bylo,

ale není to zase nic tak neobvyklého. Nespojoval jsem to

s otcovou smrtí.“

„Slyšel někdo to letadlo přistávat?“

„Ne.“

„Jak byla zavražděna stráž?“

„Úderem těžkým předmětem do hlavy.“

„Mohla to být například rukojeť revolveru?“

„Ano, myslím, že mohla, stejně jako kterýkoliv jiný

tupý předmět.“

„Něčemu ale nerozumím. Jak se to mohlo stát?

Pokud přece strážný viděl přicházet cizince, musel být ve

střehu dříve, než se dokázal přiblížit na vzdálenost, ze

které mohl zaútočit?“

„I já si to myslím.“

„Pokud by se však strážnému zdálo, že v

návštěvníkovi poznává přítele vašeho otce, poplach by

jistě nevyvolal.“

„Samozřejmě, že ne. Naopak by ho zdvořile uvítal.“

„To by vysvětlovalo nedostatek jeho ostražitosti.“

„Vysvětlení by to být mohlo. Těžko by mne napadlo

jiné. Cizí osobu, ať černou či bílou, by strážný rozhodně

nevpustil.“

„Nebudu vás trápit líčením podrobností jiné vraždy,

ke které došlo na opačném břehu, a jejímž vyšetřením

jsem pověřen,“ řekl Biggles. „Protože je však možné, že

obě vraždy spáchal tentýž člověk, musím vás požádat

ještě o chvíli strpení. Je to nyní stejně tak ve vašem

zájmu jako v mém.“

„Jsem vám zcela k dispozici.“

Při těch slovech se objevil muž s občerstvením, a

nastala krátká odmlka v hovoru.

„Setkal jste se tu někdy s důstojníkem RAF jménem

Bowden?“ pokračoval pak Biggles.

„Nikdy jsem ho neviděl, ale slyšel jsem o něm od

otce.“

„Byl zde asi před třemi lety po nějaký čas hostem?“

„Ano. Tehdy jsem právě odjel do Cambridge.“

„Znal zabitý strážný Bowdena?“

„Určitě. Po celý život sloužil mému otci v tomto

domě a nejen to. Doprovázel ho jako stráž i na cestách.“

„V tom případě myslíte, že by Bowdena nezastavil?“

„Ne. Přijal by jej s úctou.“

„Dá se předpokládat, že Bowden, když zde pobýval,

viděl perly vašeho otce?“

„Těžko si jich mohl nevšimnout. Ležely vystaveny

na stole a nikdo je nikdy neukrýval. Můj otec byl na ně

pyšný, protože šlo o jeho zálibu. Rád je ukazoval hostům.

Každá perla byla jedinečná a skvělá. Menší nebo špatně

tvarované kusy prodával obchodníkovi.“

„Kdo byl ten obchodník?“

„Řek jménem Janapoulos ze Suakinu na druhém

břehu.“

„Poznal byste otcovy perly, kdybyste je znovu

spatřil?“

„Ty výjimečné ano. Můj otec je znal jako své děti.

Nenajdete dvě naprosto shodné perly. Kromě odlišné

velikosti, barvy, váhy a lesku jsou tu pokaždé nepatrná

zvláštní znamení – drobné pukliny, viditelné pouze

zvětšovacím sklem, které dělají z každé perly jedinečný

kousek. Otec si vedl záznamník, v němž uváděl popis

každé z nich. Jak jsem vám již řekl, byla to jeho záliba.

Tady má člověk sotva co jiného na práci.“

„Bylo by ode mne příliš troufalé, kdybych vás

požádal o zapůjčení toho záznamníku?“

„Je váš. Doufám, že vám pomůže dostat vraha mého

otce do rukou spravedlnosti.“ Mladý šejk se smutně

pousmál. „Bez perel není stejně k ničemu.“

„Díky. Bez něj by nebylo možné perly, které se

rozhodně dříve či později někde objeví, identifikovat. A

teď k tomu Řekovi ze Suakinu. Cestoval váš otec za ním,

když měl perly na prodej, nebo přicházel ten člověk

sem?“

„Zastavoval se zde pravidelně, aby zjistil, zda mu

otec nechce něco nabídnout. Navštěvoval samozřejmě i

jiné šejky. K cestám podél pobřeží používá člun.“

„Pokládáte jej za důvěryhodného člověka?“

„Má velmi dobrou pověst, a můj otec jej za

důvěryhodného jistě považoval, jinak by s ním neměl nic

společného.“

„Jsou v okolí ještě další obchodníci s perlami?“

„Jen příštipkáři. Nejproslulejší je Janapoulos. Jistě je

znám i v Londýně a Paříži.“

„Má v Suakinu obchod?“

„Ne. Žije v domě Villa Verde ve Stretta Gonzales.“

Mladík se náhle zamračil. „Nemyslíte si snad, že by

on…“

„Ukradl perly? Rozhodně ne. Jako profesionální

obchodník musí vědět, že by byly rozpoznány, kdyby se

je někde pokusil prodat. Sotva by byl takový blázen, aby

riskoval svou pověst. Mohl by nám však pomoci.“

„Jak?“

„Možná, že mu zloděj perly nabídl.“

„I kdyby k tomu došlo, nejsem si jist, že by je

poznal, neboť můj otec nedovolil nikomu, aby je bral do

ruky. Kromě toho jsou perly mého otce tím posledním,

co by Janapoulos v Suakinu čekal, že mu někdo nabídne.

Věděl stejně dobře jako všichni ostatní, že nikdy nemají

opustit tento dům.“

„Tak mohl alespoň zaslechnout nějaké klepy.“

Biggles vstal. „Nepovažujte, prosím, za nezdvořilé, že

hned odcházíme, ale jak sám uznáte, nejdůležitější je teď

čas.“

„Chápu. Pokud však vám budu moci být ještě nějak

prospěšný, neváhejte se na mne obrátit.“

„Děkujeme vám.“

Biggles s Gingerem se rozloučili a vrátili se k

letadlu.

„Příjemný chlapík,“ poznamenal Ginger.

„Zloděj, který zavraždil jeho otce, by mohl našeho

přítele snadno změnit v člověka, který nás nesnáší.

Zvlášť tehdy, když se ukáže, že vrahem je Angličan.

Jenomže darebák a vrah na takové následky svého činu

nikdy nepomyslí.“

„Myslíš, že to udělal Bowden?“

„Nemám z toho vůbec žádnou radost, ale všechny

okolnosti tomu nasvědčují, a my před nimi nemůžeme

zavírat oči. Pojďme si to shrnout. Bowden byl na mizině.

Věděl, že tady jsou perly nikterak nestřežené s výjimkou

strážného, který jej znal jako šejkova přítele. Znal cestu

palácem. Té noci zde byl slyšet hluk letadla a Bowden

letadlo měl. Alespoň do doby, než se zřítilo v Africe.

Důvod, proč si ho pořizoval, je sice nejasný, ale také

podezřelý. Navenek mělo posloužit k překonání rekordu

v letu do Kapského Města. To je samo o sobě směšné.

Bowden musel moc dobře vědět, že zvolený stroj na to

nestačí. Proč tedy vybral právě owlet, určený k nočním

letům, když za letoun neplatil a mohl tedy jistě dostat

rychlejší stroj? Bezesporu mohl získat letadlo mnohem

vhodnější. Potom byl nalezen zničený stroj a tělo

objevené uvnitř Bowdenovi nepatřilo. Jak se to stalo?

Kam Bowden zmizel? Pokud mu nešlo o perly, co tedy

zamýšlel? Nějaký záměr měl určitě, a pokud to bylo

cokoli zákonného, proč se dosud neobjevil?“

„Vypadá to zcela jasně,“ souhlasil Ginger. „Kromě

toho máme zjištěno, že Bowdenovy služební záznamy

nejsou tak docela bez poskvrny.“

„Podívejme se na to ještě z jiného úhlu,“ pokračoval

Biggles. „Jediný způsob, jakým se sem cizinec může

dostat, aniž by musel podstoupit zdlouhavé, obtížné a

nebezpečné putování, je cesta vzduchem. Bowden je

pilot. Jediné, co potřeboval, bylo letadlo. Mladého

Renforda znal. Věděl o něm, že se zbláznil do létání a že

má spoustu peněz. Když proto Renfordovi navrhl pokus o

překonání rekordu, jistě v něm našel nadšeného

posluchače. Mladík posléze zmizel a máme důvodný

předpoklad, že tělo v troskách letadla bylo jeho. Pokud je

úvaha přesná, zaplatil ten nešťastník za letadlo dvakrát –

podruhé vlastním životem!“

„Mohl být Renford do loupeže zapleten?“

„Mohl by být, ale nevěřím tomu. Měl větší zájem o

létání než o perly. Kromě toho pro něj peníze nebyly

problémem. Jediné, co Bowden potřeboval udělat, bylo

přistát jako my na sabkha, nechat Renforda, aby se

postaral o stroj, dojít do paláce, sebrat perly a zmizet.

Možná jsem na úplně špatné stopě, ale všechno do sebe

zapadá tak přesně, že jsme k těmto závěrům přímo

tlačeni. Pokud se nemýlím, pak šlo o dábelský plán,

protože musel počítat i s vraždou Renforda.“

„Proč by jej Bowden musel zabíjet?“

„To je nabíledni. Co se přesně v letadle stalo, to se

možná nedozvíme nikdy. Renforda třeba mohlo zajímat,

co Bowden dělá, a mohl klást nepříjemné otázky. Jsem

přesvědčen, že vražda Renforda byla v Bowdenově plánu

od samého počátku, protože měla posloužit dvěma cílům.

Nejen že ho zbavila možného podezření, ale také

umožnila, aby byl Bowden pokládán za mrtvého. Nebylo

by došlo k žádnému rozruchu, k žádným pochybnostem.

Během několika dní by se na havárii zapomnělo. Jak

jednoduché.

Můžeme se také ptát, proč se Bowden vybavil

padákem? Měl snad strach? To není pravděpodobné.

Spíše to byla další část jeho plánu. Renford žádný padák

neměl, jinak by se ve vraku našla alespoň přezka nebo

uvolňovač. To jediné, co potřeboval Bowden udělat, bylo

zastřelit partnera a vyskočit. Nikoho by nenapadlo

uvažovat o vraždě a spojovat krádež klenotů v Arábii s

nehodou v Africe. Proč také? Bylo to chytré – ďábelsky

chytré. Je pravda, že jsem před šéfem zpochybňoval

totožnost těla, ale v duchu jsem si byl jist, že jde o

Bowdena. Což jen dokazuje, jak snadno se člověk

zmýlí.“

„Uvažoval jsi o nějakém podvodu?“

„Myšlenka na podvod mi nepřišla na mysl a vražda

už vůbec ne. Jen mě zaujal údajný důvod letu strojem,

který by musel dělat zázraky, aby uspěl. Pak už jeden

poznatek vedl k dalšímu. Teď je na řadě řecký obchodník

s perlami ze Suakinu. Pokud jej Bowden znal, což je

pravděpodobné vzhledem k tomu, že tu kdysi sloužil,

mohl jej navštívit a pokusit se mu prodat perly za

hotovost, kterou zřejmě nutně potřebuje.“

„Teď střílíš naslepo.“

„Ne tak docela. Když se podíváš na mapu, zjistíš, že

k havárii došlo nedaleko od jedné z nemnoha železnic v

tamní oblasti, která spojuje Atbaru se Suakinem a Port

Súdánem. Může jít jen o náhodu, ale protože byl

Bowdenův plán tak důkladně promyšlen, mám pocit, že o

náhodu nepůjde. Jistě se mu nechtělo capkat takovou

dálku ve vyprahlé místní krajině.“

„Takže si myslíš, že zastřelil Renforda, vyskočil a

nechal letadlo se zřítit?“

„Přesně tak.“

„A pak se vydal k železnici, kde nasedl do vlaku?“

„Ano.“

„Ano, ať již proto, že znal tamního obchodníka s

perlami, nebo aby tam nastoupil na lod, která ho měla

doslat ze země. Dozvíme se to na místě. A už dost řečí.

Nastupovat, pokračujeme.“

Za necelé dvě hodiny překonali vzdálenost k

africkému pobřeží a stanuli v úzké uličce suakinského

přístavu, kde bydlel člověk, jenž vykupoval přebytečné

šejkovy perly. Po chvilce hledání, kdy se pracné probíjeli

uličkami města, se dostali až k jeho vile, kde se dověděli,

že obchodník je doma a podařilo se jim dosáhnout

okamžitého přijetí v jeho pracovně.

„Pokud jsem správně informován, pane Janapoulosi,

pak míváte někdy na prodej perly?“ začal Biggles.

Řek přisvědčil. Jeho vystupování byla zdvořilost a

uhlazenost sama.

„Máme zájem pouze o perly té nejvyšší kvality.“

Janapoulos udělal lítostivé gesto. „Je mi velmi líto,“

pravil smutně. „Jsem chudý muž a nemohu si dovolit

obchodovat s perlami takové ceny. Jaká škoda. Pokud

byste mne bývali na svůj příjezd předem upozornili, nebo

kdybyste se zde pár dní zdrželi, mohli bychom udělat

obchod.“

„Chcete říci, že takové perly máte?“ nastražil se

Biggles.

„Nějaké se ke mně dostaly. Byly velice krásné.

Bohužel příliš krásné, přespříliš krásné na mou hubenou

kapsu.“

„Smím se zeptat, kdo vám ty perly přinesl?“

Zdálo se, že se Biggles trochu unáhlil, neboť Řekovy

oči se podezíravě zúžily. „Zásadně nejmenuji své

zákazníky,“ řekl suše. „Sám byste to ocenil.“

Biggles přisvědčil, a zkusil to jinak. „Jsme přátelé

šejka Ibn Usfy. Toho jistě znáte.“

„Samozřejmě. Znám jej dobře. Ušlechtilý muž, a

můj velice dobrý zákazník.“

Biggles pomalu pokračoval s očima upřenýma do

obchodníkovy tváře. „Víte o tom, že byl zavražděn?“

Na Řekově ohromení nebylo nic předstíraného. Jeho

tmavé oči zaplnilo zděšení a ze tváří mu vyprchala barva.

„Zavražděn?“ vydechl. „Je to možné? Jak? Kým?“

„To se právě snažíme zjistit,“ tiše odpověděl

Biggles. „Budu doufat, že mi upřímnost splatíte stejnou

mincí. Jsme detektivové z Londýna. Právě se vracíme z

El Bishry, kde nám šejkův syn řekl o vašich obchodech s

šejkem Usfou. Napadlo nás, že byste nám mohl pomoci.“

„Ale jak? Co bych já mohl vědět?“

„Vrah ukradl šejkovu sbírku perel. Teď už znáte

důvod mé návštěvy.“

Na Řekovo rozrušení bylo až bolestné se dívat. Na

chvíli nebyl vůbec schopen slova. Pak zabreptal: „Ale

nemyslíte si, že já…“

„Ne, ne,“ ujistil ho Biggles. „Musíte ale pochopit, že

všichni z jeho okolí budou podezřelí, dokud nezjistíme

pravdu. Byl jsem ujištěn, že se těšíte nejlepší pověsti.“

„Řeknu vám všechno, co vím,“ řekl obchodník, když

si navlhčil rty. „Na začátku jste říkal…“

„Na tom nezáleží,“ přerušil jej Biggles. „Kdo k vám

ty skvělé perly přinesl? Byl to běloch? Angličan?“

„Ano.“

„Viděl jste ho už někdy předtím?“

„Ano, ale už před léty. Skoro jsem už na něj

zapomněl. Byl důstojníkem Royal Air Force, a sloužíval

tady.“

„Dokážete si vzpomenout na jeho jméno?“

Řek usilovně pátral v paměti. „Uniklo mi to. Rew…

Bow…“

„Bowden?“

„To je to jméno.“

„Jak jste se s ním seznámil?“

„Viděl jsem ho dvakrát. Poprvé to bylo v El Bishře,

kde byl v paláci hostem šejka Usfy. Hovořili jsme o

perlách. Později mne navštívil zde. Skončil s létáním a

zeptal se mne, jestli od něj budu vykupovat perly, když si

koupí člun na jejich lov.“

„A vy jste souhlasil?“

„Samozřejmě. Perly jsou mé živobytí.“

„A přesto, když příště přišel a přinesl vám perly,

nekoupil jste je. Proč?“

„Důvod jsem vám řekl. Nemohu si dovolit takové

vzácnosti.“

„Byl to jediný důvod?“

„Ne. Abych byl upřímný, když mi neřekl, jak k nim

přišel, pojal jsem jisté podezření. Člověk musí být

opatrný.“

„Jinými slovy jste měl podezření, že jsou ty perly

kradené?“

„Po pravdě řečeno mne to napadlo. Nebyl jsem si ale

jist. Chyběl mi důkaz. Byl jsem zmaten, protože jsem

neslyšel o žádné krádeži perel, a tady se zprávy šíří

rychle.“

„To věřím,“ zamumlal Biggles. „Takže jste žádnou

nekoupil.“

„Koupil jsem jednu, jen malou, protože ten Bowden

naléhavě potřeboval peníze. Mám ji tady – v sejfu.“

„Nepoznal jste v ní součást šejkovy sbírky?“

„Ne, Bůh mi buď svědkem. Proč bych měl? Neznal

jsem podrobně perly šejka Usly. Nikdy jsem je neměl v

ruce. Kromě toho vím, že by se se svými perlami nikdy

nerozloučil, což byl další důvod, proč mne nenapadlo, že

by mohly být jeho. Jak by mne, prosím vás, mohlo

napadnout, že běloch provede něco takového?“ Vypadalo

to, že Řek je skutečně nešťastný.

„Mohly by takové perly pocházet ještě odjinud?“

otázal se Biggles, a podezíravě si obchodníka měřil.

Řek rozhodil rukama. „Vážený pane, téměř každý

šejk kolem Arabského zálivu sbírá perly. Tak to tu jde už

po staletí. Někdy se některá dostane k nepoctivci, ale ten

bývá rychle odhalen. Nevěřil jsem tomu Bowdenovi.

Když se nad tím zamyslím, řekl bych, že jsem mu nikdy

úplně nevěřil. Právě proto mne napadlo, že mohl perly

získat nezákonnou cestou a rozhodl jsem se jednu si u

sebe nechat pro případ, že by začalo vyšetřování.“

„Kolik jste za ni zaplatil?“

„Asi pět set liber.“

„Asi? Vy to nevíte přesně?“

„Ne. To záleží na momentálním měnovém kurzu.

Peníze jsem mu vyplatil na jeho žádost zčásti v

egyptských librách, něco také v dolarech, ale hlavně ve

francouzských francích.“

„Takže jste mu platil hotově.“

„Ano. Požádal mne o to.“

„To už ve vás muselo samo o sobě vzbudit

podezření.“

Řek pokrčil rameny. „Řekl jsem vám přece, že byl

bez peněz.“

„Neříkal, proč chce franky?“

„Ne, ale myslel jsem si, že to vím. Měla připlout

francouzská loď Charbonniere, která mířila do

Marseilles.“

„Nalodil se na ni?“

„Ano.“

„Jak to víte?“

„Viděl jsem ho.“

„Proč jste se tak zajímal o jeho konání?“

„Chtěl jsem vědět, kam budou směřovat perly.

Mohlo mi to být jen ku prospěchu. Mohu vám už asi říci i

zbytek té záležitosti. Bowden se mne ptal, kde může

nejlépe zpeněžit své perly, a já mu poradil, že

samozřejmě v Paříži. Ta představuje největší světový trh

perel. Dal jsem mu dokonce jméno a adresu tamní firmy

Cortons v Rue de la Paix, kam posílám zákazníky s

perlami příliš nákladnými na uplatnění na místních

trzích. A abyste věděli úplně všechno, dal jsem mu i

doporučující dopis. Mohl jsem to udělat, protože mne u

firmy Cortons dobře znají.“

„Dostáváte z takových obchodů provize?“

„Jistě. Proč ne?“

„To je v pořádku, pane Janapoulosi,“ řekl Biggles a

sahal po klobouku. „Děkuji vám za spolupráci. Velmi

jste nám pomohl a já na to nezapomenu.“

„Doufám, že to pro mne nebude znamenat nějaké

potíže,“ ozval se úzkostlivé Řek. „Snažím se vést

obchody poctivě, ale někdy je to velice obtížné.“

„Tím jsem si jist,“ odpověděl suše Biggles, stojící již

ve dveřích. „Nemyslím si však, že byste se měl čeho

bát.“

„Co mu říkáš?“ otázal se Ginger, když odcházeli.

„Je v pořádku,“ řekl Biggles. „Tak v pořádku, jak

jen může být obchodník v těchto končinách. S nějakými

podezřelými zákazníky se zaručeně stýkat musí. Jsem si

naprosto jist, že nevěděl, odkud ty perly pocházejí, ale

bylo mu jasné, že jde o ,horké zboží‘, a proto s nimi

nechtěl nic mít. To dost napovídá o jeho zásadách i

smyslu pro čistou hru. Muselo to pro něj být skutečně

veliké pokušení. Může být pravdou i to, že si skutečně

nemohl dovolit koupit jich víc, ačkoli byl Bowden

ochoten prodat třeba všechny, neboť celá sbírka musela

mít cenu miliónu. Když však teď víme, že naše teorie o

Bowdenovi nebyla mylná, vyrazíme do Paříže. Linkové

lodě jsou většinou pomalé, takže bychom se do Rue de la

Paix mohli dostat dříve, než tam dorazí on.“

„Už se těším, jak se pan Bowden zaraduje, až uvidí,

že na něj čekáme,“ ušklíbl se zrzek.

„Až budeme v Alexandrii tankovat, připomeň mi,

prosím tě, abych poslal Marcelovi do Sureté telegram, že

nás má čekat na letišti Le Bourget. My ve Francii nikoho

zatknout nemůžeme, a budeme proto potřebovat jeho

pomoc. Také ho musím požádat, aby zjistil, kdy

Charbonniere dopluje do Marseilles.“

„Ty tam na něj nechceš počkat?“

„Ne. Musí do Paříže, a řekl bych, že nebude ztrácet

čas. Bude se chtít zbavit perel tak rychle, jak jen to půjde.

I kdyby snad náhodou nezamířil přímo do Paříže, bude

někde ve Francii, a policii by nemělo trvat příliš dlouho

jeho vypátrání. Sám Bowden nebude příliš počítat s

potížemi.“

„Jestli vím něco jistě, tak to, že stráví zbytek svého

života přemítáním, kde měl jeho plán trhlinu,“ řekl

Ginger. „Byl tak jednoduchý a dokonale propracovaný,

že ani já si pořád nejsem jistý, kdy selhal.“

„Jednou z hlavních chyb byl nákup letadla k účelu,

který nemohlo splnit,“ prohlásil Biggles. „Možná, že šlo

o nejvhodnější typ stroje pro cíl, který měl Bowden

skutečně na zřeteli – totiž pro noční přistání v Arábii.

Rozhodně se však nehodil pro jeho oficiální záměr,

kterým mělo být překonání rekordu v letu do Kapského

Města. A teď už pojď.“

Marcel čekal na kraji přistávací dráhy pařížského

letiště, kam proctor doroloval.

„Zdravím tě, stará vojno,“ pozdravil Bigglese

zvesela. „Podle barvy pleti bych řekl, že sis pobyl na

jihu.“

„Tomu říkám detektivní důvtip, zvlášť když jsi ode

mne dostal telegram z Egypta,“ ušklíbl se Biggles. „Jak

to vypadá s lodí, o které jsem se zmiňoval, s

Charbonniere? Už jsi zjistil, kde je?“

„Pochopitelně. Dnes ráno zakotvila v Marseilles.“

„Výborně. V tom případě mám ještě dost času ti

vysvětlit, oč mi jde, než se do toho pustíme. Pojďme si

něco zakousnout do téhle jídelny. Posledních deset dní

jsme strávili víc ve vzduchu než na zemi a tam ti nikdo

pořádné jídlo nedonese. Začínám si už připadat jak

toulavý egyptský pes.“

U stolku v klidném koutě malé restaurace vysvětlil

Biggles

svému

francouzskému

kolegovi

hlavní

skutečnosti případu, kvůli kterému strávil tolik času ve

vzduchu. „Kdybych čekal, že Bowden dorazí do Anglie,

sebral bych si ho doma sám, ale k tomu vůbec nemusí

dojít,“ uzavřel své líčení. „Až bude mít v kapse peníze,

může zůstat ve Francii, nebo se vydat kamkoli jinam.“

„Bude jistější dokončit práci tady,“ souhlasil Marcel.

„Pokud bys tolik toužil po tom, aby se ten gentleman

dostavil zpátky do vlasti, nebude potíž požádat o jeho

vydání, když ho budeme mít za katrem, jak ty tak rád

říkáš. Počkáme, až to zhltneš, abys nám neumřel hlady, a

pak se spolu vypravíme za panem Cortonem z firmy

Corton a Cie. Je to velká a proslulá firma, a pan Corton

udělá, oč jej požádám. Najdeš u nich nejlepší perly na

světě.“

Za chvíli je již odváželo taxi do věhlasné ulice

pařížských klenotníků, a poté, co se u vchodu Marcel

prokázal služebním průkazem, byli uvedeni do kanceláře

pana Cortona staršího. Když se na vyzvání hostitele

posadili, Biggles po Marcelově vybídnutí vylíčil celou

situaci.

„Co si přejete, abych udělal já?“ zeptal se pan

Corton.

Biggles položil na stůl šejkův záznamník s popisem

uloupených perel. Jestliže sem Bowden dorazí a nabídne

perly, můžeme si snadno ověřit jejich původ,“ řekl.

„Nesmíme ovšem udělat, chybu. Navrhuji proto

následující postup. Když Bowden přijde, řekněte mu, že

perly koupíte, ale vzhledem k jejich mimořádné kvalitě

vám bude trochu déle trvat jejich ocenění.“

„Tak bych postupoval v každém případě,“ prohlásil

Francouz.

„Můžete Bowdena požádat, aby počkal, nebo aby se

zastavil za určitou dobu. Získáte tak dost a dost času

přesvědčit se, zda jde skutečně o perly, jež byly

uloupeny. Bude-li tomu tak, zavoláte panu Brissacovi na

policejní ředitelství. Budeme tam vyčkávat. Protože

nevíme, kdy přesně Bowden přijde, nechceme tu čekat

celý den a možná i dva dny, abychom vás nerušili v

práci. Jakmile od vás dostaneme zprávu, vyrazíme sem,

toho muže zatkneme a odvezeme si ho.“

„Bien entendu,“ uklonil se pan Corton. „Rozumím.

Vše bude tak, jak říkáte.“

„Merci bien, monsieur. Děkuji vám, pane.“

Vyšetřovatelé se poté odebrali do Marcelova úřadu,

aby vyčkali na poslední dějství dramatu, jehož byli dosud

svědky.

Biggles pochyboval o tom, že by Bowden využil

doporučujícího dopisu od řeckého obchodníka ještě téhož

dne. Zmýlil se v odhadu. Hlavním důvodem vrahova

spěchu bylo patrně to, co předpokládal i Biggles, a co

ostatně bylo za daných okolností pochopitelné. Šlo o

Bowdenovu snahu zbavit se perel co možno nejrychleji.

Ať však byly důvody jeho spěchu jakékoli, skutečností

bylo, že krátce po třetí hodině odpoledne zazvonil na

Marcelově stole telefon, a klenotník Corton oznámil

trojici detektivů, že očekávaný muž s perlami se dostavil.

Nyní odešel, ale vrátí se přesně v pět, aby uzavřel

obchod, pokud ocenění perel dopadne příznivě. Podle

slov pana Cortona nebylo sporu o tom, že všechny perly,

které donesl, jsou přesně popsány v záznamníku

zavražděného šejka Ibn Usly.

„Máme všechno, co jsme potřebovali,“ řekl

Marcelovi Biggles. „Počkáme si tam na něj.“

„Vezmu s sebou dva své nejlepší muže pro případ,

že by dělal potíže. Obviníme ho z vraždy a pochybuji, že

se bude chovat jako beránek.“ řekl Marcel. „Nemám rád

pěstní souboje.“

„Má zbraň,“ upozornil jej Biggles, „a jestli jen

trochu znám tenhle typ lidí, nenosí ji jen pro parádu. Tu

zbraň chci. Měla by nám posloužit jako předmět doličný,

protože mám u sebe kulku, jež usmrtila jeho partnera

Renforda. Toutéž zbraní byl nepochybně zavražděn také

šejk.“

Několik minut před pátou byli všichni tři i s

klenotníkem v Cortonově kanceláři a domlouvali

poslední podrobnosti chystané akce. Marcel s sebou

přivedl dva policisty v civilu a rozestavěl je tak, aby na

první pohled vypadali jako náhodní zákazníci nebo

prodavači. Uniformu si nenavlékl ani Marcel.

„Velmi rád bych před svědky z Bowdenových úst

slyšel, že perly patří jemu,“ řekl Biggles panu Cortonovi.

„Potřeboval bych proto od vás, abyste mu položil

takovou otázku, aby musel vlastnictví jednoznačně

potvrdit.“

„Stane se,“ zněla stručná odpověď

„Jen tak ze zvědavosti byste se ho mohl mezi řečí

zeptat, jak k perlám přišel. Nepochybuji, že takový dotaz

očekává, a má na něj připravenou odpověď. Moc by mne

zajímalo, jakou báchorkou nás počastuje.“

„Jistě, pane. Zařídím to.“

Vše bylo domluveno a rozestavěli v místnosti tak,

aby léčka nebyla na první pohled zřejmá.

Nemuseli čekat dlouho.

Pár minut po páté se ozvalo zaklepání. Když se pak

dveře tiše otevřely, vstoupil vedoucí obchodu a s úklonou

uvedl do kanceláře Bowdena. Vrah a prodavač perel si

sice oholil knír, ale Ginger nezaváhal ani na vteřinu a

poznal ho okamžitě, ačkoli ho znal pouze z fotografie.

„Pojďte dál, pane,“ zval Bowdena Corton sedící za

stolem.

„Díval jste se na ty perly?“ zeptal se Bowden, a s

úsměvem ve tváři postoupil vpřed.

,Ano, pane. Jsou úžasné, jsou tak nádherné, že

podněcují moji zvědavost,“ odpověděl Corton. „Smím se

proto zeptat, kde jste je získal?“

„Záleží na tom?“

Corton udělal nepatrné omluvné gesto. „Chápejte, že

zvláště u nových zákazníků musíme být opatrní. Sám to

oceníte.“

„Samozřejmě.“

„Ty perly jsou skutečně vaše?“

„Samozřejmě.“

„Ale ještě jste mi neřekl, odkud pocházejí.“

„Získal jsem je, když jsem před časem obchodně

cestoval po malabarském pobřeží.“

„To je ale zvláštní,“ zadumal se Corton. „Víte, perly

jsou mé živobytí a vyznám se v nich. Nehodlám

zpochybňovat vaše tvrzení, ale jsem si téměř jist, že

pocházejí z Rudého moře.“

Možná zašel příliš daleko.

V Bowdenových očích problesklo podezření.

„Pokud je nechcete, vraťte mi je,“ odsekl stroze.

Současně přelétl místnost pohledem, a v tu chvíli se k

němu přitočil Biggles.

Biggles později líčil, že v následujících okamžicích

se vše seběhlo tak rychle, že se policisté nestačili

rozhoupat. Všichni kdož předpokládali, že Bowden bude

zaskočen a díky tomu proběhne jeho zatčení jako po

másle, se zmýlili. Jakmile se Bowdenovy oči střetly s

Bigglesovým

pohledem,

jeho

tvář

zpopelavěla.

Znamenalo to, že nejenom Bigglese poznal, ale že také

zná jeho současné zařazení u letecké policie…

S tím Biggles nepočítal, ačkoli – jak později sám

přiznal – ho to mělo napadnout. Bowden přece dlouhou

dobu pracoval v Gatwicku, v místě kde sídlil operační

štáb letecké policie!

Ať tomu však bylo jak chtělo, nyní se projevila

Bowdenova

schopnost

okamžitého

rozhodování

vycvičená při létání. Nepochybně ihned pochopil situaci.

Bleskově se obrátil, prosmýkl se kolem Marcela, který se

jej marně pokusil zastavit, a v okamžiku byl u dveří.

Rozrazil je tak prudce, až oba strážníci, kteří je měli

střežit, zavrávorali. Bowden mezi nimi proběhl, propletl

se mezi hrstkou zákazníků v prodejně a vyběhl na ulici.

Biggles s Gingerem vyrazili za ním, ale srazili se s

létacími dveřmi. Když se konečně dostali ven, Bowden

měl před nimi značný náskok, hnal se tryskem ulicí bez

ohledu na kvílející brzdy, na troubení klaksonu a vzteklé

výkřiky řidičů.

„Ztratili jsme ho,“ napadlo Gingera, který ho

následoval na vozovku a zděšeně uskočil zpátky na

chodník, když ho jen o vlásek minul rozjetý taxík. Na

několik okamžiků se zdálo zcela jisté, že se Bowdenovi

podařilo uniknout.

Potom však znovu zaječely brzdy a pouliční provoz

se zastavil. Hluk motorů se náhle ztišil, houkačky umlkly

a do toho podivného uklidnění ruchu zazněl pronikavý

ženský výkřik.

Ginger nemohl vidět, co se přesně seběhlo, protože

právě v kritické chvíli se mezi něj a uprchlíka vtlačila

dodávka. Viděl však muže vyskakující z aut, a pochopil.

Jakmile oběhl dodávkový automobil, měl situaci před

sebou jako na dlani. Bowden ležel pod koly nákladního

vozu, za jehož volantem seděl křídově bledý řidič a

divoce gestikuloval na několik kolemjdoucích, kteří mu

jeden přes druhého radili, co má udělat – couvnout,

popojet nebo zůstat stát.

Ginger dohonil Bigglese uprostřed vozovky a

zastavil se. Hned nato doběhl Marcel. Také on strnul.

Nikdo z trojice nepromluvil. Nebylo co říci…

Pak Marcel vykročil ke službu konajícímu

strážníkovi, který si k místu nehody prorazil cestu rychle

se shlukujícím davem. „Jak vážně je zraněn?“ zeptal se.

„Je mrtev,“ ozval se někdo. „Kola ho přejela. Viděl

jsem to na vlastní oči. Ten chlap musel být šílenec.“

Z dálky se rychle blížila sanitka s ječící sirénou.

Biggles pohlédl na Marcela. „To je k vzteku,“

zavrčel. „Co teď uděláme?“

„Ty nemůžeš dělat vůbec nic,“ odpověděl Marcel.

„Bude nejlépe, když to necháš na mně. Postarám se o to

sám.“

„Díky,“ řekl Biggles. „V tom případě vyrazíme

domů a oznámíme Raymondovi, k čemu došlo. Později

se vrátím. Zatím bys mohl pro mne něco udělat. Zajisti u

pana Cortona perly i záznamník, který jsem u něj nechal.

Jakmile ukončíme případ, dopravím ho tam, kam patří. V

Bowdenově kapse nejspíš najdeš revolver. Jestli je ten

lump po smrti, nebudu ho už potřebovat jako důkaz, ale

tuze rád bych porovnal kulku, která zabila Renforda,

kvůli dokumentaci.“

„Zařídím,“ slíbil Marcel.

„Dobrá. Nechávám to na tobě. Uvidíme se později.“

Biggles se otočil a odcházel.

„Bowden musel být blázen, když se takhle

zachoval,“ poznamenal Ginger v taxíku, který je odvážel

na letiště.

„Byla to jeho jediná příležitost k úniku, a on ji

využil. Svým způsobem mu to ostatně vyšlo,“ řekl

Biggles pochmurně. „Věděl, že nemá co ztratit kromě

života, o který nakonec skutečně přišel. My měli proti

němu všechno, co jsme potřebovali. Ten lotr mě musel

od vidění znát. Mělo mě to napadnout, ale člověk

nedokáže domyslet každý detail.“

„Měl jsi dost starostí, abys vyřešil chladnokrevnou

vraždu a mám za to, že jsme ji už prokázali. Málem by

skončila v záznamech jako náhodné úmrtí. Úmrtí někoho

úplně jiného.“

„Což dosvědčuje to, že si člověk nikdy nemůže být

ničím jistý. Dokonce ani smrtí ne,“ řekl unaveně Biggles.

„Máš pravdu, jestli tedy vůbec šlo o úkladnou vraždu!“

„Samozřejmě že ano!“ zavrčel zrzek. „Ty vraždy

byly nakonec tři a vyšlo to díky náhodě.“

„Neříkal bych tomu náhoda,“ odpověděl Biggles.

„Řekněme, že všechno vyšlo najevo kvůli vrahově chybě,

kterou byl výběr stroje naprosto nevhodného k účelu,

jemuž měl údajně sloužit. Většina vrahů naštěstí nějakou

hrubku udělá. Právě proto se jim podaří zmizet jen ve

výjimečných případech.“

„A všechno to vlastně začalo tím nouzovým

přistáním. Když šejk nabídl Bowdenovi pomoc, ten

uviděl perly…“

„Vsadil bych se, že od té doby dumal Bowden nad

tím, jak se k perlám dostat,“ řekl Biggles. „Když jsme to

tak báječně vyřešili, měli bychom perly dopravit novému

šejkovi a přesvědčit ho, že všichni naši důstojníci nejsou

stejní zločinci jako ten lotrovský Bowden. Jinak si

prožije posádka při příštím nouzovém přistání poblíž jeho

sídla horké chvilky.“

PŘÍBĚH DRUHÝ

MUŽ, KTERÝ PŘIŠEL O NOHU

Biggles vzhlédl od psacího stolu, když se rozlétly

dveře jeho kanceláře a dovnitř vstoupil muž. Jeho obličej

byl pohublý a bílý jako sníh a oči působily nepřirozeně.

Zdály se být hrozně velké a výrazné. Když řekl „Nazdar,

Bigglesi,“ rty se mu chvěly.

Biggles se s vytřeštěnými zraky zpola nadzvedl v

židli a opět klesl zpět. „My se známe?“ zeptal se.

„Samozřejmě, že se známe. Jsem Nobby Donovan z

241. letky.“

Bigglesovy rozevřené zornice se ještě více rozšířily.

„Promiň. Vůbec bych tě nepoznal,“ řekl. „Co se s tebou

proboha stalo?“

„Kvůli tomu jsem tady, kamaráde.“

Biggles pohlédl na Gingera. „Dej mu židli.“

Zrzek ji k návštěvníkovi přisunul.

Bývalý pilot na ni ztěžka dosedl. „Víš, co chci

udělat?“

„Nemám zdání.“

„Chtěl bych praštit cihlou do výlohy v klenotnictví.

Vlastně jsem se na to zrovna chystal, když jsem si

vzpomněl na tebe a na to, co teď děláš. Tak jsem si řekl,

že se zastavím a řeknu ti to, abys měl po ruce eskortu.“

„Takže tvůj nejnovější koníček je vyrážení výloh

cihlou?“

„Ne. Tohle bude poprvé.“

„A co tě k tomu vede?“

„Chci se dostat do vězení. Kolik myslíš, že můžu

dostat?“

„Koukám, že to co potřebuješ, je nemocnice,“ řekl

Biggles. „Pročpak chceš za katr, Nobby?“

„Myslím si, že je to jediný způsob, jak se mohu

vyléčit.“

„Z čeho?“

„Jsem narkoman.“

„Jak ses k tomu svinstvu dostal?“ zeptal se Biggles.

„Ujišťuji tě, že jen náhodou. Nesuď mne příliš

přísně. Je to peklo, ze kterého se nedá uniknout, pokud se

chceš cítit alespoň trochu normálně. Asi si už

nepamatuješ, že mě sestřelili v bitvě o Anglii. Museli mi

tenkrát uříznout nohu a nahradit ji protézou. Od té doby

jsem často trpěl bolestmi, které se někdy po amputaci

dostavují. Vím, že to zní nesmyslně, ale bolela mne noha,

kterou mi vzali. Nerv, který od ní vede do mozku, je

pořád na místě, a čas od času mi připomene, oč jsem

přišel. Tak to alespoň tvrdí doktoři. Dávali mi nějaké

prášky, abych se dostal z nejhoršího. Trochu mi

pomohly.“

„Ty ale nemohou za to, jak teď vypadáš.“

„Jistě že ne. Pak se stalo to, co by se mohlo stát

komukoli. Jednou jsem měl mimo domov práci – o níž

jsem už taky mimochodem přišel – když na mne přišly

bolesti. Byl jsem v koncích. Neměl jsem u sebe žádné

prášky, tak jsem vrazil do lékárny, aby mi nějak pomohli.

Lékárník mi řekl, že mi pomoci může. Opravdu jsem

nemohl najít lepší místo. Byla to katastrofa.“

„Co udělal?“

„Dal mi nějaký bílý prášek. Zabral zázračně. Jako

mávnutím kouzelného proutku. Poprvé za celá ta léta

jsem vůbec necítil bolest. Člověk, který ji nezažil,

nemůže pochopit, co to znamená. Ale ta věc byla drahá.

Chtěl po mně tři libry, což se mi zdálo moc, a také jsem

mu to řekl. Musel jsem však uznat, že ta úleva stála i za

tolik peněz.“

„Zeptal ses na název toho prášku?“

„Ne. Byl jsem mu strašně vděčný za to, že bolest

zmizela.“

„Teď ale víš, co to bylo.“

„Jo, Bigglesi. Podle toho, co jsem od té doby přečetl,

muselo jít o heroin.“

„Myslel jsem si to,“ kývl Biggles. „Pokračuj.“

„Pochopitelně, že když se za čas vrátily bolesti, šel

jsem si rovnou pro ten zázračný lék. A tak to šlo dál.

Měsíc po měsíci a zbytek si můžeš domyslet. Ve chvíli,

kdy mi konečně došlo, že jde o návykovou drogu, návyk

byl tu, a nemusím ti asi vysvětlovat, co to znamená.

Musel jsem ten prevít mít za každou cenu. Těm, kteří tu

bolest nikdy nezakusili, se dobře vykládá o zřeknutí se

drog, ale jenom ať to někdo zkusí. Ten mazaný pekelník,

který mi heroin dodával, o tom věděl své, a tak stále

zvedal cenu. Prý ji obtížně shání.“

„To byla nejspíš pravda,“ přerušil hosta Biggles.

„No, a dnes jsem na tom tak, že všechny své peníze

jsem dávno nastrkal jemu. Jsem na mizině a nemám

daleko k šílenství. Je mi taky jasné, že se nikdy nebál

možnosti, že bych ho udal, protože bych se tak připravil

o dodavatele.“

„Takže ti teď přestal dodávat sám.“

„Klidně by pokračoval, kdybych na to měl peníze. Je

přesvědčen o tom, že se mi vždycky podaří nějaké peníze

sehnat, ale v tom se plete. Melu z posledního, Bigglesi.

Dobře mi tak.“

„Kdo je ta krysa a kde má svou díru?“ zeptal se

Biggles.

„Jmenuje se Valesid. Myslím, že je to Řek. Má

malou lékárnu v zapadlé uličce u Paddingtonského

nádraží. Sám vidíš, co ze mne udělal. Bojím se pohledu

do zrcadla. Dnes ráno jsem se rozhodl, že se musím

dostat někam, kde drogu neseženu. Tak jsem přišel na

vězení.“

„Nejsi první, koho to napadlo,“ řekl Biggles. „Ale

našly by se i méně nepříjemné způsoby, jak tě dostat

mimo pokušení. Než se k nim ale dostaneme, povězme si

pár věcí na rovinu. Nezastavil ses tu náhodou jenom

proto, abych sáhl do kapsy a půjčil ti pár liber na

návštěvu u Padding…“

„Ne,“ vskočil Bigglesovi do řeči Donovan. „V

žádném případě. Přísahám ti…“

„Dobrá, dobrá. Beru tě za slovo. Počkej chvilku.“

Biggles vzal do rukou noviny a nalistoval si inzertní

přílohu. „Ráno odplouvá do Fremantlu v západní

Austrálii nákladní loď a je na ní několik volných kajut.

Cesta tam ti potrvá šest týdnů. Na té lodi žádný heroin

neseženeš, a jestliže bez něj vydržíš šest týdnů, jsi

vyléčen. Alespoň na čas! Pokud mi slíbíš, že nevystoupíš

během některého z mezipřistání, koupím ti lístek.“

„Beru, a splatím ti to z prvních peněz, které

vydělám.“

„Čekají tě krušné chvíle.“

„Když to bude nesnesitelné, vždycky můžu ještě

skočit přes palubu.“

„Skvělý nápad. Teď bych se tě ještě rád na něco

zeptal. Můžeš mi povědět o prodeji heroinu víc?“

„Moc toho nevím, protože ten lump je opatrný jak

starý lišák. Pochopitelně – musí být! Myslím si však, že

mu drogy přiváží auto Rolls-Royce, a řeknu ti, proč.

Dvakrát jsem tam viděl Rolls-Royce zastavit. Pokaždé z

něj vystoupila žena, řekl bych přímo – dáma! Byla to

dobře oblečená bruneta a měla livrejovaného řidiče, který

vypadá na Egypťana. Oblečená byla až moc draze.

Považoval jsem ji pochopitelně za zákaznici. Pak jsem

ale jednou přišel, a Valesid neměl zboží. Zoufale jsem

tehdy naříkal, až mě otráveně vyzval, abych přišel za půl

hodiny. Byl jsem v takovém stavu, že mi tekly slzy a

přecházel jsem po chodníku sem a tam. Pak přijel Rolls.

Když odjel, vešel jsem dovnitř a všechno bylo vyřešeno.

To moje zboží bylo na skladě.“

„Máš číslo toho auta?“

„Kdepak. V takovou chvíli člověk nemyslí.“

„Nevadí. To si zjistíme. Řekni mi ale, proč jsi to na

policii nehlásil dřív?“

„Ze dvou důvodů. První je nasnadě. Kdyby mi

policisté sebrali Valesida, mám po zásobování. A ten

druhý? Valesid mi řekl, že kdybych ho udal, půjde mi po

krku gang. Mohl mít pravdu, protože jsem tam kolikrát

viděl poflakovat se nepříjemné chlápky, kteří vypadali na

Španěláky. To je všechno.“

„Španěláci,“ řekl Biggles. „Mafiáni z Jižní Ameriky.

To nám tu ještě chybělo. Dokud loď nevypluje,

nespustíme tě z očí, Nobby. Půjdeš s ním, Algy, koupíš

lodní lístek, dáš mu někde najíst. Pak ho vezmi do bytu a

zůstaň s ním.“

„To nebude potíž,“ kývl Algy. „Jdeme, Donovane.“

Oba vyšli z kanceláře.

Biggles sledoval jejich odchod a pak smutně zavrtěl

hlavou. „Hrůza,“ řekl, když za nimi zapadly dveře.

„Neumím pochopit, proč se člověk jako Donovan

nedokáže zbavit návyku.“ ozval se zrzek.

„Heroin je patrně nejhorší že všech narkotik,“

odpověděl Biggles. „Neničí jen lidské tělo, ale i ducha.

Návyk? Slyšel jsem o případech, kdy narkomani bez

přístupu k drogám ztratili rozum a zešíleli. A co cigarety?

Nikotin je slabá droga, ale je návykový stejně jako

ostatní. Vždy, když stoupne cena cigaret, přestanou tisíce

lidí kouřit. Ale kolik jich vydrží? Během několika týdnů

většina začne kouřit znovu. Představ si návyk stokrát

silnější, než je kuřácký, a pak možná pochopíš, jak pevně

drží heroin Nobbyho v kleštích. Navzdory přísným

trestům zamořily drogy celý Střední východ, kde se

soustřeďuje podloudný obchod s narkotiky z Asie.

Problém, který brání jeho přiškrcení, jsou obrovské

zisky, plynoucí z překupnictví a prodeje. Libru heroinu,

jenž má výrobní cenu pár šilinků, je možné dostat na

černém trhu za čtyři sta až pět set liber. O některých

evropských státech je známo, že z toho výnosného

obchodu dostávají podíl.“

„Co je to vůbec zač, ten heroin?“

„Heroin? Alkaloid získávaný z máku. Sražená šťáva

z makovic je opium. Po ošetření opia jistými

chemikáliemi vzniká morfin. Po další úpravě anhydridem

kyseliny octové vzniká bílý prášek, diacetyl morfinu,

jinak zvaný heroin.“

„Na mne je to trochu moc chemie,“ zavrčel Ginger.

„Jemináčku, ve skutečnosti je to jednoduché,“ vložil

se do hovoru Bertie Lissie. „Jediné, co potřebuješ, je

vypěstovat tu správnou odrůdu máku, jestli víš, co tím

myslím.“

Zrzek znechuceně odfrkl.

„Tak nějak to je. Tenhle mák je rostlina s

šedozelenými listy a obyčejnými nafialovělými květy,“

kývl Biggles. „Nejlepší mák pochází z vyšších poloh v

Malé Asii. Potřebujeme zjistit, jak ho dostávají do

Anglie. Asi nezbyde, než si promluvit s inspektorem

Gaskinem. Dříve či později se o tom stejně dozví.“

„Jémine,“ zasmál se Bertie. „Vždyť máme

odborníky, což?“

Biggles zavrčel na Bertieho adresu něco neuctivého,

ale zvedl telefon a vytočil Gaskinovo číslo.

Když vešel detektiv do kanceláře. Biggles mu

vylíčil, k čemu došlo.

„Co mám udělat?“ zeptal se inspektor, když

vyprávění skončilo. „Mám toho překupníka sebrat?“

„A nechat velké ryby uplavat? Určitě ne. Lékárna v

Paddingtonu nebude jediná. Až udeříme, musíme dostat

všechny. Moc rád bych zjistil, jak se k nám droga dováží.

Proto bych byl rád, abyste se nejdříve zaměřil na ten

Rolls. Dostanete se k němu, pokud budete sledovat

obchod. Zjistěte komu auto patří a kam jezdí. Musíte

však být nesmírně opatrný, protože při prvním podezření,

že je někdo sleduje, zmizí buď oni, nebo drogy. Až

budete něco vědět, přijďte mne informovat.“

„Okay,“ kývl inspektor.

Celý následující týden po něm nebylo ani vidu ani

slechu. Pak se náhle objevil. „Jsme hotovi,“ hlásil.

„Už víte, jak se zboží dostává do země?“ zeptal se

Biggles.

„Ne. Vy ano?“

„Také ne. Uvědomili jsme ale všechny přístavy i

letiště. Dokud nebudeme znát odpověď na tuto otázku,

nemůžeme podnikat další kroky, protože by dalšímu

dovozu stejně nezabránily. Co se vám tedy podařilo

zjistit?“

„Rolls-Royce patří egyptskému Řekovi Arbramu

Nifarovi. Ten muž vlastní i dům na Hill Street v

Mayfairu. Je to velký dovozce egyptských a tureckých

cigaret, řekl bych však, že jde o malé série, protože

neobchoduje s žádnými známými značkami. Přesto si

však žije, jak se zdá, velice dobře. Vůz užívá převážně

jeho žena. Má egyptského řidiče, kterému říká Ali, a

podle všeho je velmi zadobře s některými z těch

podezřelých chlapíků, co se potulují po nočních klubech

ve West Endu. Auto jsme sledovali do obchodů v

Paddingtonu, Soho, Limehousu a Mayfairu. Zdá se, že

tyhle čtyři obchody představují jádro systému. Nifar s

manželkou

tráví

víkendy

mimo

město.

Je

pravděpodobné, že jim patří farma v Devonu. Jde zřejmě

o způsob, jak si ulehčit od daní. Nedokážu si představit,

proč by si právě on jinak kupoval farmu.“

„Pokud i ta nepatří do obchodu s drogami,“ napadlo

Bigglese. „Právě tam by dodavatel mohl přivážet zboží.

Londýnskou

adresu

může

považovat

za

příliš

nebezpečnou.“

„To by mohlo být vysvětlení,“ zamumlal Gaskin.

„Myslím, že bude dobré podívat se na tu farmu

pozorněji, než o sobě dáme vědět. Musí mít nějaký

význam pro obchody.“

„Mohli bychom zastavit to auto na cestě zpět do

města.“

„To je riziko. Kdybychom v autě nic nenašli,

promrhali bychom moment překvapení a byla by z toho

nebetyčná ostuda. Před zásahem musíme mít jistotu.“

„Tohle riziko podstupujeme pokaždé, když něco

vyšetřujeme,“ řekl inspektor. „Nevěřím, že tihle gauneři

nechávají zboží ležet jen tak ve skříni mezi prádlem ať už

v Devonu či v Londýně.“

„Proto si myslím, že bychom měli nejdříve zjistit,

kde všechno začíná, než se pokusíme dopadnout je na

trase. Počkejte ještě den nebo dva. Udělám si výlet do

Devonu a podívám se na farmu trochu zblízka.“

„Dobrá – pokud si myslíte, že je to třeba. Nemám

pocit, že nás zatím tlačí čas,“ kývl Gaskin a mávl na

pozdrav.

„Sežeň mi auto, Gingere,“ přikázal Biggles. „Když

nic jiného, alespoň si vyrazíme na čerstvý vzduch.“

„Hned ted?“

„Ano.“

„Nač ten spěch?“

„Protože je dnes sobota. Slyšel jsi přece, co říkal

Gaskin o tom řeckém dovozci cigaret, jeho ženě a

víkendech na venkovské farmě. Odjíždějí tam v sobotu a

vracejí se v pondělí. Mám za to, že je vhodná doba na

průzkum. Proto bychom měli jet všichni. Ty, Algy, a

Bertie taky. Odhaduji, že farma bude větší, a tak bude co

prohlížet.“

Bylo pozdní odpoledne, když policejní vůz projížděl

klidnou devonskou vesnicí, kde se měla nacházet farma

manželů Nifarových. Jakýsi hoch jim ukázal cestu a za

chvíli pomalu sjížděli jedním z úvozů tak obvyldých na

venkově. Přes jeho deset až dvacet stop vysoké okraje

nebylo vidět nic, co by leželo poblíž cesty.

„Tohle není k ničemu,“ prohlásil Biggles a zastavil

auto. „Vylez, Gingere, a podívej se nahoru.“

Ginger vystoupil a snadno zdolal svah úvozu. Brzy

byl zpět. „Viděl jsem fazolové pole,“ hlásil. „Nic jiného

není vidět, protože celé okolí je obehnáno ostnatým

drátem.“

Popojeli asi dvě stě yardů a pokusili se znovu o

průzkum se stejným výsledkem.

„Žádný dobytek nevidíš?“ zeptal se Biggles.

„Ne. Když říkám fazole, tak myslím fazole.“

„K čemu jim může být ostnatý drát kolem fazolí?“

řekl Algy.

Nikdo mu nedokázal odpovědět.

Biggles se znovu rozjel, ale zpomalil a nakonec

automobil zastavil, neboť na dohled se objevila vrata.

Vedle nich zahrada a budova farmy. Na záhoně pracoval

jakýsi barevný dělník. Když Biggles vystoupil a vykročil

k vratům, muž odhodil rýč a svižně mu vyšel v ústrety.

„Tohle je soukromá cesta,“ zavolal silným hlasem s

cizím přízvukem.

„To vidím,“ odpověděl nevzrušeně Biggles. „Můžete

mi povědět, zda jedu správně do Morton Hampstead?“

„Nevím. Nejsem zdejší.“

„Díky,“ mávl na chlapa Biggles, vrátil se k autu a

pokračoval v jízdě.

„Nevypadal, že by chtěl kohokoli vpustit dovnitř,“

poznamenal Ginger.

„Řekl bych, že kvůli tomu má ten rýč,“ ušklíbl se

Biggles.

Jeli úvozem dále. Občas zastavovali, ale jen jednou

jim Ginger oznámil, že vidí jakýsi dům a hospodářské

budovy. Cestu neustále lemoval plot z ostnatého drátu.

„Už jsme zas skoro na místě, odkud jsme vyjeli,“

řekl Biggles. „Celé jsme to objeli. Je tam jen jeden

vchod, a ten je hlídaný. Byl bych nerad, kdyby nás ten s

rýčem uviděl ještě jednou. Patrně by pojal podezření.

Raději se vrátíme domů.“

„Domů! To myslíš do Londýna?“ otázal se

překvapený Algy.

„Ano, kam jinam. Pokud se dnes můžeme dívat na

farmu jenom z žabí perspektivy, můžeme ji zítra

obhlédnout ze vzduchu. Vezmeme si s sebou fotoaparát.

Možná bude co prohlížet a tam nahoře snad ostnaté dráty

nenatáhli.“

O chvilku později musel Biggles zajet až těsně k

přilehlému úbočí, aby umožnil průjezd vozu Rolls-

Royce.

„Takže panstvo právě dorazilo,“ poznamenal. „To

mne přivedlo na jistý nápad. Vzhledem k tomu, že farma

má jediný vjezd, každý, kdo přiváží dodávku zboží, musí

tudy projet. Algy, ty a Bertie tu zůstanete a budete

pozorovat bránu do doby, než se k vám přidáme my.

Jediné, co po vás chci, je sledovat vjezd, držet se ve

skrytu a všímat si každého, kdo vjede dovnitř nebo

vyjede ven. Jsme v Devonu, což znamená, že sem mohou

přivážet zboží přes některý z místních přístavů. Nebuďte

proto překvapeni, když uvidíte muže, vypadajícího jako

námořník. Je tu rovněž možnost, že pro dodávku pojede

Rolls. Rozhodně mi jeden z vás zatelefonujte zítra v šest

ráno do bytu a podejte mi zprávu. Ve vesnici jsem viděl

telefonní budku. Jeden z vás může být na hlídce a druhý

zatím sežene jídlo, abyste tu neumřeli hlady, než se zítra

vrátíme.“

„Dobrá,“ souhlasil Algy.

Návrat do Londýna pak proběhl bez událostí, které

by stály za zmínku.

V šest ráno zazvonil v Bigglesově bytě telefon.

Biggles, který již na hovor čekal, zdvihl sluchátko a

chvilku poslouchal.

„Okay, jedeme,“ řekl pak a zavěsil.

Obrátil se k zrzkovi a poznamenal: „Zvláštní věc.

Algy tvrdí, že dovnitř ani ven se nedostala ani živá duše,

a já si byl skoro jist, že během noci něco spatří. Divné.“

Pokrčil rameny. „Možná, že tento týden žádná zásilka

neměla přijít.“

„Třeba všechno dováží ten Rolls,“ navrhl Ginger.

„Možné to je,“ souhlasil Biggles. „Nedá se nic dělat.

Budeme pokračovat podle plánu. Jde se do práce.“

O dvě hodiny později mířili v policejním letounu

typu Proctor rovnou nad farmu, ze které včera viděli z

cesty tak málo. Nyní měli pod sebou všechno jako na

dlani a Ginger měl brzy plné ruce práce s fotoaparátem.

Objektiv zaměřil hlavně na dům s několika přilehlými

hospodářskými staveními obklopenými obilnými poli. V

prostoru nebyl žádný dobytek ani koně.

„Tohle je naše fazolové pole,“ poznamenal

nevzrušeně Biggles. „Naši přátelé musí být na luštěniny

přímo zatížení. Odhaduji, že to fazolové pole má

nejméně osm hektarů.“ Náhle zmlkl a po chvíli promluvil

zcela odlišným tónem. „Ne. To není možné.“

„Co není možné?“

„Podívej se dolů důkladně. Vidíš ty dva široké světlé

pásy uprostřed? Končí na obou stranách dost daleko od

okraje pole. Pracují na nich nějací lidé.“

„A co má být?“

„Nenapadá tě, co na těch pásech roste?“

„To se dá odsud těžko posoudit.“

„Viděl jsi už někdy něco takového?“

„Ne. Myslím, že ne. Vypadá to jako květiny. Jediný

druh. Řekl bych, že tam pěstují květiny na londýnský

trh.“

„Naplnily by všechna květinářství v Londýně! Jaké

květiny se musí ošetřovat na poli ještě teď, v létě? A

pročpak jsou vysazeny uprostřed fazolí?“

„Dám se poddat,“ řekl malomyslně Ginger. „Nemám

ponětí.“

„Možná si budeš myslet, že jsem blázen, a třeba v

tom budeš mít pravdu, ale jediné místo, kde jsem viděl

něco podobného, byl Střední východ. Taky tam mají

farmáři dobrý důvod pěstovat určité rostliny tak, aby na

ně nebylo vidět. A umístění uprostřed pole fazolí není

vůbec špatné řešení. Naopak! Je to skvělý nápad. Koho

by to napadlo! Není divu, že Algy nikoho neviděl. Jak

hluboce jsem se mýlil, když jsem předpokládal, že si

majitelé koupili farmu v Devonu, aby to měli blízko k

moři. Měli mnohem pádnější důvod.“

„Jaký?“

„Přece podnebí – mírné klima, které je příznivé pro

pěstování raných jarních rostlin.“

Ginger konečně pochopil. „Chceš říci, že na těch

pásech dole roste… mák?“

„To ti to trvalo,“ vzdychl Biggles. „Vzhledem k

tomu, co víme o zájmech pana Nifara a jeho dámy a také

proto, že tady není jiné vysvětlení, jsem o tom

přesvědčen. Nevěřil bych, že ten řecký brach je tak

fantasticky vynalézavý.“

„Jak se chceš přesvědčit, že to není omyl? Půjdeš s

letadlem níž?“

„V žádném případě. Pokud bych to udělal, těm

lidem na poli by došlo, co se děje, a rozprchli by se jako

králíci. Byla by chyba je varovat. Vrátíme se domů a

vydáme se sem po setmění patřičně vybaveni. Aby tě

husa kopla, jak říká Bertie. Opiová plantáž rovnou za

humny. Není divu, že celníci nic nezachytili. To je tedy

lahůdka.“

Během řeči provedl Biggles táhlou plochou zatáčku

a mířil nyní k východu. „Je tomu vážně tak těžké uvěřit,

že se přece jen musím přesvědčit, zda nejsme na falešné

stopě,“ pokračoval. „Myslím, že nám neuškodí návštěva

botanické zahrady v Kewu.“

„Předpokládám, že oním patřičným vybavením

myslíš nůžky na drát,“ řekl Ginger.

„Ne. Pokud plot hlídají, velmi brzy by na vystřižený

otvor přišli. To by v objektu, který je střežen jako

atomová laboratoř, mohlo způsobit okamžitý poplach.

Postačí vzít s sebou pár pevných pokrývek, abychom

přelezli plot a nenatrhli si kalhoty, nebo tam nezanechali

stopy.“

Trvalo jim déle než hodinu, než se dostali zpět na

základnu, odkud autem, na jehož zadní sedadlo naložili

kupu potahového plátna na letadla, pokračovali do Kewu.

Byla sice neděle, ale jak poznamenal Biggles, vzhledem

k vysoké návštěvnosti zahrady o víkendu se dalo

předpokládat, že někdo z tamních pracovníků bude mít

službu.

Ukázalo se, že měl pravdu. V kanceláři Královské

zahradnické společnosti byli uvedeni k tajemníkovi, který

se jich zeptal, čím jim může být prospěšný. Povytáhl

obočí, když před ním Biggles zamával policejní

legitimací a představil se mu.

„Přišli jsme se vás zeptat, zda tu najdeme nějakou

rostlinku, zvanou mák setý,“ řekl Biggles, „a pokud ano,

rád bych si osvěžil paměť letmým pohledem.“

Tajemník se usmál. „Kdybyste byl kdokoli jiný než

policista, nejspíš bych nesouhlasil, protože nejde právě o

rostlinu, kterou doporučujeme lidem pěstovat. Pojdte

však se mnou a já vám ukáži Papaver somniferum, abych

užil správného botanického názvu.“

„Rozumím vám dobře, že se té rostlině daří také u

nás?“ zeptal se Biggles.

„Jistěže.“

„Ve volné přírodě?“

„Ovšem.“

Když uviděli papaver, řekl tajemník: „Zajímá vás

rostlina nebo spíše její vedlejší produkt?“

„Zajímá mne možnost výroby opia v našich

zeměpisných šířkách,“ odpověděl upřímně Biggles.

„Víte, není pochyb o tom, že teplejší podnebí je

vhodnější pro produkci vyššího obsahu opia, nežli

podnebí chladné. Drogu, jak asi víte, získávají z

makovic, či přesněji řečeno ze šťávy, která z nich po

naříznutí prýští. Soudím, že makovice vypěstované v

teplém klimatu, obsahují více šťávy, než takové, které

vyrostly v chladnu. Jiný rozdíl však neznám.“

„Myslíte si, že by se vyplatilo pěstovat tyhle rostliny

třeba v Devonshiru?“

„Nevidím důvod, proč by to nešlo.“

„Děkujeme vám,“ řekl vděčně Biggles. „Teď víme

vše, co jsme potřebovali vědět.“

Bylo pozdní odpoledne, když policejní auto dorazilo

zpátky do Devonu. Pominul důvod k tomu, aby Algy s

Bertiem dál sledovali silničku a bránu farmy a Biggles je

odvezl do místního hostince na poctivý silný čaj. Oba

pozorovatelé nezjistili nic nového a Biggles je proto

informoval o tom, co odhalili během dopoledne.

„U všech rohatých!“ pronesl procítěně Bertie. „Na

co všechno to zločinci nepřijdou!“

„Jestliže je tak snadné opium vypěstovat, divím se,

že to už někdo nezkusil dávno,“ řekl Algy. „Zajímalo by

mne, jak jsi na to tak rychle přišel.“

„Tomu se říká zkušenost,“ odpověděl Biggles.

„Když jsem viděl ty světlé pásy mezi fazolemi, na něco

jsem si vzpomněl. RAF měla před lety základny v

Egyptě, odkud prováděla pravidelné hlídkové lety

zaměřené na vyhledávání makových polí, neboť jeho

pěstování bylo nezákonné. Nejdřív se tím zabývaly

pozemní jednotky, avšak chytří pěstitelé ukrývali políčka

máku ve velkých polích, kde je zakrývala jiná plodina.

Pak je nebylo možné objevit ze země, dala se však

snadno odhalit leteckým průzkumem. Možná právě to

zdejší fazolové pole mi připomnělo zkušenosti ze

Středního východu, kde byl mák ukrýván obvykle právě

mezi fazolemi. Fazole vyrůstají přibližně do stejné výšky

jako mák. A máme to. Protože je Gaskin Nifar Egypťan,

bude o tom vědět své. Člověk by řekl, že nebude mít

nervy na to, aby tu mák pěstoval. Kolik lidí jej ale vidělo,

a kolik z nich by napadlo, k jakému účelu slouží fazole?

Já mám to štěstí být jedním z těch, kteří na odpověď

přišli.“

„A co se bude dít dál?“ otázal se Algy.

„Nezbývá nám, než prokázat naše podezření, a k

tomu povede cesta přes získání vzorků toho, co pan Nifar

pěstuje mezi svými fazolemi. Dnes dopoledne tam

pracovali nějací lidé, a pokud jsem se správně dovtípil,

byli to Egypťané, kteří sbírali tu pekelnou šťávu. To je

práce pro odborníka. Našinec by ani nevěděl, jak na to jít.

Kromě toho by bylo nebezpečné pokoušet se na tuto

práci někoho získat. Lidé rádi mluví, a zdejší strážník by

snadno pojal podezření, co se to tady vlastně děje.

Jakmile se setmí, uděláme si malý výlet za ostnatý drát.

Vzal jsem s sebou nějaké hadry, abychom se uchránili

před potrháním vlastních svršků, případně i něčeho

citlivějšího.“

,A pokud se ukáže, že ty květinky jsou skutečně tím,

co tady hledáme, jaký bude další postup, starý brachu?“

vložil se do Bigglesova výkladu Bertie.

Biggles chvilku přemýšlel. „Droga, o kterou nám jde

především, není opium, ačkoliv je součástí výrobního

postupu. Donovan bral heroin, který je mnohem horší, a

musí být zpracováván. Může být vyráběn jak zde, tak v

Londýně, ale já bych řekl, že laboratoř bude v některé ze

zdejších hospodářských budov. Ať se tady však

připravuje opium nebo heroin, až se budou manželé

Nifarovi vracet do Londýna, můžeme zjistit, zda si s

sebou trochu nevezou.“

„Takže zde na farmě je zatknout nechceš?“ zeptal se

Algy.

„Ne. To by znamenalo zatahovat do akce místní

policii, a vysvětlováním bychom jen ztráceli čas. Tady to

můžeme vyčistit potom, až se vypořádáme s agenty, kteří

rozšiřují drogu ve městě. Pokud zjistíme, že mezi

fazolemi vyrůstá přesně to, co hledáme, vrátíme se do

Londýna a necháme Gatwicka a jeho chlapce, aby tam

zasáhli. Jde mi o to, abychom dostali celou bandu do

vězení na jeden zátah. Nic mne tak nepotěší, jako zatnout

tipec všem těm šiřitelům jedu naráz. Každý z nich je

zločincem a vrahem, ačkoli jejich vraždění probíhá

pomalu a tím nejzrůdnějším způsobem.“

Vyčkali do západu slunce, a beze spěchu se potichu

vydali k tomu úseku cesty, odkud byla podle Bigglesova

leteckého průzkumu nejkratší vzdálenost ke kvetoucím

pruhům, které vzbudily jeho podezření.

Biggles vystoupil z auta spolu s Gingerem, jenž nesl

náklad plachtoviny.

„Otoč vůz a počkej tu na nás,“ řekl Algymu.

„Nebudeme tam dlouho.“

Auto zmizelo v rychle houstnoucím soumraku.

Biggles vylezl po úbočí úvozu, složil plachtu

natřikrát a přehodil ji přes plot z ostnatého drátu. Během

několika vteřin byli oba muži na opačné straně plotu

mezi fazolemi bez úhony na zdraví nebo šatstvu.

„Jdi po řádku,“ přikázal tiše Biggles. „Nemusíme

podupat víc lusků, než je nezbytně nutné. Když místní

kontrolují každé ráno pole, dělají to taky tak.“

Ušli sotva deset kroků, když Ginger klopýtl a málem

upadl.

„Co to děláš?“ zeptal se podrážděně Biggles.

„O něco jsem zakopl,“ vysvětloval zrzek.

V tu chvíli se z nevelké dálky ozval psí štěkot.

Biggles o krok ustoupil a nahmatal předmět, o který

Ginger zakopl. „Je to drát,“ zamumlal. „Ten musel

spustit poplach. Jdeme. Teď musíme být ukrutně rychlí.“

Vyrazili k cíli, který se nyní v šeru jevil jako našedlý

pruh v poli. Současně se štěkot přiblížil, a podle

chraplavého drsného zvuku ho nevydávali žádní ratlíci.

Biggles nemluvil. Rychle uřízl jednu rostlinu kousek nad

kořenem. To bylo jediné, co potřeboval. Rychle se otočil

a rozběhl se k plotu.

Bylo nezbytné spěchat, avšak kvap se jim stal

málem osudným, neboť si ve tmě nedovolili použít

baterky a dorazili k plotu dost daleko vedle plachet

přehozených přes drát. Než se jim podařilo řádně se

zorientovat, slyšeli už těžké supění psů, kteří přestali

štěkat. Vzápětí se z šera vyřítila s hrozivým chroptěním

dvojice mastifů1. Nikdy v životě nezdolal Biggles a

Ginger překážku tak bleskově jako nyní.

Biggles právě na druhé straně plotu strhával

plachtovinu, když psi zaútočili s takovou prudkostí, až

Ginger sletěl ze svahu na cestu po hlavě. Biggles se řítil

za ním a dbal více na rychlost sestupu než na vlastní

1 Mastif – jedno z nejstarších plemen ze skupiny dogovitých psů.

Velký, dlouhý a robusní pes býval užíván jako pes válečný.

důstojnost. Mastifové se vrhali na plot ve snaze dostat se

skrze něj, a dalo se každou chvíli očekávat, že se jim to

podaří – jakoby jim ostny ani nevadily. Naštěstí právě v

okamžiku, kdy k tomu došlo, zastavilo dole auto.

„Jeď!“ přikázal Biggles chraptivě, když vtrhli

dovnitř.

„Jemináčku!“ vyhrkl Bertie, když vůz vyrazil. „Zdá

se, že máš za sebou napínavé zážitky, starý brachu.“

„To mi povídej!“ hekl Ginger. „Hlídají to pole jako

pevnost. Nášlapné dráty, psi a kdovíco ještě.“

„Nifar má řadu dobrých důvodů k tomu, aby odradil

vetřelce,“ zavrčel Biggles. „Už nám to nemusí vadit.

Jednu rostlinku mám.“

„Bude vědět, že se někdo dostal na pole,“ řekl Algy.

„Třeba ho napadne, že poplach spustil pytlák,“

zauvažoval Biggles. „A proč ne? Myslím, že je tu stejně

pytláků jako kdekoli jinde. Nifar nemá důvod k

podezření. Až dojedeš ke vsi, zastav. Nemohu se dočkat,

až si pořádně prohlédnu tu květinku, co jsem si přinesl.“

Když automobil zastavil pod sloupem pouličního

osvětlení, dal se Biggles do zkoumání rostliny uříznuté

ve fazolovém poli.

„Je to jasné,“ prohlásil. „Podívejte!“ pokračoval, a

ukázal na škrábance na makovici, z nichž dosud

odkapávala bělavá šťáva. „Tímhle se zabývali ti chlapíci

na poli. Sklízeli drogu. Víc jsme nepotřebovali vědět.“

„Nifar se po takovémhle poplachu může vylekat a

uprchnout,“ namítl Algy.

„I kdyby to udělal, je téměř jisté, že pojede rovnou

do svého londýnského domu,“ prohlásil Biggles.

„Jenomže jeho auto je rychlejší než naše,“ řekl Algy.

„Pokud vyrazí hned, bude tam dřív než my.“

„Pravda,“ souhlasil Biggles. „Ale s tím můžeme

něco udělat. Zavolám Gaskinovi a oznámím mu, co se

děje. Udělá, co bude třeba. To mohu zařídit odsud.

Počkejte tu na mne.“ Biggles vystoupil a došel k

telefonní budce před poštou.

Když se za pár minut vrátil, byl samý úsměv.

„Měl jsem hodně práce, abych Gaskina přesvědčil,

že jsem se nezbláznil,“ vysvětlil. „Musím uznat, že

vyprávění o výrobně drog v Devonu zní trochu přitažené

za vlasy. Ale takových zvěstí bylo v posledních dnech

více. Vyrazíme k domovu. Nemusíme nijak zvlášť

spěchat. Gaskin tvrdil, že bude mít všechno pod

kontrolou mnohem dřív, než se stihneme vrátit.“

Co si o nočním poplachu v Devonu myslel Arbram

Nifar a jeho dáma se nikdo nedozvěděl, ale pokud se dalo

usuzovat z jejich jednání, nepřikládali mu žádný význam.

Jejich jedinečný plán na výrobu drog přímo v Anglii

fungoval patrně dlouho bez chyby, což oba přivedlo k

naprosté neopatrnosti. Taková otrlost bývá u lidí po

dlouhý čas porušujících zákon dosti běžná.

Ti dva prostě setrvali na farmě až do časných

ranních hodin, neboť Rolls se v Mayfairu objevil až v

obvyklou hodinu. Biggles s inspektorem Gaskinem a

několika jeho muži tak získali spoustu času na dokončení

plánu na dopadení celé bandy a na odpovídající přípravu.

Když tedy Rolls Royce zastavil před Nifarovým domem,

Biggles s inspektorem Gaskinem ho mohli sledovat z

kryté dodávky zaparkované o pár yardů výše v téže ulici.

Podle Bigglese měl ten postup, oproti původně

zamýšlenému zastavení vozu v ulici o notný kus cesty

dál, hned několik výhod.

Viděli jak Nifarův řidič hbitě vyskočil, otevřel zadní

dveře vozu a vytáhl dva malé kufříky. Vykročil s nimi

svižně ke dveřím domu, následován svými chlebodárci.

Nifar vytáhl klíč a zasunul ho do zámku, než však stačil

otevřít dveře, stáli mu policisté za zády.

„Okamžik, pane,“ řekl klidně Gaskin.

„Co… co to má být?“ navztekaně se optal Nifar, a

jeho tmavé oči těkaly z Gaskina na Bigglese.

Odpověd mu však musela být předem jasná, neboť

se mu ze tváří začala vytrácet barva a pod snědou pletí

dostal jeho obličej popelavý nádech.

„Jsme policisté, a já vás musím požádat, abyste nám

ukázal obsah těchto zavazadel,“ řekl Gaskin zdvořile,

avšak s chladnou rozhodností.

Žena zaječela.

„Což kdybychom místo scén na ulici vstoupili raději

do domu?“ navrhl nevzrušeně Gaskin. „Bude to lepší pro

všechny. Tuším, že nikdo z nás nemiluje veřejné výjevy.“

Nifar kývl, jako ve snách odemkl a otevřel dveře.

Vstoupili do haly.

„Tak,“ pokračoval Gaskin. „Teď se podíváme na ta

zavazadla.“

Kufříky byly zamčené. Inspektor natáhl ruku.

„Klíčky, prosím.“

Nifar mu je třesoucí se rukou podal. „Ty kufříky

však ne… jsou moje,“ zajíkl se.

„A čípak jsou?“ zeptal se klidně Gaskin.

„Patří mému příteli.“

„Víte, co je uvnitř?“

„Eh… ne, nevím.“

„Tak proč se tak rozčilujete?“

V té chvíli měl Biggles oba kufříky na stolku

otevřené tak, aby bylo na jejich obsah dobře vidět.

Nebylo tam však přesně to, co očekával. Ležela před ním

spousta úhledných balíčků z hnědého papíru. Na

některých bylo napsáno jen jméno, jiné byly označeny i

adresou, jako by byly určeny k poštovní přepravě.

Když vzal Gaskin několik z nich do ruky a přečetl si

nápisy na obalech, přelétl po jeho tváři úsměv. „Skvělé,

skvělé,“ mumlal si potichu. „Nic lepšího se tu už dlouho

nestalo.“

Mrkl na Bigglese. „Dlouho jsem čekal, než jsem se

dozvěděl, z čeho žijí tihle lidé v takovém luxusu a teď to

konečně vím. Tomu tedy říkám úlovek!“

„Měli bychom si raději pro jistotu jeden z těch

balíčků blíže prohlédnout,“ navrhl Biggles.

„Tak do toho.“

Zatímco Biggles otevíral náhodně vybraný balíček,

Gaskin se obrátil k Nifarovi. „Víte, co je v těch

balíčcích?“ otázal se.

Egypťan, který byl očividně na pokraji zhroucení, se

chraptivě zapřísáhl, že o ničem nemá tušení… to

nejmenší tušení…

Inspektor tiše řekl: „Pak vás bude jejich obsah

zajímat stejně jako nás.“

Biggles objevil v jemně skládaném papíře spoustu

hladkého bílého prášku.

„Ani teď nám k tomu nemáte co říci?“ otázka

inspektora Gaskina zazněla jako několik úderů kladiva.

Nifar ani nehlesl. Jeho dáma místo odpovědi

bezvládně sklesla na židli.

Gaskin obrátil zachmuřenou tvář k pobledlému

řidiči. „Teď bych vám radil, abyste si uvědomil, že je

košile bližší než kabát. Co se děje s těmi balíčky bez

adres?“

„Chodí si sem pro ně lidé, pane.“

„Například Flash Charlie nebo Toni?“

„Ano.“

Inspektor přikývl. „Rozumím. A ty ostatní rozvážíte

autem?“

„Ano, pane.“

„Výborně. Tak pohyb. Dva moji lidé pojedou s

vámi.“

Když řidič odešel se dvěma muži v civilu, Gaskin

pohlédl na Bigglese. „Moji chlapci ty krysy seberou při

přejímání zásilky. Počkáme si tady, až se zastaví další.“

Vše vyšlo podle plánu. Zatýkání nikdy neproběhlo

tak dokonale. Pokaždé, když přišel překupník drog pro

balíček, přebral ho od trpícího Nifara a byl vzápětí

Gaskinovými muži zatčen. Policisté vstupovali na scénu

skutečně jako při divadelním představení. Zjevili se vždy

po předání drogy. Mnozí z překupníků přijížděli v

luxusních vozech, někteří přišli pěšky, všichni však odjeli

v policejním autě.

„V životě jsem neviděl takovou sbírku pobudů,“

poznamenal s úsměvem Gaskin, když jeho muži odvedli

na sklonku dne posledního „hosta“ a Nifar s dámou

vzápětí doplnili řady čekatelů na pobyt za mřížemi.

O nějaký ten den později si totéž pomyslel také

soudce, před nímž stanul celý gang včetně dělníků z

farmy. Ti všichni si na závěr stání se smutkem vyslechli

rozsudek o vysokých trestech, které je čekají.

„Pokud se o tomhle někdy dozví Nobby Donovan,

měl by to brát jako osobní odplatu těm, kteří jej málem

dohnali k sebevraždě,“ vyjádřil se zrzek po návratu od

soudu do kanceláře.

„On myslím ani netuší, co to jeho neštěstí, ta

ztracená noha, právě teď udělala pro zemi dobrého,“ řekl

Biggles.

„Jemine, starý brachu,“ zaúpěl Bertie. „Co to říkáš?

To je přece excelentně surové.“

„Nerozumíš mi,“ řekl Biggles. „Pomohla vlastně po

dvakrát. Chudák Nobby o ni přišel, když bránil Anglii ve

stíhačce a teď ta noha, co ho bolela, ačkoli ji neměl,

pomohla vyřešit potíže celé spoustě lidí, kteří bez viny

zapadli do stejné břečky jako on…“

PŘÍBĚH TŘETÍ

POSLÁNÍ V ARÁBII

„Dobré jitro, pane.“

„Dobré, Bigglesworthe.“ Brigádní generál Raymond

mávl nikou směrem k židli. „Sedněte si. Mám pro vás

nezvyklou práci, budete jistě potěšen.“

Biggles se usmál. „Říkáte to tak, jako by většina

toho, co jinak děláme, byla jen rutina.“

„Nemyslel jsem to tak. Řekněme, že tenhle případ je

o maličko zvláštnější, než bývá obvyklé.“

„Dobrá, pane. Chápu. Jsem připraven na nejhorší.“

„Potěšil byste mne, kdybyste bezpečně dopravil

jistého Araba do oázy v arabské poušti.“

„To by nemělo být obtížné. Proč ale právě já?“

pokrčil Biggles rameny. „Pravidelné letecké linky se vám

zprotivily?“

„Když budete bedlivě naslouchat, řeknu vám, proč

by použití pravidelného spojení zhatilo cíl cesty.

Všechno musí proběhnout tiše, diskrétně a bez povyku.“

„Ano. Takže událost má politické pozadí.“

„Správně. Řeknu vám stručně, oč se jedná. Na

hranicích Kuvajtu najdete malou provincii s názvem El

Kafala, což je území ovládané šejkem sídlícím v oáze

téhož jména. Ten muž byl naším spojencem, bohužel

před několika měsíci zemřel. Aby naše přátelské vztahy

pokračovaly, bylo již dříve rozhodnuto o tom, že šejkův

syn bude vychován v Anglii. Je mu již šestnáct, naučil se

anglicky, hlavně však poznal, jak to chodí v

demokraciích. Pobyl tu téměř tři roky.“

„Takže už se vrátil?“

„Nevrátil se tam o vlastní vůli. Byl unesen.

Vzhledem k tomu, jak rychle se všechno seběhlo, máme

dobrý důvod domnívat se, že jeho otec nezemřel

přirozenou smrtí, ale byl zavražděn. Zkrátka a dobře –

šejka ani nestačili pohřbít, když na trůn dosedl jeho bratr,

strýc našeho chlapce. Jmenuje se Abu Ibn Menzil.

Nenávidí nás, neboť jsme vždy podporovali jeho bratra,

který byl nad vší pochybnost právoplatným dědicem

trůnu. Teď už asi chápete tamní poměry.“

„Rozumím tomu tak, že právoplatným dědicem

trůnu je chlapec, který byl v Anglii, zatímco se hodný

strýček zmocnil vlády.“

„Přesně. Strýc si upevnil pozici tím, že se zmocnil

chlapce, který je nyní jeho vězněm. Za ten nešťastný stav

jsme z jisté míry spoluodpovědni, neboť v době, kdy

ministerstvo zahraničí připravovalo hocha na budoucí

životní dráhu, byl mladík unesen ze školy a dopraven

domů. Je bezmocný, vyřadili ho ze hry. Krom jeho

strýce, který je teď na koni, neexistuje žádný další

následník. Abu lbn Menzil vychází z toho, že si

nedovolíme použit k jeho sesazení síly, protože by to

vyvolalo bouři nevole mezi mnoha dalšími mocnými

šejky v Saúdské Arábii. Vztahy v té oblasti jsou totiž

velmi napjaté. Jde o nároky na těžební koncese u

místních ropných ložisek.“

„A víte jistě, že je ten hoch vězněn v El Kafale?“

„Ano. Tomu chlapci – jmenuje se Jerid Beni Menzil

– se totiž podařilo poslat nám dopis po příteli, který se

vydal na pouť do Mekky. Žádá nás v něm o pomoc, což

je výzva, kterou bychom neměli ignorovat.“

„Proč ho jeho strýc nezabil?“

„Správná otázka. Jakmile si bude jist, že má

zajištěnou svoji pozici, určitě to udělá. Jerid prostě

oficiálně podlehne nějakému onemocnění, nebo se najde

jiná záminka.“

„Proč jeho strýc tak prahne po trůnu?“

„Protože se chce stát multimilionářem. Určitě se mu

to podaří, až bude na území Kefaly objevena ropa a to je

tuze pravděpodobné. Protože se nehodláme snížit k

vraždě, nepřipadá zabití falešného vládce v úvahu.

Dokud je chlapec v jeho moci, je lepší zříci se

jakýchkoliv oficiálních výpadů, neboť bychom mohli

dosáhnout jen toho, že pošlou Jerida bez odkladu na smrt.

Tím by byla celá věc ztracena. Potom by totiž získal milý

strýc zákonný nárok na trůn. Jednoduše řečeno, dřív než

začneme jednat, musíme dostat chlapce z jeho spárů.“

„Jak se na to dívají Arabové?“

„Pokud by byl chlapec na svobodě, podpořili by ho.

Je však nepravděpodobné, že by ti lidé věděli o jeho

uvěznění. Protože to nevědí, možná jim jenom vrtá

hlavou, kde vlastně je a proč nezačal vládnout.“

„V pořádku. Takže vy chcete toho hocha,“ řekl

Biggles. „Jak ho chcete dostat?“

„Bylo by samozřejmě nesmyslné, abyste se veřejně

ukazoval v El Kafale. A už vůbec nesmíte čekat, že by

vás mohl někdo pokládat za Araba. Plán je následující.

Na londýnské universitě studuje medicínu mladý Arab

jménem Miktel. Zná Jerida, protože pochází ze stejné

oblasti. Navázali jsme s ním styk a ten mladík je ochoten

spolupracovat a zachránit ho. Váš úkol je dopravit ho na

místo. Dovezete Miktela do malé oázy asi dvě nebo tři

míle od El Kafaly, počkáte tam na něj a spolu s Jeridem

odletíte zpátky sem. Do oázy vás bude navigovat on.“

„Jak se tam dá přistát?“

„Podle něj se všude kolem oázy na míle daleko

táhne sabkha. To už znáte – samý štěrk. Je málo

pravděpodobné, že by byl někdo na dohled, protože v

tuto roční dobu pramen v oáze vysychá. Oázu Arabové

navštěvují jedině v době zrání datlí. Takže jak se na to

díváte?“

„Nadšený nejsem, ale půjdu do toho.“

„Kdy budete připraven odstartovat? Nemáme času

nazbyt.“

„Hned, jak bude připraven ten váš Miktel. Jak se na

to hodlá obléknout?“

„Bude oblečen tak, jak chodí ve své vlasti. Svůj

arabský oděv, abbas, gumbaz, kafích a další části ošacení

má s sebou. Podle jeho názoru by bylo nejvhodnější

přistát po západu slunce. Vás nechá čekat v oáze a sám

vyrazí na cestu ještě za tmy. Za denního světla by mohl

být přece jen někým spatřen a mohl by být vystaven

nepříjemným otázkám.“

Biggles vstal. „Okay, pane. Brzy budu připraven.

Doufám, že budu mít ještě před startem příležitost se s

Miktelem setkat?“

„Samozřejmě. Kudy poletíte?“

Biggles se na okamžik zamyslel. „Přes Itálii, Kypr,

Ammán a pak přímo přes syrskou poušť.“

Raymond kývl. „Nechám vyhotovit dokument, který

vám na cestě zaručí diplomatickou imunitu. Poletíte

sám?“

„Ano. Čím menší zátěž, tím lépe. Myslím, že pro

tento úkol bude nejvhodnější proctor. Pro případ

jakýchkoli potíží za mnou poletí záložní stroj. Tyhle

dálkové lety nad územím, kde není nic než písek, jsou s

jednomotorovým strojem vždycky trochu ošemetné.

Pokud se s vámi stane cokoli, jste v beznadějné situaci.

Je proto příjemné vědět, že v tom člověk není sám.“

„V pořádku. Považuji celou akci za dohodnutou,“

uzavřel hovor generál.

Pět dní po tomto rozhovoru v Raymondově kanceláři

se v parném odpoledni nesl tetelícím se vzduchem stroj

letecké policie typu Proctor směrem na východ od

Ammánu, proslaveného v biblických dobách jako

království dobyté statečným Davidem, nyní hlavního

města Zajordánska ovládaného emírem v rámci britského

dominia.

Pod letadlem se rozprostírala odvěká divočina

oblasti Moab, holý a bezútěšný terén, který neslibuje nic

než smrt. Ta rozsáhlá plocha není pokryta pískem jako

mnohá místa na Sahaře, nýbrž ji kryje tvrdý vysušený jíl,

štěrk, kámen a zvětralá skaliska. Arabové ji říkají sabkha,

země bez vody. Slunce ji svými žhavými paprsky

nemilosrdně vysušilo a zkroutilo do prapodivných tvarů.

Proudy teplejšího vzduchu nad ní jsou tak vrtkavé, až se

letoun co chvíli propadá ve vzdušných dírách.

Biggles se občas ohlédl přes tmavé brýle na mladíka

usazeného na zadním sedadle. Měl stále tentýž netečný a

neproniknutelný výraz.

Miktel byl dokonalým představitelem národa Arabů

z pouští. Byl středně vysoký, štíhlý, s hladkou olivově

hnědou pletí a ostře řezanými pravidelnými rysy ve tváři.

Biggles jej během několika posledních dní poznal velice

dobře, a věděl proto, že za maskou lhostejnosti se skrývá

odvaha a smysl pro humor. Miktel mu řekl, že je mu

sedmnáct let, a že by se jednou chtěl stát lékařem, které

jeho lid tolik potřebuje.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Biggles.

„Proč ne?“

„Ty vzdušné propady některým lidem nedělají

dobře.“

Miktel stáhl rty a usmál se. „Není to nic proti první

jízdě na velbloudu. A jsem rád, že jsem ve vzduchu, také

proto, že by mi země pod námi propálila chodidla.

Londýnské chodníky jsou mnohem chladnější.“

„Už se trochu orientuješ?“

„Ne. Zatím se o to ani nesnažím, protože tahle oblast

pouště je pro mě nová. Nevypadá příjemně po těch

zelených polích v Anglii.“ Miktel se opět usmál. „Víš,

ještě dnes žije mnoho Arabů v přesvědčení, že Angličané

prahnou po naší zemi, protože je o tolik lepší než ta

jejich. Také jsem jako malý chlapec nedokázal uvěřit

tomu, že máte tolik vody, že jí v řečištích odvádíte do

moře. Jediné, co tahle země potřebuje ke zúrodnění, je

voda, ale běda! Žádná tu není. Jak jsme na tom s časem?“

Biggles pohlédl na přístroje a mžikl do zpětného

zrcátka směrem ke slunci, které se za jejich zády právě

klonilo k obzoru. „Pokud kompas nelže, měli bychom

dorazit na místo přesně podle plánu ještě před západem

slunce. Každou chvíli už bychom měli zahlédnout oázu.“

Biggles se ušklíbl. „Doufám, že tam je. Na mapě ji

zakreslenou nemám.“

„Možná je příliš malá. S tím, že není na mapě, si

nedělej starosti. Arab si každou, i tu sebemenší oázu,

zapamatuje. Musí – může to znamenat přežití.“

Motor stroje jednotvárně hučel a Biggles naslouchal

vycvičeným sluchem, aby včas zaznamenal jakoukoli

změnu v jeho chodu. Miktel ho ubezpečil, že pro přistání

bude všude spousta místa, pilot sám však měl obavy z

toho, že pokud s letounem nešťastně přistane na pásu

měkkého písku, nedokáže z něj odstartovat.

Předběžné propočty se ukázaly jako správné. Když

se sluneční kotouč dotkl západního obzoru, Miktel

prohlásil: „Vidím před námi tři vrcholky Jebel Goz, o

kterých jsem ti povídal. Za nimi leží El Kafala. Oáza je

trochu vlevo.“

Biggles nepatrně upravil kurz a v tajemném

narudlém přísvitu se náhle objevila oáza tak jasně jako

ostrov v moři. Stáhl plyn a začal k ní sestupovat

klouzavým letem, zatímco pohledem neustále propátrával

nehostinnou krajinu pod sebou. Hledal pod sebou stopy

života, nepohnulo se tam však vůbec nic.

Ani on ani jeho společník nepromluvili, když po

přeletu nad malým hájkem sluncem sežehnutých palem

provedl se strojem plochý zákrut a přistál. Když se kola

stroje dotkla pevného povrchu sabkha, ulevilo se mu

možná více, nežli by byl ochoten přiznat. Roloval se

strojem k oáze pevně přesvědčen, že pokud by byl někdo

nablízku, už by se ukázal, aby si je prohlédl. Když spatřil

mezi palmami mezeru, zamířil k ní a otočil letadlo nosem

na otevřenou poušť pro případ, že by bylo třeba rychle

odstartovat. Pak vypnul motor a oba vystoupili. Biggles

se na tuto příležitost oblékl do tropického obleku barvy

khaki, Miktel měl na sobě obvyklý oděv svého lidu.

„Jsme na místě,“ řekl Biggles. „Teď je to na tobě.

Vůbec se mi nelíbí, že tě nechávám jít samotného, ale

obávám se, že kdybych šel s tebou, nadělal bych víc

škody než užitku.“

„V tom máš jistě pravdu. Není pravděpodobné, že

by ti místní lidé chtěli ublížit, ale šejk by se o tvém

příchodu brzy dověděl a to by zmařilo náš záměr.“

„Jsi si jist, že se ti nic nestane?“

„Jen Bůh je vševědoucí,“ odpověděl Miktel se

zbožností pravého muslima. „Co se má stát, stane se.“

„Tak hodně štěstí.“

„Všechno, co se stane, bude vůle boží,“ prohlásil

mladík s arabskou odevzdaností a vykročil do šera.

Biggles se za ním díval, dokud mu nezmizel z očí.

Pak doplnil nádrž z kanystrů umístěných na zadních

sedadlech a prázdné nádoby zakryl vrstvou písku v

nevelké terénní prohlubni. Protože neměl nic jiného na

práci, usadil se na kmen padlé palmy a zabloudil

pohledem po prázdné poušti. Kolem vládlo mrtvé ticho.

Čas plynul a klid stále nic nerušilo. Bledě nažloutlý

obrovský měsíc putoval nad obzorem a oživoval krajinu

zvláštními tajemnými stíny.

Minula hodina a uplynula druhá. Pak přešla třetí

hodina a poušť se změnila. Měsíční tvář zjasněla,

zbarvila se stříbřitě a její svit přitlumil lesk miliónů

hvězd na nebi. Chvíli po půlnoci se začal vzduch

ochlazovat, to již z vyprahlé země nastřádaný žár

vyprchal. Bigglese se začaly zmocňovat podivné

myšlenky, o nichž Arabové tvrdí, že přichází k člověku,

jenž tráví dlouhou dobu o samotě v pustině. Pocítil

nejistotu nikoli kvůli sobě, ale kvůli mladíkovi, který tak

odhodlaně vykročil vstříc prostředí, které pro něho

nepochybně znamenalo velmi vážné nebezpečí. Pokud si

ho povšimnou a odhalí jeho úmysly, nebude jeho další

osud ve spárech samovládce záviděníhodný.

Co měl přesně mladík v úmyslu podniknout, to

Biggles nevěděl, neboť se ho na podrobnosti nevyptával.

Miktel mu pouze sdělil, že najde Jerida a přivede ho k

letadlu, jakoby šlo o obyčejnou procházku.

Hodinky již ukazovaly tři hodiny po půlnoci, Miktel

se dosud neukázal, za to kdesi v poušti náhle zarachotil

kámen. Bigglese to upozornilo, že se v temnotě někdo –

nebo něco – pohybuje. Kdyby zvuk přišel z

odpovídajícího směru, předpokládal by, že se vrací

Miktel, avšak kámen zarachotil téměř přesně z opačného

směru, než ležela od El Kafala.

Biggles vyčkával. Pátral zrakem ve tmě a potom,

místo šakala, jehož očekával, spatřil řadu jezdců na

koních. Jeli velmi pomalu, opatrně a blížili se přímo k

němu.

Nepohnul se, neboť dobře věděl, že by ho okamžitě

spatřili. Ještě stále měl naději, že ho oddíl jezdců mine

bez povšimnutí, ta se však vzápětí rozplynula. Jezdci

mířili přímo do oázy a když spatřili letadlo, zarazili koně.

Seskočili ze sedel, připravili si pušky k výstřelu, a

neuvěřitelně tiše vykročili ke stroji. Pak uviděli sedícího

Bigglese a zastavili se.

Pilot si uvědomil, že mu nezbývá nic jiného, než

převzít sám iniciativu. „Salaam alejkum,“ pronesl dvě z

hrstky slov, která z arabštiny ovládal.

„Alejkum salaam,“ ozvala se automaticky odpověď.

Pak zavládlo ticho a trvalo snad celou minutu.

Konečně se mezi příchozími rozproudil tlumený hovor.

Biggles na sobě cítil jejich upřené pohledy, jak se zoufale

snažili přijít na kloub situaci, která je musela dokonale

zaskočit.

A potom se ozval muž, který si dosud mlčky

prohlížel letoun, a nejspíš se na kuvajstkém letišti naučil

znát latinskou abecedu, „Englesi,“ pronesl obviňujícím

tónem.

„Bissahi2,“ uznal Biggles. „Kdo jste, že cestujete v

noci?“

„Jedeme na ghrazzu“ zněla odpověď.

Tak takhle je to, pochopil Biggles. Měl před sebou

skupinu nájezdníků, přesněji řečeno – lupičů.

Hlas, hovořící kostrbatou hrdelní angličtinou, se jej

otázal: „Proč tu ferangi3 sedí sám?“

Biggles horečně uvažoval. Zdálo se mu velmi

pravděpodobné, že pokud se tito muži vydali na

loupežnou výpravu, jejich cílem je El Kafala. „Jsem tu

pro šejka Jerida Beni Menzila, který je v El Kefale a na

něhož zde čekám,“ řekl a doufal přitom, že tito muži

uznávají nepsaný zákon pouště a neublíží šejkovu hostu.

2 Bissahi – to je pravda

3 Ferangi – cizinec

„ W‘Ellah,“ zaklel chlapík. „To je lež, protože jak

každý ví, šejk Menzil tam není!“

„Mýlíš se,“ trval na svém Biggles. „Je v El Kefale

jako vězeň svého strýce, který se chce sám stát šejkem.“

Vsadil na to, že Arab o Menzilově zajetí skutečně

neví a teď mohl jen doufat, že sem náhoda seslala

příslušníky kmene, kteří nepatří mezi přívržence

falešného šejka.

Po jeho slovech se mezi Araby rozproudil tlumený

hovor. Když muži umlkli, k Bigglesově velké úlevě

nasedli opět na koně a bez jediného dalšího slova zmizeli

směrem k El Kafale tak tiše jako ryby mizející v tmavé

hluboké vodě.

Biggles sledoval jejich odjezd s nadějí, neboť delší

soužití s lupiči v malé oáze nepovažoval za důvod k

obzvláštnímu veselí. Jeho úleva však měla své meze.

Chápal, že ať už měli nájezdníci jakýkoli záměr, téměř

jistě jím naruší plán na záchranu Menzila. Věděl, že

loupeže velbloudů a koní mezi kmeny byly spíše sportem

než skutečným válčením, avšak poplach, který při

loupeži nastane, probudí k životu celou osadu. Došel

však k názoru, že nemá ani nejmenší možnost, jak vývoj

situace ovlivnit. Pokud by opustil oázu, mohl by zavinit

nenapravitelnou chybu, jestliže by mezitím dorazil

pronásledovaný Miktel. Proto jen s obavami přemítal o

záměrech nájezdníků.

Brzy se s nimi měl seznámit.

Zprudka vyskočil, když noční ticho přerval vzdálený

třesk střelné zbraně. Další výstřely na sebe nenechaly

čekat a potom k němu přes temnou pláň dolehly výkřiky.

Jediné, co však mohl dělat, bylo setrvat v klidu, upínat

oči do tmy a čekat připraven na všechno a znechucen

nešťastnou shodou náhod, která sem Araby přivedla

právě za této noci. Mohl pouze doufat, že se Miktelovi

podařilo z vesnice uniknout před jejich útokem. Měl by k

tomu mít příležitost – blížící se útok musela předcházet

výstraha, neboť ve střetnutích pouštních kmenů je

považováno napadení spících nepřátel za zbabělost.

Minuty míjely a v pustině opět zavládlo ticho.

Biggles nemohl stále nic podniknout. Za denního světla

by odstartoval a provedl by letecký průzkum, ve tmě byl

však zcela bezmocný.

Náhle bylo noční ticho opět přerušeno, tentokrát

ostrým dusotem koňských kopyt tepajících pouštní půdu

v plném trysku. Kolem oázy se přehnali čtyři jezdci s

několika koňmi bez sedel. Vzápětí se z různých směrů

znovu rozezněly výstřely a pak opět zatepala koňská

kopyta. Další jezdci se tryskem blížili k oáze. Když se

Biggles pátravě zadíval do temnoty, rozeznal dva jezdce

uhánějící jako o život. Jejich siluety byly stále zřetelnější

a za nimi bylo možné ve tmě rozeznat nejasné obrysy

skupiny dalších jezdců.

Jezdci, uhánějící vpředu, se vřítili mezi palmy, a

zarazili koně tak prudce, že kopyta koní zvířila oblak

prachu. Pronikavý hlas vykřikl: „Pryč! Rychle pryč!

Pronásledují nás!“

Tím křiklounem byl – Miktel!

Biggles vyskočil do kabiny. Víc vědět nepotřeboval.

„Nasedat!“ zavelel a sáhl po startéru. Motor se

rozeřval ve chvíli, kdy se k oáze blížili další jezdci a

mezi palmy dolehl dusot kopyt a divoký řev

pronásledovatelů. Proctor vyrazil na volný prostor a jeho

vrtule rozvířila oblaka prachu. Na několik okamžiků se

zdálo, že srážka s jezdci je neodvratná. Letadlo si však

prorazilo cestu a rozeběhlo se se zdviženou zádí po

sabkha.

Až v době, kdy letoun vystoupil do patřičné výšky,

Biggles se otočil a křikl přes rameno: „Máme s sebou

Jerida?“

„Ano. Je na palubě,“ odpověděl Miktel.

„Dobrá práce,“ ocenil Biggles.

Miktel mu vše vysvětlil za letu do Kuvajtu, kde chtěl

Biggles tankovat. Zdálo se, že mu nájezd přišel vhod.

Objevil Jerida v m uk-haadu4, ale když ho odváděl z

vesnice, byl útěk prozrazen a bylo by s oběma zle. Jistě

by byli dopadeni, kdyby v tu chvíli neohlásili nájezdníci

křikem svůj útok na hlídky u koní. Ve zmatku, který

nastal, jim nikdo nevěnoval pozornost, a tak jim hrozilo

nebezpečí pouze ze zmatené palby nazdařbůh. Přesto se

uprchlíkům podařilo zmocnit se dvou koní.

„Pak jsme si už jenom museli pospíšit,“ končil

prostě Miktel své vyprávění.

Biggles se usmál. „To věřím.“

„Myslím, že někteří muži z osady nás považovali za

lupiče koní a proto za námi vyrazili. Naši koně však

naštěstí nesli menší váhu a uháněli proto rychleji,“ řekl

klidně Miktel, jako by se jednalo o běžnou záležitost.

„Bůh tomu tak chtěl,“ uzavřel.

„Bezpochyby,“ kývl Biggles.

Proctor burácel nad pustinou a na východě začínal

prosvítat rozbřesk nadcházejícího dne.

V Kuvajtu počkali, až dorazil náhradní letoun

pilotovaný Gingerem. Ten je dostihl až během dne.

Týden nato doletěli bez většího spěchu do Anglie. Jerid

odeslal z Londýna do El Kafaly prohlášení, že se vrací

4 Mukhaad – část domu vyhrazená mužům

domů, aby se ujal svých pravomocí, což také s eskortou

letounů RAF učinil. Dorazili na místo uprostřed

všeobecného nadšení, neboť Jeridův ošklivý strýc uprchl

hned, jak zjistil, co se děje.

Tak se stalo, že Jerid dnes vládne jako šejk, a Miktel

působí jako jeho dvorní lékař.

PŘÍBĚH ČTVRTÝ

DOCELA VŠEDNÍ HLÍDKA

Seržant „Ginger“ Hebblethwaite sňal z hlavy

leteckou přilbu a vstoupil do operačního střediska, kde se

jeho veselí kolegové bezstarostně probírali stohy

leteckých časopisů z celého světa.

Biggles k němu sotva vzhlédl, neboť Ginger se

vracel z běžné pravidelné letecké hlídky podél pobřeží v

úseku Skotské vysočiny. Protože ty hlídkové lety jen

výjimečně přinesly něco zajímavého, přistupovali k nim

všichni s nezájmem.

„Něco se děje?“ zeptal se lhostejně zrzka.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl pomalu Ginger a usadil

se na židli. „Snad ani ne. Když se ale budu držet tvého

pravidla, že vše neobvyklé je třeba brát v potaz, musím

říci, že ano.“

„Pokračuj,“ řekl Biggles. „Posloucháme tě.“

„Když jsem se vracel v pěti tisících stopách domů,

dostal jsem se do mlhy. Mířil jsem podél západního

pobřeží k jihu, ale boční vítr mě musel snést trochu víc,

takže jsem se dostal nad moře. Uvědomil jsem si to, až

když jsem vypadl z mlhy a pod sebou jsem uviděl ostrov,

spíš malý ostrůvek, který jako by vystupoval přímo z

vody.“

„Jeden z ostrovů Západního souostroví,“ zamumlal

Biggles. „Je jich tam spousta.“

„Nevím, jak se jmenuje, ale kdybych ho viděl znovu,

poznal bych ho,“ pokračoval Ginger. „Jak jsem se na něj

díval, zahlédl jsem kouř. Někdo si tam rozdělal oheň,

ačkoli jsem neviděl místo, které by vypadalo pustěji než

tohle. Napadlo mne, zda tam nejsou nějací trosečníci, a

sestoupil jsem níž, když vtom jakoby na ten oheň někdo

chrstl vědro s vodou. Měl jsem dojem, že mě uviděl či

uslyšel někdo, kdo nechtěl být spatřen. Každopádně jsem

se s těmi trosečníky spletl. Kdyby tam nějací byli a stáli o

pomoc, určitě by oheň nezhasínali.“

„Víš jistě, že nešlo o cár mlhy?“

„Naprosto. Kouř stoupal jako z komína. Zbytek

ostrova jsem viděl úplně jasně.“

„Co jsi podnikl?“

„Několikrát jsem nad tím ostrovem zakroužil. Když

jsem už nic nezahlédl, pokračoval jsem původním

směrem.“

„Nemohli to být nějací ornitologové?“ ozval se

Bertie. „Pokud tedy víš, koho tím myslím.“

„Proč by ornitologové rozdělávali oheň a pak se

schovávali?“ odmítl Biggles. „Nedíval ses po člunu,

Gingere?“

„Pochopitelně. Žádný tam ale nebyl. Vlastně jsem

neviděl žádné místo vhodné pro přistání lodi. Oheň tem

ale byl určitě, a na skále nebo rašeliništi se nemohl vznítit

sám od sebe.“

„Zní to divně,“ připustil Biggles.

„Nemohl být oheň nebo kouř signálem pro někoho

na pevnině?“ napadlo Algyho. „Jak daleko jsi od ní byl?“

„Jen asi míli nebo dvě. To ale není správné

vysvětlení. Byla nad ní mlha. Jaký smysl by měly

kouřové signály v mlze?“

„A proč by někdo vydával signály a vzápětí je tajil,

sotva by je někdo zpozoroval? To se stalo právě díky

Gingerovi,“ zavrtěl hlavou Biggles. „Nerad nechávám

jakoukoli nejasnost nevyřešenou, takže bude nejlepší

znovu se tam podívat. Předpokládejme, že tam někdo je.

Protože zrovna nevládne teplé počasí, ten dotyčný by si

měl rozdělat oheň, i když ho zrovna nepotřebuje k

uvaření čaje. Pokud si tedy rozdělá oheň ve dne, tím spíš

ho zapálí v noci. Ve tmě by mělo být snadné objevit ho.

Zaznamenal jsi pozici, kde ses setkal s tou svojí záhadou,

Gingere?“

„Ano.“

„Potom doporučuji, aby ses tam vydal na další

průzkum v noci a pro kontrolu vzal s sebou Bertieho.

Leťte ve výšce deseti tisíc stop, pak zhasni motor a

klouzej nad ostrov pro případ, že by náš kamarád měl

zase po ruce vědro s vodou.“

„A nebylo by snazší tam přistát a zjistit, oč jde

přímo na místě?“ zeptal se Algy.

„Kdybys ten kus skály viděl, dvakrát by sis

rozmyslel pokoušet osud,“ prohlásil pochmurně Ginger.

„Poleť s námi a pokochej se.“

„Jsme tedy domluveni,“ uzavřel Biggles.

Výzvědná výprava se vrátila o půlnoci, právě když si

Biggles přinesl další šálek čerstvé kávy. První vstoupil

zrzek a v jeho tváři bylo vepsáno vítězství.

„Na ostrůvku někdo opravdu je,“ potvrdil Algy.

„Rozdělává oheň na místě, které je vidět jen shora.“

„Začíná mne to zajímat,“ přiznal Biggles. „Je

možné, že se tam usídlili pašeráci. Dobrá. Prozkoumáme

to podrobněji.“

„Jenomže na ostrově nepřistane nic jiného než

helikoptéra,“ řekl Algy. „Ginger měl pravdu. A o

úspěšném přistání člunu také pochybuji. Moře by muselo

být úplně klidné.“

„A jaké je teď?“

„Na koupání to není,“ ušklíbl se Algy. „Vlny mají

čepičky.“

„Což znamená, že kdokoli je na ostrově nyní, bude

tam uvězněn až do doby, než se moře uklidní,“ řekl

Biggles. „Ráno přesvědčím šéfa, aby zařídil vypůjčení

helikoptéry. Asi bychom si také měli osvěžit paměť a

nahlédnout znovu do seznamu Scotland Yardu o

pohřešovaných a hledaných osobách. Ale teď jdu na

kutě.“

O dva dny později se vznesla rachotící helikoptéra

do vzduchu a zamířila k severu nad dlouhým řetězem

neosídlených ostrůvků. Jejich pás jakoby chránil západní

pobřeží Skotska před věčným dorážením bouřícího

Atlantiku. Blížilo se poledne.

„To je on,“ řekl Ginger Bigglesovi, který seděl za

řízením a ukázal na nevlídně vyhlížející skalní útvar

dlouhý asi půl míle a sotva z poloviny tak široký. Jediné,

co na něm bylo nápadné, byla hluboká kotlina uprostřed

skály, která působila dojmem, jakoby na střed ostrůvku

dopadl před dávnými věky meteorit.

„Je těžké uvěřit, že by si tohle místo někdo vybral k

pobytu dobrovolně,“ poznamenal Biggles, když se

přiblížil a přistál na jediném vhodném místě, totiž v

mělké prohlubni plné břidlice a porostlé několika větrem

zmítanými trsy vřesu. Jediné, co letce obtěžovalo, byli

vřískající rackové. Přistání však proběhlo zdárně a kotvy

na přídi i zádi stroje zaručovaly, že sílící vítr nenatropí

škodu.

„Kde hořel ten oheň?“ zeptal se Biggles.

„Ze země se to těžko určuje, ale bylo to přibližně

uprostřed kotliny,“ odpověděl Ginger.

Začali s průzkumem. Za tři hodiny prolezli kdejaký

ostrovní kout, než si udělali přestávku na občerstvení.

Pak systematicky pokračovali v průzkumu, ale úspěch se

nedostavil. Nenašli jedinou stopu po pobytu člověka.

Pozdě odpoledne se Biggles zahleděl na oblohu a pak

mrkl na hodinky. „Je čas k odletu,“ oznámil. „Pokud tady

někdo je, pak si dává skutečně dobrý pozor, aby ho nikdo

nevyrušoval,“ dodal.

Gingera se to dotklo. „Pochybuješ o mém

pozorování?“ vyhrkl. „Jsem si jist, že tu někdo je! Tak

jistý, jako že tu stojím a že tenhle ostrov není sopka!“

„Najdi si ho,“ pokrčil rameny Biggles.

„Okay. Tak tedy zmizte a nechte mne tady,“ řekl

drsně Ginger. „Vrátit se pro mě můžete ráno. Až ten

chytrák uvidí, že odlétáte, vyleze z díry, protože si bude

myslet, že je po všem.“

„Zmrzneš tu.“

„Mám o důvod víc, abych se snažil najít ten oheň,“

prohlásil zrzek. „Tohle je můj problém a já si ho taky

vyřeším.“

„Dobře, dobře,“ řekl Biggles. „Klid! Rozčilování

škodí zdraví. Vrátíme se po rozednění. Pojďme, chlapci.“

Ginger se usadil na balvan a sledoval odlétající stroj.

S jeho odletem se vytrácela i jeho sebevíra, neboť si jen

těžko dokázal představit nehostinnější místo. Zanedlouho

pak zmizelo slunce v Atlantiku a s příchodem tmy klesla

teplota tak prudce, že Ginger vyrazil hledat úkryt před

studeným větrem. Sestoupil do kotliny uprostřed

ostrůvku, kde byl vítr mírnější, a schoval se za hustým

trsem vzrostlého vřesu.

Po několika minutách spatřil oheň – nebo spíše jeho

odlesk na opačné straně kotliny. Vstal a podnikl dosti

nebezpečný sestup až dolů na dno. Byl tady již za světla

a věděl, že se zde vytvořilo malé jezírko. Po jeho břehu

se vydal k blikajícímu cíli. Konečně zahlédl plameny a

nejasnou siluetu připomínající muže ve skotské sukni,

kter seděl na kameni v ústí malé jeskyně. A právě tehdy

byl spatřen i on, a ke svému úžasu uslyšel ženský hlas se

silným skotským přízvukem.

„Jestli uděláte ještě krok, střelím!“

„Klid,“ řekl Ginger a zastavil se. „Rozčilování škodí

zdraví. Helikoptéra se ráno vrátí a pokud mne tu naši

nenajdou, pročešou ostrov a najdou vás. Když mne

zastřelíte, nepomůžete si. Nemohl bych jít trochu blíž? Je

tu pěkná zima.“

Nečekal na ohlas a vydal se pomalu k ohni. První

věcí, které si všiml bylo, že žena na něj skutečně míří

revolverem. Šel však dál a zastavil se až před ní. Odhadl

její věk na necelých dvacet let, a zdálo se mu, že dívka

nepostrádá jakýsi divoký půvab.

„Tohle děláte proto, že jste se s někým vsadila?“

„Kdo jste?“ odpověděla otázkou.

„Jsem letecký policista,“ odpověděl Ginger. „Když

jsem shora zahlédl váš oheň, napadlo mne, že je tu

trosečník. Nebo pašerák. Copak tu děláte?“

„Schovávám se,“ řekla dívka po malém zaváhání.

„Před kým?“

„Před lidmi jako jste vy.“

„Jak dlouho jste tady?“

„Tři měsíce.“

„Páni! Co tu jíte?“

„Co se dá.“

„Proč vás hledá policie?“

„Zastřelila jsem člověka.“

Ginger se jí v mihotavém světle ohně podíval zpříma

do tváře. Včera uposlechl Bigglesovy rady a seznámil s

popisem hledaných a pohřešovaných lidí a zdálo se mu,

že ji poznává. „Nejste náhodou Margaret Laretská?“ řekl.

„Jo. To jsem já.“

„Vy jste vystřelila na svého manžela – Poláka.

Pročpak jste to udělala?“

„Byl to lotr a odporný ničema. Všechno jsem

snášela, než v záchvatu vzteku krutě ublížil mému dítěti.

Byl by ho zabil a asi by zabil i mne. Zastřelila jsem ho

jeho vlastní zbraní. Pak jsem utekla.“

„Proč zrovna sem?“

„Pocházím z místa nedaleko odsud. Mám tam klan5.

Jeden z jeho členů, který si mne chtěl vzít ještě předtím,

než jsem zpitoměla a vzala si toho darebáka, mi sem za

dobrého počasí vozí jídlo. Chtěli jsme to takhle vydržet,

než se na vraždu zapomene, a pak jsme chtěli odcestovat

do Austrálie.“

„Na jakou vraždu?“

„Mého manžela.“

„Ale vy jste Zamorskiho nezabila. Jen jste ho

omráčila. Tím jste umožnila policii najít muže, kterého

po celé roky hledala pro vraždu jeho první ženy. Asi před

měsícem mohl být konečně postaven před soud. Kdyby

vás to zajímalo, byl uznán vinným a bude brzy oběšen.

Pod pravým jménem. Jmenuje se Zamorski nikoli

Laretski. Jméno, které po něm máte vy, bylo falešné.

Nemohla jste vědět, co je to za člověka. Policie vás

hledala jenom proto, že potřebovala vaše svědectví a dost

se divím, že váš přítel o tom nic neví.“

„Můj Bože,“ hlesla. „Víte, všichni z našeho klanu se

vyhýbají policistům, aby jim nemuseli lhát…“

„Hm,“ řekl zrzek s očima upřenýma na pánev.

„Nemyslím si, že byste se měla čeho bát, i když vás zítra

nepochybně vyslechnou. Já s výslechem začnu hned. Co

máte na té pánvi?“

„Sledě.“

5 Klan – tradiční skotské venkovské společenství

„Tak se nenechte rušit a dodělejte je. V tom

studeném větru člověku vážně vyhládne.“

PŘÍBĚH PÁTÝ

DÁMA Z BRAZÍLIE

Letecký detektiv, inspektor Bigglesworth, zavadil na

chodbě cestou do kanceláře svého nadřízeného pohledem

o muže, který z ní právě vyšel.

„Co tu chtěl?“ zeptal se, když vstoupil do kanceláře.

Brigádní generál Raymond vzhlédl od psacího stolu.

„Kdo?“

„Nebyl to Foster z celního?“

„Byl.“

„Předpokládám, že se vás nepřišel zeptat na

zdravíčko?“

„Ne. Má problém.“

„A my ho za něj máme řešit?“

„Od toho jsme tady. Posaďte se a já vám to

vysvětlím. Foster narazil na zdánlivě jednoduchou potíž,

která se ukázala jako pěkně zamotaný případ. V Brazílii,

přesněji řečeno v krásném Rio de Janeiru, žije mladá

pohledná dáma jménem Dolores Cantaniová. Vystupuje

jako tanečnice v proslulém nočním klubu. Jedním z jejích

přátel je jistý José da Silvaro, který má značné příjmy z

provozu smaragdových dolů kdesi ve vnitrozemí. A také

má bratra v Londýně. Jmenuje se Pablo a dohlíží na

obchodní záležitosti rodu Silvarů v Evropě. Foster si

fakta nashromáždil jak zde, tak prostřednictvím našich

kontaktů v Riu.“

„Nic zamotaného v tom ale nevidím,“ řekl Biggles.

„Asi jste mi neřekl všechno. Předpokládám tedy, že ona

dáma poctila návštěvou naší ostrovní zemi.“

„Správně. A ne jednou,“ upřesnil jeho slova

Raymond. „Když sem přijela poprvé, nevěnoval jí Foster

pozornost, neměl k tomu konec konců důvod. Podle

jejích vlastních slov přiletěla do Londýna na krátkou

dovolenou. Použila k tomu služeb společnosti Inter-Atlan

Airways, což je, jak jistě víte, mezinárodní koncern.

Přivezla s sebou balíček smaragdů podřadné kvality, prý

dárek pro přátele. Drahokamy přihlásila a zaplatila clo.“

„Jak ušlechtilé.“

„Správný postřeh. V té době o ní Foster samozřejmě

nic nevěděl a nevěděl ani o da Silvarovi, o jeho dolech a

bratrovi. Dáma zde zůstala týden. Po určité době připadlo

Fosterovi trochu divné, že si barová tanečnice může

dovolit utratit několikaměsíční příjem za letenku kvůli

týdennímu pobytu v Londýně. Když se však tady po

třech měsících ukázala znovu, a tentokrát s sebou měla

několik drobných nebroušených diamantů, začal o všem

vážně přemýšlet.“

„Přihlásila je k proclení?“

„Ale jistěže. Zaplatila clo bez reptání, což bylo samo

o sobě podezřelé. Byly to tak mrňavé kamínky, že kdyby

je zatajila, prošla by celní kontrolou s největší

pravděpodobností bez potíží. Asi nevěděla, že okázalá

poctivost maskující proclením bezcenného zavazadla

daleko cennější kontraband, patří k nejčastějším trikům

amatérských pašeráků. Foster pojal podezření a dal ji

prohledat. Nenašel nic. Dolores zůstala v Londýně deset

dní a prožila si tu tedy další dovolenou, která ji i se

zpáteční letenkou stála pěkné peníze. Tehdy to začal

Foster považovat za problém, a proto vám o tom

vyprávím.“

„Neříkejte, že je tu zas,“ ušklíbl se Biggles.

„Předbíháte. Po třetí se objevila u celní kontroly

před pěti měsíci. Opět s líbezným úsměvem a s dárečky,

z nichž zaplatila bez odmluv požadované clo. Tehdy

udělal Foster vše, čeho se jen mohl odvážit. Asi víte, že u

těchhle hochů vznikne postupem doby instinkt na

pašeráky a oni se pak jen málokdy zmýlí. Foster si je

jistý, že ta ženská podvádí. Navzdory tomu však celní

kontrolorky nenašly vůbec nic – a jsou to odbornice,

které vědí, kde hledat. To však není všechno. Téměř

každý, koho prohlížejí, se rozčiluje, ale Dolores

vypadala, že se na celnici dobře baví. Zato Foster se

nebavil. Musel se jí omluvit a zaplatit odškodné za

poškození jejího zavazadla. Je ochoten odpřísáhnout, že v

něm nebyla jediná věc hodná proclení. Ale zrovna tak si

je jistý tím, že ta ženská působí jako pašerácký kurýr.

Vím, že se opakuji, ale jak jinak by si mohla dovolit tak

časté a drahé lety přes oceán!“

„Možná, že letenky platí její přítel – král

drahokamů.“

„O tom není sporu. Muži rádi obdarovávají své

přítelkyně. Ale posílat je do Evropy? Vždyť se tím své

krásky vlastně zbavoval! Co by z toho da Silvaro měl?“

„Já tenhle typ dámiček moc neznám, ale je to

skutečně divné,“ kývl Biggles. „Co to všechno znamená

pro nás?“

„Foster si vyžádal, aby krásnou Dolores v Riu

sledovali. Právě teď obdržel zprávu, že si objednala

zpáteční letenku do Londýna. Odlétá příští sobotu. Máte

týden času.“

„Týden na co?“

„Abyste se dostal do Ria a cestoval do Londýna s ní.

Abyste ji sledoval. Pozoroval, co dělá a jak to dělá. Může

mít na palubě komplice. Pokud ano, předávají si ti dva

nějaké signály. Něco se může odehrát i při mezipřistání

na Azorských ostrovech, kde stroj tankuje. Jsou desítky

možností. Je to na vás.“

„Není to sice zrovna šálek mého čaje, ale uvidím, co

se dá dělat.“

„Dobrá. Budu informovat našeho agenta v Riu, aby

vám zajistil místo v letadle co nejblíže sedadla číslo

sedm.“

„Tam bude sedět ona? Proč zrovna sedm?“

„To nevím, ale vždycky chce totéž místo.“

„Proč?“

Raymond se usmál. „Zeptejte se jí. Ta dáma je

možná pověrčivá a sedmička je oblíbené číslo mnoha

lidí. Ona prý říká, že je to nejpohodlnější místo –

nejmenší otřesy, nejméně hluku.“

„Možná,“ řekl Biggles. „Může mít pravdu.

Uvidíme.“

Když následující sobotu startovalo letadlo typu

Douglas společnosti Inter-Atlan z Ria do Londýna, seděl

Biggles několik sedadel za pohlednou a elegantně

oblečenou brunetkou. Sledoval Dolores Cantaniovou již

v odletové hale. Nenápadně pozoroval ji i deset dalších

cestujících, kteří nastoupili, aniž by dali jakkoli najevo,

že ji znají. Nic jiného ani nečekal, neboť si všechny

prověřil a zjistil, že jsou bez poskvrny. Šest z nich byli

Britové. Všichni cestovali za obchodem. Dolores

Cantaniová se chovala přesně tak, jako dáma těšící se na

dovolenou v Evropě, přirozeně a uvolněně se usmívala.

Jídlo roznesené letuškami snědla se zdravou chutí

člověka, který si nepřipouští starosti. Mezi jednotlivými

jídly si četla v jakémsi magazínu a dvakrát požádala o

pití. Občas si vzala žvýkačku, což není v letadle nic

neobvyklého. Ani na Azorách k ničemu nedošlo, a letoun

již měl před sebou poslední úsek cesty do Londýna.

Biggles byl zmaten. Začínala se ho zmocňovat

rozmrzelost, neboť se zdálo, že podnikl naprosto

zbytečnou cestu. Sílilo v něm přesvědčení, že tentokrát se

Foster zmýlil. Jestliže předchozí prohlídky neodhalily

nic, pak zřejmě ani ta nadcházející nebude o nic

úspěšnější a pokud ta dáma přepravuje kontraband, pak

její postup je rozhodně originální.

Takové myšlenky táhly Bigglesovi hlavou, když se

kola letadla dotkla přistávací dráhy londýnského letiště.

Pokud dáma skutečně něco pašovala, muselo by dojít za

několik okamžiků k jejímu zadržení. Po vystoupení

cestujících z douglase přicházela chvíle pro Fostera a ten

byl na akci připraven.

Když se cestující řadili před přepážkami pro vyřízení

celních a pasových formalit, Foster přispěchal k

Bigglesovi. „Viděl jste něco?“ vyhrkl.

„Nic,“ odpověděl Biggles. „S nikým nepromluvila.

Ze sedadla se ani nehnula. Pokud má u sebe kontraband,

budete si ho muset najít sám. Já nemám čeho se chytit.

Počkám tady,“ uzavřel, když Foster odcházel s pevně

sevřenými rty.

Biggles sledoval osádku letadla, jak odchází. Jejich

práce pro dnešek skončila. Pak dorazili muži z údržby,

aby dali letadlo do pořádku. S nimi vstoupila nenápadná

tmavooká dívka, která s sebou nesla dost rozměrný

rozprašovač s insekticidem, aby vystříkala kabiny

letounu. Tohle opatření zabraňovalo zavlečení moskytů a

jiného nebezpečného hmyzu z oblasti tropů. Když

Biggles uviděl dívku, mírně svraštil obočí. Něčím mu

připomínala Dolores a také pohybovala čelistmi. Měla v

ústech žvýkačku. I Dolores žvýkala. Šlo o shodu náhod,

nebo za tím bylo něco víc?

Po špičkách přešel ke dveřím a potichu nahlédl

dovnitř. Dívka se právě nakláněla k sedadlu s číslem

sedm.

Biggles vyšel, právě když se vracel zamračený

Foster. „Zase na nás vyzrála,“ zamumlal. „Jen tři

smaragdy, které si dala proclít. Kamínky jako čtvrt zrnka

rýže! Nedává to smysl. Kdyby je poslala do Londýna s

dopisem v malé obálce, patrně by si jich pošťáci ani

nevšimli.“

„Já něco mám,“ řekl nevzrušeně Biggles. „Letadlo

desinfikuje dívka – tmavooká panenka s černými vlasy.

Znáte ji?“

„To bude slečna Varrosová. Je to její práce. Ale co

tedy pro mne máte?“

„Pojďte se hezky podívat, jak je pečlivá,“ usmál se

Biggles a vykročil.

Foster vytřeštil oči. „Oč jde?“

„Má plnou pusu žvýkačky. Prý to prospívá chrupu a

pamatuji se na doby, kdy měl žvýkačku u sebe každý

druhý pilot. Dala se s ní krásně zalepit díra v prostřelené

nádrži.“

Foster vyděšeně zamrkal.

„Unikající benzín nesměl hořet,“ ušklíbl se Biggles.

„To snad chápete.“

Dívka scházela po schůdkách, právě když k nim

došli. Biggles ji zastavil. „Promiňte, jste slečna

Varrosová?“

Dívka cosi přesunula v ústech, než odpověděla:

„Ano.“

„Máte ráda žvýkačky?“

„Co má být?“ řekla a z její tváře se vytrácela barva.

„Zajímalo by mne, jestli žvýkáte stejnou značku,

jako ta dáma z Brazílie. Mohli bychom žvýkačku vidět?“

Ze tváří údržbářky vyprchal poslední zbytek barvy.

„Buďte opatrná a nespolkněte ji,“ upozornil ji

Biggles. „Mohlo by to mít velice vážné následky.“

Dívka na Bigglese snad pět vteřin ochromeně zírala.

Pak cosi vyplivla do dlaně a podala hrudku Bigglesovi.

„Okay,“ vzdychla. „Vidím, že to už víte. Říkala

jsem jí, že to dělá příliš často.“

Biggles dost pracně roztrhl uslintanou hrudku.

Objevily se dva skvostné smaragdy. Podal je Fosterovi.

„Nehledal jste tohle?“

Foster se s pohledem upřeným na dívku zeptal:

„Proč jste to dělala?“

„Dolores je má nevlastní sestra,“ zněla odpověď.

„Donutila mne to dělat. Ona a pan Pablo da Silvaro, pro

něhož jsem původně pracovala a který mi pomohl k

tomuhle místu. Musím říci, že to vypadalo báječně

jednoduše.“

„Pravda,“ řekl Biggles. „Naše dáma báječně

jednoduše nalepila kameny pod sedadlo číslo sedm

žvýkačkou. Vy jste je pak báječně jednoduše vzala a

později jste jí je předala.“

„Jí ne,“ řekla trpce dívka. „Nosila jsem je panu

Pablovi. Ten nenechává nic náhodě.“

„Uvidíme se v hale, slečno Varrosová,“ řekl stručně

Foster. Když dívka odešla, obrátil se k Bigglesovi. „Dík,“

sldonil hlavu. „Až vás to omrzí na vašem místě, stavte

se.“

„To by nebylo pro mě,“ zabručel. „Děsí mě k smrti,

když mne vozí lidé, které vůbec neznám. Místo toho

byste mě mohl vzít na malý drink.“

PŘÍBĚH ŠESTÝ

SETKÁNÍ NA ROVNÍKU

Biggles právě probíral se svými přáteli v kanceláři

letecké policie výkon jakéhosi nového typu letounu, když

zazněl telefon. „Je to náš starouš,“ prohlásil, než ho

zvedl. „Nevím, čím to je, ale jeho zvonění vždycky

poznám.“

„Zdravím vás, pane,“ řekl do sluchátka a chvíli

poslouchal. „Dobrá, hned jsem u vás,“ ukončil pak

hovor.

Když vstával, pohlédl na ostatní. „Chce mě vidět,“

vysvětlil jim.

„Podle hlasu bych řekl, že jde o něco naléhavého,

takže si připravte sedmimílové boty a nabrušte si meče na

odsekávání dračích hlav.“

Došel ke kanceláři svého nadřízeného, brigádního

generála Raymonda, zaklepal, a aniž by čekal na vyzvání,

vstoupil.

Raymond seděl za stolem s jakýmisi papíry v ruce.

„Posaďte se, Bigglesworthe,“ vyzval hosta.

„Děkuji vám, pane,“ přijal Biggles. „Co se děje

tentokrát?“

„Je to dlouhá historie. Měl bych vás do ní nejdříve

podrobně zasvětit.“

„Před řádkou roků napadlo jistého výrobce

automobilových pneumatik,“ začal Raymond, „že by

mohl získat kaučuk levněji, než nákupem z našich

malajských zdrojů. Pořídil si proto plantáž v zemi, ze

které kaučuk pochází, totiž v Brazílii, a začal pěstovat

vlastní stromy. Možná si vzpomenete, jak to dopadlo.“

„Ano,“ kývl Biggles. „Vysázel stromy moc blízko u

sebe, takže je napadla jakási choroba a bylo po plantáži.

Slyšel jsem o tom.“

„Správně. Ten člověk se ale jen tak nedal. Dal

vymýtit džungli v Libérii na západoafrickém pobřeží a

zkusil to znovu. Jeho nové kaučukovníky v Africe skvěle

prospívaly, ale vznikly zase potíže s dělníky.

Nepřesvědčil místní obyvatele, že se člověk narodil pro

prácí, a protože se do tamních horkých podmínek

nechtělo ani jiným dělníkům, zdálo se, že plán opět

selhal. Když však později stromy dorostly a cena

kaučuku stoupala, nasadil vyšší mzdy a dnes vyváží

Libérie značné množství kaučuku. Jiným lidem se tam

vedlo ještě lépe. Příkladně jistý houževnatý Skot jménem

Anderson začal pěstovat v Liberii další stromy,

poskytující kaučuk a oleje nezbytné pro moderní

průmysl. Suroviny sváží do hlavního města země

Monrovie. V přístavu už čekají lodě, které je pak

rozvážejí dál. Na ten nový zdroj cenných surovin

spoléháme i my. Stačíte mne sledovat?“

„Nic složitého jste ještě neřekl,“ ušklíbl se Biggles.

„Už to bude,“ kývl Raymond. „Záhada je v tom, že

před nedávnem začalo dodávek kaučuku ubývat. Bez

jakéhokoli rozumného důvodu je jich méně a méně, a ti,

kdož jsou na nich závislí, jsou zděšeni.“

„To je neštěstí.“

„Štěstí nebo neštěstí s tím nemá co dělat. Tohle je

vážná věc. Kampak ten materiál asi putuje?“

„To by nám ten Anderson neřekl?“

„Ztratili jsme s ním kontakt.“

„Možná už žádná surovina není. Nebylo tam moc

sucho, nebo zase záplavy? Třeba domorodci opět

zlenivěli…“

„Řekl jsem přece, že rozumné důvody nejsou!“

zavrčel Raymond. „Poslali jsme na místo agenta.

Andersona nenašel, ale uvedl, že práce na plantážích

pokračují snad ještě intenzivněji než dříve. Kam mizí ten

kaučuk, opakuji? Jeho trvalý nedostatek nás dostává do

nepříjemné situace a nutí nás vzdávat se mnoha velmi

výhodných obchodů.“

„Z toho však vyplývá,“ řekl Biggles. „Že surovina

putuje jinou cestou. Třeba přes Sierru Leone, Zlaté

pobřeží, Pobřeží Slonoviny nebo Francouzskou západní

Afriku. Co o tom soudí váš agent?“

„Co soudí Jamajčan Joseph Nelson? Právě že nic!

Po určitý čas podával pravidelně zprávy. V poslední z

nich vyslovil dohady o jakémsi letadle. Prý poletuje nad

vnitrozemím a využívá tam nově postaveného letiště.

Nelson hodlal tu informaci ověřit. Je to už měsíc a od té

doby jakoby mu došla řeč. Mlčí a nevíme kde je!“

„Myslíte si, že zašel příliš daleko? Tam, odkud

nevede cesta zpátky?“

„Přesně to si myslím, protože všechno tomu

nasvědčuje. Nelson byl naprosto spolehlivý člověk.“

„Stále však dobře nechápu, k čemu ten rozruch.

Pokud Anderson nebo ti ostatní našli lepší odbytiště, je

přece jen na nich, aby ho využili.“

„S tím souhlasím. Otázkou však je, zda je k tomu

někdo nenutí. Vydělávají více peněz? Nevíme. Jisté však

je, že musíme nakupovat kaučuk jinde a draze za něj

platíme. Máme přitom podezření, že dostáváme stále

stejné dodávky, jenže prostřednictvím někoho jiného a

téměř za dvojnásobnou cenu.“

„To znamená, že hrnec s mlékem k nám teď putuje

přes kuchyni, kde sedí selka, která sbírá smetanu?“

„Asi tak. Snad pracuje samostatně, možná pro

organizaci, která nám konkuruje. Jestliže dojde ke

zdražení suroviny, musí nutně zdražit i konečný výrobek,

což znamená, že nás naši konkurenti cenově vydírají a

připravují nás tak o zakázky. Je dokonce možné, že

sběrači latexu jsou na tom dneska lépe, ale tomu moc

nevěřím. Spíš je ten někdo pouze obrátil proti nám, a tím

dokonale změnil situaci.“

„Pokud mají tak vysoké zisky, mohou si klidně

dovolit

leteckou

dopravu,“

zamumlal

Biggles.

„Vzhledem k dostupnosti pracovní síly nemohlo být

vymýcení plochy pro přistávání letadel velkou potíží.

Poskytl vám Nelson nějaké bližší informace o poloze

toho údajného letiště?“

„Ne. Nemohl toho o letišti moc vědět, jinak by nás

informoval. Když poslal svou poslední zprávu, byl teprve

na cestě k potvrzení dohadů, které slyšel.“

„Víme aspoň kam směřoval?“

„Ne. Pouze nám oznámil, že je někde poblíž hranic

Libérie a francouzských území.“

„To je hodně široký pojem.“

„Přesnějšího se v té končině těžko dočkáte. Skutečné

hranice tam neexistují.“

„Bylo to ale určitě ve vnitrozemí?“

„Ano. To je však všechno, co víme. Místo, odkud

nám Nelson naposledy psal, nemohlo být příliš vzdáleno

od letiště – pokud tedy nějaké existuje – a ani od kolonií

Sierra Leone nebo Pobřeží Slonoviny, které mohou být

využívány k tankování a údržbě. Nemám pochyb o tom,

že váš milý přítel Marcel Brissac z pařížské Sureté

dokáže zařídit potřebné formality pro naše akce ve

francouzském vzdušném prostoru.“

„Rozumím,“ řekl Biggles. „Vy chcete, abych se tam

vypravil a trochu si to tam prohlédl.“

„Musíme to udělat, i kdyby nešlo o nic jiného než o

to, co se stalo s Andersonem a Nelsonem.“

„Nemáme tam nějaké lidi, kteří by to zvládli?“

„Možná. Já mám však na mysli naši časovou tíseň.

V této části světa se dá cestovat po zemi pouze pomalu.

Jediné, co tam putuje rychle, jsou zprávy. To znamená,

že pokud se tam skutečně něco nekalého děje, lidé, které

to zajímá, se dozvědí o každé návštěvě vyšetřovatele

včas, a podniknou příslušné kroky. Zdá se, že máme co

dělat také s letci. Bude proto lepší, abychom měli v

oblasti odborníka v tomto oboru.“

Biggles přikývl. „V pořádku, pane. Nemám moc rád

tyhle akce u hranic, protože nikdy nevíte, komu lezete do

zelí, ale vyrazím a zjistím, co se dá dělat.“

„Buďte

opatrný.

Je

to

dost

nebezpečné.

Nerozdrážděte hlavně Libérijce. Její představitelé, což je

pro zaostalé země typické, jsou velice vznětliví.“

„Ach tak,“ řekl smutně Biggles. „Takže musím

předem počítat s potížemi. No, buďte bez obav. Budu mít

pravděpodobně základnu ve Freetownu v Sierra Leone, a

budu operovat odtamtud. Možná bych se mohl

dohodnout s Marcelem o využití Kankanu ve

Francouzské západní Africe. Najdu si zkrátka základnu,

ze které budu podrobně pátrat po letišti nebo jakýchkoli

jiných stopách provozu letadel. Pokud se tam odehrává

něco nekalého, je za tím nepochybně běloch, jenž má

nějaké sídlo. Až ho najdu, obrátím se na vás o radu, jak

postupovat dál.“

„Souhlasím,“ kývl Raymond.

„Dobrá, jdeme na to,“ řekl Biggles a vstal.

Biggles, který se usídlil na letecké základně ve

Freetownu v Sierra Leone, využíval k průzkumu severní

liberijské hranice letoun typu Wellington letecké policie s

úplnou posádkou. Létali po celý týden a výsledek se

rovnal nule. Znamenalo to vnikat nad francouzské území

a Bigglese uklidňovalo jen vědomí, že ze strany britských

kolonií nemůže přijít žádná nepozorovaná hrozba. Proto

se, s vědomím pařížské centrály Interpolu, soustředil na

sever. Marcel Brissac ze Sureté věděl na čem Biggles

pracuje, protože však sám na úkolu neměl zájem,

nepřipojil se k němu.

Krajina pod letounem nijak nenasvědčovala tomu, že

by posádce molila nesnadný úkol ulehčit. Většinou ji

pokrýval tropický prales na rovinatém i hornatém terénu,

který jen vzácně přerušovaly oblasti křovinatých nebo

písečných

pustin.

Dále

na

sever

směrem

k

Francouzskému Súdánu se pak rozprostírala poušť.

Vyprahlá a pro Evropana vražedná.

Právě proto, že byla země tak hojně zalesněná,

nepokládal zprvu Biggles za velký problém vypátrání

dostatečně rozlehlého prostranství, aby na něm mohlo

přistát letadlo. Pokud tu ovšem takové místo skutečně

bylo, o čemž měl skutečně pochybnosti, protože jediným

svědectvím o existenci letiště byly nepodložené dohady

domorodců. S postupem času narůstaly jeho pochyby víc

a víc, neboť si stále víc lámal hlavu nad tím, kde by

přistál, kdyby tady, v oblasti velkolepého pohoří Nimba,

došlo k poruše jeho wellingtonu.

Šestého dne ráno však byla věc vyřešena, a

Bigglesovi bylo záhy jasné, proč tak dlouho pátrali

neúspěšně.

Letěli právě nad křovinatou oblastí, když Ginger,

sedící za ním, náhle prohlásil: „Bandita vlevo vpředu.“

Biggles pohlédl naznačeným směrem.

Cizí letadlo plachtilo nad vrcholky stromů ve výšce

asi dva tisíce stop a připomínalo obří vážku.

V okamžiku, kdy zahlédl cizí stroj, přidal prudce

plyn, aby co nejrychleji vystoupil mezi letadlo a slunce,

kde – pokud dosud nebyl zpozorován – unikne zrakům

pilota. „Letí od východu,“ řekl. „Co si o tom myslíš?“

„Vypadá, že je typu Samson, kterých na konci války

Američané vyrobili takovou spoustu k přepravě

nákladů.“

„Řekl bych, že máš pravdu,“ uznal Biggles, ubral

plyn na cestovní rychlost a pomalu stočil stroj směrem k

cizímu letadlu. „Zatím bych se raději nepřibližoval.

Řekni ostatním, že jsme narazili na stopu.“

Ginger ohlásil novinku do palubního telefonu.

„Jestliže letí podle stanoveného kurzu a nespletl se,

zajímalo by mne, kam má namířeno,“ řekl pak s očima

upřenýma do mapy na kolenou. „Přímo v jeho směru

není žádný cíl – pouze divočina. A pokud poletí pořád

dál, dostane se nad vysoký les.“

„Podívej se dolů, a poznáš, kam má namířeno,“

odvětil suše Biggles.

Ginger se zadíval pod sebe, a naskytl se mu

ohromující pohled na otevřenou plochu. Dosud po ní

pobíhali lidé odtahující suchá křoviska do stran. „To snad

ne,“ vyklouzlo mu z úst.

„Čestní lidé v době míru své letiště skrývat nemusí,“

zavrčel s opovržením Biggles. „Ať jim jde o cokoli,

určitě nehrají čistou hru. Není divu, že jsme letiště

nemohli najít! Podívej. Stroj už klesá. Musíme se vzdálit,

aby neslyšeli náš motor, až zhasnou ten svůj.“

„Možná už nás viděli.“

„Nebude na škodu předpokládat, že zatím ne. Jsme

ve slunci a lidé dole se budou dívat po svém letadle.“

Po dalších pět minut se Biggles s letounem

vzdaloval od právě objeveného letiště a potom se začal

pomalu otáčet. „Dokážeš určit polohu toho místa?“ zeptal

se.

„S přesností na jednu nebo dvě míle, jestli se tomu

dá říkat určení polohy. Nevidím nic, co by připomínalo

hranici.“

„Poznáš, jestli je to na francouzském území, nebo v

Libérii?“

„Řekl bych, že už na francouzské straně.“

„O tom si můžeme popovídat později,“ řekl Biggles.

„Přistanu tam, abych zjistil, oč jde.“

„Nepokoušíš osud?“

„Snad. Dříve či později to ale stejně budeme muset

udělat, a já nevidím žádnou výhodu v odkladu. Kromě

toho nebude patrně moc jednoduché letiště znovu najít,

až přemístí ty křoviny zpátky. Ty nejsou žádnou velkou

překážkou. Kdybychom se pokoušeli přistát později a

vletěli do nějakého pevného porostu, vypadali bychom

jako tupci, nebo ještě hůř – byli bychom po smrti.

Podívej, už se jim podařilo letadlo ukrýt. Krásné

místečko.“

Když wellington mířil klouzavým letem k cíli,

vysvětlil pilot svůj plán ostatním. „Až se sneseme dolů,

vezmu si s sebou Gingera a vyrazíme na obhlídku. Chci

abys ty, Algy, zůstal s Bertiem ve velouši. Buďte

připraveni k okamžitému startu, kdyby to bylo třeba.

Bude dobré skrčit se tak, aby ti venku nepoznali, že na

palubě ještě někdo je. Okay?“

„Jasně,“ přisvědčil Algy.

Při přibližovacím manévru zahlédl Ginger ve stínu

vrhaném okrajovými stromy skupinku mužů. Stáli blízko

sebe s obličeji obrácenými vzhůru, jak je blížící se letoun

vyrušil z hovoru. Jejich letadlo čekalo opodál pod

stromy.

Biggles zastavil wellington s nosem obráceným k

volnému prostranství, zhasl motory a seskočil na zem.

Ginger ho s očima na stopkách následoval. Všiml si

přitom několika chatrčí, krytých palmovým listím. Stály

dost hluboko mezi stromy, takže je shora nikdo nemohl

spatřit.

Kráčel spolu s Bigglesem k mužům, kteří je mlčky

pozorovali s neproniknutelným výrazem ve tvářích. Dva

z nich byli rozhodně běloši. O dvou dalších se dalo

úspěšně pochybovat. Opodál dřepěl velmi špinavý

černoch a ohlodával kost. Podle jeho fantastického

oděvu, šlo buďto o domorodého šamana, nebo náčelníka.

Zrzka hned napadlo, zda muži jeho kmene dbají na

čistotu stejně málo jako jejich vůdce.

„Dobré jitro,“ pozdravil Biggles anglicky, neboť to

byl běžný jazyk užívaný v Libérii.

„Zabloudili jste?“ zeptal se jeden z bělochů. Mluvil

se silným americkým přízvukem.

„Ne tak docela,“ odpověděl Biggles. „Zpozorovali

jsme vaše letiště, a protože jsme ho nemohli najít na

mapě, přistáli jsme, abychom se přesvědčili, zda se

nemýlíme. Co tu děláte?“

„Průzkum nové letové trasy. Co tu předvádíte vy?

Už jste tu proletěli několikrát. Viděli jsme vás. Odkud

letíte a kam?“

„Z Freetownu,“ odpověděl Biggles. „Chtěli jsme si

jen trochu prohlédnout okolí.“ Usmál se a pokynul

směrem

k

šamanovi.

„Tyhle

cestující

hodláte

přepravovat?“

Druhý běloch řekl stručně: „Budeme přepravovat

náklady.“ I on mluvil s cizím přízvukem, který však

Bigglesovi neprozradil jeho pravou národnost.

„Je nám divné, že jsme si vašeho letiště nevšimli

dřív,“ řekl lhostejně Biggles.

„Museli jste letět se zavřenýma očima. Leží tu

pořád. Neumíme stěhovat celá letiště a nemáme co

skrývat.“

„To přece neříkám,“ odpověděl klidně Biggles. „Ale

jen tak pro zajímavost, jsme v Libérii nebo na

francouzském koloniálním území? Hranice se tu hledá

těžko.“

„Ani nevím,“ ušklíbl se první muž. „Záleží na tom?“

Biggles pokrčil rameny. „Možná. Dost záleží na

tom, jak moc se člověk bojí o majetek.“

Muž se znovu nepříjemně ušklíbl. „My to

riskneme.“

„Když to berete takhle, je všechno v pořádku“ usmál

se Biggles. „My zase vyrazíme.“

V tu chvíli se z nevelké vzdálenosti ozvala série

zvuků a po Bigglesově tváři přelétl výraz překvapení.

Znělo to jako výstřely z malorážky.

„Copak je to?“ zeptal se.

Muži pohlédli jeden na druhého. Jeden něco

zamumlal, odstoupil pár kroků od skupiny, a v té chvíli

se z lesa vynořili původci hluku. Přicházel sem zástup

černochů obtížených těžkými balíky. Vedle nich kráčel

běloch, který šel nalehko. Nesl jen bič, kterým občas

zapráskal. Když došli k chatám, černoši odhodili

břemena a vyčerpaní dlouhým pochodem klesli na zem.

„Je tohle nutné?“ zeptal se tiše Biggles.

„Co?“

„Používat na ty lidi bič.“

„Musí vidět, kdo je šéf.“

„Co to přinesli?“

„Místní zboží.“

Biggles pokynul směrem k šamanovi. „Co ten na to

říká?“

Muž se nevlídně usmál. „Ten? Ten to organizuje.

Drží je na uzdě, když si začnou vyskakovat. Místní

náboženství je bezvadné, ale chudáci lidé, kteří v něj

věří.“

„Taky myslím,“ zamumlal Biggles.

„Tomu starému stačí povědět některému z nich, že

zemře, a ten chudák si sedne a je po něm. Nedává to

smysl, ale je to tak.“

„Mnohokrát jsem o tom slyšel vyprávět,“ řekl

Biggles. „No, my se rozloučíme, aby toho šamana

nenapadly zlé myšlenky.“

„Na pobřeží bych se o ničem nezmiňoval – znáte

lidi.“

„Jak to myslíte?“

„Obvykle se brzy najde někdo, kdo spustí povyk, jak

špatně se nakládá s jeho černými bratry.“

„Možná k tomu má důvod.“

„Co to na mě zkoušíte?“

„Přijde na to.“

„Na co?“

„Záleží na celé spoustě věcí.“

„Tak na ně zapomeňte! Nikdo vás neprosil, abyste

sem strkal nos, vy chytráku! Do toho, co se tu děje, vám

nic není, tak si raději sbalte kufry a padejte pryč!“

„Padejte pryč?“ zaváhal Biggles. „Možná máte

pravdu.“

„Samozřejmě, že mám pravdu. Jestli máte v hlavě

mozek, budete na to myslet.“

Biggles neodpověděl. Otočil se a odcházel k

wellingtonu.

„Ty je tu takhle necháš?“ zeptal se rozhořčeně

Ginger, když nastupovali do letadla.

„Na dlouho ne,“ odpověděl Biggles. „Teď zrovna

ale nejsme v situaci, abychom se s nimi mohli hádat. Než

s tím začneme, musíme si zjistit, komu vlastně patří

půda, na které stojíme. Jestliže je Francouzů, mohli

bychom do toho jít. Pokud jsme ale v Libérii, musíme

postupovat velice obezřetně.“

„A co Anderson? Ta banda nám alespoň mohla

sdělit, co se s ním stalo.“

„Pokud je dosud naživu, další den nebo dva mu snad

neublíží. A pokud je po smrti, je ještě méně důvodů ke

spěchu. Ti chlapi se spokojili s vysvětlením, že jsme jen

páreček zmatených Anglánů. Myslím si však, že

kdybychom se pokusili přiblížit k těm chatám, jejich

chování by se významně změnilo. Skočili mi na

výmluvu, že jsme na výletě. Kdyby měli tušení, co tu

opravdu hledáme, chtěli by si s námi asi zahrát nějakou

hru. Nevšiml sis hraček? Všichni měli od nich pěkně

vyboulené kapsy! Jsou to krysy, kterým je úplně jedno,

jakou spoušť tu nadělají. Tady vidíš, proč má běloch u

domorodců z některých kolonií tak mizernou pověst.

Tyhle krysy je vydírají, mučí a vraždí! Bud ale bez obav.

Nebude to trvat moc dlouho a přistřihneme jim křídla.

Teď už víme, oč jde.“

Biggles se posadil k řízení a odstartoval.

Ginger pozoroval, jak lidé dole přemísťují křoviny.

„Zdá se, že se vrací otrokářské doby, starý brachu,“

ozval se v interkomu Bertieho hlas.

„Postrčíme to zase dopředu,“ slíbil Biggles. „Co

jsme hledali, je na světě. Raymond se v odhadu situace

moc nemýlil.“

„Co si myslíš, že se tam děje?“ otázal se Ginger.

„To je přece jasné. Gauner, se kterým jsme mluvili,

věděl o tom, jak je Andersonovo zboží dopravováno na

pobřeží, a rozhodl se, že z něj bude také něco mít. Patrně

za ním stojí pár vlivných obchodníků, co chtějí lacinou

surovinu, nebo vidí snadnou možnost výdělku při

zvedání cen gumy. To už jsou ale jen dohady. My se tu

bavíme o chlapíkovi, s nímž jsme mluvili. Měl

jednoduchý úkol. Stačilo mu získat na svou stranu toho

špinavého šamana. Skoro jistě ho něčím uplatil.

Kouzelník rozkazuje černým chudákům, a ti si nedovolí

vzdorovat. Ten drzý bílý lotras nám to přece řekl sám.“

„Ale co Anderson?“

„Brzy zjistíme, co se s ním stalo. Možná, že banda

navštívila jeho i další plantážníky s nabídkou odkoupení

jejich suroviny. Anderson, a tím si můžeme být jisti,

odmítl mít s takovou věcí cokoli společného. Jestliže se

ho snažili přinutit, věřím, že jako Skot bojoval. Proti

zdejším kouzlům však neměl moc naděje. Tak nějak se to

tady všechno muselo seběhnout, než nám Anderson

zmizel. Nelson, agent vyslaný na průzkum, byl určitě na

správné stopě, když se také on dostal do potíží.“

„Kam míříme teď?“ zeptal se Ginger.

„Do Kankanu. Pošlu Marcelovi telegram. Pak

musíme zjistit, na jakém území letiště vůbec leží.

Doufám, že jde o francouzské území, protože pak by

mohl Marcel zakročit z moci úřední, což u nás nepřichází

v úvahu. Kdybychom vzali zákon do vlastních rukou,

mohli bychom se dostat do tuze nepříjemné situace,

zvláště pokud by přišel k úhoně cizí státní příslušník.“

„Bojíš se, že je to místo v Libérii?“

„V takovém případě musíme vyřešit věc po svém a

vezmeme na sebe velké riziko. Musíme, protože

Anderson s Nelsonem mohou být dosud naživu.

Nenecháme je na holičkách. Jestliže je zavraždili, pak za

to někdo zaplatí, i kdybych se kvůli tomu měl nastěhovat

do parlamentu.“

„Raymond by padl do mdlob, kdyby tě slyšel,“

ušklíbl se zrzek.

„Vždycky když mne Raymond pověřuje nějakým

úkolem, ví že jsem zvyklý, postupovat v určitých

situacích po svém,“ zavrčel Biggles. „Nehodlám nečinně

přihlížet brutálnímu násilí ani kvůli němu, ani kvůli

komukoli jinému.“

Ginger neřekl nic, jen zvedl obočí.

Wellington pokračoval v letu a nedlouho po poledni

přistáli v Kankanu ve Francouzské Guinei. Odtamtud

Biggles poslal Marcelovi telegram, v němž ho žádal, aby

se k nim co možná nejdřív připojil a vzal s sebou co

nejpodrobnější mapu místního území.

Na Marcelův příjezd čekali po celé tři dny. Potom,

nad mapou, kterou přivezl, mu Biggles v příletové hale

letiště osvětlil celou situaci. „Pokud to dokážu přesně

určit, leží to utajované letiště zde!“ skončil s tužkou

zapíchnutou do mapy.

„Potom je na našem území, ale jen o chlup,“ ujistil

ho Marcel. „Tím máme vyřešenu další záhadu. V Port

Bouet v Pobřeží Slonoviny se v poslední době tak zvýšil

objem přepravovaných nákladů, že si celníci stěžují na

přepracování.“

„Jak to spolu souvisí?“

„Port Bouet je spojen železnicí s Bouflé ve

vnitrozemí. Tohle zboží přichází z Bouflé. V Bouflé je

rovněž letiště. Nachází se východně od bodu, který jsi

označil na mapě. Letadlo, které jste viděli, přiletělo od

východu. Je to naprosto jasné, mon ami, vše souhlasí.

Zboží, které přinášejí otroci, určitě opouští zemi přes Port

Bouet.“

„Hrome! To je poslední důkaz. Přišel jsi na to.“

prohlásil Biggles. „Dopraví suroviny letecky do Bouflé a

tam je přeloží na vlak mířící k pobřeží. V přístavu na ně

čekají

lodě

a

samozřejmě

také

agenti,

osoby

spolupracující s gangem.“

Marcel pokrčil rameny. „Je to prosté. Díky trochu

větší oklice není to zboží žádný kontraband. Clo je

zaplaceno a vše probíhá v naprostém pořádku. Tiens,

tiens, tiens6.“

„V pořádku to může být pro tebe, ale ne pro nás.“

„Co chceš, abych udělal?“

„Ty připustíš otroctví ve vašich koloniích?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Výborně. Mám řešení. Tahle banda působící na

francouzské půdě nutí hrozbami a násilím domorodce

pracovat. Musíš to vyšetřit. A zatímco budeš vyšetřovat,

my si také něco vyšetříme.“

„Řekni mi jedno,“ požádal Marcel. „Proč si ti

špinavci vybrali zrovna francouzské území?“

„Z jednoho prostého důvodu – na míle daleko není

jiné místo vhodné k přistávání letadla. V libérijském

pralese by na vykácení jediné přistávací dráhy

potřebovali armádu dělníků.“

6 Tiens – to se podívejme, vida.

„Tak je to,“ vydechl Marcel. „Ty máš na všechno

odpověď. Ale pojďme. Budu od nich vyžadovat povolení

k umístění letiště na francouzském území a budu doufat,

že se zachovají nezdvořile a budou mi dělat potíže.“

„Proč?“

„Protože pokud se začnou kajícně omlouvat a

litovat, že se dopustili chyby, co budu moci udělat?

Uložit jim, aby potvrzení sehnali? Slíbí mi to, stáhnou se

do Libérie, počkají až zmizíme, a začnou nanovo. Pokud

se ale budou stavět na odpor, oh la la… Pak je dostanu za

mříže pro násilí a urážku úřední osoby!“

„Čímž je vyšachuješ ze hry,“ usmál se Biggles.

„Bon, dobrá. Vyrazíme hned ráno. Vezmu s sebou

několik našich policistů. Jak ale přistaneme, když

roztahají ta křoviska po celé přistávací ploše?“

„Já už si místo najdu. Pokud jde o křoviny, jsou tak

slabé, že letounu neublíží, i kdyby do nich narazil.“

„Entendu,“ kývl Marcel. „Rozumím.“

Druhý den časně zrána odstartoval wellington

směrem k tajnému letišti. Na palubě byl vedle posádky i

Marcel a čtyři francouzští koloniální policisté v

uniformách.

Zjistili, že letištní plocha je volná. Při okraji stál

samson. Kolem letadla se pohybovali lidé, kteří do něj

nakládali zboží, a podle všeho chystali stroj k odletu.

Přílet wellingtonu přerušil jejich práci a ti, kdož se

zabývali nakládáním, se shlukli a sledovali přistání.

Biggles doroloval k nim a vypnul motory.

„Do toho, Marceli,“ řekl. „Jdi hledat problémy. Ti

gauneři si myslí, že v téhle vzdálenosti od pobřeží si

mohou dovolit úplně všechno. Budu duchem s tebou.“

Marcel, na němž spočívala zodpovědnost za další

postup, se ušklíbl, seskočil a ostatní jej následovali.

Vykročil ke skupině a oslovil muže, který vystupoval

jako mluvčí již při předchozí Bigglesově návštěvě.

„Co tu děláte?“ zeptal se.

„To snad vidíte, nebo ne? My nemáme co skrývat,“

zněla drzá odpověď

„Pokud nemáte co skrývat, proč se maskujete?“

ukázal Marcel na trsy křovisek. Pak kývl směrem ke

skupině černochů a pokračoval: „Kdo jsou ti lidé? Co tu

dělají?“

„Co je vám do toho?“

„Mnohem víc, než si myslíte,“ řekl řezavě Marcel.

„Jste tady na francouzské půdě a já chci vidět vaše

doklady.“

Muž pobledlý vztekem pohlédl na Bigglese.

„Předpokládám, že za to můžu poděkovat tobě, ty

špinavej vlezlej špicle…“

„To stačí. Nejsem zvyklý na lichotky,“ řekl skřípavě

Biggles. „Drzost vám nepomůže.“

„Co tím myslíte?“

„Však vy víte. Vaše hra končí.“

„Kdo to řekl?“

„Já.“

„A kdo ještě?“

„Francouzská policie.“

Marcel postoupil vpřed. „To by stačilo. Kde máte

povolení naší vlády k umístění letiště?“

„Co to tu na mě zkoušíte?“ zavrčel muž. „Já

nepotřebuju žádné papíry.“

„Takže žádné nemáte,“ řekl chladně Marcel. „V tom

případě jste všichni zatčeni.“

Biggles vykročil směrem k černochům, z nichž

mnozí měli na těle stopy po ranách bičem. Ukázal na

žoky připravené k naložení a zeptal se: „Tohle patří panu

Andersonovi?“

Odpovědi se mu nedostalo. Černoši se shlukli ještě

těsněji, uhýbali očima a kradmo pokukovali po šamanovi,

ze kterého měli očividně hrůzu.

Biggles se zastavil před černochem, který vypadal

jako chytrý a přemýšlivý chlapík. „Vy přece víte, kdo je

pan Anderson? Nebo se snad mýlím?“

V té chvíli jakoby běloši procitli z ohromení. Snad si

náhle uvědomili, že Biggles měl pravdu, když řekl, že hra

končí, možná je probrala k životu jeho zmínka o

Andersonovi. V rukou mužů se objevily revolvery a

všichni začali couvat k samsonu. Bylo jasné, že mají

jediný cíl – zmizet odtud, odletět.

„Zůstaňte, kde jste, nebo z vás uděláme potravu pro

hyeny,“ vyjekl vůdce tlupy.

Biggles, který již dosáhl svého hlavního cíle, by je

nechal uniknout, neboť byl přesvědčen, že ať poletí

kamkoli, dřív nebo později budou dopadeni. Jeden z

Marcelových mužů však statečně, bohužel ale také dost

nesmyslně, vskočil mezi tlupu a letoun.

„Z cesty, negře!“ zařval vůdce tlupy.

Policista se ani nehnul.

Práskl výstřel. Černý policista zavrávoral a skácel se

k zemi.

Bigglesova puška a Marcelova pistole se ozvaly

současně a muž, který vypálil první výstřel, se zhroutil.

Byl to mluvčí bandy a patrně i její velitel.

Ostatní, mezi nimiž musel být i pilot samsonu, se

bezhlavě rozběhli k letadlu. Padlo několik dalších

výstřelů, avšak muži stříleli za běhu a kulky nikoho

nezasáhly.

„Nechte je jít, dostaneme je později,“ vykřikl

Biggles, který se za každou cenu chtěl vyhnout dalšímu

prolévání krve, pro které již nebyl důvod.

„Nestřílet!“ zavelel Marcel.

Do samsonu se pilot dostal zřejmě jako první,

protože motory se rozeřvaly a vrtule se roztočily téměř

hned, jak muži naskákali dovnitř.

Důvod následujícího jednání šamana zůstane navždy

předmětem dohadů. Snad si uvědomil, že bez podpory

bílých mužů může čekat jen pomstu příslušníků svého

národa, kterým připravil peklo na zemi. Možná ho také

napadlo, že ho oběsí muži v uniformách, kteří se sem tak

náhle vetřeli. Ať si však myslel cokoli, dozajista si

uvědomil, že zůstává sám. Vyskočil na nohy a s jekem se

rozeběhl k letadlu za svými ochránci a chlebodárci.

Dveře samsonu se mu ale zabouchly před nosem. Otočil

se a utíkal před letoun v jakési bláhové naději, že se mu

podaří stroj zastavit. Udělal osudnou chybu, ke které v

historii létání došlo již mnohokrát. Vzhledem k tomu, že

se jí mnohdy dopustil i zkušený letecký mechanik, byla o

to pochopitelnější u nevzdělaného černocha. Zastavil se

před vířící vrtulí a mával rukama před rozjíždějícím se

letounem. Pak se ozvalo hrůzné zapraskání drcených

kostí, muž zasažený vrtulí odlétl stranou, jakoby ho

zasáhl blesk, a zůstal nehybně ležet.

„Nebesa,“ zaúpěl Ginger.

„Jemináčku,“ vzdychl Bertie. „Nic jiného si ale ten

starý ničema nezasloužil.“

„Hádám, že bude zapotřebí hodně kouzel, aby ho

někdo postavil na nohy,“ vyjádřil se mnohem drsněji

Algy, když motory samsonu nabraly hlubší tón, rozvířil

se prach a těžký stroj uháněl stále rychleji kupředu.

„Takhle je to asi lepší,“ prohlásil Biggles, když se

dívali, jak se letoun odlepil od země a zamířil k východu.

„Teď musíme zjistit, co se stalo s Andersonem a

Nelsonem.“

Přistoupil k přikrčeným černým mužům. „Kdo zná

pana Andersona, chlapi?“ zeptal se tónem, kterým se

snažil získat důvěru.

„Já, pane,“ odpověděl jeden z nich roztřeseně.

„Tak mluvte. Už se nemáte čeho bát. Kde je?“

Muž ustrašeně zvedl ruku a ukázal na malou boudu.

„Tamhle je, pane. My pro pan Anderson pracovat. On

dobrý pán. My nechtěli jít proti němu, ale museli

poslouchat. My máme strach, pane.“

„Já vím,“ odpověděl Biggles a vyrazil k označené

chatrči. Na dveřích visel zámek. „Vyražte ty dveře,“

přikázal.

Obrovitý černoch zdvihl poleno a strašlivou ranou

urazil zámek. Dveře se rozlétly. Biggles vkročil dovnitř a

zamžoural v přítmí boudy bez oken očima dosud

oslněnýma venkovním slunečním jasem.

Ginger, který vešel za ním, spatřil dvě postavy.

Jedna ležela na podlaze zpola opřená o loket. Druhý

člověk, běloch v ušpiněném tropickém obleku, stál.

„Jste pan Anderson?“ zeptal se ho Biggles.

„Ano.“

„Jste v pořádku?“

„Není to tak zlé. Trocha horečky, jinak nic.“

„Kdo je to tu s vámi?“

„Chlapík jménem Nelson. Dostal se do potíží. K

čemu to došlo venku? Slyšel jsem opravdu střelbu?“

„Slyšel jste dobře. Jsme policisté. Přiletěli jsme

vyčistit zdejší chlívek.“

„Už bylo na čase,“ řekl Skot.

Biggles se zasmál. „Jasně. Ale lepší pozdě než

nikdy. Musím se podívat, co se děje venku. Vrátím se.

Gingere, mohl by ses trochu postarat o pana Nelsona.“

Vyšel ven a uviděl Marcela stojícího nad klečícím

Bertiem a Algym. Přihlížel, jak obvazují černému

policistovi ránu fáčem z lékárničky wellingtonu.

„Jak je mu?“ otázal se.

„Není to tak strašné. Kulka mu ale uvízla v rameni,

takže čím dříve se na něj podívá doktor, tím lépe.“

„Vezmu ho hned do Kankanu. Ty se chceš jistě také

brzy vrátit, Marceli. Jak je na tom chlapík, kterého jsme

postřelili?“

„Je mrtev.“

,Ach ne! Máš ponětí, kdo to byl?“

„To vám povím, jen se na něj podívám,“ řekl

Anderson. Přešel blíž k mrtvému muži a mžourajícíma,

oslněnýma očima se na něj zahleděl. „Podívejme,

Griggs,“ řekl pak. „Špinavec, který se celá léta potuloval

po pobřeží, kde dělal jen neplechu. Nikoho nebude mrzet,

až se dozví, že dostal to, oč si po celé roky koledoval.

Podle mého byl šéfem celé bandy.“

„Když ho pan Anderson identifikoval, měl bys ho

nechat svými muži pohřbít, Marceli,“ řekl Biggles.

„Nemá smysl vozit tělo s sebou, ale nemůžeme ho tu jen

tak nechat ležet. Co je s šamanem?“

„Vrtule ho zasáhla do hlavy,“ odpověděl Algy.

„Odcestoval tam, odkud mu už nepomůže ani čarování.“

„Dobrá. Jakmile tvoji lidé skončí, Marceli, vezmu

vás všechny do Kankanu. Pak dopravím Nelsona do

nemocnice ve Freetownu. A co vy, Andersone?“

K jejich překvapení se plantážník rozhodl zůstat,

protože jediné, co ho trápilo, byla horečka, se kterou si

uměl s pomocí chininu poradit. Jeho srub stál pouhé dvě

míle odsud.

Zatímco čekali, dověděli se, jak Griggs přišel za

Andersonem s nabídkou na zvýšení cen jeho suroviny.

Griggs prohlašoval, že ví o lepších odbytištích, a že má

za sebou mocné lidi. Protože Anderson znal jeho pověst,

nehodlal mít s věcí nic společného, načež Griggs uplatil

šamana, aby způsobil potíže na plantáži, a když se

Anderson potýkal se záchvatem malárie, uvěznil ho a dal

dopravit do chatrče, kde jej zachránci nalezli. Nelsona,

kterého Griggs označil za špióna, strčili do boudy

později.

„Přesně tak o tom mluvil můj nadřízený v Londýně,“

přikývl Big-gles. „Což mi připomíná, že jsme se velice

obávali, aby vás nezavraždili.“

„Pomalu na tom pracovali,“ prohlásil Skot.

„Netroufali si mne zabít rovnou, protože se báli, aby se to

prostřednictvím mých lidí nedoneslo na pobřeží. Ostatně

– stačilo jim vzít mi chinin, a já pomalu umíral na

malárii. To by byla přirozená smrt. Měl jsem ho doma

dost, ale protože se tam nastěhovali ti lumpové,

nemyslím, že by tam zbylo něco, co by se dalo sníst.“

„Přivezu vám z Freetownu nějaké zásoby, když mi

řeknete, co potřebujete,“ slíbil Biggles. „A co vaše zboží?

Je tu pořádný náklad. Budu se do Anglie vracet s

prázdným letadlem, nechcete, abych vzal něco s sebou?“

„Byl bych rád, protože ti lotři určitě vymrskali mé

plantáže tak důkladně, že jsem na tom dost bídně. Složte

to na kterémkoli letišti. Dám vám kontakt na agenta v

Londýně. Informujte ho a on náklad převezme. Sám

musím rychle pokračovat v práci. Teď, když je ten

špinavý šaman na věčnosti, budou moji lidé zase v

pořádku. Od doby, co tu vládl Griggs, nikdo těm

chudákům nedal ani jediné penny.“

S tím se rozešli.

Biggles dopravil Francouze do Kankanu, a hned

pokračoval do Freetownu, kde ponechal vyčerpaného

agenta

Nelsona

v

nemocničním

ošetření.

Bylo

pozoruhodné, jak rychle se postavil na nohy. Jeho příběh

se příliš nelišil od domněnek, které převládly v Londýně

po jeho zmizení. Skutečně objevil letiště, ale bandité ho

dopadli dřív, než stihl vyklidit pozice a podat o všem

zprávu.

Když Biggles dorazil na letiště v džungli se

zásobami, odnesli je Andersonovi muži do jeho srubu,

který mezitím plantážník našel ve stavu, jaký očekával.

Biggles a jeho přátelé tam s ním zůstali několik dní, aby

mu pomohli dát věci do pořádku. Po skončení prací,

naložili surovinu určenou původně pro samson do útrob

wellingtonu, a Biggles ji dopravil do Londýna, kde ji

převzal Andersonův agent.

Ani to není úplný konec celého příběhu, protože

mezitím Marcel z Kankanu kontaktoval úřady v Bouflé,

takže posádka Samsonu byla nedlouho po přistání

zajištěna policií.

Nijak veselý osud členy gangu nečekal. Všichni

vyjma mrtvého Griggse byli odsouzeni za útok na

policistu a odpykávají si své tresty na nucených pracích.

„Měli by je zaměstnat při výrobě pneumatik,“ řekl

zrzek, když přišla zpráva o udělených trestech.

„Pročpak?“ žasl Algy.

„Aby si užili zápachu gumy!“ ušklíbl se Ginger.

Jednou jsem strávil v gumárně skoro celé půldne a

podruhé by mě tam nikdo nedostal, pánové. Vedro,

zápach a kouř. Je to snad horší než v tropech, pánové. A

tam za ty ohavné darebáky ještě dřeli ti černí chudáci…“

PŘÍBĚH SEDMÝ

BIGGLESOVA SÁZKA

Když

Biggles

vešel

do

kanceláře

svého

francouzského kolegy v pařížské Sureté, přivítal ho

Marcel slovy: „Ach! Sám staroušek osobně. To bylo

spěchu, co?“

„Zdá se mi, že bez kalupu to už ani nejde,“

odpověděl Biggles posmutněle, když si potřásli rukama.

„Tvrdil jsi, že mne chceš vidět, tak jsem tady. Jaké máš

trápení?“

„Jaké já mám trápení? Žádné. Trápení máš spíš ty.“

„Povídej,“ řekl Biggles.

„Bon. Přede dvěma týdny ukradl Angličan Peter

Keston lehký letoun z leteckého klubu v Lottonu. Bylo to

chvíli po setmění a onen veselý devatenáctiletý mladík

ho údajně ukradl jen proto, že si chtěl udělat malý

zábavný výlet. Tak nějak to sám prohlásil.“

„Vzpomínám si.“

„Pak ale šprýmař zabloudil, doletěl do Francie a při

přistání se mu podařilo urvat kolo. Potom se hrdinsky

vzdal. Poslali jsme ho domů. Věděl jsi o tom?“

„Samozřejmě. Keston nikdy předtím neseděl v

letadle. Neměl ani peníze, ale tak se pobláznil do létání,

až objevil dost pochybný způsob, jak si zalétat.“

„Totéž řekl anglickému soudci, který ho odsoudil na

jeden měsíc za to, jaký byl zlobivý chlapeček. Měsíc za

krádež drahého letadla. Jak je možné, že dostal za krádež

letadla měsíc, a někdo jiný za ukradených pár liber

dvanáct měsíců? Řeknu ti, proč. Pan soudce rozhodl, že

šlo o sportovní pokus létat bez výcviku. Vy Angličané

jste sportovní šílenci. Tiens, tiens. V Anglii udělá sport

ze zločince hrdinu. Řekni mi, mon ami, vážně jsi té

pohádce uvěřil?“

„Jaké pohádce?“

„O sportovním létání bez výcviku.“

Biggles pokrčil rameny. „Nezabýval jsem se tím

nijak podrobně, protože jsem neměl důvod. Patrně to byl

jen ztřeštěný nápad, jenž ovšem vyžadoval dobré nervy.“

„Takže i ty jsi skočil na povídačky o sportovních

pokusech,“ zavrtěl smutně hlavou Marcel. „I tebe zaslepil

sport. Přiletěl jsi do Francie austerem?“

„Ano. Je na Le Bourget.“

„Dobrá. Tak pojďme. Chci ti něco ukázat.“

O hodinu později se vznášel malý auster nad řekou

Mamou s Bigglesem u řízení a s Marcelem, který mu

ukazoval cestu. „Ta ves pod námi je Charmentray.

Vpředu, kousek za ní, je les do kterého zabíhá cíp pole.

Vidíš to?“

„Jistě.“

„Tvůj potrhlý sportovec přistál na vzdáleném konci

toho malého políčka mezi stromy. Proč si vybral právě

takové místo, když měl všude kolem velká otevřená

pole?“

„Pravděpodobně ho zklamaly dobré nervy a byl rád,

že se vůbec někde dostane dolů.“

„Oui, ano. Možná však bylo mnohem sportovnější

přistát na tom nejobtížnějším místě,“ řekl kousavě

Marcel. „Přistaň tam také, já tě o to prosím. Ukážu ti

přesně místo, kde náš šprýmař dosedl.“

Biggles zkusmo nalétl na přistání a přetáhl. Pokusil

se znovu a málem skončil ve vrcholcích stromů. „Je

nevhodný vítr,“ řekl. „Nedostanu se tam.“

„Vítr vane stejným směrem a přibližně stejnou silou

jako té noci, kdy tu přistával anglický sportovec,“ řekl

sladce Marcel. „A teď je den a ty mi řekneš, že se tam

nedostaneš? Chceš mi snad tvrdit, že starý letecký lišák

zvaný Biggles nezvládne za dne to, co dokáže letecké

štěně při prvním letu za noci?“

Biggles se zamračil a přidal plyn. Musel podniknout

tři další neúspěšné pokusy, než se mu po příkrém sestupu

po křídle nad stromy zdařilo přistát. Zhluboka si vydechl,

když se auster zastavil.

Marcel na něj po očku pohlédl. „Teď určitě uznáš,

že ten kluk měl šťastnou ruku,“ řekl poťouchle.

Biggles kývl. „Ano,“ řekl krátce. „Uznávám.

Dokáže tu přistát jen velmi zkušený pilot, a aby se o to

mohl pokusit za noci, musí znát velmi dobře terén. A

zkušený pilot má dost rozumu, aby se o to nepokoušel,

pokud by neměl velmi vážný důvod.“

„Exactement, přesně! Čekal jsem, že to uznáš. Zdá

se tedy, že váš malý sportovec buď skvěle létá, nebo

lže!“

Biggles neodpověděl.

„Musím se tě ještě zeptat, bon ami, proč tvůj krajan

navštívil mou vlast za noci,“ pokračoval Marcel.

„To bych také rád věděl,“ odpověděl Biggles. „Před

soudem řekl, že zabloudil.“

Marcel se pohrdlivě zasmál. „A proto přistál v lese,

místo na blízkém letišti nebo na polích. To neprojde,

příteli.“

Biggles kývl, podíval se na usmívajícího se Marcela

a opětoval jeho úsměv.

„Vyhrál jsi,“ uznal. Je moje chyba, že jsem si to

neověřil, ačkoli vždy tvrdím, že není moudré nechávat

fakta bez ověření.“

„Prosím,“ rozhodil Marcel ruce. „A co ted?“

„Musím si s mladým pánem popovídat,“ řekl

chmurně Biggles. „Je ještě ve vězení, nebudu mít tedy

mnoho práce s hledáním.“

Vyroloval z lesíka na otevřené pole, otočil letoun

proti větru a odstartoval.

Téhož dne odpoledne, když se vrátil do Anglie,

vyžádal si návštěvu zadrženého ve vězeňské cele.

„Kestone,“ začal, „řekněte mi jako pilot pilotovi,

proč jste do Francie letěl v noci.“

Vězeň, světlovlasý pohledný mladík, se na Bigglese

podezíravě zahleděl. „Nevím, co tím myslíte.“

„Takže na své pohádce trváte, že?“

„Všechno už jsem vypověděl. Byla to prostě legrace.

Jen jsem byl zvědavý, jestli zvládnu letadlo.“

„Odpověď jsi znal už dřív, příteli,“ zavrtěl Biggles

hlavou. „Já začal létat v době, kdy jsi ještě nebyl na

světě, ale dalo mi hodně práce přistát tam, kde se to tobě

podařilo napoprvé bez havárie.“ Usmál se. „Chci tím říci,

že jsi svoje letadlo zvládl na jedničku. Ta pohádka,

kterou jsi vyprávěl před soudem, přede mnou neobstojí.

Proč neřekneš pravdu?“

„Chtěl jsem si zalétat. To je celá pravda.“

„Tomu bych pro začátek věřil. Pokračuj. Ještě jsi

neřekl všechno.“

„Scházela mi polovina leteckého kurzu, když mi

došly peníze.“

Biggles smutně zavrtěl hlavou. „Tak jsi ukradl

letadlo.“

„Jen jsem si ho na chvíli vypůjčil.“

„Proč?“

„Abych se procvičil v nočním létání.“

„A ty si myslíš, že tím získáš leteckou licenci? To

půjde moc těžko, Kestone.“

„Neměl jsem jiné východisko.“

„Když budeš takhle pokračovat, budeš létat jen mezi

těmihle zdmi,“ zpřísnil tón Biggles.

„Kdybych neutrhl kolo o kámen, nikdo by se nic

nedověděl.“

„A ty bys odletěl domů?“

„Jasně,“ řekl bezelstně Keston.

„Spokojen s tím, co se ti podařilo ve Francii.“

„Jasně.“

„Odkud bereš tu jistotu? Nečteš moc komiksů?“

„Ty čtu docela rád.“

Biggles se ušklíbl. „Jak chceš. Mám důvod se

domnívat, že jsi špičkový pilot. Možná bych ti mohl

pomoci. Tady je navštívenka. Uvažuj o tom. Až dojdeš k

názoru, že bys mi chtěl říci pravdu, dej mi vědět.?“

„Díky.“ Keston pohlédl na vizitku. „Bigglesworth?

Už jsem o vás slyšel, pane. Když kápnu božskou,

dostanete mne ven?“

„Ne. Odsedíš si svůj trest. Zasloužil bys víc, než jsi

dostal. Dohlédl bych na tebe, až budeš venku.“

„A nebudu na tom ještě hůř?“

„Ne. Rozsudek už byl vynesen.“

„Okay. Byla to sázka. Motal jsem se po letišti, když

se mne nějaký Američan zeptal, jestli umím létat. Řekl

jsem, že ano. On prohlásil, že mi nevěří, a nabídl mi

sázku o padesát liber, že nedoletím do Francie a zpět.

Potřeboval jsem peníze, tak jsem mu kývl. Abych mu

dokázal, že jsem ve Francii vážně byl, měl jsem přistát na

místě, které mi označí červeným světlem jeho přítel,

předat mu dopis a přivézt odpověď. Souhlasil jsem.

Protože jsem neměl letadlo, půjčil jsem si je.“

„A ten chlápek na tebe čekal?“

„Jistě.“

„Dal jsi mu dopis?“

„Jo. Spíš to byl balíček.“

„Odpověď jsi převzal?“

„Ne. Ten bídák zmizel, hned jak poznal, že jsem

utrhl kolo a nedostanu se zpátky.“

„Hm, nechal tě na holičkách. Opravdu kamarád.

Věděl jsi vůbec, co děláš?“

„Samozřejmě.“

„Dostal jsi svých padesát liber?“

„Jen dvacet, pane. Třicet jsem měl dostat, až se

vrátím.“

„Co jsi s těmi dvaceti librami udělal?“

„Schoval jsem je po přistání do králičí nory. Protože

vím, že je vývoz liber zakázaný, bál jsem se, aby mě s

nimi nechytili. A sám jsem se přihlásil, abych dostal co

nejnižší trest.“

„Ty jsi pěkný hazardér, co? Dobrá. Teď se vsadím

já. Pět liber na to, že neznáš adresu ani jméno toho

kamaráda.“

„Není oč se vsázet. Zapomněl mi to říci.“

„Výborně. V tom případě sázím těch pět liber na to,

že svých třicet liber nikdy neuvidíš. Ale abys měl z čeho

platit, přivezu ti aspoň těch dvacet z králičí nory.“

Po Kestonově tváři přelétl náznak úsměvu. „Teď ani

nevím, zda jsem ty peníze vyhrál, když jsem se nevrátil s

letadlem. Jenže vy asi chcete, abych se s ním ještě setkal,

co? Pokud za mnou přijde s těmi třiceti librami,

neprásknu ho. Když to ale neudělá, vyhrál jste a jsem váš

člověk.“

„Dobrá.“ Biggles vstal. „Když se tvůj kamarád

ukáže, najdeš mě ve Scotland Yardu. Hodně zdaru.“

O čtrnáct dnů později se ozvalo zaklepání na dveře

operační místnosti letecké policie. Vstoupil Keston.

Biggles se usmál. „Zaplatil nebo ne?“

„Ne, kojot špinavá.“

„Dostal tě do potíží a nechal tě v úzkých. Máš

vynikajícího kamaráda,“ řekl Biggles. Vytáhl ze zásuvky

svazeček pětilibrových bankovek. „Tady jsou peníze,

které jsi zapomněl u králíků.“

„Díky.“ Keston oddělil jednu bankovku a podával ji

Bigglesovi.

„Za co?“ povytáhl Biggles obočí.

„Sázka zněla na pět liber, když nezaplatí. Nezaplatil,

a já je prohrál. Proto vám platím.“

Biggles odstrčil peníze. „Nech si to. Mám radši čisté

peníze.“

„K čemu pak byla sázka?“

„Přece k tomu, abys mi pomohl toho podvodníka

najít a donutit platit jeho. Tak zaplatil nebo ne?“

„Samozřejmě že ne. Kdybych ho ale našel, donutím

ho sám.“

„Dobrá,

Kestone.

Budeme

tedy

postupovat

společně.“

„A jak ho najdete vy?“

„To se brzy dozvíš. Poslouchej. Podvedl tě a

pravděpodobně to neudělal poprvé. Ať ano nebo ne,

určitě to udělá znovu. Vím o čem mluvím a můžeš mi

věřit. Naše příležitost je v tom, že nastala doba, kdy tvůj

kamarád hledá dalšího moulu, který by za něj udělal

špinavou práci.“

„Okay. Sedl jsem mu na lep. Vím to, ale už se o tom

nechci bavit.“

„Pokud se nemýlím, pak se bude motat kolem

nějakého letiště. Nebude to ale stejné letiště, jako

předtím. Mohli byste se totiž potkat. Říkáš, že jsi blázen

do létání. V pořádku. Teď budeš mít možnost. Můj

asistent Ginger, který je tu s námi, s tebou obletí všechny

kluby v zemi, dokud svého člověka nenajdeš. Když se

budeš chovat slušně a nebudeš se pokoušet o žádné

legrácky, možná tě Ginger pustí na chvíli za knipl.“

„Co se bude dít, když toho chlapa uvidím?“

„Stačí udělat jedinou věc. Ukážeš ho Gingerovi. To

ostatní už zařídí on. A nesmíš připustit, aby tě ten chlapík

viděl.“

„Zvládnu to. Ale co těch třicet liber, které mi dluží?“

„Na ty zapomeň. Docela určitě nemá v úmyslu

zaplatit komukoli ani jediný penny!“

„Možná mě jen nemohl najít, aby mi je předal.“

„Mohl je snadno poslat poštou. Nebo ne? Nebyly

snad v novinách údaje o tobě? Jméno, adresa a

fotografie? Věděl moc dobře, co je s tebou! Nenamlouvej

si proto, že ti chtěl někdy zaplatit. Kromě toho z právního

hlediska silně pochybuji, že po tom cos udělal, máš na

nějaké peníze nárok. Byl to úplatek za porušení zákona.“

„Tak dobře. Kdy začneme?“

„Hned, protože počasí je příznivé. Mimochodem,

jestli jsem ti správně rozuměl, byl to Američan?“

„Mluvil tak.“

„Není poblíž Lottonu, kde tě oslovil, americká

základna?“

„Ano.“

Biggles se otočil ke Gingerovi. „Začněte s leteckými

kluby poblíž amerických základen.“

„V pořádku. Pojďte, Kestone. Dáme se do práce.“

Následující čtyři dny o nich Biggles mnoho neslyšel.

Potom se v operační místnosti objevil sám Keston.

„Kde je Ginger?“ povytáhl obočí Biggles.

„Na stopě. Objevili jsme toho chlápka, když

sledoval provoz na letišti klubu v Clivertonu. Poblíž je

americká základna, takže váš tip vyšel. Ginger mne

poslal za vámi vlakem, abych vám podal zprávu, a říkal,

že se chce o něco pokusit.“

„Co to podle tebe bude?“

„Říkal, že bude sledovat, jestli ten podezřelý někoho

nenajme, ale mám pocit, že se chce dát najmout sám.“

„Tak takhle!“ vydechl Biggles. „Jestliže to skutečně

udělá, dostaneme od něj zprávu rádiem. Pokud máš

zájem, můžeš tu zůstat. Možná tě tu budu potřebovat

kvůli identifikaci.“

Toho večera držel u rádia službu Algy, když se

ozval volací signál.

„Ginger je na cestě s balíčkem do Francie,“ hlásil.

„Dobrá práce. Kam letí?“

„Charmentray – jako v Kestonově případu. Místo

pro přistání mu označí červeným světlem.“

Biggles se zamračil. „Doufám, že se mu nic nestane.

Není to tam snadné.“

„Proč si vybrali tak hrozné místo?“

„Myslím, že proto, aby byli uschováni pod stromy.

Jiný důvod mne nenapadá. Okolní krajina je otevřená a

přistávající letadlo by bylo vidět zdaleka.“

„Ano. Ginger chce znát postup.“

Biggles se na okamžik zamyslel. Je sám?“

„Ano.“

„Nemůžeme připustit, aby byl sám úplně na

všechno. Je to příliš nebezpečné. Kromě toho nemůže ve

Francii nikoho zatýkat. Řekni mu, ať přistane na Le

Bourget a počká na mne. Musím si promluvit s

Marcelem, a zeptat se ho, jak to chce provést. Když se ti

podařilo spojit se s Gingerem, mohl bys mne také spojit

na soukromou linku se Sureté.“

„Zkusím to.“

O téměř tři hodiny později přelétal policejní auster

nad místem setkání v Charmentray. Ve stroji seděli

Biggles, Ginger a Marcel Brissac z francouzské letecké

policie.

„Tamhle je červené světlo,“ všiml si Ginger.

„Začínám vidět něco jako ukrojený kus koláče.“

„Doufejme, že se dostanu dolů, aniž bych něco

rozbil,“ řekl Biggles. „Je to vážně hodně obtížné. Naštěstí

jsem si přistání už jednou vyzkoušel.“

O několik minut později se kola austeru dotkla země

bez jediné nehody.

„Jdu první,“ šeptl Biggles. „Pokud uvidí víc lidí než

jednoho, mohl by dostat strach.“

Vzápětí se z šera vynořil muž, spěchající přímo k

němu.

„Čekáte na tohle?“ zeptal se Biggles držící v ruce

objemnou obálku.

„Jistě. A tohle si můžete vzít zase zpátky,“ zazněla

břitká odpověď.

Muž vložil Bigglesovi do rukou malý balíček.

„Díky,“ řekl Biggles.

„To je všechno. Hodně zdraví,“ řekl muž a obrátil

se.

„Tak docela všechno to není!“ vyštěkl Biggles a

chytl chlapíka za paži. „Jsem policista, a…“

„Policis…“ vyhrkl zděšeně chlapík, a škubnutím se

osvobodil. Vyrazil na útěk, ale Biggles mu podrazil nohu

a prchající upadl.

V tu chvíli se temné na scéně objevili Marcel s

Gingerem. Muž se zvedal a současně vytáhl pistoli.

Třeskl výstřel, avšak kulka naštěstí letěla do prázdna.

Ginger chytil muže za ruku se zbraní a vzápětí se na něj

vrhli druzí dva. Všichni však s ním měli plné ruce práce,

dokud na jeho zápěstích nezaklapla pouta. Na nedaleké

silničce zableskly reflektory auta a ozval se pokřik. Na

místo se blížili muži, které Marcel vyslal, aby uzavřeli

silnici.

Biggles otevřel balíček, který měl Ginger doručit, a

ukázal jeho obsah Marcelovi.

Marcel, který ztěžka oddechoval a přidržoval si u

obličeje zakrvácený kapesník, se zachmuřeně obrátil ke

zlobně klejícímu zadrženému muži. „Za pašování

padělaných dolarů do země byste šel do vězení na dost

dlouhou dobu,“ řekl. „Vy jste navíc střílel na policejního

důstojníka a za to vás odsoudí na dobu mnohem delší.

Odveďte ho.“

„Podívejme se, co pašoval do Anglie,“ zajímalo

Bigglese tak, že hned otevřel balíček, který dostal.

„Cigarety?“ zamumlal, když prohlížel obsah.

Marcel k nim přičichl. „Marihuana! Dostatečné

množství pro pěknou sešlost. Zajímalo by mne, komu

byla určena.“

„Myslím, že to vím,“ odpověděl Biggles. „Jestli

proti tomu nic nemáš, vezmu je s sebou a potvrdím si

svoji domněnku. Cestou tě vysadím v Le Bourget. Bude

lepší, když se na tvůj krásný obličej podívá doktor. Ten

darebák ti oholil vousy až do krve.“

„Pouhý škrábanec,“ mávl rukou Marcel. Nastoupili

do letounu.

V kanceláři velitele letecké policie brigádního

generála Raymonda ve Scotland Yardu byli kromě něj

další tři lidé. Jedním z nich byl starší operační pilot

Biggles, druhým seržant Ginger Hebblethwaite a

posledním plukovník Dawson, štábní bezpečnostní

důstojník leteckých sil Spojených států ve Velké Británii.

Raymond právě hovořil s Američanem.

„Zavolal jsem vás, protože si jsem jistý, že byste měl

o téhle věci vědět,“ vysvětloval mu. „Pokud se potvrdí

podezření našich lidí, budu potřebovat vaši spolupráci,

plukovníku. Stručně řečeno došlo k tomu, že

Bigglesworth společně s francouzským zástupcem

Mezinárodní policejní komise Brissacem odhalili ilegální

letecký most mezi naší zemí a Francií. V okamžiku, kdy

jsme ho přerušili, řídili pašování dva Američané.

Nepochybně se však na něm podílejí ještě další lidé.

Nevíme zatím, jak dlouho to běželo, nevíme ani, zda to

neprobíhá dál. Musíme to ovšem co nejdřív zarazit.“

„Co pašovali?“ zeptal se americký důstojník.

„Dopravovali od nás do Francie falešné americké

dolary, zpátky přiváželi cigarety. Zde je vzorek.“

Raymond ukázal na krabičku, která ležela na jeho psacím

stole.

Americký plukovník vzal jednu cigaretu do ruky a

prohlédl ji. „Nezdá se, že by na nich bylo něco v

nepořádku,“ poznamenal. „Úplně běžná značka.“

„Značka je skutečně běžná, ale droga, kterou jsou ty

cigarety plněny, tady zaplaťbůh běžná není,“ řekl

zachmuřeně Raymond. „Je to marihuana. Nemusíte mi

vysvětlovat, že patří mezi lehké drogy, je to jen maličko

menší svinstvo než tvrdé drogy. Ty cigarety jsou

samozřejmě padělky. Myslím tím, že rozhodně nebyly

vyrobeny tam, kde by to člověk podle obchodní značky

předpokládal. Ostatně i proto dělají špatnou pověst a

škodu firmě, jejíž název je na nich uveden.“

„Jistěže. Znáte jméno organizátora na této straně

Kanálu?“

„Ano.“

„Američan?“

„ Ano .“

„Civilista?“

„Ano.“

„Tak do toho. Seberte ho. Vláda Spojených států

vám poděkuje. Mne zajímají příslušníci armády, civilisté

jsou mimo…“

„Právě proto jsem chtěl, abyste přišel,“ přerušil ho

Raymond. „Muž, který sem vozí tyhle hřebíčky do rakve,

je sice civilista, to ale neznamená, že v civilu chodí jeho

zákazníci.“

„Kam tím míříte?“

„Máme za prokázané, že organizátor a dovozce

tohoto zboží působí v blízkosti amerických letišť v

Británii, což nás vede k domněnce, že jeho zákazníky

jsou příslušníci armády Spojených států. V těchto

končinách byla marihuana donedávna téměř neznámá.

Nezaznamenal jste případy neobvyklého chování vašich

pilotů nebo členů leteckých posádek?“

Američan se na generála zahleděl s podivným

výrazem v očích. „Můj Bože!“ vydechl. „Zajímalo by

mne, zda je tohle vysvětlení.“

„Vysvětlení čeho?“

„Někteří z našich chlapců se v poslední době

dopustili řady mimořádných nesmyslů – přízemních letů

a šílených akrobatických kousků. Následkem toho

skotačení značně vzrostl počet leteckých havárií. Došlo

také ke zvýšení projevů násilí, potyček a tak dále, a my

dosud nepřišli na žádný důvod. Víme pochopitelně, že v

nečinnosti kasárenského života jsou lidé mnohem

podrážděnější, přesto však jsme si nebyli moc jistí, když

jsme to prohlašovali za příčinu mimořádných událostí.“

„No, jestli vaši lidé našli lék na nudu v marihuaně,

pak možná máte odpověď. Víte, jak působí?“

„Jistě. Marihuaně se říká chechtavá droga. Má ale

také pověst prostředku potlačujícícho strach, takže ji

užívají profesionální zabijáci ve válkách gangů. Do USA

byla zavlečena z Mexika. Měli jsme podezření na nějaké

nepravosti, a jak jste řekl, možná už na to máme

odpověď. Co s tím uděláte? Já nemohu kontrolovat každý

kartón cigaret, zda neobsahuje drogu. Tím se ostatně

vysvětluje, proč ji nacpali do jedné z nejběžnějších

značek.“

„Myslím, že dokud nebudeme mít spolehlivý důkaz

toho, že jsou do věci zapleteni vaši lidé, měl byste vše

nechat na nás,“ navrhl Raymond. „Zatím doporučuji

nepovědět nikomu ani slovo, snad jen s výjimkou velitelů

základen, kteří by o tom měli vědět pro případ nějakých

nových potíží.“

„Dobrá. Jak chcete,“ souhlasil Američan. „Tohle je

vaše země. Díky za objev a za radu.“

Když americký plukovník odešel, pohlédl Raymond

na Bigglese. „Jaký navrhujete další postup?“

„Musíme chytit překupníky při činu,“ odpověděl

Biggles. „Řekl bych, že se náš chlapík dosud potlouká

kolem leteckého klubu v Clivertonu a čeká na Gingera,

který si má přijít pro svou odměnu a předat mu cigarety.

Mohli bychom ho najít a zatknout, ale pořád nebudeme

vědět, kam putují cigarety s drogou a odkud pocházejí ty

balíčky falešných dolarů.“

„Tak co s tím?“

Biggles chvíli uvažoval. „Myslím, že bude nejlepší

naplnit tuhle krabičku obyčejnými cigaretami. Samotný

obal už tak načichl marihuanou, že nikoho nenapadne

možnost záměny. Ginger se může vydat do Clivertonu,

najít ho a předat mu cigarety. Své zpoždění může

vysvětlit tím, že měl potíže s motorem. Já tam budu také,

ale chtěl bych mít s sebou dva detektivy inspektora

Gaskina pro případ, že by bylo potřeba odvést nějak

pozomost. Jak zjistíme, kam putují drogy, vložíme se do

věci ostřeji a bez váhání toho překupníka zatkneme.“

„V pořádku. Nechám to na vás.“

Když ještě téhož dne přistál Ginger s austerem na

letiště v Clivertonu, seděl Biggles v klubovém baru a

přátelsky hovořil s barmanem, kterého znal jako

bývalého příslušníka RAF. U pultíku bylo v tu dobu jen

velmi málo lidí. Jedním z hostů byl Američan, který byl

zřejmě ochoten přátelit se s kýmkoli. Nebylo divu. Bylo

zřejmé, že má v sobě pár drinků.

„Kdo je ten chlápek s pěknou kravatou?“ zeptal se

Biggles tiše barmana.

„Američan jménem Caulder, pane. Je tady často.“

„Jak se sem dostal? Je členem klubu?“

„Někteří z pilotů ze základny jsou čestnými hosty.

Jeden z nich ho kdysi s sebou přivedl, a od té doby se tu

motá. Tajemník klubu není z něj nijak nadšený, ale

neprotestuje, aby nepopudil osazenstvo základny.“

Caulder náhle přistoupil k oknu a Biggles věděl,

proč. Právě totiž přistál Ginger a auster roloval k budově.

Caulder kymácivě vyšel ven. Biggles ho následoval a

postavil se venku tak, aby měl možnost vyslechnout

jejich rozhovor, až se setkají.

„Tak jste to zvládl?“ vyhrkl dychtivě Caulder.

„Dobrá práce. Už jsem měl o vás strach.“

„Musel jsem přistát v Lympne kvůli ucpanému

ventilu,“ řekl lhostejně Ginger, a podal Caulderovi

balíček, který vylovil z kapsy.

„Tisíceré díky,“ šaškovsky se uklonil Caulder a

odvrátil se od ryšavého pilota.

„Tak moment!“ zvolal Ginger. „Co váš slib?“

„Lituji. Teď u sebe nic nemám.“

„Jak to? To je přece podraz!“

„No a co?“

„Zavolám policii…“

Caulder se drsně zasmál. „A necháš se sebrat, co?

Mysli

přece,

kamaráde.“

Přistoupil

ke

svému

sportovnímu vozu a odjel. Vzápětí za ním vyrazilo další

auto.

„Hnusný podtrhovač,“ řekl znechuceně Ginger, když

se připojil k Bigglesovi.

„Buď bez starosti,“ klidnil ho Biggles. „Jeho hra

končí. Pojď! Dáš si kapku čaje.“

Těsně po šesté odpoledne dorazilo zpátky auto, které

sledovalo Cauldera, a Biggles se připojil k civilistovi za

volantem.

„Je ve vsi, v baru U černého koně,“ sdělil mu řidič.

„Prodává tam americkým letcům cigaretky po pěti

dolarech za kus. Kolega ho má pod dohledem.“

„Skvělé. Zavolejte veliteli základny a požádejte ho,

aby se co nejrychleji dostavil k Černému koni. Já si

půjčím vaše auto.“

Když vstoupili do vesnické hospody, Gingera v

první vteřině napadlo, že Bigglesův plán selhal. Místností

zněl vzteklý křik, na podlaze se povalovalo několik

cigaret a Caulder se tvářil tuze rozrušeně. Hlasitě

protestoval a bránil se výpadům dvou chlapíků v

amerických uniformách, kteří mu šermovali pěstmi před

nosem.

„Vypadá to, jakoby se někomu nezdálo, že má dát

pět babek za obyčejný tabáček,“ řekl Biggles tiše

zrzkovi.

Chvíli sledovali jak se situace vyvine dál, a pak

zaslechli před domem kvílení pneumatik. Biggles

přistoupil k překupníkovi. „Jsem policista,“ řekl. „Vy jste

zatčen a…“ zbytek jeho slov zanikl ve všeobecné vřavě.

Přítomní hosté se kvapně hrnuli ke dveřím, ale nedošli k

nim. Dveře se rozlétly a objevil se v nich americký

plukovník,

doprovázený příslušníky vojenské policie z nedaleké

základny USAAF.

„Zachovejte klid,“ přikázal velitel ostře a přelétl

pohledem lokál. Když jeho oči spočinuly na Caulderovi,

rozšířily se mu zornice, jak v důstojníkově mysli blesklo

jakési poznání.

„Podívejme se hoši, koho tu máme!“ vyhrkl

Američan a pokynul svým policistům. „Zatkněte ho!“

Biggles se představil. „Víte, co se tu děje, pane?“

„Ano. Vím dokonce i o vás a děkuji vám. Před

necelou hodinou mě informoval náš bezpečnostní štáb a

pak přišel telefonát vašich mužů, pane.“

„Skoro bych řekl,“ ušklíbl se Biggles, „že toho

civilistu, co si říká Caulder, poznáváte.“

„To bych prosil,“ prohlásil důstojník. „Ten chlap

zběhl právě z mého oddílu, ještě v době když jsme byli

jako okupační jednotka v Německu.“

„Vida,“ slabě se usmál Biggles. „Takže máte ještě

víc důvodů k jeho zatčení než já. Vezměte si ho a

nezapomeňte na ty padělané peníze. Má na krku nejméně

tři paragrafy a to mu příštích pár let zrovna neusnadní.“

„Pár let?“ zavrčel Američan. „Jste z laciného kraje.

Tenhle gangster to bude mít proklatě dražší!“

PŘÍBĚH OSMÝ

VRAŽDA ŽÍZNÍ

Biggles vzhlédl od svého psacího stolu, když

vstoupil kurýr Scotland Yardu a oznámil mu, že jej chtějí

vidět „nějací dva hodně mladí lidé“.

„Copak je na mně tak zajímá?“ zeptal se.

„Říkají, že by raději mluvili s vámi osobně.“

„Dobrá. Tak je přiveďte.“

Ohlášení návštěvníci vešli a kurýr za sebou zavřel.

Jedním z příchozích byl vysoký snědý plavovlasý hoch

asi sedmnáct let starý a dívka, která ho doprovázela, byla

ještě o něco mladší a stejně opálená.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se Biggles.

Chlapec odpověděl s mírnou nervozitou: „Vy jste

ten slavný Biggles?“

„Slavný, neslavný,“ usmál se Biggles. „No,

řekněme, že moji přátelé mě tak nazývají. Kdo jste vy?“

„Jmenuji se John Murray a tohle je Sally Dunnová.

Oba jsme z Austrálie. Já pocházím z Kalgoorlie a Sally

žije v Perthu. Před týdnem jsme přiletěli, abychom tu

studovali londýnskou hudební školu. Myslím, že bychom

vám měli něco oznámit.“

„Tak se posaďte a dejte se do toho,“ ukázal Biggles

na židle. „Doufám, že to nebude o houslovém klíči.

Nevyznám se v tom.“

Dívka Sally šťouchla do svého společníka.

„Vyprávěj to ty,“ naléhala.

John kývl a začal. „Asi před čtyřmi měsíci přiletěl k

nám do západní Austrálie Angličan, starší muž jménem

Farlow. Vypadalo to, že po celý život toužil hledat zlato.

Nechal tedy podnikání a protože si ušetřil nějaké peníze,

přijel s nimi do Austrálie, aby to své zlato našel. Lidé se

o něm dověděli z inzerátů, které si dával do novin. O

praktickém geologickém průzkumu neměl ani ponětí, byl

vyzbrojen jen bídnými teoretickými znalostmi. Neznal

samozřejmě zemi, a tak hledal partnera, který by se tam

vyznal líp. Měl lakovou představu, že náklady bude

hradit on, a o zisk, pokud nějaký bude, se s partnerem

rozdělí.“

„To bylo od něj šlechetné.“

„Ano. Měl se ale poradit, než si někoho vybral,

protože zvolil takového člověka, že si nemohl vybrat

horšího. My ho znali, pane. Byl to člověk s ohavnou

pověstí, říkali mu Černý Jack Barnes. Já i Sally jsme ho

znali jen od vidění, ale dobře jsme věděli, že se párkrát

dostal i do vězení. Byl hrozně často opilý a pak hledal

záminku ke rvačce s každým, koho potkal.“

„Proč pana Farlowa před ním nikdo nevaroval?“

„Všichni jsme se to dozvěděli, až když bylo pozdě a

ti dva odjeli. Můj táta byl z toho vzteky bez sebe. Tehdy

někdo přiběhl s tím, že viděl Farlowa s Barnesem v džípu

při odjezdu. Všichni pak tvrdili, že je měl někdo zastavit.

Podle táty si Barnes někde přečetl inzerát, setkal se s

panem Farlowem a naléhal na něj, aby držel odjezd v

tajnosti. Barnes dobře věděl, že by přišel někdo, kdo by

pana Farlowa upozornil, s kým se dal do spolku. Ať to

ale bylo jak chce, ti dva odcestovali. Nikdy se nevrátili, a

to nás všechny překvapilo, protože Černý Jack byl sice

lump, ale taky docela zkušený hledač, který poměrně

dobře znal kraj.“

„Co se tedy stalo?“

„Když po nich nebylo několik týdnů ani památky,

začali po nich pátrat letecky. Džíp spatřili naposled, když

mířil do pouštní oblasti na severozápadě, a nemohli mít s

sebou dost vody, aby se vydali do pustiny na neurčitou

dobu. Po nějakém čase objevili to auto v jihozápadní

části Musgrave Ranges. Přistáli a zjistili, že je auto

zabořené po nápravy v písku a má prázdné nádrže. Po

panu Farlowovi ani Barnesovi nebylo ani stopy. Nikdy je

nenašli.“

„Předpokládám, že po nich bylo vyhlášeno pátrání?“

„Ano. Policejní vyšetřovatel sice dorazil, ale

usoudil, že je džíp opuštěný už skoro měsíc. Bylo větrno

a písek zavál všechny stopy. Přišla samozřejmě spousta

dohadů. Třeba jak se mohl džíp dostat tak daleko? Jak

mohl starý harcovník Barnes zabloudit? A spousta

dalších. Důkazy o nějaké nepravosti však scházely, a na

dohady se nakonec zapomnělo. Policista předpokládal, že

oba muži pokračovali pěšky a zahynuli, jako se stalo v

našem kraji celé spoustě lidí. Tihle byli víc než sto mil

vzdáleni od nejbližšího vodního zdroje.“

„Jejich těla nikdo nenašel?“

„Ne. Barnese nemohl nikdo najít, protože teď víme,

že je tady, v Londýně.“

Biggles na židli skoro nadskočil. „Jste si tím jisti?“

„Jsme, pane. Nastoupil v Darwinu do stejného

letadla jako my a měl na sobě nové šaty. Zeptal jsem se

Sally, jestli ví, kdo to je, a ona řekla, že je to Černý Jack

Barnes. Když jsme zahlédli jeho levou ruku, věděli jsme,

že se nemůžeme mýlit. Barnes kdysi přišel o dva prsty při

odpalování skály dynamitem.“

„Přiletěl do Londýna s vámi?“

„Ano.“

„Jak dlouho tu jste?“

„Týden. Nejdřív jsem o tom napsal otci. Protože je

ale Barnes v Londýně a my jsme se dočetli o vás,

rozhodli jsme se jít hned za vámi.“

Bigglesův pohled se střetl s chlapcovým. „Co si o

tom myslíte vy, mladý muži?“

„Sami sebe jsme se už ptali kolikrát. Jak získal

Barnes tolik peněz, aby se mohl podívat až sem? On měl

přece vždycky prázdné kapsy! A proč letěl zrovna do

Londýna?“

„Je možné, že našel to, co hledal? Zlato?“

„Ano. Ale ani tak to nedává smysl, pane. Nemohl

sám odnést na zádech tolik zlata, kdyby si musel nést

vodu a potraviny sto mil pustinou. A jestli zlato skutečně

našel, proč se neujal svého nároku normální cestou?“

„Pokračujte.“

„Víte, já myslím, že nechtěl odpovídat na otázky

jako: Co váš partner? nebo: Kde je pan Farlow? Řekl

bych, že se do Kalgoorlie nevrátil právě proto, že by na

moc těžko odpovídal. Ale je fakt, že se pan Farlow nikdy

nevrátil a nenašla se ani jeho zavazadla.“

„Jinými slovy si myslíte, že Barnes Farlowa

zavraždil?“

„Něco mu zabránilo, aby uplatnil svůj nárok, pane.“

„Pokud měl co uplatňovat.“

„Kdyby nic nenašel, jak by sehnal peníze na cestu

do Londýna? A proč by sem vůbec jezdil? My si

myslíme, že narazil na něco moc velkého. Tak velkého,

že to nedokázal zvládnout sám, a proto se chce spojit s

nějakou velkou těžařskou společností. Neodváží se k

tomu u nás v Austrálii, ale tady, kde ho nikdo nezná, je to

pro něj bezpečné.“

„Dobře,“ usmál se Biggles. „Máte to promyšlené.“

„Sally a já spolu už týden nemluvíme o ničem jiném.

Myslíme si, že byste měl Bamese vypátrat a zeptat se ho,

co se stalo s panem Farlowem. Jestliže je mrtev, i kdyby

ho Barnes nezabil, měl by přece vědět, jak a kde zemřel.“

„Nepochybuji o tom, že má odpověď připravenou.

Může jich mít i víc.“

„Víte, když bude tvrdit, že Farlow zemřel, zeptejte

se ho, kde pohřbil tělo. V Austrálii nenechá člověk svého

partnera ležet jen tak dingům napospas.“

„Dobrá. To by stačilo,“ skončil Biggles a vstal.

„Udělali jste velmi dobře, že jste všechno ohlásili. Ještě

mi popište Barnese a nechte mi své adresy, abych se s

vámi mohl spojit, kdyby to bylo zapotřebí.“

„Mohu vám ukázat Barnesovu fotografii,“ oznámil

překvapivě John.

Biggles povytáhl obočí. „Jak jste k ní přišli?“

„Sally měla v letadle fotoaparát. Udělala snímek,

když Barnes usnul. Chtěli jsme ho poslat domů jako

důkaz, že byl v letadle.“

„Skvělé,“ pochválil Biggles. „To od vás bylo

chytré.“

Když mladí Australané odešli, obrátil se k zrzkovi.

„Zavolej mi inspektora Gaskina a požádej ho, aby za

mnou na krátkou chvíli přišel.“

Rozložitý detektiv vstoupil za několik okamžiků do

dveří. „Co máte na srdci?“ zeptal se. „Něco bych od vás

potřeboval, pokud to bude možné. Vy na to máte dost

lidí, já ne. Je to docela jednoduché. Před týdnem sem

přiletěl Australan Jack Barnes. Tady je jeho fotografie.

Chtěl bych, abyste se diskrétně poptali u společností

zabývajících se těžbou zlata, jestli se s nimi ten člověk

nespojil, a pokud ano, tak proč. Začal bych u firem, které

mají své zájmy v Austrálii. Barnes se určitě obrátil na

některou z firem, jejíž název zná z Austrálie. Není jich

tolik, aby bylo obtížné najít tu pravou.“

„To by nemělo trvat dlouho,“ řekl inspektor a uložil

Barnesův obrázek do zápisníku. „To je všechno?“

„Pro tuto chvíli ano. Děkuji vám.“

„Okay.“

Gaskin odešel, ale ještě téhož večera byl zpátky.

„Vy byste chtěl s tím Barnesem mluvit?“ řekl už ve

dveřích.

„Velmi rád.“

„Tak to vás zklamu, je pozdě. Letí zpátky s důlním

inženýrem a geologem v letadle, které patří společnosti

AMC – Antipodes Mining Corporation.“

Užaslý Biggles zalapal po dechu. „A hrome! Musel

pro ně mít skutečnou lahůdku, když přiměl takovou firmu

k rychlému jednání a k utrácení peněz, které je bude stát

cesta.“

„Ukázal jim vzorky zlatonosného křemene, který

obsahoval tolik zlata, že pokud Barnes nelhal a opravdu

zná místo, kde leží, půjde o stovky miliónů.“

„To ovšem podstatně mění situaci,“ řekl potichu

Biggles. „Ty děti měly pravdu. Děkuji, Gaskine. Kdy

odlétlo jejich letadlo?“

„Včera.“

„Dobrá. Tohle zpoždění by se ještě dalo dohnat.

Vydám se za Raymondem. Myslím, že bude s letem do

Austrálie souhlasit.“

O týden později se wellington letecké policie

vznášel nad suchou divokou pustinou, která tvoří velkou

část oblasti západní Austrálie.

Vedle Bigglese seděl v kokpitu jako průvodce

policejní seržant, jenž byl členem pátrací skupiny, která

objevila opuštěný džíp. Na policii Biggles zopakoval

příběh, který mu vyprávěli dva mladí Australané,

prozradil, co zjistil sám, a toto byl výsledek. Cesta

probíhala bez jakýchkoliv událostí, a po letounu patřícím

těžařské společnosti nebylo nikde ani památky. Biggles,

který přistával jen proto, aby natankoval palivo, si byl

jist, že se mu podařilo dorazit na místo dřív než oni.

Samozřejmě, že celou záležitost probral se zástupci

australské policie, ale nedověděl se o mnoho víc, než

dávno věděl. Džíp byl prozkoumán, aniž by bylo zjištěno

cokoli, co by vedlo k odhalení pozadí záhady. Farlowa

nenalezli ani živého ani mrtvého, což však vzhledem k

rázu krajiny nikoho nepřekvapovalo.

Biggles dosud doufal, že se mu tělo amatérského

hledače zlata podaří objevit, ačkoli seržantovi přiznal, že

si velké naděje nedělá. Jestliže Barnes svého partnera

skutečně zavraždil a tělo pohřbil, nemělo smysl pokoušet

se ho najít. Teorie o vraždě měla stále nejslabší místo v

oblasti motivu. Pokud by totiž oba dva prospektoři

narazili na bohaté naleziště, nezdálo se mít smysl, aby

Barnes svého partnera zabíjel. Mělo by poskytnout dost

zlata, aby to uspokojilo oba nálezce.

Jednou z výhod použití letadla při jejich práci, jak

seržant Bigglesovi sdělil, byla hojnost míst vhodných k

přistání právě v otevřené krajině, kde byl objeven džíp.

Terén zde byl plochý, a tvořila ho převážně písečná nebo

kamenitá poušť bez překážek s výjimkou věcí viditelných

z dálky. Shluků křovin a velkých trsů pouštních trav.

Celkový obraz, jaký se jim v tetelícím se vzduchu

rozžhaveném pouštním žárem naskýtal, byl ukázkou

zcela nehostinné jednotvárnosti. Přehřátý vzduch byl

řídký, a letadlo se proto často zazmítalo ve vzdušných

vírech.

Seržant ukázal směrem k namodralému řetězu

velikých skalisek na obzoru. „Tam leží Musgraves. Džíp

jsme našli na duně u jejich úpatí. Jak vidíte, všude kolem

je spousta místa, kde může letoun přistát.“

„Ale také spousta míst, kde se může ztratit člověk,“

odvětil zachmuřeně Biggles. „Předpokládám správně, že

by tu ztroskotanec zamířil západním směrem?“

„Je to nejkratší cesta k vodě, ačkoli i ta je dlouhá.“

„Jak dlouho se tu dá vydržet bez vody?“

„Daleko byste se nedostal. Dva, tři dny v téhle

pustině by vás zabily. Jak dlouho tu chcete zůstat?“

„Dokud nedorazí Barnes. Dívám se na to takhle:

Barnes tu našel zlato a vrátí se sem. To již víme. Místo,

kde našel zlato, nemůže být příliš vzdálené od místa, kde

byl nalezen džíp, takže pokud se tam usadíme a počkáme,

buď uvidíme Barnese nebo uslyšíme jeho letadlo. Je to

jediné místo, kde si můžeme být jisti, že se s ním dříve či

později setkáme.“

„Tamhle jsme našli džíp,“ ukázal seržant. „Pořád

jsou vidět stopy, jak jsme ho dolovali z písku.“

Biggles sestoupil téměř až k zemi, dvakrát zakroužil,

avšak nepřistál. Prostřednictvím interkomu požádal

ostatní, aby sledovali vše, co by mohlo připomínat tělo.

Pak začal křižovat směrem na západ. Tak pokračoval asi

půl hodiny, dokud se seržant neozval, že tak daleko už by

se Farlow nemohl dostat, ani kdyby se vydal na cestu v

dokonalé kondici.

Biggles obrátil. „Člověk, který ví, že je v koncích,

nebude jen tak sedět a čekat na smrt,“ odporoval. „Jestli

nic jiného, tak se bude alespoň snažit najít úkryt před

sluncem. A jediný stín, který široko daleko vidím, je stín

tamhle těch křovisek. Možná bychom se na ně měli

podívat pozorněji.“

Seržant na Bigglese zvědavě pohlédl, ale neřekl nic.

Wellington přistál blízko shluku pokřiveného

stromoví. Motory zhasly, pilot vystoupil. Ostatní

vyskákali za ním.

Biggles na ně nečekal, vyrazil ke křovinám a zamířil

do jejich nejhlubšího stínu. Tam se náhle zastavil.

„Hej,“ zavolal. „Tohle je asi jediné, co zbylo z

člověka, po němž pátráme.“

Došli k němu. Ukázal na pokroucené, mumifikované

pozůstatky těla, ležícího v mělké jámě pod nízkými

větvemi. Nastalo ticho a pak pokročil policista vpřed a

chvíli se zabýval ohledáním.

„Je to on,“ oznámil pak stručně a vstal. „V kapse

měl tenhle papír. Přečteme si to.“

Rozložil nevelký list papíru a jak četl, vraštilo se

jeho čelo hlubokými vráskami. „Takže teď víme

všechno,“ řekl krátce, když skončil. „Věřil, že ho jednou

někdo najde.“

„Co se stalo?“

„Píše, že našli zlato. Tak bohatou žílu, že z ní kov

svítil do dálky. Při zpáteční cestě, když jeli přihlásit svůj

nárok, Barnes řídil a buď náhodně nebo záměrně

havaroval. Jejich džíp se zabořil do písečné duny.

Přestože měli málo vody, chtěli se vydat na pěší pochod,

ale hned první noc, jak píše Farlow, Barnes zmizel.

Vydal se na cestu sám a odnesl všechnu vodu. Ráno byl

prostě Farlow sám a neměl ani kapičku vody! Hned

pochopil, že ho ten druhý odsoudil k smrti. Vyhledal

proto stín a napsal dopis. Bylo to tady. Sem se Farlow

uchýlil, tady napsal dopis a zde také zemřel.“

„Neznám zákony téhle země,“ zachraptěl Biggles,

„ale jestliže si Barnes odnesl všechnu vodu a věděl, že

jeho partner musí zemřít žízní, zabil ho stejně jistě,

jakoby mu vpálil kulku do hlavy!“

„To je pravda. Bude si to myslet každý člověk a

předpokládám, že také každý soudce,“ řekl seržant.

Náhle zvedl ruku. „Pozor! Slyším letadlo. To může být

jedině Barnes.“

Stáli na okraji křovinatého porostu a sledovali stroj,

který nad nimi přelétl. Pilot ubral plyn a zakroužil před

přistáním při úpatí nedalekého pohoří.

„K letadlu a nastupte!“ zavelel Biggles.

Když přistáli vedle letounu, nenašli tam nikoho.

Celou posádku zřejmě odlákalo zlaté naleziště. Muži z

wellingtonu se usadili do stínu křídla a čekali.

Zlatokopecká společnost je nechala čekat celé dvě

hodiny. Barnes, který je vedl zpátky, zahlédl policejní

uniformu jako první a zarazil se. Nezbylo mu však nic

jiného, než dojít k letadlům – jinou možnost neměl.

„Pojďte sem, Barnesi!“ vyštěkl seržant. „Čekám tu

na vás.“

„Pan Barnes má dnes šťastný den,“ prohlásil s

úsměvem jeden z geologů londýnské AMC.

„To si myslíte vy,“ zavrčel policista.

„To určitě, pane. Podařil se mu senzační objev.“

„Ano, k senzaci dojde,“ odpověděl seržant a podíval

se zpříma Barnesovi do tváře. „Kde je pan Farlow?“

„Zemřel na hadí uštknutí,“ vyhrkl Barnes. „On tehdy

zabloudil. Dělal jsem, co jsem mohl, ale pomoci jsem mu

nedokázal.“

„Opravdu? A co bylo dál?“

„Pohřbil jsem ho. Co jsem mohl dělat?“

„Kde je ten hrob?“

„Můj bože, hrob,“ vzdychl Barnes a neurčitě máchl

rukou. „Však víte, jak to tu chodí. Vedro, žízeň, voda mi

docházela. Daleko to být nemůže, ale nedokážu přesně

určit, kde Farley leží.“

„Ani nemusíte,“ zavrčel seržant. „Našli jsme ho.

Než zemřel, stačil napsat dopis. Jeho obsah se výrazně

liší od toho, co nám tu povídáte. Soud rozhodne, kdo má

pravdu. Vracíte se se mnou, Barnesi!“

Barnesovy tmavé oči zatěkaly po okolí, jakoby

hledaly možný úkryt. Jistě si však uvědomil, že všude

kolem číhá stejná smrt, k jaké odsoudil svého společníka.

Ruka mu rychle sjela ke kapse, znehybněla však, když se

podíval do ústí pistole, kterou na něj mířil Biggles.

„Pohyb, Barnesi!“ zavelel seržant a upřel zrak na

zástupce londýnské firmy AMC. „Pro vás bude nejlepší,

pánové, když se co nejrychleji vrátíte do Anglie,“ řekl

přísně. „Mrzí mne, že jste podnikli tak dlouhou cestu

zbytečně. Je téměř jisté, že o osudu zlatonosného

naleziště rozhodne australský soud!“

Na zápěstích zadrženého zaklapla pouta.

„Myslím, že až vás vysadíme, seržante, vydáme se

také domů,“ řekl Biggles. „A nezapomeňte na ten

mladičký pár, kterému za to vděčíme. My se s nimi

uvidíme, až se vrátíme domů.“

„Budu si to pamatovat,“ slíbil seržant.

PŘÍBĚH DEVÁTÝ

NÁRAZ DO STROMU

Biggles položil telefonní sluchátko v operační

místnosti letecké policie do vidlice, udělal si stručnou

poznámku do bloku a přešel k velké nástěnné mapě

západní Evropy.

„Zdálo se mi, že jsem slyšel hlas Marcela Brissaca

ze Sureté,“ ozval se Ginger.

„Nezdálo,“ řekl Biggles. „Byl to on a potřebuje nás.

Má potíže, a jak se mi zdá, kromě nich má i pocit, že se

děje víc, než se na první pohled zdá. Brnkni tajemníkovi

leteckého klubu v Holmwoodu, a pověz mu, že jeden z

jejich strojů, tiger moth GB-XKZ, leží ve Francii rozbitý

napadrť. Neshořel, takže jsou v něm doklady nutné ke

zjištění původu. Zjisti podrobnosti. Chci vědět, kdo

pilotoval letadlo a kdy odstartovalo.“

„Kolik našli lidí na palubě, když havaroval?“

„Na předním sedadle bylo jedno tělo.“

„Mrtvola muže?“

„Úplná. Podle dokladů, které našli v kapse, se jedná

o Dennise Crayforda. Algy, ověř to jméno v seznamu

držitelů licencí. Bertie, ty by ses mohl podívat do

seznamu vojenských pilotů. Toho člověka mohli zařadit

do záloh. Pokud ano, zkus získat od ministerstva letectví

jeho složku. Řekni jim, že je to naléhavé. Mohl bys jim

říci také to, že zahynul při havárii. Vezmu si proctor.

Nemusíme do Francie všichni. Se mnou poletí jen Ginger

pro případ, že bych potřeboval druhého pilota.“

Když se Biggles asi za čtvrt hodiny vrátil, byly

požadované informace připraveny. Ginger mu podal

hlášení jako první. Stroj tiger moth GB-XKZ patří klubu

a ohlásili ho jako pohřešovaný. Naposledy ho pilotoval

člen klubu, který odstartoval v osm hodin večer

předešlého dne. Jméno pilota: Dennis Crayford. Cíl:

noční cvičný let. Crayford byl poručíkem RAF v záloze a

pokoušel se získat civilní leteckou licenci. Měl téměř

před dokončením kurzu. Včerejšího večera mělo jít o

sólový let do Gatwicku a zpět. Jak se proboha mohl

dostat až do Francie, když bylo téměř dokonalé letové

počasí?“ skončil Ginger otázkou.

„Neztrácejme čas dohady. Možná právě to zajímá i

Marcela. Máš nějaké novinky, Algy?“

„Ne. V registru civilních pilotů není .“

„To už víme. Licenci měl teprve dostat. A co ty,

Bertie?“

„Dennis Adrian Crayford, věk devětadvacet let,

důstojník v záloze. Sloužil tři roky u bojové jednotky.

Nejdřív jako palubní střelec, potom jako pilot

jednosedadlové stíhačky v bojovém nasazení. Později

převeden do zálohy ze zdravotních důvodů.“

„Dobrá. Teď víme, odkud začít.“

„Někde došlo k chybě,“ prohlásil Ginger. „Ani

školák na prvním zkušebním letu, by si za dobré

viditelnosti tak nezmýlil kurz. Musel by přece vidět

Kanál. A tohle byl zkušený letec!“

„Jistě. Pilot toho stroje však neměl vůbec v úmyslu

letět do Gatwicku. Letadlo se nevzňalo proto, že nádrže

byly skoro prázdné – to alespoň tvrdí Marcel. Vypadá to,

jakoby stroj letěl k jihu, dokud mu nedošlo palivo, a pak

nouzově přistál.“

„Kde k tomu přesně došlo?“

„Nedaleko od Provins, malého městečka ležícího na

magistrále z Paříže přímo na jih. To by mohlo znamenat,

že pilot poté, co mu začala docházet šťáva, sledoval

železnici. Marcel říkal, že místo havárie nemůžeme

minout, pokud budeme sledovat trať a dívat se po pravé

straně, kde leží rozlehlé pole. Na jeho spodním okraji má

být vrak. Vyrazíme. Postarej se o všechno, než se vrátím,

Algy. Nebudu pryč dlouho.“

Když kráčeli k letadlu, Ginger se zeptal: „Uvedl

Marcel nějaký konkrétní důvod, proč chce, abychom u

toho byli? Když dokázal identifikovat pilota i letadlo,

našel jistě i letový zápisník.“

„Právě že ne. Mně se však zdálo, že má podezření i

na nějakou nepravost v souvislosti s havárií. Kromě toho

– letadlo je naše, ve Francii nemá co dělat. Měl proto

povinnost informovat nás o věci. Pokud by u nás spadlo

francouzské letadlo, postupoval bych úplně stejně. Občas

se dnes dějí podivné věci, a hlavním důvodem existence

Interpolu je spolupráce.“

„Ví Marcel, kdy k havárii došlo?“

„Přesně ne. Pád neviděl nikdo. Vrak našel

zemědělský dělník, když šel krátce po rozednění do

práce. Stroj tam mohl ležet po dlouhou část noci. Myslím

si, že pokud tiger odstartoval v osm a letěl přímo tam,

což nám všechny okolnosti naznačují, pak musel

spadnout někdy kolem desáté. Když tam dorazil Marcel,

motor byl úplně studený. Letadlo nedopadlo přímo na

zem. Narazilo nosem do stromu, takže to vypadá, jakoby

pilot nezvládl řízení. K nárazu došlo za značné rychlosti.

Crayford vyletěl z předního sedadla a trup se zaklínil tak,

že byl problém dostat tělo ven.“

„To už samo o sobě vypadá divně, pokud nebyl

Crayford opilý nebo slepý.“

„Mohl usnout. Stává se to. Mně se to také jednou při

dlouhém nočním letu stalo. Možná bych o tom vůbec

nevěděl, kdybych tehdy neměl sen. Nemohlo to trvat déle

než pár vteřin, ale když jsem si uvědomil, co se děje,

vyburcovalo mne to naprosto dokonale. Naštěstí byla

klidná noc a stroj se držel kurzu. Stává se to.“

Hodinu a půl na to, krátce před desátou hodinou,

Biggles po krátkém zakroužení nad zástupem lidí, který

se shromáždil kolem vraku, přistál, zaroloval k

Marcelovi, zhasl motor a vyskočil z letounu na zem.

„Rád tě vidím,“ oznámil Marcelovi a potřásl mu

nikou. Je něco nového?“

„Non.“

Biggles ukázal na plachtu ležící poblíž vraku. Vedle

ní stála sanitka. „To je mrtvý Crayford?“

„Oui.“

„Proč ho tu necháváš ležet?“

„Myslel jsem, že by ses na něj rád podíval.“

„Brr,“ řekl Biggles. „Znám lepší způsoby, jak

začínat den. Máš snad nějaký osobní důvod k tomu, abys

mne nutil prohlížet si mrtvolu?“

„Osobní důvod nemám. Možná však budeme svědčit

jeden druhému a nemůžeš svědčit o něčem, co jsi

neviděli.“

„Co doktor? Je tady?“

„Byl tu, ale už musel odjet, protože měl objednané

návštěvy.“

„Vystavil úmrtní list?“

„Ano.“

„Co v něm stojí? Když mi to řekneš, budu vědět, co

hledat.“

„Pilot zahynul následkem zlomeniny lebeční kosti v

zadní části hlavy. Praskla jako skořápka.“

„V zadní části, říkáš?“ Biggles se zahleděl na vrak.

„Oui. V zadní. Připadá ti to výjimečné?“

„Řekl bych víc než výjimečné,“ řekl pomalu

Biggles.

„Takže máme stejný názor. Poslal jsem pro tebe

proto, že jde o Angličana, a pak z tohoto důvodu. Všichni

mrtví lidé, které jsem viděl po nárazu do pevné překážky,

měli proraženou přední část lebky. V místě, kde jsou v

letadle přístroje, bývá sklo. Když se letadlo prudce

zastaví, vrhne setrvačná síla tělo pilota vždycky vpřed,

nikdy ne dozadu. Oba vidíme, že se letadlo zastavilo

velmi prudce. Jenže ten chudák nezemřel následkem

nárazu letadla, ale po ráně zezadu.“

„Chceš říci, že někdo seděl na zadním sedadle?“

„Na to bych moc nevsázel.“

„Já taky ne. Ve chvíli, kdy letadlo narazilo do

stromu, nemohl na zadním sedadle nikdo sedět, protože

by byl přinejmenším vážně zraněn. V letadle nikdo další

nebyl!“

„Správně. Takže tu máme záhadu.“

„Něco ti řeknu,“ pokračoval Biggles. „Crayford byl

zkušený pilot. Tři roky létal v RAF. Musel proto vědět to,

co ví každý pilot. V případě srážky je lepší obětovat

křídla a uchránit tak trup, v němž sám sedí. Proč by

Crayford zamířil s letounem do stromu? Každý normální

pilot by strhl stroj stranou, i kdyby měl přitom urvat

podvozek.“

„Jenomže on nenarazil do stromu, který by viděl

před sebou, protože byl v tu chvíli již mrtev. Mrtev

následkem údem do zadní části hlavy.“

„To je vysvětlení,“ řekl Biggles. „Jediné možné

vysvětlení. Přesně takové, jaké bych očekával od

skvělého detektiva Marcela Brissaca.“

„Merci, monsieur. Tak a teď mi řekni, stará vojno,

co se té noci vlastně semlelo?“

„Brzy poté, co v Anglii sám odstartoval, musel

Crayford

někde

přistát

a

přibrat

na

palubu

spolucestujícího, který dokázal pilotovat letoun. Protože

sám ještě neměl licenci, nikdo by mu nepovolil letět s

pasažérem. Ve vzduchu pak ten spolucestující udeřil

Crayforda do hlavy takovou silou, že ho zabil. Možná ho

chtěl jen omráčit, zabil ho však, což znamená, že ta rána

musela být pořádná. Potom, co zabil pilota, letěl vrah se

strojem směrem sem, možná, že se přitom řídil železniční

tratí, kterou musel vidět. Zbylo mu jen tolik paliva, aby

dokázal přistát. A tady je pro přistání velmi příhodné

místo. Takže přistál. Nemohl ovšem opustit letadlo stojící

v poli s mrtvolou uvnitř. Všechno muselo vypadat, jako

by došlo k havárii. Nasměroval proto letadlo proti

stromu, přidal plyn až na maximum a vyskočil. Když

odcházel, měl dobrý pocit, že to, co za sebou zanechal,

bude policie považovat za běžnou havárii. Možná ho ani

nenapadlo, že dnes již slouží u policie lidé, kteří mají s

létáním své zkušenosti.“

„Tak, a je to,“ uzavřel Marcel. „Teď už nám zbývá

maličkost. Najít vraha.“

„To by nemělo trvat dlouho.“

„Francie je dost velká země, mon ami, a náš vrah má

značný náskok.“

„Stroj odstartoval včera večer v osm hodin. Jestliže

budeme vycházet z předpokladu, že letěl přímo sem, a to

můžeme, protože vrah, když spotřeboval všechno palivo,

se chtěl zcela očividně dostat co nejdál na jih, pak víme,

že k přistání muselo dojít kolem desáté v noci.“

„To právě znamená, že náš člověk už může být

stovky kilometrů daleko.“

„Jak daleko se dostal, záleží na způsobu dopravy,

který si zvolil.

Pokud měl všechno domluveno, a někdo tu na něj

čekal, bude cesta k jeho dopadení obtížná, nikoli však

nemožná.“

„Může být mimo Francii,“ vložil se do hovoru

Ginger.

„To může, ale nepovažuji to za pravděpodobné,“

řekl Biggles. „Pokud by se o to pokusil, zoufale by

riskoval. Ne, ne – Francii neopustil! Alespoň zatím ne!“

„Proč?“

„Zapomínáš, že k přechodu hranic je nutné mít pas,

který musí ověřit kontrola na obou stranách hranice.“

„Proč by vrah nemohl mít pas?“

„I kdyby ho měl, byl by pošetilý, kdyby ho zbytečně

ukazoval. Předpokládám, že přišel do Francie ilegálně, a

nemá proto vstupní razítko. Jak to na hranici vysvětlí?“

„Bon,“ souhlasil Marcel. „Pokud přiletěl z Anglie,

je pro něj cestovní pas jenom přítěží. Teď mi ale řekni,

starý brachu, odkud mám začít?“

„Pokud chce nejkratší a nejrychlejší cestou na jih,

pak je pro něj nejjednodušším řešením hlavní železniční

trať. Právě blízkost trati mohla být příčinou, proč si

vybral toto pole. Myslím, že by neuškodilo pohovořit s

přednostou stanice nebo prodejcem jízdenek na okolních

nádražích. V noci si tu nekupuje lístky mnoho lidí a

člověk v pokladně si je bude pamatovat. Pojďme to

zkusit. Ptát se budeš ty, Marceli, já bych koktal.“

Marcel nařídil řidiči sanitky, aby odvezl tělo

mrtvého letce a nechal na stráži jednoho četníka, Pak

všichni tři vyrazili k nejbližšímu nádraží vzdálenému

sotva deset minut pěšky. Přednostu našli v pokladně, a

dotazování začalo.

Dozvěděli se přesně to, co Biggles čekal. V noci

byly prodány pouhé tři jízdenky. Dvě si koupili lidé,

které přednosta znal a kteří jeli jen do příští stanice, třetí

jízdenku si koupil jakýsi cizinec až do Nice na Riviéře.

Úředník si muže zapamatoval velmi dobře, protože

chlapík čekal na vlak velice dlouho. Dokonce spolu

hovořili a přednosta stanice si ho zevrubně prohlédl, jak

ostatně bývá zvykem venkovanů, zvlášť když jim padne

do ruky cizinec. Dle mužova přízvuku odhadoval

železničář, že jde o Angličana. V místě se turisté

objevovali jen vzácně a úředník si lámal hlavu tím, co

zde dotyčný hledal. Dokonce se ho i zeptal, ale dostalo se

mu jen vyhýbavé odpovědi. Popsal návštěvníka jako

světlovlasého a dobře rostlého muže kolem třicítky. Na

hlavě prý měl kostkovanou čepici z tvídu, oblečen byl do

lehkého pláště do deště, a v ruce si nesl koženou aktovku.

O jízdenku si přišel říci asi v půl jedenácté.

Pak se Marcelovy otázky stočily k příjezdům vlaků.

„Z téhle stanice mohl ten chlapík chytit pouze

osobní vlak?“ zeptal se.

„Je to tak, pane. Zrychlené vlaky tu za noci nejezdí a

expresy v naší malé stanici nestaví.“

„V kolik hodin mohl dorazit do Nice?“

Přednosta stanice se zamyslel. „Dnes odpoledne ve

čtyři.“

„Nemusí jet až do Nice,“ ozval se Ginger. „Mohl by

vystoupit, například v Marseilles.“

„Mohl by,“ připustil Biggles. „Mezi jízdným jen do

Marseilles a až do Nice je ale značný rozdíl, takže pokud

si koupil jízdenku až tam, je velká pravděpodobnost, že

chce jet skutečně do Nice. Protože patří k velikým

francouzským městům, může mu poskytnout vhodný

úkryt, a to je přesně to, co on hledá. Marseilles je ovšem

ještě větší, dříve než on se tam však již nedostaneme.

Než však dojede do Nice, mohli bychom ho snadno

předhonit. Co tomu říkáš, Marceli? Poletíme? Pokud ho

dopadneme při vystupování z vlaku, bude to snazší, než

ho honit později, kdy nám zmizí v některém ze stovek

hotelů či penziónů.“

Marcel souhlasil. Poděkovali proto železničáři za

spolupráci a vrátili se na místo neštěstí.

„Svěříš se mi do rukou?“ zeptal se Biggles, když se

zastavili u proctora.

„Nic jiného mi nezbývá,“ zašklebil se Marcel.

„Doufám, že si zase za letu neschrupneš. Ještě zakážu,

aby tady s něčím hýbali,“ dodal. „Přinejmenším na

kniplu by měly být otisky prstů. Pokud se budou

shodovat s těmi, které si vezmeme od pána, putujícího do

Nice, bude mít hodně práce vysvětlit nám, jak k tomu

došlo, ne? Pojďme.“

Odstartovali a zamířili k jihu. Protože přistáli jen

jednou, na lyonském letišti Bron, kde Biggles doplnil

benzín, dorazili do Nice téměř hodinu před očekávaným

příjezdem vlaku. Vytoužený vlak dokonce viděli, když se

blížil ke Cannes. Biggles se totiž lehce odchýlil z kurzu,

aby se přiblížil k pobřeží západně od Nice a mohl tak

sledovat železniční trať až k cíli. Z velkého moderního

letiště v Nice je odvezlo taxi na policejní ředitelství.

Marcel seznámil místní velitelství se situací a posléze si

od velitele ,vypůjčil‘ dva strážníky.

Když potom na rozlehlé nádraží vsupěl vlak z

Paříže, čekalo na něj netrpělivě pět mužů, z nichž dva

byli v uniformách a stáli poněkud stranou.

Jak tam stáli a sledovali vystupující pasažéry,

napadlo zrzka, jaký šok bude pro jejich člověka zjištění,

že je očekáván, neboť si jistě právě gratuluje, jak se mu

podařilo dostat se stovky mil od oběti. Zároveň si Ginger

pomyslel, že muž, který použil ke spáchání zločinu

letadlo, bude ironií osudu dopraven do rukou

spravedlnosti stejným prostředkem.

Kolem nich už prošla většina cestujících, a

Gingerovi se již vtírala do hlavy myšlenka, zda jejich

plán neselhal, když Biggles tiše řekl: „Tamhle jde.“

Nebylo pochyb o tom, že získaný popis dokonale

odpovídal vzliledu blížícího se muže. S koženou

aktovkou v ruce a s pláštěm přehozeným přes paži

vykračoval

si

chlapík

k

východu

chůzí

zcela

bezstarostného člověka.

Marcel ho nechal projít kolem sebe, počkal, až

zahodí lístek, a pak se dotkl jeho paže. „Promiňte, pane,

smím vidět váš pas?“ zeptal se zdvořile.

Výraz mužovy tváře se změnil. Sebedůvěru bleskem

vystřídala úzkostí, kterou nedokázal skrýt. „Proč chcete

můj pas?“ zeptal se rozechvělým hlasem.

„Pouhá formalita, pane. Jsme policisté a někoho

hledáme.“

Muž, jehož jméno dosud neznali, sáhl do náprsní

kapsy a vytáhl modrozlatý britský pas.

Marcel otevřel knížku na první straně a porovnával

fotografii s tváří, do které hleděl.

„Jste pan George Bardello?“ zeptal se.

„Ano.“

Marcel listoval stránkami vyhrazenými pro víza.

„Kdy jste přijel do Francie, pane?“

„Eh… včera.“

„Jak to, že v pasu chybí vstupní razítko?“

V té chvíli si Bardello uvědomil, že je dopaden. Z

tváří mu vyprchala barva a obličej dostal popelavý

nádech. „Nikdo… Nikdo po mně pas nepožadoval,“

zakoktal, ačkoli musel vědět, že taková primitivní

výmluva ho nezachrání.

„Jakpak k tomu došlo?“ prohlásil Marcel s

bezelstným úsměvem. „S vaším dovolením si prohlédnu

obsah vaší aktovky.“

Potom ale přišlo překvapení. Bardello jednu či dvě

vteřiny hleděl se sevřenými rty na Marcela, jako by chtěl

odhadnout, kolik toho skutečně ví. Zjevně již pochopil,

že je v pasti, a učinil poslední zoufalý pokus o únik. Vrhl

se proti trojici, která ho obklíčila, prorazil mezi nimi, ale

nedostal se daleko. Skončil v sevření uniformovaných

strážníků, čekajících opodál. Oba policisté zareagovali s

rychlostí, která prozrazovala, že něco podobného čekali.

Chlapík konečně pochopil, že není úniku, že past sklapla.

Hlava mu sklesla a nechal se bez odporu odvést k

připravenému policejnímu vozu.

Marcel zvedl aktovku, která v zápase spadla na zem,

a otevřel ji. Beze slova předvedl její obsah ostatním. Byla

plná svazků jednolibrových bankovek.

Biggles kývl. „Myslel jsem si, že půjde o něco

takového,“ řekl klidně. „Brzy se dozvíme úplně všechno.

Až pochopí, že je konec, promluví. Tenhle typ lidí znám.

Nechám ho zatím ve vaší péči, než u nás vyřídím žádost

o jeho vydání. V tak jednoduchém případě jako je tenhle

bychom neměli čekat dlouho.“

Bigglesův předpoklad, že Bardello promluví, byl

správný. Jelikož u něj byly nalezeny peníze pocházející z

poštovní loupeže a ve zříceném tiger mothu byly

objeveny jeho otisky prstů, palbu otázek dlouho

nevydržel a přiznal se.

Jako bývalý palubní střelec RAF, kde sloužil pod

Crayfordem, se za nějaký čas po propuštění z armády stal

členem bandy zlodějů aut. Působištěm byl Londýn.

Později podvedl svůj gang a zmizel s lupem z poštovního

vozu. Protože se obával pomsty svých kumpánů, chtěl se

rychle dostat z Anglie. Vydal se více méně náhodou

právě do Holmwoodu, kde hodlal ukrást letadlo. Tam

potkal Crayforda a napadlo ho, že by mohl známosti

využít. Požádal chudáka pilota, aby ho vzal na ,výleť

jako za stalých časů. Crayford namítal, že dosud nesmí

vozit cestující. Nechal se však přemluvit k bláhovému – a

pro něj také osudnému – porušení předpisů. Přistál na

palouku blízko letiště a vyzvedl svého prvního a

posledního cestujícího.

Jakmile se dostali do dostatečné výšky, Bardello

udeřil pilota revolverem, a zmocnil se letounu. Udeřil

velice tvrdě!

Pokračování příběhu je známé. Jediné, co vrah ještě

potřeboval, bylo naaranžovat havárii. Patrně by mu to

prošlo, nebýt bleskového jednání a spolupráce letecké

policie.

Bardello tvrdil, že Crayforda nechtěl zabít. Chtěl ho

prý jen omráčit. Jenomže výmluvy zloděje a vraha s

kriminální minulostí zapůsobily na soud pramálo. Soud

rozhodl rychle a přísně a vrah se dočkal spravedlivého

trestu.

PŘÍBĚH DESÁTÝ

MUŽ, KTERÝ CHODÍ V NOCI

Do vesnice Shotsey v severním Hampshiru se

letecký detektiv inspektor Bigglesworth a policejní pilot

Ginger Hebblethwaite dostavili na telefonickou výzvu

inspektora Gaskina ze Scotland Yardu. S inspektorem,

jehož doprovázel místní policejní seržant, se setkali v

hřbitovních vratech.

„Myslím, že byste se na to měl také podívat,“ řekl

inspektor v buřince Bigglesovi, a odváděl ho k malému

osamělému stavení. „Zdá se, že to bude spíš váš šálek

čaje.“

„Tohle?“ ukázal Biggles na domek. „Co je to?“

„Márnice.“

„Můj Bože,“ zasténal Biggles. „A to mluvíte o čaji?“

„Tak hrozné to zase nebude,“ prohlásil inspektor,

když seržant odemykal dveře. Vstoupili dovnitř.

Na lavici leželo tělo štíhlého, ještě nedávno

pohledného hocha ve věku nanejvýš sedmnáct či osmnáct

let. Na stolku vedle něj ležely šaty, jež měl

pravděpodobně na sobě, když zemřel. Zvláštní bylo, že

nahoře ležel letecký kabát, čepice a brýle. Voda, která z

nich odkapala, vytvořila na podlaze kaluž. Vedle ní se

válela hromada mokré pomuchlané látky – padák.

„Kde jste ho našli?“ zeptal se Biggles.

„V jezeře, naproti v parku,“ odpověděl inspektor.

„Ten patří plukovníku Linderovi. Je to vášnivý rybář.

Jezero se čas od času vypouští, aby mohl majitel odlovit

štiky, které požírají pstruhy. Včera zvedl porybný

stavidlo na dolním konci a jezero vypustil. V bahně

leželo tělo. Zavolal místní policisty a ti zavolali mne.

Když jsem poznal, že případ má spojitost s letectvem,

vzpomněl jsem si na vás.“

„Bravo. Už jste zjistili jeho totožnost?“

„Ne. Brit to není. Alespoň není nikdo pohřešován.

Neměl u sebe nic než to co vidíte. Našel jsem to v

kapsičce na jízdenky. Možná nějaký talisman či co.“ V

inspektorově dlani ležel francouzský pětifrank s

provrtaným otvorem. „Mladík patrně odstranil všechny

doklady o své totožnosti.“

„Takže podstupoval nějaké riziko a věděl o tom?“

„Určitě,“ řekl inspektor a zdvihl tlumok, který byl

těžký již na první pohled. „Měl u sebe totiž i tohle –

pravděpodobně mu to pomohlo ke dnu. Náklad drahých

švýcarských hodinek. Ve vaku jich jsou dvě až tři stovky,

zatím jsme je nepočítali.“

„Takže již víme, co dělal,“ přikývl Biggles.

„Chudák. Byl to ještě chlapec. Zajímalo by mne, který

skunk ho zatáhl do pašování. Jak dlouho je po smrti?“

„Doktor říká, že tři dny. Utopil se.“

Biggles sklonil hlavu. „Všechno je jasné. Necestoval

jistě sám. Někdo ho prostě vysadil na špatném místě.

Hoch padl do vody a nedostal se na břeh. Měl poslání

předat tu někomu hodinky a pak ho měl ten někdo nějak

dopravit domů.“

„Mohl by cestovat domů sám, kdyby dostal od

kumpána jízdenku a nějaké peníze.“

„V tom případě by potřeboval pas, a ten by teď měl

mít u sebe. Kdo všechno o tom ví?“

„Majitel pozemku, porybný, doktor a my.“

„Dobrá. Snažte se zařídit, aby se zpráva pár dní

nedostala do novin. Chtěl bych, aby byli jeho společníci

po dobu vyšetřování v nejistotě. Pilot letadla, který ho

vezl, tak nebude vědět, na čem je, a získáme tak čas,

dostat se mu na kůži. Nemělo by to být příliš obtížné.

Letoun, který shodil toho hocha do smrtící pasti, je patrně

majetkem soukromé osoby a soukromníkem bude také

jeho pilot. Linkoví piloti tyhle hry nehrají. K seskoku

nemohlo dojít za denního světla, protože by mu kdekdo

mohl přihlížet, takže čas dokážeme celkem přesně určit.

Směl bych použít vašeho telefonu, seržante?“

„Tudy, prosím, pane.“

„Podle té mince pochází ten chlapec z Francie,“

poznamenal inspektor cestou k policejní stanici.

„Nejen podle mince. Padák je francouzský. A i ten

mladíček vypadá jako Francouz.“

Z policejní stanice si Biggles zatelefonoval do svého

úřadu. Ozval se Algy Lacey.

„Sežeň mi podrobný rozbor počasí z noci na

pondělí,“ požádal ho Biggles. „Zajímá mne rychlost větru

na jihu. Řekni Bertiemu, ať zkontroluje všechna letiště a

zjistí, která soukromá cizí letadla, zvláště francouzská,

přistávala tutéž noc. Rovněž bys mohl na radaru zjistit,

zda se vyskytla nějaká neidentifikovaná letadla. To je

vše. Vracím se domů.“

Když se Biggles a Ginger vrátili o dvě hodiny

později do své kanceláře, Algy s Bertiem právě

dokončovali zadané úkoly.

Algy hlásil, že počasí bylo inkriminované noci jasné

a klidné, měsíc byl v první čtvrti. O půlnoci bezvětří

skončilo a zvedl se jihovýchodní vítr, jehož rychlost brzy

vrostla až na 30 mil za hodinu.

Radar nezaznamenal nic. Jediné soukromé letadlo

přistálo na celním letišti. Šlo o francouzský lehký letoun

typu Cigale F-XXZL, který přistál v Gatwicku krátce po

půlnoci. Pilot letěl sám. Byl to francouzský obchodník se

starožitnými hodinami a hodinkami, Claude Vauvine.

Doklady měl v naprostém pořádku. Po vyřízení formalit

na celnici, odejel do Londýna. Noc strávil v Mayfairu,

kde má své luxusní hodinářství, a následujícího dne se

vrátil do Francie.

„Něco mi říká, že tu měl ještě jiné zájmy,“ mumlal

si Biggles a vysvětlil Algymu a Bertiemu důvod svých

úvah. „Řekl bych, že nehodu zavinil ten vítr po půlnoci,“

odhadoval. „V době kdy pilot startoval, ověřil si

bezpochyby jaké má být počasí. Nevěděl ale o větru,

který se zvedl až poté, co odstartoval. Ten zanesl mladíka

do jezera. Kdyby pilot věděl, že vane vítr o rychlosti

třicet mil za hodinu, vůbec by seskok neriskoval, pokud

nebyl šílenec.“

Biggles si na podrobné mapě okresu udělal tužkou

značku. „Ten chlapec s hodinkami se chtěl dostat někam

sem. Algy, vezmi si auster a řádně prověř tu oblast. Když

už tam budeš, udělej pár fotek. Ty, Bertie, jdi zjistit, co

všechno pan Vauvine prodává ve svém obchodě v

Mayfairu. Já zatím zaletím do Francie na slovíčko s

Marcelem Brissacem. Gingere, ty bys mohl zavolat

Marcelovi do Sureté a požádat ho, aby s námi počítal.

Přistanu v Le Bourget. Řekni mu, že potřebuji co

nejpodrobnější informace o panu Claudii Vauvinovi,

který vlastní letoun cigale s registračním označením F-

XXZL.“

Byly tři hodiny odpoledne, když Biggles a Ginger v

policejním proctoru přistáli na pařížském letišti Le

Bourget, kde na ně již čekal jejich francouzský kolega.

„Co na mě chystáš dnes, Bigglesi, ty stará vojno?“

zeptal se Marcel.

„Podíval ses panu Vauvinovi na zoubek?“

„Ale jistě. On zlobí?“

„Vypadá to tak.“

„Je členem leteckého klubu v Tornay, kde má i svoje

vlastní letadlo – cigale F-XXZL. Jak sám říká, je pro něj

velice užitečné při podnikání, protože hodně cestuje. Má

totiž několik obchodů po celé Evropě. Asi víš, že v neděli

večer navštívil Anglii.“

„Ano. Kde proclíval?“

„Tady, na Le Bourget. Byl sám. Vezl s sebou nějaké

starožitné francouzské hodiny, takové ty s tančícími

figurkami na přední straně. Řekneš mi už konečně, starý

brachu, co za tím vězí?“

„Cítím, že něco páchne,“ řekl Biggles a vysvětlil mu

zápletku celého případu. „Pokud je Vauvine pachatel,

pak musel po proclení někde mezi letištěm a pobřežím

vyzvednout společníka. Možná právě v Tornay, které je

přímo v tom směru. Vadilo by ti, kdybychom se tam

trochu poptali? Je to náhodou stejně tvoje věc jako moje.

Ty hodinky někdo do Francie propašoval ze Švýcarska.“

„Tak do toho,“ souhlasil Marcel. „Louis Boulenger,

ředitel klubu, který tam působí zároveň jako hlavní

instruktor, je můj přítel.“

Všichni nastoupili do proctoru, který je během

dvaceti minut přenesl na přistávací dráhu letiště v

Tornay. Vstoupili do haly, právě když se ve druhých

dveřích objevil bodře vyhlížející muž středního věku.

Marcel ho zastavil a představil svým přátelům.

„Ředitel Louis Boulenger,“ řekl s lehkou úklonou.

„Vida,“ živě kývl muž. „Tak brzy bych vás nečekal.

Přicházíte pánové skutečně hledat mého mechanika

Luciena Mallona?“

Ginger zamrkal.

„Kdy jsi ho viděl naposledy?“ otázal se Marcel.

„V neděli odpoledne.“

„Nemohl náhodou odletět s panem Vauvinem v

neděli v noci?“ vložil se do debaty Biggles.

„Ale to ne,“ odpověděl překvapeně Boulenger. „Pan

Vauvine odletěl sám asi v sedm hodin. Později se vrátil a

říkal, že prý něco zapomněl.“

„To už byla tma?“

„Ovšemže byla tma. Pan Vauvine je ale starý

válečný pilot a je zvyklý létat za noci.“

„Když odlétal podruhé, byl stále sám?“

„No to nevím. Neříkal, že s sebou někoho bere. Byla

taková tma, že jsem neviděl ani na krok.“ Ředitel se díval

z jednoho na druhého. „Naznačujete, že s sebou vzal

Luciena? Pokud ano, pak jej nepřivezl zpátky, protože

Vauvina jsem viděl, když se v pondělí vrátil.“

„Dobrá,“ pokračoval Biggles. „Povězte nám něco

podrobnějšího o Lucienu Mallonovi. Mohlo by mu být

asi tak sedmnáct let, má černé vlasy, skvrnu pod levým

okem a malou jizvičku na bradě?“

„To je on,“ prohlásil Boulanger. „Začínám mít o něj

strach. Co řeknu jeho matce, pokud se ztratil? Vždyť

jsem ji sám přesvědčil, aby ho nechala nastoupit ke mně

do učení?“

„Dříve nebo později jí budete muset povědět pravdu,

příteli,“ řekl smutně Biggles. „Zatím o tom nemluvte, ale

hoch je mrtev.“

Boulenger vytřeštil oči. „To není možné!“ vykřikl.

„Seskočil s padákem nad Anglií, ale spadl do jezera

a utonul,“ řekl Marcel. „Teď už také víš, proč jsme tady.“

„Ale pan Vauvine mi nic neřekl! Proč?“

„Jistě měl své důvody,“ odvětil zachmuřeně Marcel.

„Řeknu ti později, co za tím bylo. Zatím ale nikomu ani

slovo, nebo člověka odpovědného za Lucienovu smrt

nikdy nedopadneme. Musím tě o něco požádat. Až bude

pan Vauvine příště tankovat před další obchodní cestou,

zatelefonuj mi do Sureté!“

„Jistě.“

„Bon. To je zatím všechno. A nezapomeň – ani

slovo. Zbytek ti povím později. Au revoir.“

„Au revoir, monsieur.“

Biggles vysadil Marcela na letišti Le Bourget a

pokračoval v letu do Anglie. Na svém stole v kanceláři

našel sadu fotografií zhotovených Algym.

Odhalovaly to, co se dalo očekávat. Několik

rozlehlých polí bez živých plotů, stromů nebo budov.

Krátce řečeno ideální místo pro seskok padákem. Fakt, že

právě takto vyhlíželo místo, kde by za bezvětří pašerák

přistál, nemohl být podle Bigglesova názoru výsledkem

pouhé shody okolností. Kolem vyfotografované plochy

vedla úzká okresní silnice. Nejbližší železniční zastávka

byla vzdálená asi pět mil.

„Náš noční návštěvník by sotva chtěl pochodovat

celých pět mil s těžkým nákladem,“ uvažoval Biggles.

„Předpokládám, že na něj na silnici obvykle čekávalo

auto a doufám, že příště tam budeme čekat i my.“

Také Bertieho hlášení o podniku pana Vauvina v

Mayfairu mělo svůj význam. Šlo o obchod s dvojím

sortimentem. Jedna část byla zaměřena na starožitnosti,

druhá výloha však byla plná luxusních a drahých

švýcarských hodinek.

„Teď nemůžeme dělat nic,“ řekl Biggles, „než čekat,

až se ozve Marcel.“

Očekávaný telefonát se ozval až za dva týdny.

Kromě toho, že Marcel hlásil, že Vauvine v Le Bourget

vyřizuje celní formality před odletem do Londýna,

oznámil i další zajímavou zprávu. Jejím zdrojem byli

policisté, kteří obchodníka sledovali. Dva dny před

cestou do Anglie, odjel Vauvine autem do Pontade na

hranicích se Švýcarskem. Obchodník tam strávil noc, ale

po setmění se vydal na procházku. Když byl venku,

přelétlo kolem velice nízko letadlo. Přiletělo od

švýcarských hranic a do Švýcar se vzápětí vrátilo. Marcel

byl přesvědčen, že z letadla nad francouzským územím

byla „vysazena“ zásilka pašovaných hodinek. Aby však

něco předčasně nepokazil, ponechal událostem volný

průběh a doufal, že Biggles dopadne pašeráka při činu.

„Právě odstartoval,“ končil Marcel zprávu.

Za deset minut po tom, co Biggles položil sluchátko,

mířil policejní vůz k polím v Hampshiru.

Byla jasná a klidná noc. Automobil dorazil na místo

a tiše se sunul silnicí mezi polmi. Muži pozorně sledovali

podezřelá místa po obou stranách cesty a potom Ginger

spatřil to, co hledali. Kužely reflektorů jejich vozu se

odrazily od naleštěného laku karosérie auta, stojícího na

vjezdu z polní cesty na silnici.

„Tam je!“ zamručel.

Biggles pokračoval nezměněnou rychlostí až za

příští zatáčku, zhasl tam světla, otočil vůz do protisměru,

zajel ke krajnici a vypnul motor.

„Víte všichni, jak na to,“ řekl, když vystupoval. „S

Gingerem se přiblížím k autu tak blízko, jak to jen bude

možné, aniž by nás mohli spatřit. Bertie, až uslyšíš

letadlo, snaž se zjistit, kde přistane parašutista. Okamžik,

kdy seskočil, poznáš téměř jistě podle toho, že stroj se

okamžitě otočí. Algy, ty zůstaneš za volantem a buď

připraven okamžitě vyrazit. Kdyby se pokusili ujet,

zablokuješ silnici!“

„Jasně.“

„Jdeme, Gingere,“ zašeptal Biggles, slezl do

travnatého příkopu u cesty a vyrazil k neznámému

vozidlu. Postupovali tiše a pokud to šlo, rozhlíželi se po

okolí. Žádné jiné auto nejelo.

Nemohli si zvolit vhodnější okamžik, protože asi za

deset minut, které jim stačily na přiblížení se k

automobilu, zaslechli vzdálený hukot lehkého letadla.

Bylo jednoznačné, že se pašerák blíží. Ginger upíral oči k

hvězdnaté obloze, ale navigační světla neviděl. Hluk

letounu však sílil.

Oba pozorovatelé se stále přibližovali, když se

motor letadla asi na deset vteřin ztišil, a pak se znovu

rozburácel a začal se vzdalovat.

Gingerovi se rozbušilo srdce, protože si uvědomil,

že někde v temnotě nad nimi se k zemi snáší výsadkář.

Biggles se vyšplhal po svahu k okraji příkopu a pohlédl

přes jeho hranu. Za okamžik byl zpět a zašeptal: „Tamhle

jde!“

V témže okamžiku stojící auto nastartovalo a

rozsvítila se jeho světla, nepochybně proto, aby řidič

oznámil svoji polohu. Biggles s Gingerem v patách

spěchal k němu, ale oba strnuli, když se otevřely dveře a

vystoupil muž. Jen o několik vteřin později vyběhl ze

tmy noční návštěvník. Na rameni nesl batoh a v náručí

zmuchlaný padák. Ztěžka oddychoval námahou nebo

vzrušením, možná ho zmáhalo obojí.

Řidič od muže právě přebíral batoh, když se na

scéně objevil, Biggles. Vynořil se ze tmy jako duch.

„Policie!“ zvolal, ale musel se prudce uhnout, neboť

zatýkaný neprojevil nad jeho příchodem radost, ale ohnal

se těžkým batohem po jeho hlavě.

Batoh nezasáhl a Biggles vyrazil vpřed, aby muže

zneškodnil, ten ovšem také nelenil, vklouzl za volant a

přibouchl útočníkovi dveře před nosem. Motor zařval,

vůz vyrazil, avšak v tom okamžiku naskočil Biggles na

stupátko. Ostře hvízdl.

Muž

s

padákem,

mladík

podobný

svému

nešťastnému přechůdci, se ani nepokusil o útěk. V jeho

neforemném a těžkém ustrojení by to asi bylo stejně

zbytečné. Zdálo se, že je zcela ochromen šokem, a nijak

se nebránil, když mu Ginger nasadil na zápěstí pouta.

Zrzek pospíchal. Rychle popoháněl zajatce po silnici

k místu, kde kvílely brzdy. Pak uviděl policejní auto

blokující silnici a stojící vůz, jehož útěk zde skončil.

Kolem se míhaly stíny lidé, ozýval se křik a rány, ale ve

chvíli, kdy tam zrzek svého mladíka dostrkal, měl již

neurvalý řidič želízka na zápěstích.

„Hej, Algy!“ slyšel Bigglese. „Odkliď auta na

poboční cestu! Rychle! Tady nemohou stát!“

Algy uvolnil silnici podivuhodně rychle a Biggles

převzal od zrzka výsadkáře dosud ochromeného

rychlostí, s jakou se všechno seběhlo. Odvedl ho stranou

a zazněla francouzština.

„Víte, co bylo v batohu, který jste nesl?“

„Non, monsieur,“ prohlásil mladíček tak upřímně,

že Ginger, který naslouchal, nevěřil, že by mohl lhát.

„Proč jste to dělal?“ zněla další otázka.

„Pro dobrodružství, pane,“ řekl hoch a Ginger se

musel jeho naivitě usmát.

„Co jste měl s batohem udělat?“

„Měl jsem ho odevzdat pánovi, který tu na mne

čekal.“

„A pak?“

„Měl mne přece odvézt k panu Vauvinovi, který by

mne přepravil zpátky do Francie.“

„Pošli šéfovi zprávu,“ obrátil se Biggles ke

Gingerovi, „že dva ptáčkové jsou v kleci. Vauvina ať

zajistí v Gatwicku. Náš mladý přítel s padákem ho

označil za člověka, který ho převážel. Teď zas převezl on

jeho, ale tenhle chlapec snad ani nechápe, oč tady šlo.

Jedeme domů.“

Tak skončil jeden z mnoha pašeráckých kanálů,

jehož organizace se zdála jeho tvůrci bezpečná. Nepočítal

však s leteckou policií. On i řidič auta, ze kterého se

vyklubal vedoucí Vauvinova obchodu v Mayfairu, si

nyní odpykávají dlouhé tresty ve vězení, a mimo to přišli

o několik set cenných hodinek, z nichž museli navíc

zaplatit trojnásobné clo.

Parašutista, kterého touha po dobrodružství zaslepila

natolik, že byl schopen podřídit jí své konání, se

vzhledem ke svému mládí a dosavadní bezúhonnosti brzy

vrátil do Francie. Ochuzen o iluze a – doufejme –

obohacen o cennou životní zkušenost.

PŘÍBĚH JEDENÁCTÝ

PTÁK, JEHOŽ ZABILY DIAMANTY

„Kdyby mnohý podvodník využil svou bohatou

fantazii na legální obchody, dařilo by se mu mnohem

lépe než na zločinecké stezce,“ řeki brigádní generál

Raymond.

Bigglesův zrak spočinul na třech diamantech, které

se třpytily na šéfově psacím stole. „Moc pěkné,“

poznamenal s úsměvem. „To teď mluvíte o nich? Kde

jste je našel?“

„Nebudu ztrácet čas a chtít, abyste hádal, protože by

se vám to nikdy nepodařilo,“ odvětil Raymond. „Ten

krásný veliký pochází z bažantího krku. Jeden malý je z

bažantího křídla a druhý z jeho stehýnka.“

„Mluvíte o živém bažantovi?“

„Byl naživu, než se připletl do cesty těm kamenům.“

„Neměl ten vzácný pták taky náhodou šňůru perel

kolem krku?“ prohodil Biggíes.

„Neměl. Ale mohlo by se to stát.“

„Posaďte se a já vám povím příběh, při němž by

pohádkář Andersen pobledl závistí.“

„Do toho, pane. Poslouchám,“ řekl Biggles.

A Raymond začal.

„Ve Skotsku, v oblasti nazvané podle usedlosti

Tomlecht, žije plukovník armády ve výslužbě jménem

Colin McGill. Je to můj starý přítel. Stejně jako mnozí

majitelé pozemků byl také on – pokud chtěl dostát

daňovým povinnostem – nucen pořádat na svém panství

lovy zvěře za úplatu. Lákal zájemce prostřednictvím

inzerátů v některých oblíbených sportovních listech.

Letos na jaře dostal odpověď na jeden ze svých inzerátů

od barona Zorralla, jenž v oné době trávil svůj vzácný čas

v Monte Carlu. Přilákaly ho tam závody ve sportovní

střelbě na asfaltové holuby. Abych to však zkrátil – ti dva

se dohodli, že baron přijede patnáctého října na Tomlecht

a zúčastní se honu na bažanty. Krátce nato doručila pošta

bednu s baronovými zbraněmi a náboji. Lovec však

nepřijel ani v dohodnutý den, ani později. Nepřijel nikdy

a nikdy se ani neozval! Po několika dnech mu plukovník

napsal na adresu hotelu v Monte Carlu, aby se dozvěděl,

co dělat s jeho zbraněmi.“

„A z hotelu přišla zpráva, že v něm baron nebydlí.“

Generál se zamračil. „Nepleťte mi do vyprávění své

dohady. Z hotelu se toho dověděl ještě víc. Žádného

hosta jménem baron Zorrall tam nikdy neměli. Co měl

plukovník dělat? Otevřel bednu se zbraněmi, aby zjistil

její skutečný obsah. Zbraně tam skutečně našel, a kromě

nich i dvě krabice nábojů. Jedna s broky číslo 7, druhá se

čtyřkami. Zbraně i náboje byly francouzské výroby.“

Raymond zadusil zbytek cigarety.

„Teď ke konci sezóny,“ pokračoval, „chtěl

plukovník střelit bažanta pro kuchyni, ale došly mu

čtyřky broky. Půjčil si proto pár nábojů z baronovy

krabice. S jedním se mu podařilo střelit bažanta, kterého

dostal na stůl. Kousek olova ve zvěřině není ničím

neobvyklým, jak možná víte. Do diamantu si však

nekousnete každý den. Pokud mám plukovníkovi věřit,

není to prý vůbec nic příjemného. Dokážu si představit

jeho úžas, když odstranil z úst cizí předmět, a zjistil, oč

jde.

Velmi

opatrně

potom

rozpitval

celého

pozoruhodného ptáka, našel dva další diamanty, a ani

jeden olověný brok! To ho vedlo k neuvěřitelnému

závěru, že svou večeři skolil dávkou drahokamů. To, že

kameny byly ukryty v náboji, bylo nade vší pochybnost.“

Biggles se ušklíbl. „Skvělé. Kam se hrabe slepice, co

snášela zlatá vejce.“

„Plukovník udělal to, co by udělal každý,“

pokračoval Raymond. „Otevřel jiný náboj. Našel v něm

rubíny. V jiných objevil perly, které zjevně pocházely z

roztrženého náhrdelníku. Shrnuto: náboje sedmičky

obsahovaly olověné broky, kdežto čtyřky byly naplněny

cennostmi. Pak plukovník učinil ještě další objev. V

krabici se sedmičkovými brokovými náboji, která nebyla

nikdy otevřena, našel od francouzského výrobce dodací

list

adresovaný

princi

Borisi

Devronikovi,

pravděpodobně nositeli pseudonymu baron Zorrall, na

němž byla mimo jiné uvedena krabice prázdných

nábojnic, které si zřejmě chtěl zákazník naplnit sám.“

„Kaménky?“

„Čím jiným? Plukovník mi pak zatelefonoval a na

moji žádost mi všechno poslal. Až sem jde jen o holá

fakta. A nyní si musíme trochu zapřemýšlet. Můžeme

předpokládat, že problém onoho barona nebo snad prince

spočíval v tom, jak dostat klenoty ze země bez proclení.

Dostal originální nápad naplnit jimi náboje a poslat je se

zbraněmi jako zavazadlo do Skotska. Svůj nápad

uskutečnil, neboť, jak víme, zavazadlo pošta doručila.

Majitel chtěl za ním, ale zastavil se cestou v Londýně,

kde si pronajal pokoj v hotelu Crestata.“

„To jste zjistil?“

„Ano. Později vám řeknu jak. Do Skotska už

nedojel, protože ho v hotelovém pokoji v noci někdo

probodl dýkou. Ve Scotland Yardu lehce zjistili mrtvolu,

ale nedokázal najít ani motiv zločinu ani vraha. Případ

není dosud objasněn.“

„Vzpomínám si na to,“ kývl Biggles.

„Věděli jsme, a utajili to před novináři, že

zavražděný muž se jmenoval Zorrall. Víme také, že patřil

k proslulým zlodějům klenotů. Domníváme se, že byl

zavražděn nějakým komplicem, jehož podvedl. Jediným

vodítkem v pátrání po vrahovi jsou otisky prstů. Našly se

jich spousty, avšak v evidenci jsme je neměli. Byly tak

drobné, že je patrně zanechala ženská ruka. Podle toho, a

také proto že otisky byly na mnoha místech, jsme

usoudili, že vraždu spáchal amatér. Není sporu o tom, že

profesionální vrah by byl mnohem opatrnější a to i tehdy,

kdyby u nás neměl záznam.“

,A co kameny?“ zeptal se Biggles. „Zjistil se jejich

původ?“

„Ano. Diamanty, které leží na mém stole, jsou

součástí kořisti z loupeže ve vile hraběnky Castelanové

na francouzské Riviéře. Tu musel spáchat Zorrall.

Uvolnil kameny ze šperků a nacpal je do nábojů. Ty

poslal ze země a snažil se dostat za nimi. Pokud by nebyl

zavražděn, vyzvedl by si ve Skotsku své zboží a nic by se

nezjistilo. Někdo zasvěcený ho však sledoval, zabil ho a

potom bezvýsledně prohledal jeho zavazadla. Měl

smůlu.“

„Kdo byl tehdy podezřelým z loupeže?“

„Byla podezírána hraběnčina služebná, starší vdova.

Vraždu však provést nemohla, protože v onu noc byla

prokazatelně jinde. Pobývala ve Francii a ani otisky prstů

nebyly její. Historka se nám začíná pěkně zamotávat,

že?“

„Zúčastnil se Zorrall skutečně střeleckých závodů v

Monte Carlu?“

„Ano. Byl to prvotřídní střelec.“

„Jeho komplic a pravděpodobný vrah tedy věděl, že

má zbraně. Podle všeho ale nevěděl, kam byly odeslány.

Jinak by ho jistě po neúspěšném hledání klenotů v

Londýně napadlo, že budou v bedně se zbraněmi, a vydal

by se za nimi do Skotska. Musí si lámat hlavu, kde

zbraně jsou, a protože objevení kamenů nikdo neoznámil,

jistě předpokládá, že jsou dosud pohromadě. Nepochybně

je dosud hledá a jakákoli zmínka o zbraních patřících

baronu

Zorrallovi

bude

pro

dotyčnou

osobu

neodolatelným lákadlem.“

„Jak byste chtěl vraha na ně upozornit?“

„Nejvhodnějším

prostředkem

ke

zveřejnění

informace o zbraních budou dobré sportovní časopisy. Je

poměrně značná naděje, že vrah tyhle časopisy sleduje.

Zbraně jsou naše jediná šance. Jestliže vrah věděl, že

Zorral měl vbrzku jet lovit do Skotska, jsme zase o

krůček blíž k úspěchu.“

„Dám na vás,“ řekl Raymond. „Jak byste

postupoval?“

„Otiskl bych v lepších anglických a francouzských

sportovních časopisech, zvláště v těch, které se čtou na

jihu Francie, výzvu baronu Zorrallovi, aby si vyzvedl své

zbraně u plukovníka McGilla na Tomlechtu v hrabství

Morayshire ve Skotsku. Jinak budou zbraně prodány na

úhradu vzniklých nákladů. Pokud člověk, který Zorralla

zabil, přečte inzerát, přihlásí se, nebo si zbraně přijede

osobně vyzvednout.“

„Za předpokladu, že má dost peněz, aby zaplatil

výlohy. Víte, že dvě špičkové pušky dnes představují

hodnotu tři sta až pět set liber?“

„Ano,“ kývl Biggles. „Pokud jde o profesionálního

zločince, což předpokládáme, pak ho nedostatek

prostředků nezastaví. Jestli zná hodnotu drahokamů a

perel, ochotně podstoupí jakékoli riziko, aby je získal.“

„Museli bychom odeslat zbraně zpět do Skotska.“

„Samozřejmě,“ usmál se Biggles. „Zvát vraha, aby

si přišel pro zbraně do vaší kanceláře, by asi nebylo k

ničemu. Pokud chcete, dovezu je do Skotska sám, a budu

je hlídat, kdyby se vrah ukázal. Docela rád se zase jednou

nalokám čerstvého vzduchu vysočiny. Vy byste zatím

mohl dát vědět plukovníku McGillovi o tom, co se

chystá.“

„Dobrá,“ souhlasil Raymond. Je to patrně jediná

naše možnost. Pokud váš plán nevyjde, získám aspoň

pocit čistých rukou, pocit, že jsem udělal všechno, co se

dalo.“

Při osnování pasti na vraha Zorralla, zloděje a

pašeráka klenotů, neočekával Biggles, že by se vrah

odvážil rovnou do domu starého plukovníka McGilla ve

Skotsku.

Za

daleko

pravděpodobnější

považoval

možnost, že vrah projeví zájem o zbraně dopisem, aby se

nejprve ujistil, zda jde skutečně o ty, které hledá. Jak by

potom postupoval dál, nebylo vůbec jasné. Vrahův další

postup závisel především na jeho finančních možnostech.

Sotva mohl očekávat, že mu plukovník zbraně pošle, aniž

by obdržel peníze či spolehlivý důkaz jeho vlastnického

nároku. Biggles byl přesvědčen, že pokud nebude moci

nabídnout ani peníze, ani důkaz, zkusí získat zbraně

jiným způsobem. Pro zkušeného loupežníka, za jakého

Zorrallova vraha pokládal, to nemohlo být příliš obtížné.

Není

ani

třeba

zdůrazňovat,

že

v

rámci

bezpečnostních opatření byly náboje s drahokamy

zaměněny za běžné brokové střelivo.

Plukovník McGill, který byl nyní do případu

zasvěcen, slíbil Bigglesovi, že mu předá veškeré dopisy,

které přijdou jako odpovědi na inzerát týkající se zbraní.

Biggles si byl jist, jak se později ukázalo, až příliš jist –

že ten správný dopis přijde. Byl proto nepříjemně

překvapen, když se věci nevyvíjely tak, jak očekával.

Kufr se zbraněmi polepený etiketami mezinárodních

hotelů byl umístěn na čisticí stůl ve zbrojnici spolu s

loveckými brašnami, krabicemi nábojů a obvyklou

výbavou takovýchto prostor. Zbrojnice nebyla součástí

obytné budovy. Vyplňovala část stavení, stojícího

odděleně od ní ve dvoře u zadní brány.

Biggles, aby neobtěžoval v domě, zvolil si za své

stanoviště prázdný pokoj pro loveckého průvodce,

sousedící se zbrojnicí. Žádné dveře tyto místnosti

nespojovaly. Pokud chtěl někdo přejít z jedné místnosti

do druhé, musel proto vyjít na dvůr a použít venkovních

dveří. Obě místnosti však byly vybaveny elektrickým

osvětlením.

Celých deset dní uplynulo bez jakýchkoli událostí.

Nepřišel ani jediný dopis, neozval se jediný zájemce a

Biggles si začínal myslet, že marní čas. A potom jeho

past sklapla zcela jinak, než očekával.

Bylo před půlnocí a právě se chystal ke spánku po

večeru, jenž strávil s hostitelem v hovoru na střelecké

téma. Usnul jako jindy velmi brzy.

Za nějakou dobu ho náhle probudil jakýsi zvuk,

který pronikl i clonou spánku. Okamžitě byl naprosto

čilý. Nevěděl, co ten zvuk způsobilo. Jediné co věděl

bylo, že ho probudilo něco nezvyklého a tak ležel bez

hnutí v naprostém tichu a pozorně naslouchal, co se ze

tmy ozve dál. Teď však ticho nerušilo nic. Oknem

dopadal do místnosti měsíční svit a tvořil na podlaze

bledý čtverec.

Konečně znovu zazněl onen zvuk, na který čekal.

Nebyl nijak hlasitý, zněl však tvrdě jako klepnutí kovu o

kov. Biggles neměl nejmenší pochyby o tom, odkud

přichází – zněl ze zbrojnice. Zprvu Bigglese napadlo, že

se snad lesník připravuje na noční kontrolu, ale rozhodl

se přesvědčit.

Vstal, navlékl si přes pyžamo župan a potichu došel

ke dveřím. Vyhlédl ven. Nikoho však nezahlédl. Z okna

zbrojnice nevycházelo žádné světlo, což bylo dosti

podezřelé, protože povolaná osoba by si jistě rozsvítila.

Od okna ho dělilo několik kroků. Potichu tu vzdálenost

překonal a nahlédl dovnitř. Ve světle elektrické svítilny

uviděl u stolu postavu. Před ní ležel na stole kufr se

zbraněmi, který se nedal s ničím zaměnit díky četným

nálepkám, a ten kufr byl otevřen!

Biggles se s opatrností plížící se kočky blížil ke

dveřím. Byly pootevřené. Nahmátl vypínač. Ozvalo se

cvaknutí a místnost zalilo ostré světlo.

Osoba u stolu se prudce otočila a zděšeně zalapala

po dechu. Biggles ke svému ustrnutí viděl, že má před

sebou mladíka zhruba

šestnáctiletého. Na hlavě měl černý baret. Tvářil se

nesmírně vylekaně.

„Co jsi zač a co tu děláš?“ zeptal se ostře Biggles,

protože věděl, že chlapec k domovnímu personálu

nepatří. Nedokázal však ve vystrašeném klukovi vidět

člověka, kterého čekal.

„M… monsieur,“ zakoktal hoch.

„Jsi tu sám?“ vyštěkl Biggles a rozhlížel se kolem.

„ Oui, monsieur.“

„Co s tím děláš?“ ukázal Biggles na kufr se

zbraněmi.

Chlapec jako by ztratil řeč.

„Kvůli tomu jsi přijel z Francie?“ pokračoval

Biggles.

„Oui, monsieur.“ Slova byla sotva slyšet.

Nebyla to situace, se kterou by Biggles počítal, a

stále proto hleděl na hocha s nedůvěrou. „Nevypadáš

jako zloděj,“ řekl.

„Nejsem zloděj, monsieur.“

„Tak co tu hledáš? Ztratil jsi snad něco?“

Chlapec odevzdaně máchl rukou. „Vidím, že to

víte,“ prohlásil prostě. „Dělal jsem, co jsem mohl, ale

neuspěl jsem. Udělejte se mnou, co uznáte za vhodné.“

Biggles pokynul k židli. „Sedni si a pověz mi

všechno, co o věci víš, chci ale slyšet pravdu!“

Chlapec pak ve zbrojnici vyprávěl svůj příběh.

Jeho matka, vdova, pracovala pro hraběnku

Castelanovou dvacet let. Ve vile žil i on, Pierre Pastor, v

době loupeže ještě dítko školou povinné. Všichni žili

spokojeně, dokud se neobjevil jistý baron Zorrall. Ten

člověk popletl jeho matce hlavu a později ji dokonce

požádal o ruku. Pierrova matka byla do barona

zamilovaná a souhlasila. Pierra si baron nezískal, podle

jeho slov mu nikdy nevěřil, protože – jak říkal – proč by

si tak bohatý muž chtěl vzít starou vdovu? S podezřením

proto Zorralla sledoval, a když jednoho dne viděl, jak

odváží své zbraně na nádraží v bedně s adresou kamsi do

Skotska, pochopil, že odjíždí. Den nato viděl barona

odesílat i jiná zavazadla do londýnského hotelu Crestata.

Matce nic neřekl, aby ji nezarmoutil.

Toho dne odpoledne odešla hraběnka na jakousi

party. Pierrova matka se vypravila na schůzku se

Zorrallem, na kterou se však muž nedostavil. Vila zůstala

prázdná. To Zorrall věděl, a právě tehdy došlo ke krádeži

šperků. Pierre o osobě zloděje nepochyboval. Věděl, kde

matka schovává peníze, vzal si je tedy a vypravil se za

Zorrallem do Londýna, aby jej přiměl vrátit šperky.

„Proč jsi nešel na policii?“ zeptal se Biggles.

„Byl jsem hlupák. Ale má matka byla do toho

ničemy zamilovaná a já jsem se chtěl vyhnout skandálu.“

„Jak ses dostal bez pasu do Anglie?“

„Řekl jsem při kontrole, že matka čeká ve frontě. Že

jsem se jí ztratil. Když viděli obyčejného kluka, pustili

mne. Šel jsem do hotelu za Zorrallem a našel ho, když

nožem otevíral dopisy. Požádal jsem ho o šperky a

pohrozil jsem mu, že půjdu na policii, když mi je

neodevzdá. Několikrát mne uhodil. Pak mne chytil pod

krkem a třásl mnou. Co jsem mohl dělat? Byl to silný

muž. Popadl jsem nůž a ohnal jsem se po něm. Padl na

podlahu. Rychle jsem prohledal jeho zavazadla. Klenoty

v nich ale nebyly. Pak jsem si uvědomil, že putovaly se

zbraněmi do Skotska, ale protože jsem si nepamatoval

adresu, musel jsem se vrátit s nepořízenou. Matce jsem

nic neřekl. Byla bez sebe zármutkem. Myslela si, že

Zorrall ukradl s klenoty i její peníze.“

„Věděl jsi, že Zorrall po tvé ráně zemřel?“

Pierrovy oči se rozšířily děsem. „To jsem nevěděl,

monsieur, ve francouzských novinách jsem tu zprávu

nenašel.“

„Kde je teď tvá matka?“

„Stále pracuje u hraběnky. Já také, a šetřím peníze,

abych jí je mohl vrátit. Stále jsem hledal v novinách

zmínku o nálezu šperků. Nic se nedělo. Našel jsem ale

zprávu o zbraních. Adresu jsem poznal, mohla to totiž

být ta, na kterou Zorrall zbraně posílal před svým

odjezdem do Londýna. Požádal jsem úřady o pas, chtěl

jsem strávit prázdniny v Anglii. Jsem už nyní dost starý,

abych ho mohl dostat. Vydal jsem se sem. A vy už teď

víte, proč, monsieur. Co mám udělat?“

„Zítra se mnou pojedeš do Londýna,“ řekl Biggles.

„Hraběnka dostane své kameny.“

Není jisté, zda to pak bylo jenom štěstí. Je možné, že

do procesu zasáhly i něčí prsty…

Soud však nakonec Pierra osvobodil. S přihlédnutím

ke všem okolnostem nepěkného případu rozhodl, že hoch

je nevinen, a že bodl Zorralla v oprávněné sebeobraně.

I tak připravily diamanty o život dva tvory. Jedním z

nich byl zločinec a tím druhým… zcela nevinný bažant!

PŘIPRAVUJEME:

ROCHESTER – KŘÍDLA SUPŮ

JOHNS – BIGGLES V INDII

OBSAH

1. Biggles pracuje přes čas

2. Muž, který přišel o nohu

3. Poslání v Arábii

4. Docela všední hlídka

5. Dáma z Brazílie

6. Setkání na rovníku

7. Bigglesova sázka

8. Vražda žízní

9. Náraz do stromu

10. Muž, který chodí v noci

11. Pták, jehož zabily diamanty

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES – POLICEJNÍ HLÍDKA

z anglického originálu BIGGLES OF THE INTERPOL

Edice Hrdinové vzdušných bitev 31

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Petr Barč

Překlad Pavel Kaas

Vydalo nakladatelství Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4

jako svou 678. (108.) pubikaci

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o.,

Český Těšín, Střelniční 54

ISBN 80-85773-83-X