W. E. Johns

BIGGLES NA DOMÁCÍ FRONTĚ

Přeložil Pavel Jansa

Předmluva

Dnes se vám dostává do rukou knížka, kterou její

autor – kapitán William E. Johns – vydal poprvé v roce

1957 pod názvem „Biggles on the Home Front“, tedy

„Biggles na domácí frontě“. Se svým oblíbeným hrdinou

Bigglesem se tentokráte setkáte v roli, v níž zpočátku

méně létá a o to více musí se svými spolupracovníky

pátrat v podezřelých restaurantech vykřičené čtvrti Soho

a vůbec v podsvětí města Londýna a v jeho okolí. Obrátil

se na něj totiž inspektor Gaskin ze Scotland Yardu, jemuž

dělalo velké starosti narůstající množství krádeží klenotů.

Inspektor dobře znal potíže zlodějů cenných předmětů,

kteří se musí svého lupu co nejrychleji zbavovat u

překupníka. Zdá se, že se objevil docela nový překupník

velkého formátu, jenž nejdražší kousky dopravuje ze země

letadlem. A to je právě úkol jako stvořený pro Bigglese,

Gingera, Bertieho a Algyho. Jak to všechno dopadlo,

vám samozřejmě neprozradíme…

Těm z vás, kteří se s naším neohroženým hrdinou –

letcem Bigglesworthem zvaným Biggles – setkáváte

poprvé, bychom chtěli stručně přiblížit autora této knihy.

Kapitán Johns byl známý britský letecký odborník, jenž

zemřel v roce 1968 ve věku 75 let. Sám byl už od první

světové války aktivním letcem a až do odchodu do penze

působil v Královském letectvu, proslaveném po celém

světě pod zkratkou RAF. V roce 1932 vydal první povídky

Jejichž hrdinou byl právě Biggles. Podařilo se mu

vytvořit jednu z nejznámějších postav světové literatury

3

pro mládež, protože v psaní pilně pokračoval a vydal

ještě za svého života celkem 85 „bigglesovek“. Dodnes

vycházejí po celém světě v dalších vydáních.

Příjemnou zábavu!

4

Návštěva inspektora Gaskina

Když se otevřely dveře operačního sálu letecké

policie, Biggles se svými policejními piloty vzhlédl od

rozprostřené mapy, na níž právě porovnávali dolety

jednotlivých typů letadel.

„Zdravíčko, inspektore,“ zahalekal vesele, když

rozložitá postava v tmavé uniformě – inspektor Gaskin z

oddělení vyšetřování v Novém Scotland Yardu – pomalu

vkročila do místnosti. „Posaďte se u nás.“

„Díky,“ zamručel detektiv.

„Co byste potřeboval?“ zeptal se Biggles. „Mám-li

být upřímný, netváříte se zrovna spokojeně.“

„To si pište,“ procedil mezi zuby důstojník, zatímco

svoji hromotluckou figuru pomalu složil do křesla, které

mu Ginger pohotově přistrčil. „Připadám si jako

alkoholik, kterému jednu flašku po druhé vylili do

kanálu. Snad mi rozumíte…“

Biggles se zachechtal: „Ale jděte! Je přece nádherný

jarní den. Nic si z té svojí pohřební nálady nedělejte! Ono

se to změní a nakonec všechno určitě dopadne dobře.“

„Zrovna teď se mi to tak nejeví,“ zahučel ponuře

Gaskin. „Tak z čeho vás bolí hlava?“

„Kdybych to věděl se vším všudy, asi bych už měl

po starostech.“

Inspektor vytáhl z kapsy zakouřenou dýmku a začal

ji rozvážně nacpávat.

„Po jakých starostech?“ dotíral Biggles.

„Copak vůbec nečtete noviny?“

„Jenom když mám chvilku času nazbyt.“

5

„Pokud byste je četl,“ pokračoval detektiv, „všiml

byste si, že se náš Yard stal v posledních měsících

fackovacím panákem. A mně zase začínají věnovat

pozornost moji nadřízení. Není divu.“

„Co je příčinou těch facek od sedmé velmoci?“

„Velké loupeže šperků. Myslím doopravdy velké. V

jednom domě za patnáct tisíc babek, za deset tisíc v

jiném, z luxusního činžáku v Mayfairu toho zmizelo za

pět tisíc. Z obchodu na Bond Street ukradli tác s prsteny

za několik tisíc. My zatím nemáme ani ponětí, kam se to

podělo. A krádežím není konec. V noci nemůžu spát a

pořád přemýšlím, odkud se ozve jobovka. Pojišťovací

společnosti dělají kravál.“

Biggles se zašklebil: „Nepřekvapuje mě to…

Řekněte, jak to dělají? Mají nějaký obvyklý postup?“

„Někteří se vloupají přes výkladní skříň, používají

ukradená auta a využívají i bytaře a půdaře a další z nich

pracují ve výškách.“

„Na to musí být spousta lidí.“

„Myslím, že se pokaždé rozdělí na dvě party. Ti

výškaři, půdaři a bytaři působí samostatně a skupina o

třech až čtyřech lidech se zase věnuje výkladům.“

„A proč tedy přešlapujete na místě?“ divil se

Biggles. „Tyhle specializované gentlemany přece

dokážete usvědčit právě díky jejich metodám.“

„Více či méně můžete mít pravdu, ale oni se vypaří,

jako by od někoho měli spolehlivé tipy. Podezřívat

můžeme, ale co z toho, když nejsou důkazy?“

Biggles se natáhl pro cigaretu: „Ještě, že tohle

nemusí trápit zrovna mne.“

„Ani netušíte, jaké máte štěstí,“ dodal hořce Gaskin.

„Já vím, že míváte taky velké případy. Vy je ale vyřešíte

6

jednou provždy. Moji darebáci se sice nepouštějí do tak

velkých akcí, ale zato otravují pořád. A když dostanu

jedny za mříže, ti druzí jsou zase venku.“

Biggles se zasmál: „Nenudíte se … Ale pokračujte,

pokud vám to uleví.“ Pomalu vzhlédl od desky stolu a

zadíval se Gaskinovi upřeně do očí. „Nebo snad máte

ještě jiný důvod, že mi to zde vyprávíte?“

„Myslel jsem, že byste mohl třeba zrovna mít nějaký

ohromný nápad…“

„Počkejte,“ zarazil ho Biggles. „Vy jste přece

profesionální slidič. Jste lovec zločinců. Děláte to aspoň

třicet roků.“

„Třicet dva.“

„Takže s výjimkou letectví mě musíte považovat za

amatéra.“

„No – chtěl jsem vás do toho zatáhnout, protože se

to týká i létání.“

„Podívejme se,“ řekl Biggles. „To tedy mění

situaci.“

„Je to ovšem zatím jenom takové tušení. Nic

jistého.“

„Nevadí. Zajímají mě i různá tušení. Pokračujte.“

„Naznačil jsem vám už, jak ti moji darebáci

postupují.“

„Povídejte dál. Já jsem v časové tísni a vy máte

nápad. Sem s ním.“

„Dospěl jsem k závěru, že v tom jede někdo nový.“

„Říkáte nový? Sotva bude současně šplhat po

střechách a protahovat se půdami a zároveň rozbíjet

výlohy. Tyhle dvě sorty zlodějů asi nejdou dohromady,

že ne?“

7

„To není tak jisté. Obě sorty lupičů mohou

spolupracovat, pokud je bude ze zákulisí řídit jeden

mozek. Napadlo mě to hned, jakmile jsem vyhodnotil

všechny zprávy o tom, co se děje v podsvětí.

Zdá se mi, že jádro problému je v oblasti

překupníků. Mezi nimi se zřejmě objevil nový člověk,

který je schopen platit slušné ceny.“

Biggles se zamračil: „Překupník… Ten, kdo

přechovává kradené věci…“

„Tam bude řešení záhady!“

„Copak jeho úloha je tak důležitá?“

„V případě podobných loupeží je to vůbec ten

nejdůležitější člověk a taky bývá velice těžké ho

dopadnout. Musíme ho polapit právě ve chvíli, kdy má

kradené zboží, nebo mu aspoň musíte dokázat, že je měl,

a že věděl o jeho původu. To dá někdy zatracenou fušku,

to vám povím.“

„Dovedu si to představit,“ přikývl Biggles.

„Chápete jistě,“ pokračoval inspektor a zapálil si

dýmku, „že občas dostaneme nějakou tu hlášku z

podsvětí, že něco bude ukradeno, případně, že to už

ukradeno bylo. Zapomeňte na to, že by snad zloději znali

slovo čest. Nic takového v té branži neexistuje. Jeden

darebák práskne druhého, stejně tak jako jeden gang

podrazí ten druhý, jenom když jim z toho bude kynout

nějaký prospěch. Nebo to zase jindy udělají ze msty. Ale

nepsaný zákon říká, že zloděj nikdy neshodí svého

překupníka.“

„Proč by je měli zloději tak šetřit?“

„Copak nechápete, že kdyby je práskli, tak by si

sami podřízli větev, na níž sedí? Nejsou přece tak hloupí.

Komu by předali svoji kořist? Zloděj většinou nezná

8

hodnotu svého lupu. K tomu potřebuje překupníka. On to

naopak vědět musí. On vytvoří cenu a zloděj ji buď

přijme nebo ne, a potom z obchodu sejde. Vzhledem k

tomu, že zloději mívají hluboko do kapsy, obvykle s

cenou souhlasí. Možná nevíte, že většinou jsou ti

darebové šťastní, když dostanou čtvrtinu hodnoty toho,

co ukradli.

Daleko častěji dostávají deset procent. Představte si,

že za klenot dostanete sto babek místo tisíce. A taky si

musí platit strejce.“

„To je půvabné slovo – strejc,“ vpadl do rozhovoru

napjatě naslouchající Bertie Lissie. „Kdo má být tím

strejcem?“

„V podsvětí tak říkají těm, kteří při akci hlídkují

opodál a v případě nebezpečí varují lupiče. Zločinci si na

to naverbují hloupé mladíky, kteří nevzbudí moc

podezření. Přitom nasazují krk za pár šupů a ani nevědí,

že už udělali první krok do vězení v Dartmooru. Obvykle

je to otázka krátkého času, kdy se ocitnou ve větších

kšeftech. Nebo své peníze do posledního penny vysázejí

třeba zloději aut, aby mohli bezestopy zmizet.“

„Nemůžou ujet ve vlastním voze?“ zajímal se

Ginger.

„Snadno bychom je vystopovali. Lidé mimo zákon

dávají přednost kradeným. Znám lidi, kteří za deset liber

seženou všechno od sporťáku po náklaďák…“

„Zní to zajímavě,“ mumlal Biggles, „ale vraťme se k

překupníkovi, pokud opravdu je tím ústředním mužem v

naší hře.“

Inspektor přikývl: „Jak jsem říkal, zloděj je většinou

v obtížné situaci. Vžijte se do jeho pocitů. Riskoval

několik let žaláře za balíček cenností. Překupník mu za

9

ně dá pár stovek. Na druhý den se chmaták dočte v

novinách, že měly cenu tří tisícovek. A co může proti

tomu dělat? Vůbec nic. Protože patří mezi ty, kteří jsou

předem podezřelí, neodváží se podržet u sebe kradené

věci ani o minutu déle, než je nezbytné.“

„Stává se, že se zloděj u překupníka domáhá lepší

ceny?“

„Pokud ano, mají překupníci připravenou odpověď.

Zboží je horké, zatraceně horké. Kdyby je našli u nich,

dostanou deset let, ani nestačí mrknout. Přechovávání –

to je záležitost dlouhé doby. Musejí čekat měsíce i roky,

než utichne rozruch. Teprve pak se mohou pokusit věci

prodat. Jistě je zde ještě jedna možnost. Vyjmout kameny

a zlato roztavit. Ale i zde je výhodnější kameny

přebrousit, aby je odborník nepoznal.“

„Jak vás tak poslouchám, začnu ještě zloděje klenotů

litovat.“

„Věřte mi, že jich pár znám. Někteří z nich by si

poctivou prací vydělali víc. Oni se však drží svého

pochybného řemesla.“

„Vraťme se k našemu problému. Co podle vás

spustilo tuhle lavinu loupeží?“

„Jsem přesvědčen, že je ve hře nový typ překupníka.

Zřejmě platí pěkně vysoké ceny. Zloději, kteří v tom s

ním jedou, utrácejí jako zběsilí. Odkud asi mají najednou

peníze?“

Biggles zaváhal: „Mne se neptejte. Předpokládejme,

že nějaký nový překupník existuje. Jak to, že si může

dovolit platit víc?“

„Mám jedinou odpověď. Protože se dokáže zboží

zbavit rychle a bezpečně. Máme určité náznaky stop.

Všechny vedou přes kanál La Manche, na pevninu.“

10

„Jak se tedy ty krámy dostanou na pevninu?“

„Letecky.“

„A ták,“ vydechl Biggles. „Myslíte, že vám pomůžu

toho létajícího chlapíka polapit?“

„Řekněte upřímně. Nepřipadá vám ta letecká cesta

pravděpodobná?“

„Ale ano,“ připustil Biggles. „Letecky se dá vyvézt

cokoliv.“

„Myslíte běžnými linkami?“

„Pravidelnou linkou sotva. Představte si darebáka,

který ví, že během několika minut po odhalení zločinu

jsou střeženy všechny přístavy i všechna letiště. Myslíte,

že se pokusí projít celní kontrolou s horkým zbožím v

kapse? A většina londýnských zlodějů ani nemá cestovní

pas.“

„Ovšem nový muž mezi překupníky asi má pas a

kontroly na letišti ho nebudou podezřívat.“

„Na tom nezáleží. Každý, kdo prochází celní

kontrolou častěji, vzbudí pozornost. Je jenom otázkou

času, kdy se na něho zaměří.“

„Používá tedy soukromé letadlo?“

„Nelze to vyloučit,“ opáčil rozvážně Biggles.

„Všude v Evropě je letecké pašování běžné, protože tam

na pevnině přeletíte hranice cizího státu během několika

minut. Takže si dovedu představit, že existuje i v našem

případě schopný pilot, který používá oficiální letiště a

dělá na nás dlouhý nos.“

„Nechcete snad říct, že byste to nedokázal

překazit?“

„Spíš nevím, jak bych to mohl dokázat. Přemýšlejte!

Za války hlídaly vzdušný prostor tisíce specialistů

vyzbrojených

rádiem,

radarem,

světlomety,

11

protileteckými děly a vším možným. Přesto jim unikaly

letouny, které na určených místech shazovaly tu zásoby,

tu agenty. Ta letadla někdy dokonce přistávala! Přes

všechna opatření je nikdo nechytil. Za války neúspěch

znamenal smrt. A přece do toho tak mnozí šli. Co hrozí

dnešním darebákům? Nanejvýš vězení, ze kterého se za

vzorné chování dostanou poměrně brzy… Pochopitelně,

že sledujeme letecký provoz, včetně toho neoficiálního.

Řekněte mi však, jak mám ohlídat celé pobřeží

Spojeného království. Jak to mám dělat ve dne v noci s

letadly a s muži, které mám k dispozici. I kdybych jich

měl dostatek, nemohl bych vám zaručit úspěch.“

„Vsaďte se, že musíme pátrat po letadle,“ vrčel

inspektor.

„Myslíte letadle řízeném vaším předpokládaným

překupníkem,“ doplnil Biggles.

„Nemusí ho řídit. Může si platit pilota.“

„Když tak o tom přemýšlím, nebylo by snazší

vypátrat vašeho muže na zemi? Musí přece udržovat

kontakty se zloději. Ty vy znáte, víte, kde se zdržují.

Přivedou vás k němu, aniž to budou tušit.“

„To by šlo. Potíž je v tom, že i oni znají mě a moje

chlapce. Zjistil jsem, že znají moje lidi i křestními jmény.

Jakmile kdokoliv z nás jenom nakoukne do jejich

oblíbeného lokálu, třeba do Barnstaple Arms v Soho,

shluknou se kolem nás, jako bychom byli jejich hodní

strýčci. Dokonce se obvykle pohádají, kdo z nich někoho

z nás pozve na panáka.“

„Asi vás mají rádi,“ zasmál se Biggles.

„Určitě nás mají rádi tak, jako stará myš miluje

domácí kočku.“

„Jak to myslíte?“

12

„Možná nám dávají najevo, že na nás nezapomněli.

Nebo taky chtějí svým společenským chováním zakrýt

svoji nejistotu. Někdy to může být zase spíš taková

frajeřina. Ukazují, že se nás nebojí.“

„Oni se ovšem bojí.“

„Na to vemte jed… Zejména když mají něco za

lubem a já jsem na válečné stezce. Pak jejich ješitnost

bojuje s jejich strachem ze zákona.“

„Proč se soustřeďují zrovna v tom hostinci?“

„Budou se scházet kdekoliv, kde si zvyknou chodit,

udržovat kontakty, sdělovat si novinky z jejich kruhů.

Barnstaple Arms říkají zkráceně Barn (=stodola, pozn.

překl.). Není to tam odlišné od jiných hospod, ale stalo se

to jakýmsi jejich ústředím. Ne že by tam seděli pořád, ale

mohl byste je tam postupně spatřit všechny,“ uzavřel

inspektor.

„Opravdu netoužím po bližším seznámením,“ řekl

Biggles. „To jsou vaši ptáčci a jak jsem pochopil, jedině

vy jim rozumíte.“

„Máme jejich fotografie v archivu. Mohl byste se s

nimi seznámit. S těmi odpornými, obyčejnými i s těmi

krásnými jak filmové hvězdy,“ nedal se inspektor.

Biggles však potřásal hlavou. Pak ho napadlo: „Čistě

ze zajímavosti. Řekněte mi, jak ti vaši zlodějíčci

předávají svůj lup překupníkovi? Jdou za ním domů nebo

do nějakého krámu?“

„Naprosto výjmečně. Bylo by to nebezpečné.

Nejčastěji naváží kontakt telefonicky. Hovor zní úplně

nevinně. Dohodnou si místo a čas setkání. Obě strany

dorazí na sekundu přesně. Zboží předají z ruky do ruky.

Za okamžik je po všem. Byl jsem svědkem, jak muž na

chodníku předal balíček muži v autě, které přitom ani

13

nezastavilo… Oni vědí, že mohou být pod policejním

dohledem, tak neztrácejí čas nějakým povídáním.“

„Pochopil jsem jádro vaší úvahy,“ poznamenal

Biggles a zapálil si cigaretu. „Je to však záležitost, která

se vymyká mým oficiálním služebním povinnostem.“

„Nevymyká se ovšem z rámce oboru letectví,“ trval

na svém detektiv.

„Souhlasím. Jak máme ale zjistit, že zde doopravdy

jde o létání v tom smyslu, jak se domníváte vy?“

„To musíte zjistit sám. Vy jste pilot.“

„Buďme konkrétní,“ opáčil Biggles. „Nechci

vypadat jako někdo, kdo nechce spolupracovat. Zvlášť

když vím, že vy jste nám nikdy pomoc neodmítl. Nechci

vám nic slibovat, ale co přesně byste ode mne očekával?“

„Představoval jsem si to tak, že byste zašel do

Stodoly a trochu se motal poblíž chlápků, které byste

poznal podle fotek z našeho archivu. Něco můžete

pochytit z jejich rozhovoru. Mohlo by vám to poskytnout

nějaké vodítko. Nelze vyloučit, že někdo z nich naváže

kontakt s někým, kdo má nějakým způsobem blízko k

létání. Můžete něco takového vidět, můžete o tom něco

zaslechnout…“

„Zní to velice mlhavě, inspektore.“

„Když se tam trochu rozhlédnete, nemůžete nic

pokazit.“

„To snad ne. Nicméně si nedovedu představit

zlodějíčka, který o svých kšeftech bude nahlas rozprávět

v hospodě. Musel by to být úplný hlupák.“

„Budete se divit. Zprávy se podsvětím šíří rychlostí

blesku. Sám nevím, odkud všechno vědí. Faktem zůstává,

že si mezi sebou na takovém místě, jako je Stodola,

14

vyprávějí o všeličems. Však uvidíte sám. Musíte mít

otevřené oči i uši.“

„Myslím, že se tam nesmí člověk chovat nápadně.

Nesměl bych se snažit za každou cenu,“ prohlásil

Biggles.

„Věřím sice, že budete vyzvídat,“ opáčil Gaskin,

„nicméně jsem přesvědčen, že dokážete odhadnout

situaci. Kdyby pojali jenom stín podezření, velice

pravděpodobně byste se na cestě domů stal obětí

nehody.“

„Majitel

hostince

ví,

že

poskytuje

útulek

zločincům?“

„Nejspíš to ví. Pokud se v podniku chovají řádně,

tak ho asi nic víc nezajímá. On přece jenom podává

nápoje těm, kteří mají žízeň a platí za ně. Všichni jeho

zákazníci nejsou na štíru se zákonem. Hostinec vypadá

docela důstojně. Stojí na rohu Greek Street a Landal

Square… Co říkáte tomu, že byste teď zašel dolů,

podívat se na pár fotografií?“

„Tak pojďme,“ povzdechl si Biggles a otočil se ke

svým spolupracovníkům: „Vy ostatní pojďte taky. Bude

se vám to hodit, v případě, že byste mě hledali.“

Následovali inspektora Gaskina do oddělení

fotografií v úřadu kriminálních záznamů. Zde se

soustředily portréty všech zločinců, kteří byli britské

policii známi. Biggles i jeho piloti zde už při jiných

příležitostech hledali tváře různých lidí, kteří se někdy

ocitli mimo zákon.

Strávili potom hodinu prohlížením fotografií tváří. Z

ánfasu i z profilu na nich byli zvěčněni zloději klenotů,

které Gaskin podezříval ze série současných loupeží.

Všichni byli pravidelnými návštěvníky Stodoly. Biggles

15

si se zájmem četl jejich pravá jména i přezdívky, pod

nimiž byli známi v podsvětí.

„Zde máte partu, která rozbíjí výklady,“ předváděl

inspektor snímky. „Patří sem Brown zvaný Černej, Sid

Námořník a Lee Mlátička. Černej je řidič. Ten umí,

panečku, točit volantem, to si pište! Jezdí jenom

kradenými auty a je mu jedno, jestli je to jejich poslední

jízda… Všichni tři jsou ve svém oboru dobří. Auta jim

dodává Tony Jehlička, původem Ital. Jméno dostal asi na

základě svého zvyku neudělat ani krok bez dýky.

Taky ten chlápek s kamennou tváří si říká Boxer

Brace, protože po celou dlouhou dobu, co ho znám, s

oblibou pracuje boxerem. Je to nebezpečný týpek.

Zaměřuje se na kapesní krádeže v tlačenicích u

autobusů, když končí proslulá divadla ve West Endu.

Několikrát jsme ho zašili, ale nikdy ne nadlouho. Chlubí

se, že se zlodějem narodil. Už když sotva chodil, kradl

matce mince z peněženky. Kdo se s ním dostane do

sporu, pozná, co je to dostat železným boxerem do

čelisti.“

„Budu si ho pamatovat,“ řekl suše Biggles. „Bývá

někdo z nich ozbrojen? Myslím tím střelné zbraně.“

„Minimum. Staří znají riziko práce se zbraní. Někdy

se však vyskytnou mladíci, kteří chodí hodně do biografu

a ti mají rádi bouchačky. Vždycky bývá ozbrojený Mike

Sullivan. Většinu života prožil ve vězení. Na fotce

vypadá docela slušně, že? Ale všimněte si těch očí.

Vtělené zlo. Jednou určitě někoho zabije. Odseděl si

právě pět roků za ozbrojené vloupání. Přísahal, že ho už

víckrát nedostaneme. Kdo se o to pokusí, může čekat

komplikace.“

„Čemu se teď věnuje?“ otázal se Biggles.

16

„Vloupačkám. Nic velkého. Okrádá lidi na své

úrovni. Často spolupracuje s Boxerem. Ve Stodole je

potkáte oba.“ Inspektor ukázal na další snímek. „Toto je

zvláštní případ. Říkají mu Chytrolín. Studoval v

Oxfordu, prý práva. Potom zahořel láskou k briliantům.

Neptejte se proč, nevím podrobnosti. Vím jenom, že je to

obratný chlapík. Po holé zdi se hravě dostane k

nejvyšším oknům. Vyprávěl, že z legrace vyšplhal na

všechny věže všech kolejních domů v Oxfordu. Prý se

tam spousta studentů bavila nočním přelézáním z jedné

budovy na druhou.“

„Doufám jenom, že se ze všech těch mládenců

nestali zločinci. Je teď Chytrolín ve vězení?“

„Není, ale jsem přesvědčen, že by měl být.

Nedovedu si představit nikoho jiného, kdo by dokázal

vyšplhat do okna při té poslední loupeži v Mayfairu.

Mimochodem – ti darebové pocházejí opravdu z různých

společenských vrstev. Exkluzivní soukromou školu

absolvoval i Augustus Norman, zkráceně Gus. Vypadá

skvěle. Pracuje často se svým bývalým spolužákem,

zvaným Kamínek Stoneways. Specializovali se na

luxusní byty v lepších čtvrtích. Se svým skvělým

zevnějškem a vybraným vyjadřováním nemají s

domovníky potíže. Mají přehled o bohatých nájemnících.

Vyčíhají si, kdy je byt prázdný a s pomocí šikovného

paklíče jsou uvnitř jedna dvě.“

„Nikdy je nikdo nepřevezl tím, že by byl doma?“

zeptal se Ginger.

„Kdepak. Obvykle si to prověří telefonicky. Když se

někdo ozve, nic se neděje. Spletli si číslo… Ovšem

Gusův kumpán Kamínek se o něco pokusil na vlastní pěst

17

a my jsme ho chytili. Je ve vězení v Pentonville a bude

tam ještě dva roky.“

Biggles potřásl hlavou: „Nikdy nepochopím, proč

lidé tohoto typu sklouznou na dráhu zločinu.“

„Museli k tomu mít prostě sklony. Chytrolín to

neměl vůbec zapotřebí. Jeho otec byl bohatý. Než zemřel,

odkázal všechno raději dobročinným institucím. Syn mu

zlomil srdce…“

„Znají se všichni ti kriminálníci navzájem?“

„Víceméně ano. Sdružují se podle sociální vrstvy i

podle charakteru své práce. Taky mají možnost k

seznámení ve vězení. Viděl jsem Chytrolína, Guse a

Kamínka v živém rozhovoru ve Stodole. Jsou prostě jako

jiní lidé. Mají potřebu komunikovat a hledají si partnera,

s nímž mají něco společného.“

Inspektor vyňal ze zásuvky sadu fotografií známých

překupníků. Mnozí z nich právě seděli ve vězení. Byli to

muži obyčejného zevnějšku, kteří na ulici neupoutávali

pozornost. Gaskin upozorňoval na to, že tyto lidi čekají

poměrně těžké tresty. Vždyť bez nich by neexistoval

žádný trh s ukradenými cennostmi a potom by vlastně

vymizel i tento druh zločinu.

„Myslím, že pro začátek víme vše, co potřebujeme,“

řekl Biggles.

„Pojďme ven. Tohle prostředí mě deprimuje.“

„Věřím vám,“ odpověděl Gaskin, „ale všechny tyto

záznamy neshromažďujeme pro zábavu. Je to součást

ochrany veřejnosti před zločinem. Řekněte mi však, k

čemu jste se rozhodl a jak na to půjdete.“

„Dám vám vědět,“ prohlásil Biggles a vrátil se i se

svými muži do své úřadovny. „Musím se nad tím

18

skutečně pořádně zamyslet a taky bych rád znal názory

svých nejbližších spolupracovníků.“

Když zavřel dveře, poznamenal Algy: „Je to pro nás

něco docela nového.“

„To máš tedy fakt pravdu,“ zašklebil se Biggles.

„Možná si myslíte, že jsem měl Gaskinovi odmítnout. Na

druhé straně si musíte uvědomit, že by nás mělo těšit,

když se na nás obrací a potřebuje naši pomoc. Navíc teď

nemůžeme vyloučit, že se v celé záležitosti neuplatňuje

letectví.“

„Zajímá-li tě můj názor, starý brachu,“ ozval se

Bertie, „řekl bych, že mi tahle věc nevoní.“

„Kamaráde, každý zločin je cosi, co nevoní,“ od

pověděl Biggles a usedl za svůj stůl.

19

Návnada

Bylo to třetího dne po zajímavé diskuzi nad

fotografiemi zlodějů klenotů. Ginger vstoupil do

Bigglesovy kanceláře s významným úsměvem.

„Nebyl zde inspektor Gaskin?“ zeptal se.

„Ne. Proč?“ zvedl Biggles oči od papírů.

„Pokud jsem aspoň trochu dobrý prorok, myslím, že

o něm brzy uslyšíme.“

„O čem uslyšíme?“

„Došlo k další loupeži klenotů.“

„Jak to víš?“

„Je to už v novinách.“ Ginger rozložil čerstvé vydání

Evening News.

„Nemyslíš snad tu záležitost z Portman Square?“

zeptal se Biggles.

Ginger zvedl obočí: „Jo! Jak to můžeš vědět?“

„Asi šlo o to, že někdo ukradl tašku z auta

zaparkovaného před domem lady Fentonové.“

„Tedy… ano… no ano.“

„V tašce bylo pár šperků. Snad nejhezčí byl jeden

smaragdový přívěsek. Mám pravdu?“

Ginger upustil noviny: „Myslel jsem, že ti přináším

novinky. Vidím, že o tom už všechno víš.“

„Myslím, že bych měl vědět všechno.“

„Jak to?“

Biggles se rozesmál: „Vždyť jsem to celé

organizoval.“

„Cože?“

„Slyšels dobře.“

20

„Co to má znamenat?“

„Přemýšlej. Proč asi jsem se na to dal?“

„Neřekl jsi nám ani slovo, že něco takového

chystáš.“

„Sám jsem o tom neměl tušení. Včera večer, dávno

potom, co všichni odešli domů, mě navštívil Gaskin.

Doprovázel ho jeho tiskový mluvčí. Ti to všechno

připravili.“

„Chceš říct, že celá ta historka o krádeži je

vymyšlená?“

„Tak nějak. Pokud vím, žádná lady Fentonová

neexistuje. Neexistuje tedy ani její auto a nemohla

existovat ani taška s klenoty. Místo smaragdu mám však

velice zdařilou imitaci. Je to skvělá návnada.“

„Návnada?“

„Tak jest.“

„Myslíš, že se na ni chytí nějaký zločinec?“

„Stačilo by, kdybych vzbudil jejich zájem. Chodit do

Stodoly, motat se tam a doufat, že se k něčemu

nachomýtnu, to není nic pro mě. Takhle se aspoň dají

věci do pohybu. Podívej se na to střízlivě. Chci se

seznámit s tou sebrankou ve Stodole. S cizincem by se

asi tak snadno neseznámili. Nechci, aby mě odbyli. Proto

se musím uvést jako člověk z branže. Potřebuji se dostat

k překupníkovi. Sotva mě tam zavedou za ručičku.

Věřím, že mi dají aspoň pokyn. Musím věřit ve šťastnou

shodu okolností. Proto jsem se včera večer rozhodl, že to

zkusím. Když neuspěji, aspoň nebude Gaskin říkat, že

jsem se nesnažil.

Abych vzbudil pozornost překupníka, musím mít v

ruce něco dostatečně cenného. Gaskin věří, že s tímto

úlovkem upoutám právě toho člověka, který je v pozadí

21

všech současných loupeží. Teď si podsvětí může přečíst

v novinách, co bylo ukradeno. Mám to já a oni se o tom

brzy doví.“ Biggles se tvářil spokojeně.

„Odkud máš falešný smaragd?“

„Od jednoho majitele zastavárny. Už léta jej nikdo

nevyzvedl. Však se podívej.“ Biggles sáhl do zásuvky a

vyňal masivní zlatý přívěsek s prázdnou prohlubinou pro

kámen.

„Kde je smaragd?“ tázal se Ginger.

„Vyňal jsem jej.“ Biggles vytáhl z kapsy nádherně

broušený kámen.

„Proč jsi to udělal?“

„Ačkoliv řetěz přívěsku je z pravého zlata, smaragd

je imitace. Sice skvělá imitace, ale pravé to není. Experta

bychom neošálili. Pro začátek můžu ukazovat jenom

zlatý řetěz. Každý si mohl v novinách přečíst popis

šperku. Měl by tedy věřit, že když mám řetěz, budu mít i

smaragd. Nemohl jsem sehnat pravý kousek. Stál by

tisíce liber a během akce bych o něj mohl přijít. Majitel

zastavárny mi říkal, že je to zřejmě kopie nějakého velice

cenného kousku. Věřím, že mi pro můj účel postačí.“

„Co s ním tedy zamýšlíš podniknout?“

„Víš, nemám valné mínění o Gaskinově nápadu,

abych prostě posedával ve Stodole a čekal, že se něco

bude dít. To bych se taky nemusel dočkat. Nemůžu tam

posedávat celé týdny, protože mě čeká spousta jiné práce.

Proto jsem připravil návnadu. Nebudu pro ně jenom

chlápek, který náhodou popíjí ve Stodole. Člověk musí

být pro ně něčím zajímavý.“

„Myslíš,“ začal Ginger pomalu, „že zločinci budou o

krádeži vědět z novin?“

„Nemůžou si toho nevšimnout.“

22

„A potom?“

„Budou se o to zajímat. Jsou profíci. Nakonec je

napadne, že to byla zřejmě práce amatéra, který třeba

dostal tip od někoho z domácích zaměstnanců. V

současné době je běžné, že se platí sluhům a kuchařkám

za informaci, kde má paní své klenoty nebo šoférům za

to, aby zapomněli zamknout auta. Budu tedy hrát roli

amatéra, který to udělal.“

„Pochopí to ti darebáci?“

„Postupně je k tomu přivedu. Určitě se to doví i

onen muž v pozadí. Pokud vůbec existuje, samozřejmě.“

„Vydáš se tedy do Stodoly?“

„Ano.“

„Mám jít s tebou?“

Biggles se zašklebil: „Není to špatný nápad. Gaskin

říkal, že ti chlápkové často pracují ve dvojicích.“

„A co budou dělat Algy a Bertie?“

„Ti nám pomůžou jinak. Prověří lety, zejména ty

noční, které poslední dobou provádějí lehká soukromá

letadla. Zjistí, jestli lítali samotní majitelé nebo najatí

piloti. To je běžná rutina, ale zabere spoustu času.

Nejsem přílišným optimistou v tom, že snadno najdeme

souvislosti mezi létáním a hospodou typu Stodoly v Soho

nebo s někým v podsvětí. Zkusit to ovšem musíme. Když

neuspějeme, bude třeba prověřovat pravidelné linky.“

„Podle mého nemáme zatím důkazy, že zboží

opouští Británii. Je to pouhá úvaha zkušeného policisty.

Tím méně se proto můžeme vyjadřovat k tomu, že někdo

při tom používá letadla.“

„Gaskin je muž na svém místě. Nepodceňuj jeho

tušení. Něco na tom bude. Řekl bych, že je to víc než

pouhé tušení. On všechny jiné možnosti už vyloučil. Dělá

23

svoji práci třicet let a zná všechny triky, jak se lze zbavit

kradeného zboží. Zatím nenarazil na žádnou zřetelnou

stopu. Soudí proto, že stojí před něčím zbrusu novým.

Jeho čmuchalové nezjistili vůbec nic. Zdá se, že je

zde nějaký nový překupník, který se dokázal postarat o

svoji bezpečnost. Není to formát zlodějíčka. Ten člověk

má pod čepicí.“

„Pokud vůbec existuje,“ zamumlal pochybovačně

Ginger.

„Někde být musí,“ prohlásil Biggles. „Je přece

jasné, že ti, co ukradli všechny ty klenoty, se s nimi

dlouho nikde neproměňovali. Museli dostat okamžitě

zaplaceno. Vždyť víme, kdo ve Stodole začal utrácet…

Prozkoumejte tu možnost přepravy. Když se ujistím, že

na tom není zbla pravdy, povím to Gaskinovi a nechám

ho, ať si to vylíže sám. Pro nás to bude začínat i končit

tam, kde půjde o létání. Do běžné práce v Yardu se

vměšovat nemíním. Gaskin to ani neočekává. Začneme

dnes večer. Podíváme se zblízka na tu sebranku ve

Stodole. Budu tam jako jeden z nich, který právě přichází

z Pentonvillu.“

„Proč zrovna z Pentonvillu?“

„Protože tam teď tráví své dny jistý Kamínek

Stoneways.“

„Pořád nechápu…“

„Jeho kamarád ze školy Gus Norman je na svobodě

a chodívá do Stodoly. Však uvidíme, jak se tam situace

vyvrbí. Ty se musíš chovat podle mne. S Gaskinem jsem

dohodl, že pro účely této akce si budu říkat Ted Walls.

Nezapomeň na to. Ty si můžeš své jméno ponechat.“

„Kdy začneme?“

„Okolo deváté.“

24

„Budeme oblečení jako obvykle?“

„Víceméně ano, ale nesmíme budit nijak zámožný

dojem. Rozhodně to chce starší šaty a košile nemusí být

tak docela čistá. A ještě než tam půjdeme, budeme muset

zařídit jednu důležitou věc.“

„Co to bude?“

„Musíme si najít ubytování. Pokud všechno

proběhne bez navázání kontaktu, jdeme klidně domů. V

druhém případě bychom asi neopouštěli Stodolu, aniž

bychom byli zpozorováni. Není vyloučeno, že se nás

někdo pokusí sledovat.“

„Kdo by nás sledoval?“

„Nevím. Ale nelze vzbudit pozornost a potom odejít

do poměrně drahého bytu v Mount Street, o němž se dá

snadno zjistit, že jeho obyvatelé pracují pro Scotland

Yard. Zloději klenotů o mně určitě neslyšeli, ale stačilo

by jim, kdyby mě identifikovali podle bydliště. Podívej –

vezmeme si pár starých kufrů a zamluvíme si pokoje v

některém z těch levných hotelů na Gillingham Street,

poblíž nádraží Victoria.“

„Kdo ví o té akci?“

„Gaskin. Pomohl mi s přípravou.“

„Ještě někdo?“

25

Obličejem k němu seděl u své sklenice pistolník Mike Sullivan.

26

„Algy a Bertie. Víc nikdo. Prosil jsem Gaskina, ať si

to nechá pro sebe… A teď bych si dal šálek čaje.“

Večer v osm třicet odjeli Biggles s Gingerem

taxíkem z Mount Street do Gillingham Street. Byli

oblečeni poněkud ošuntěle. Na místě si potom v hotelu

Clefton najali dva sousedící jednolůžkové pokoje. Poblíž

velkých nádraží je vždycky několik docela levných

hotelů a Clefton jim připadal velmi vhodný, Nechali na

pokojích zavazadla a vydali se na Victoria Street, odkud

je autobus dopravil do blízkosti jejich dnešního cíle.

Restaurant našli snadno. Nacházel se v mohutné

budově a celkově působil dojmem většího podniku, než

Ginger očekával. Budova byla v období mezi válkami

moderně přestavěna a toho času činila dojem prosperity.

Prošli létacími dveřmi do výčepu. Přivítal je

zakouřený vzduch, směsice hlasů a cinkot sklenic.

Obsluha lokálu se činila. Pod dohledem šéfa se u baru

otáčely dvě dívky. Biggles s Gingerem obdrželi své

nápoje a usadili se u volného stolku.

Ginger těkal očima po zcela neznámých tvářích

návštěvníků. Po chvíli rozeznal obličej Chytrolína. Muž

se opíral o bar a hovořil s Gusem Normanem. Obličejem

k němu seděl u své sklenice pistolník Mike Sullivan. Za

chvíli vstoupil do místnosti Tony Jehlička a přidal se k

němu. Sklonili hlavy a vzrušeně debatovali tlumenými

hlasy.

Ginger je pozoroval se zájmem. Díky prostudování

Gaskinova archivu se ve tvářích zločinců dobře

orientoval. Nechápal však jejich způsob života. Tito muži

znají jenom dvě možnosti. Buď sedí ve vězení nebo tady

ve Stodole. To je jejich život.

27

„Zkus vyslechnout, o čem si povídají,“ navrhl

Biggles a pohlédl směrem k Sullivanovi a Italovi.

Ginger se zvedl, prošel se sklenicí v ruce místností a

přisedl si poblíž rozmlouvajících mužů. Aniž dali najevo,

že ho zpozorovali, okamžitě zmlkli. Když Ginger

pochopil, že neuspěje, opět beze spěchu povstal a

odloudal se zpátky. Jakmile přisedl k Bigglesovi, oba

darebové

se

znovu

rozhovořili.

Dokonce

Tony

doprovázel svá slova divokými gesty, prozrazujícími jeho

jižní temperament.

„Co naděláme,“ zamumlal s povzdechem Biggles.

„Mlčeli jeko zařezaní.“

„Nepřekvapuje mě to. Gaskinovi muži je mívají

často pod dohledem. Tihle chlapíci nebudou mluvit před

nikým, koho neznají. Myslím, že jsem vymyslel správný

plán. Budou ochotni s námi hovořit jedině tehdy, když

nás budou považovat za stejnou sortu, jako jsou sami.“

Seděli dál, upíjeli a rozhlíželi se kolem. Do výčepu

přicházeli noví hosté, ti předešlí odcházeli, ale ani jediná

tvář jim žádným způsobem nepřipomenula nějakou

souvislost s letectvím. Všimli si, že Chytrolínovy oči čas

od času obkroužily celou místnost. Zdálo se, že nikoho

nehledá, že spíše pohledem kontroluje, kdo je právě

uvnitř.

Ginger si pomyslel, že za jeho pózou nedbalé

suverenity se vlastně skrývá neklid. Navenek však musel

na většinu lidí působit dobře. Štíhlý, atleticky stavěný, v

tmavém, skvěle padnoucím obleku. Těžko uvěřit

Gaskinovi, že je to zloděj, který už okusil kriminál a má

tedy podrobný záznam v archivu Scotland Yardu.

Gus Norman, což byl druhý muž z dvojice u baru,

nepředstavoval úplně shodný typ člověka, i když i on

28

působil na první pohled rovněž dojmem absolventa lepší

školy. Nebylo mu moc přes dvacet a oblékal se s

nedbalou elegancí do sportovní bundy a flanelových

kalhot. Byl dlouhovlasý a přesto, že rozhodně nebyl

otylý, nezapřel jakousi masitost své tělesné stavby. Byl to

hezký muž, ale poněkud měkký až zženštilý. Chvílemi si

sám sebe prohlížel v zrcadle na zdi a uhlazoval si přitom

své dlouhé vlasy. Gingera napadlo, že problém tohoto

chlapíka je ješitnost na zevnějšek.

Najednou Chytrolín dopil a rozloučil se. Norman

osaměl.

„Poslyš,“ zašeptal Biggles Gingerovi. „Nechci zde

strašit celou noc. Zkusím to trochu rozhýbat. Nesmíš se

divit ničemu, co ode mne uslyšíš.“

Zvedl se a následován Gingerem se připojil k

Normanovi u baru.

„Jsem si jistý, že jste Gus Norman,“ prohodil zlehka.

Normanovy oči se zúžily: „I kdybych byl, co z

toho?“ Jeho hlas zněl kultivovaně.

„Popsal vás náš společný známý. Taky říkal, že vás

najdu tady.“

„Skutečně?“

„Jste přece přítel Kamínka Stonewayse.“

„Nikoho toho jména neznám,“ odvětil chladně

Norman.

Biggles udělal omluvné gesto: „Promiňte. Pokud

neznáte Kamínka, nemůžete být člověk, kterého hledám.“

Otočil se k odchodu.

Norman ho chytil za rukáv: „Ještě minutku. Co je s

tím chlapíkem zvaným Kamínek?“

„Nedávno jsem ho viděl. Mám od něj vzkaz.“

„Kde jste ho viděl?“

29

„Shodou okolností jsme nocovali ve stejném…

ehm… hotelu.“

„Jaký je to vzkaz?“

„Je to vzkaz pro muže jménem Norman.“

„Já jsem Norman.“

„Vzkaz je stručný. Prý se s ním nejspíš setkáte

daleko dřív, než očekáváte.“

V Normanově tváři se nepohnul ani sval.

„Rozumím,“ řekl. „Ještě něco?“

„Je to všechno, až na to, že prý může být pro mě

užitečné, abych se s vámi setkal.“

„Z jakého důvodu?“

Biggles se slabě usmál: „Rozuměl jsem tomu tak, že

byste mne mohl v jistém směru poučit.“

„Například v jakém směru?“

„Mohl byste znát někoho, kdo by si věděl rady s

tímhle.“ Biggles rozevřel dlaň, v níž držel řetěz ze

zlatého přívěsku.

Normanova tvář zůstala bez výrazu. „Nevím, proč

bych zrovna já byl ten správný člověk,“ odpověděl a

opatrně se rozhlédl.

„Nevadí. Byla to jenom úvaha.“

„A kdepak máte zbytek?“

„Co máte na mysli?“

Normanův pohled ztvrdl: „Dobře víte, co myslím.

Ale zapomeňte na to. Nemám zájem.“

„Lituji,“ řekl Biggles. „Dělal jsem jenom to, co mi

poradil Kamínek.“ Odešel zpátky k místu, kde předtím

seděl.

„Neukousl tě,“ zašeptal Ginger.

„S takovým člověkem nikdy nevíš, na čem jsi,“

odpověděl Biggles. „Je nepředstavitelně podezíravý a

30

opatrný. Určitě ví, nebo spíš si myslí, že právě tohle má

co dělat se šperkem ukradeným lady Fentonové. Řetěz z

obrázků v novinách zřejmě poznal. Zeptal se totiž, kde je

zbytek. Teď to tedy vypadá tak, že o mně ví, a že brzy

budou o mně vědět další. Nic víc jsem nepotřeboval.

Jenom zasadit semínko a počkat jestli vyklíčí a časem

ponese plody…“

Za malou chvíli Norman dopil a odešel, aniž pohlédl

jejich směrem.

„Rád bych věděl, kam jde,“ zamumlal Ginger.

„Pravděpodobně domů,“ odpověděl Biggles.

„Mohli bychom se taky vrátit,“ navrhl Ginger.

„Nebuď netrpělivý,“ odpověděl Biggles. „Třeba se

moje semínko ujalo. Nemusíme to uspěchat.“

Uplynula půlhodina a nic se nedělo. Blížila se

uzavírací hodina a Biggles se už rozhodl, že se taky

zvednou. Vtom se rozletěly dveře a vstoupil Norman. Šel

přímo k baru a objednal si.

„Co teď?“ zeptal se tiše Ginger.

„Klidně seď.“

Za několik minut vešel dovnitř další muž. Byl to

Chytrolín, jenž se připojil u baru k Normanovi. Norman

mu něco rychle potichu povídal a Chytrolín se rozhlédl.

Pak se ke Gingerově údivu zvedl a šel se posadit přímo k

nim.

„Slyšel jsem, že jste si popovídal s jedním mým

dobrým přítelem,“ řekl s pohledem na Bigglese.

„Koho máte na mysli?“

„Kamínka Stonewayse.“

„A ták, vy myslíte …“

31

„Tiše! Ne tak nahlas.“ Chytrolín se znovu rozhlédl

celým lokálem. „Nikdy dříve jsem se tu s vámi nesetkal,

pane –“

„Walls. Ted Walls. Nikdy dřív jsem tu nebyl,“

prohlásil zcela po pravdě Biggles.

„Přišel jste sem jenom proto, abyste vyřídil vzkaz

Gusu Normanovi?“

„Ne tak docela.“

„To jsem si myslel.“ Chytrolínovou tváří přeletěl

prchavý úsměv. „Máte to pořád u sebe?“

„Copak?“

„Nechte toho! Ztrácíte čas. Myslím věc, kterou jste

ukazoval Gusovi.“

„Mám.“

„Ukažte mi to.“

Biggles vytáhl z kapsy řetěz přívěsku. Chytrolín si

jej prohlédl a vrátil. „Kde máte to, co chybí?“

„Na bezpečném místě.“

„Znamená to, že to stále máte?“

„Ano. Tak to myslím.“

Chytrolín se vyděsil: „Chcete říct, že to máte u

sebe?“

„Ano.“

„Dejte na moji radu a zbavte se toho tak rychle, jak

jen můžete.“ Chytrolín se zvedl. „Rozhodně bych se

neodvažoval chodit s těmi krámy v kapse. Jste zatraceně

nebezpečná společnost. Pro mě až příliš nebezpečná.“ Ke

Gingerově překvapení se pak Chytrolín znovu připojil k

Normanovi u baru.

Oba muži vypili své drinky, prohodili pár slov a

společně odešli.

32

Biggles chvíli vyčkával a pak dal taky pokyn k

odchodu. „Pro dnešek to musí stačit,“ prohlásil. „Nedá se

všechno zvládnout napoprvé. Pojďme.“

Vyšli z restaurace a dali se na Shaftesbury Avenue,

kde si na zastávce autobusů Biggles připálil cigaretu.

„Nerozhlížej se, ale myslím, že nás sledují,“ řekl

tiše.

Přijížděl autobus a oba nastoupili. V posledním

okamžiku za nimi naskočil ještě jeden muž. Biggles s

Gingerem vystoupili do horního patra autobusu. Muž

zůstal dole.

„Je to on?“ zeptal se Ginger.

„Vyšel z hospody druhým východem současně s

námi. Mohla by to být náhoda, ale pokud teď spolu s

námi vystoupí, už to za náhodu považovat nemůžeme.“

Vystoupili z autobusu na vrcholku Vauxhall Bridge

Road a vydali se pěšky do Gillingham Street. Několik

sekund po nich vystoupil i onen muž. Průvodčí už zvonil

řidiči k odjezdu.

„Myslím, že se to dává do pohybu,“ prohodil

Biggles. „Za žádnou cenu se nesmíš ohlédnout. Začali se

o nás zajímat. Znamená to, že čas strávený ve Stodole

nebyl ztracený.“

„Co má za lubem?“

„Asi chce zjistit, kde bydlíme. Možná dostaneme

návštěvu. Nediv se. Smaragd za tři tisíce liber už musí

leckomu stát za trochu námahy.“

Zabočili do Gillingham Street a za okamžik už

vstoupili do ošuměle vyhlížející haly hotelu. Zahlédli

muže, který je sledoval. Kráčel po druhé straně ulice.

Po prošoupaném koberci pokrývajícím schodiště

vystoupili až ke dveřím Bigglesova pokoje.

33

Biggles za sebou zavřel a prohodil: „Jde to dobře.

Vědí, že mám smaragd a vědí, kde bydlíme.“

„Jaký je další tah v téhle hře?“

„Na tahu jsou oni. Musíme udělat jediné. Dát vědět

Algymu, kde se zdržujeme. Mohli by mít o nás starost.

Protože zde asi pár dní pobudeme, musíme uvědomit i

Gaskina. Sami se teď nesmíme k Yardu vůbec přiblížit.

Je jasné, že někdo nás bude sledovat krok za krokem.

Musíme být ve střehu.“

34

Všechno se zamotává

Následujícího rána vyběhl Ginger z hotelu na poštu

a odeslal vzkazy pro Algyho a inspektora Gaskina. Po

návratu si v Bigglesově pokoji zrovna pochutnával na

šálku čaje, když uslyšel volání ženy z recepce, které se

rozléhalo celým stavením: „Pan Walls má telefon!“

Biggles vyskočil a udiveně vykřikl: „Propána, to je

mi nějaké divné! Kdo to může být? Přece nikdo neví, kde

jsme se ubytovali.“

„Může to být jedině Chytrolín nebo Norman,“

prohlásil Ginger.

„Nedal jsem jim přece adresu. Že by ten muž ze

včerejší noci?“

Sešli po schodech do malé haly, kde zahlédli

telefonní přístroj na stolečku poblíž zaprášeného fikusu.

„Kdo volá?“ zeptal se Biggles když zvedl sluchátko.

„Jste to vy, Wallsi?“ ozvalo se na druhé straně.

„Ano, tady Walls,“ potvrdil Biggles a jeho napjatý

výraz se uvolnil, protože poznal hlas volajícího. Směrem

ke Gingerovi zašeptal: „To je Gaskin.“ Pak pokračoval

do mluvítka: „Jak víte, že jsem právě tady?“

„Na

tom

nezáleží.

Nemůže

vás

někdo

odposlouchávat?“ zajímal se detektiv.

„Nikdo zde není,“ odpověděl Biggles.

„Dobrá. Myslím, že byste měl vědět, že jste včera

večer rozvířil vody. Šíří se fáma, že jste provedl tu

loupež na Portman Square. Dostalo se to už až k nám.“

Gaskin se uchechtl. „Musel jsem informátorovi za tu

hlášku zaplatit, aby všechno vypadalo jako jindy.

35

Vzpomeňte si, jak jsem vám říkal, že v téhle vrstvě lidí se

zprávy šíří rychlostí blesku. Sledují vás. Buďte opatrný,

ať jdete kamkoli.“

„Děkuji za vaši starost,“ odpověděl Biggles. „Právě

jsem vám odeslal zprávu, kde se nacházíme.“

„Nezatěžujte se zbytečnými starostmi. Myslíte si, že

bych vás do toho namočil, aniž bych na vás tu a tam

trochu dohlédl?“

„Včera jsem měl někoho v zádech.“

„Mého muže jste nezpozorovali. Byl ještě za tím,

který se vám pověsil na paty. Vy jste si všimli toho

prvního, Řeka Stavrose. O něj se starat nemusíte. Je to

jenom takový poskok, který dělá práci pro někoho

důležitějšího. Na vás ho určitě musel někdo poslat.

Jenom si dávejte pozor, kamkoliv se vydáte. Spousta lidí

ví, že to nosíte v kapse. Vyhýbejte se tmavým

zákoutím… Chcete něco vědět?“

„Raději bych teď odsud nemluvil,“ řekl Biggles.

„Předpokládám, že víte, jak to proběhlo včera v noci.“

„Ano. Myslím, že vám to zatím vychází. Ozvěte se,

kdybych vám mohl nějak pomoci.“

„Určitě se ozvu. Děkuji. Na shledanou.“ Biggles

zavěsil.

„To bylo od něho milé,“ prohodil Ginger, který

sledoval rozhovor s uchem přiloženým k přístroji.

Bigglesova tvář však měla zamyšlený výraz:

„Ukazuje se, že jsme v tom hlouběji, než jsme mohli

odhadnout. Snad se z té špinavé hluboké vody dokážeme

bez úhony vyškrábat… Na chvíli mě zarazilo, že náš

přítel se tak rychle dověděl, kde jsme. Pro něho je to

zřejmě běžná rutina. Pro nás je to zase dost poučné. Rád

bych věděl, kdo si dal tu práci a nechal nás sledovat.“

36

„Mohl to být buď Chytrolín nebo Norman.“

„Je to tak. Ale proč se do toho vůbec dali?

Nepřipadali mi jako lidé, kteří by na věc šli takhle.“

Vrátili se ke svému rannímu čaji do Bigglesova

pokoje. Sotva však usrkli, zaslechli, že dole zase vyzvání

telefon a po chvilce se znovu ozval ženský křik: „Pane

Walls! Telefon!“

Biggles uhodil do stolu: „Ke všem čertům, co se to

děje? Měl jsem v úmyslu prožít poklidné ráno.“

Vrátili se k telefonu. Biggles držel sluchátko tak,

aby slyšel i Ginger. „Tady je Walls,“ ohlásil se. „Kdo

volá?“

Muž na opačné straně drátu ignoroval otázku a

neztrácel čas představováním. „Včera večer jste něco

nabízel k prodeji,“ konstatoval skřípavým hlasem.

„Je to tak.“

„Pořád to máte?“

„Ano.“

„Pořád ještě se toho chcete zbavit?“

„Budu se cítit lépe bez toho.“

„Tomu věřím,“ zakloktal hlas. „Dám vám za to dvě

libry.“

„Má to cenu tak deseti, jenom na váhu.“

„Dvě.“

„Udělejme z toho čtyři.“

„Rozdíl nabídek podělíme a vyjdou nám tři. To je

maximum mé nabídky.“

„Souhlasím,“ řekl Biggles. „Přijdete si pro to sem?“

„V žádném případě.“

„Dobře. Kde se setkáme?“ zeptal se Biggles. „Za pět

minut jedenáct. Přesně. Pod velkými hodinami u

nástupišť na nádraží Victoria.“

37

„Budu tam.“

„V levé ruce držte noviny Picture Post nápisem Post

dopředu.“

„Zařídím to.“

„Tu věc zabalte do novinového papíru.“

„Dobrá.“

„A ještě maličkost. Prý máte ve svém držení i ten

chybějící kousek. Mám na mysli tu drobnost, která má

být uprostřed.“

„To je pravda.“

„Výborně. Těším se.“ Na druhé straně někdo hlučně

odložil. Biggles se obrátil ke Gingerovi: „Jak jsem už

říkal, člověk není nikdy dost moudrý. Události se řítí

kupředu rychleji, než jsem očekával. Musíme být moc

opatrní nebo se nám to vymkne z rukou. Bojím se, že

nám to právě teď hrozí.“

Vrátili se do Bigglesova pokoje.

„Rozloučíš se tedy s tímhle kouskem poctivého

zlata?“ zeptal se Ginger, jakmile zavřeli dveře.

„Ne že bych moc chtěl, ale asi budu muset,“ odvětil

Biggles. „Vypadalo by to prapodivně, kdybych teď

odmítl.“

„Zkusme si tedy zopakovat, co z té nabídky

vyplývá.“

Biggles se na okamžik zamyslel. Pak řekl: „Za prvé,

máme co do činění s mužem, který nás osobně nezná.

Jinak by nemělo smysl ukazovat mu Picture Post.

Tím můžeme vyloučit Chytrolína a Normana. Třeba

je to někdo, ke komu se jenom doneslo, co mám. Míním

přívěsek na to, čemu říkal chybějící kousek. Ovšem

proto, že jej výslovně zmínil, má o něj zřejmě zájem.

Uvědom si jednu věc. Protože mi klidně přidal libru za

38

pouhý přívěsek, jsem si jistý, že má o koupi veliký

zájem.“

„Proč vyjednává o řetězu a ne o smaragdu?“

„Připadá mi to, že někdo si chce napřed ověřit, jestli

řetěz přívěsku pochází skutečně ze šperku lady

Fentonové. Vzorek tří delfínů je velice charakteristický a

neobvyklý. Přesvědčí se tedy snadno. Pak teprve začne

usilovat o kámen. Tak se mi to alespoň jeví.“

„Snad by se dalo vysledovat, odkud volal.“

„Sázím tisíc ku jedné, že to bylo z veřejné budky.“

„Máte se setkat pět minut před jedenáctou. Proč o

pět minut před celou hodinou?“

Biggles pokrčil rameny: „Nemám tušení. Nějaký

důvod to asi mít bude, ale nebudeme přece ztrácet čas

úvahami o podobných věcech.“

„Jak ale může znát tvé jméno?“

„To svědčí pro jediné. Je v tom namočený i Norman

nebo Chytrolín. Tomu jsem se přece ve Stodole

představil. Nikomu jinému. Buď se včera pochlubil

kdekomu, nebo ta celá akce začala u něj. A to mi připadá

pravděpodobnější.“

„Nepřipadá mi jako člověk, který by marnil čas

handrkováním o několik liber.“

„Ani mně. Ten jde určitě po smaragdu. Na svou pěst

nebo pracuje pro překupníka. Rozhodně ví, co s

drahokamem podniknout. I když zná překupníka, nemusí

to být ten, kterého by rád dostal Gaskin. Ale ani to není

docela vyloučeno.“

„Nebyl nakonec ten muž v telefonu Norman?“

„Vyloučeno. Byl to sice hlas vzdělaného člověka,

ale Norman to nebyl.“

Ginger po krátké úvaze souhlasil.

39

Biggles si zapálil cigaretu: „Začíná z toho být

zábavná hádanka.“

„Moc zábavy si asi neužijeme,“ zapochyboval

Ginger. „Spíš se ocitáme na tenkém ledě.“

„Čím tenčí, tím lépe,“ smál se Biggles. „Tenký led

svědčí pro to, že se někam dostaneme.“

„Co kdybych se pověsil na toho chlapíka, který od

tebe převezme přívěsek?“

„Nemáš šanci. Ten s tím určitě počítá a postará se,

aby to nebylo možné. Tito darebové žijí permanentně v

pohybu, stále musí počítat s možností sledování. Proč

myslíš, že si dal tu schůzku právě uprostřed velké

nádražní haly? Jednak tam bude hlava na hlavě, jednak je

na místě tucet únikových cest. Ten člověk bude mít

někde připravené auto.“

„Můžu si taky zajistit auto.“

„Při současném velkém provozu bys musel parkovat

někde poblíž něho. Jinak to nemá smysl. Na druhé straně

zase musím připustit, že není důvod, proč by ses

nepokusil ho sledovat tak daleko, jak jenom to půjde. Já

budu sám sledován a nemohu se o to pokoušet.“

„Výborně,“ souhlasil Ginger. „Udělám, co bude v

mých silách.“

„Pak už mě nekontaktuj. Vrať se do hotelu. Tam se

setkáme. Čas běží. Dáme se do toho,“ řekl Biggles s

pohledem

na

hodinky.

„Teď

mi

musíš

dát

dvacetiminutový náskok od chvíle, kdy vykročím na

ulici. Pět minut před jedenáctou mě uvidíš pod hodinami

v hale. Nepřibližuj se víc, než je třeba.“

Biggles se vydal směrem k nedaleké budově nádraží

Victoria. Cestou musel ještě koupit noviny, jimiž se měl

prokázat. Složil je podle pokynů a přívěsek zabalil do

40

kousku zmačkaného novinového papíru v pravé ruce.

Postavil se vedle stánku s knihami a čekal až do určené

doby. Pak se pohnul směrem k hodinám.

Ačkoliv očekával, že se s někým setká, byl najednou

skoro sražen mužem, který spěchal, jako by mu právě

hrozilo, že zmešká vlak. Bylo mu okolo třiceti, byl štíhlý,

tmavovlasý, dokonale oblečený. Nápadný na něm byl

knírek na horním rtu. Zarazil se a řekl břitce: „Tak

ukažte.“

Z ruky do ruky přešel přívěsek a tři složené librové

bankovky.

„Zůstáváte ještě v Cleftonu?“ zeptal se stručně

elegán.

„Ještě pár dní,“ odpověděl Biggles.

„Dobrá.“ Muž rychle spěchal dál a zanechal

udiveného Bigglese na místě. Rychlost celé akce byla

fascinující. Muž splynul s davem a Biggles si uvědomil,

že mu do tváře pohlédl tak krátce, že si nestačil vštípit

podrobnosti. Nejhlubší vjem, který po něm zůstal, byla

vzpomínka na jeho pestrou kravatu.

Biggles schoval bankovky do kapsy, vytáhl z

pouzdra cigaretu a popošel ke stánku s občerstvením. S

chutí si dal šálek kávy. Pak se vydal pomalou procházkou

zpátky do hotelu.

Ginger dorazil dlouho po něm. Opatrně se přikradl

bočními ulicemi.

„Tak povídej,“ vyzval ho Biggles.

„Měl jsi pravdu,“ konstatoval Ginger. „Neměl jsem

naději na úspěch. To předání proběhlo bleskově. Chlapík

proletěl okolo předprodeje jízdenek a vyběhl ven poblíž

nástupiště vlaků na kontinent. Znáš přece tu úzkou ulici.

Byla doslova zablokována řadami aut. Ztratil jsem ho z

41

dohledu. Pak jsem ho objevil, jak usedá do auta a vzápětí

odjel. Taxi poblíž nebylo.“

„Jaké bylo to jeho auto?“

„Černý mercedes.“

„Znáš číslo?“

„KBX 919. Ale počkej! Tím to neskončilo. Mluvil

jsi o tom, že člověk není nikdy dost moudrý. Snažím se

tedy trochu přiučit. Když jsem tam stál jako opařený,

vyběhl ve směru od nástupiště jeden člověk. Hned začal

křičet, že jeho auto je pryč. Přišel k němu policista. Ten

křikloun mu ukazoval mezeru, v níž byl předtím

zaparkován mercedes. Vykřikoval, že tam auto odstavil

jenom na chvíli, aby vyprovodil ženu k vlaku, který má

pak v přístavu přípoj na trajekt na kontinent.“

Biggles se plácl do čela: „No jasně! Že mě to hned

nenapadlo!“

„Nenapadlo co?“

„Domluvený

čas schůzky! Pět minut před

jedenáctou. Vlak s přípojem na trajekt odjíždí v jedenáct.

Lidé, kteří někoho vyprovázejí, odstavují v ulici své vozy

a nevracejí se k nim dříve, než vlak neodjede. Náš muž

musel mít auto vyhlédnuté. Udělal jsi dobře, žes ho

sledoval. Leccos nám to řekne.“

„Jak to myslíš?“

„Ten, kdo pohřešuje svoje auto, dal jeho číslo

okamžitě strážníkovi. Během několika minut měl číslo i

Yard. Velmi rychle se potom číslo dověděly posádky

všech policejních aut v ulicích a na cestách. Všechny

policejní vysílačky ho stále opakují, všichni se po něm

dívají. Je ovšem jisté, že ten, co auto ukradl, o tom všem

dobře ví. Nemohl tedy jet daleko. Auto zřejmě brzy

najdeme. Bude dobré se tam porozhlédnout. Nechci

42

Gaskinovi volat odsud. Pojďme někam do budky. Někdo

může naslouchat a bojím se, že čísla ústředny Scotland

Yardu jsou příliš známá.“

Našli nejbližší telefonní budku. Biggles vytočil Yard

a nechal se přepojit na inspektora Gaskina.

„Zde je Walls,“ ozval se Biggles. „V deset padesát

pět byl odcizen před nádražím Victoria vůz číslo KBX

919. Byl zaparkován poblíž nástupiště na kontinent. Našli

jste to auto?“

„Moment, podívám se.“

Po chvíli se inspektor ozval: „Ano, našli ho v

jedenáct dvacet pět.“

„Kde?“

„U obrubníku na západním konci Piccadilly, tam u

parku. Je to několik set yardů od známého zákoutí v

Hyde Parku.“

„Díky. To je vše, co jsem chtěl vědět,“ ukončil

Biggles hovor. Otočil se ke Gingerovl: „Jde to lépe, než

jsem doufal. I darebák s velkými zkušenostmi může

uklouznout. Na náhody moc nevěřím. Ona to ani náhoda

nejspíš nebude. Slyšels, kde to auto našli?“

„Ano.“

„Uvědomuješ si, které budovy stojí na protější

straně?“

„Budova klubu RAF a vedle sídlí Královský

aeroklub. Znám to tam dobře, protože obvykle se tam dá

bez problémů zaparkovat.“

„Já jsem nepřemýšlel o možnostech parkování.

Myslím na ty budovy.“

„Na kluby?“

„Tak tak.“

„Čím jsou pozoruhodné?“

43

„Víš, kdyby tam jenom našli ukradené auto, mohlo

jít o shodu okolností. Ale já si uvědomuji, že muž, který

mě nakontaktoval pod hodinami, měl u krku kravatu

příslušníků RAF. Je ti jasné, na co myslím, že ano?“

Ginger vytřeštil oči: „Možná, že se v některém z

těch klubů měl s někým setkat.“

„Je to skutečně pravděpodobné. Zřejmě mířil do

klubu.“

„Nezaskočíme se tam podívat?“

„Nerad bych riskoval. Kdyby mě zahlédl, vrtalo by

mu hlavou, jak může být individuum jménem Ted Walls

členem klubu.“

„Předpokládáš, že jsme narazili na stopu, která vede

k té letecké teorii inspektora Gaskina?“

„Zdá se to dosti pravděpodobné. Ale nebude to

snadné. Akce nabude na rizikovosti. Gaskinovo tušení, že

klenoty pašují letecky, se možná potvrdí, ale komplikace

nastane, až mě někdo pozná. Budu se snažit každému

vyhýbat, ale okolo létání mě zná spousta lidí. Naštěstí ten

chlapík od hodin neví, kdo jsem, a ani já j sem ho nikdy

neviděl. Ovšem, kdyby mě poznal, nevím nevím, jak

bychom se mohli odvážit ještě někdy ukázat ve Stodole.“

„Přívěsek je teď na cestě k někomu, kdo si ho

prohlédne. Znamená to, že muž toužící po smaragdu teď

může být v klubu. Třeba se právě sešel s chlapíkem,

který přívěsek převzal.“

„Můžeš mít pravdu. Zatím nemůžeme dělat

předčasné závěry. Promyslíme si to. Teďbych ale

nejraději šel a dal si pořádný oběd.“

44

Okradený zloděj

Jestliže Biggles prohlásil, že je překvapen rychlostí,

s níž se události daly do pohybu, brzy poznal, že všechno

ještě zdaleka nekončí.

V devět večer se vydal s Gingerem do Stodoly.

Neměl k tomu žádný rozumný důvod. Byl zvědavý a taky

nechtěl jen tak zahálet. Čekal, že se na něj někdo obrátí

kvůli smaragdu, ale sotva to čekal ve Stodole. Myslel, že

mu zase někdo oznámí telefonicky čas a místo schůzky.

Sotva se stačili usadit a už se k nim vydal od baru

Gus Norman. Zjevně na ně čekal.

„Doufal jsem, že se objevíte,“ začal bez okolků a

ihned přisedl k Bigglesovi.

„Jsem zde,“ řekl prostě Biggles. „Pokračujte.“

„Máte stále ten kámen?“

Biggles zaváhal.

„Na rovinu,“ ozval se Norman netrpělivě. „Vždyť

víme, že je u vás.“

„A co mi navrhujete?“ zeptal se Biggles.

„Pokud mi ho přenecháte, zařídím vám nejvyšší

možnou cenu.“

„Cože? Myslíte, že se s ním rozloučím, aniž bych

dostal hotové peníze?“

„Tak.“

„To nepůjde. Za koho mě máte?“

„Dobrá. V tom případě vám mohu nabídnout dvě

stě. Z ruky do ruky.“

„Byl pojištěn na tři tisíce.“

45

„To je velmi pravděpodobně vysoko nad skutečnou

hodnotu. Pojistka mě však nezajímá.“

„Neviděl jste ho,“ poznamenal Biggles. „Co když

neodpovídá vaší představě.“

„Jsem připraven to risknout.“

Ginger viděl, že Biggles nemá mnoho možností

vzdorovat. Bál se zbavit kamene, protože byl falešný.

Jakmile to praskne, může vyvstat otázka, jestli je pravý

pan Walls. Nikdy ho přece nechtěl prodávat. Měl sloužit

jako vnadidlo, jež mu pomůže dostat se k překupníkovi,

po kterém pátrá Gaskin. Norman byl zloděj klenotů,

nikoliv překupník.

Bylo však třeba pokračovat v rozhovoru.

„Kolik si myslíte, že za ten kousek dostanete?“

zeptal se Biggles.

„To je moje věc.“

„Moje taky. Ještě jsem se toho nevzdal.“

„Co si myslíte, že s tím podniknete? Právě vy!“

ušklíbl se sarkasticky Norman. „Pokud byste věděl, jak

se dostat na trh, neběhal byste tu s horkým kamenem v

kapse. Nebuďte blázen, Wallsi. Copak nevidíte, že vám

vlastně prokazuji službu, když vás chci toho krámu

zbavit? Jestli jej u vás najdou, pruhovaný obleček vás

nemine.“

„Pro vás to platí taky,“ opáčil Biggles.

„V mé kapse dlouho nepobude,“ tvrdil Norman.

„Člověče, nemůžete popřít, že vám tady nabízím velice

slušnou cenu.“

„Když ji nepřijmu?“

„Můžete skončit tak, že nedostanete nic,“ pokýval

hlavou Norman. „Spousta lidí totiž ví, že to máte.“

46

„Vy ten kámen nekupujete pro sebe,“ prohlásil

Biggles. „Neříkal jsem, že ano.“

„Vezměte mě k člověku, pro něhož to kupujete a já

vám dám čtvrtinu toho, co od něj dostanu.“

Zde Biggles zašel asi příliš daleko. V Normanových

očích zablesklo podezření: „Z toho nebude nic.“

Biggles si pospíšil na pevnější půdu: „Vzal bych pět

set, ale v hotovosti.“

„Tolik peněz u sebe nemám, ale něco vám povím.

Dejte mi kámen a já vám hned vyplatím dvě stě v

jednolibrových bankovkách. Až se vrátím, dostanete dvě

stě ještě jednou. Přemýšlejte trochu a dělejte! Může nás

sledovat fízl.“

„Dobře. Beru to,“ souhlasil Biggles.

Norman mu přisunul svazek bankovek obepnutý

proužkem gumy. Biggles mu na oplátku předal zelený

kámen. Norman jej vsunul do kapsičky u vesty a

bezeslova rychle odkráčel. Ginger se za ním díval, jak

prochází létacími dveřmi na ulici.

„Kdybych tušil, jak to dopadne, zařídil bych, aby se

na něho přilepil jeden z těch nejlepších Gaskinových

stopařů,“ mumlal rozrušený Biggles.

„Přece jsi se nechtěl zbavit kamene,“ řekl Ginger.

„Samozřejmě, že ne! Co jiného mi však zbývalo?

Obávám se, že jsem to teď neprovedl nejlíp.“

„Určitě přijdou na to, že dostali napodobeninu.“

„To si piš!“

„Co uděláš, když se Norman vrátí a udeří na tebe?“

„Musím hrát neinformovaného. Řeknu mu, že

nejsem žádný expert na drahokamy.“

„Budeš čekat na Normanův návrat?“

47

„To bych nerad. Nepotřebujeme žádné scény.

Nejraději bych vyrazil domů. Norman ví, kde nás hledat.

Pojďme.“

Když se zvedli a vydali se ke dveřím, vykročil

stejným směrem další muž. Gaskin jim ho před časem

představil na fotografii jako Špinavce. U dveří se srazili.

„Pardon,“ řekl Biggles.

„Nic se nestalo, kámo,“ utrousil Špinavec a nechal je

projít. Spěchali potom rychle za roh až na zastávku

autobusu na Shaftesbury Avenue. Ginger považoval

tlačenici u dveří hostince za banální příhodu a úplně na ni

zapomněl.

Tentokrát si byli prakticky jisti, že je nikdo

nesledoval. S ohledem na včerejší večer měli tentokrát

oči na šťopkách.

Chvíli si povídali v Bigglesově pokoji, když vtom

někdo ostře zaklepal na dveře.

„Už je to tady,“ vydechl Biggles. Pak vykřikl:

„Vstupte!“

Do pokoje vešel Norman v doprovodu surově

vyhlížejícího chlapíka. „Co se to na nás snažíte hrát?“

zvolal Norman a pohodil na stůl imitaci smaragdu.

Biggles předstíral překvapení: „Co není v pořádku?“

„Tenhle kousíček zeleného skla si můžete nechat.“

„Vy… vy myslíte, že to není pravé?“ koktal Biggles.

Norman si ho prohlédl od hlavy k patě: „Chcete říci, že

jste to netušil?“

„Nejsem přece odborník.“

„Měl jsem vaše slovo, ale tahle věcička pro mě

nemá cenu. Vraťte mi mých dvě stě liber.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Biggles. Tušil, co se může

stát a byl rozhodnut peníze vrátit. Přece dobře věděl, že

48

odmítnutím by si způsobil velké potíže. „Snad si

nemyslíte, že bych si nechal zaplatit, kdybych věděl, že

vám dávám atrapu?“

„To tedy netuším,“ odpověděl chladně Norman.

„Dejte mi peníze.“

Biggles se zvedl a zasunul ruku do kapsy kalhot,

kam předtím uložil svazek bankovek. Výraz jeho tváře se

náhle změnil. Zamračil se a rychle prohledal i všechny

ostatní kapsy. Nakonec jenom bezmocně hleděl na

Normana. Gingerovi bylo jasné, že Biggles své zděšení

nehraje.

„Jsou pryč,“ řekl Biggles, jako by tomu nemohl

uvěřit.

„Co je pryč?“ zeptal se břitce Norman. „Peníze od

vás.“

„Tohle na mě nezkoušejte,“ vybuchl Norman a jeho

společník hrozivě pokročil kupředu.

Bigglesovy oči se rozšířily: „Okamžik, nerozčilujte

se. Jsem si jist, že vím, kam se peníze poděly.“

„Ve vlastním zájmu byste si měl vzpomnět,“ odsekl

mrazivě Norman.

„Má je ten chmaták Špinavec.“

„Jak se k nim dostal?“

„No jak asi?! Vrazil do mne, když jsem vycházel ze

Stodoly. Mělo mě hned napadnout, že nejde o náhodu…

Takže je má on.“

„Hrajete se mnou fér?“

„To víte, že je to fér. Nikdy bych vás nechtěl tímto

způsobem podrazit.“

„Co s tím hodláte udělat?“

49

„Řeknu vám, co chci udělat,“ vybuchl Biggles.

„Rozhodně nedovolím tomu darebákovi, aby s penězi

zmizel.“

„Jak to dokážete?“

„Vrátím se do Stodoly a ukážu mu, zač je toho

loket.“ Biggles byl doopravdy rozhněván.

„Půjdu s vámi,“ rozhodl se Norman. „Teď hned.“

Sešli po schodišti a dali se na ulici. Po několika

krocích si Ginger poklepal na kapsu a prohodil: „Nechal

jsem tam své cigarety. Však já vás dojdu.“ Odběhl

zpátky.

Ostatní kráčeli dál a chvíli čekali na rohu Vauxhall

Bridge Road, než Biggles zastavil taxi. Počkali na

Gingera a pak společně nastoupili. „Dělej,“ pobízel

Biggles Gingera. „Ztrácíme čas.“

Vystoupili před Stodolu a Biggles zaplatil řidiči.

Dovnitř vstoupili současně. Špinavec zde stále seděl u

stolku v rohu a hovořil tam s Tonym Jehličkou. Biggles

šel přímo k jejich stolku a napřáhl ruku. „Vraťte mi to,“

řekl mírně, ale zřetelně.

„Vrátit?“ zavřeštěl agresivně Špinavec. „Nemám ani

tušení, o čem mluvíte.“

„Tak se mnou jednat nebudete,“ rozlobil se Biggles.

„Sem s tím!“

„Nic vám nedám. Nic nemám.“

Biggles udělal další krok vpřed: „Poslyšte, vážený,

ty peníze nebyly moje. Budete je muset vrátit, jinak –“

„Jinak co?“ zaječel kapesní zloděj.

V tom okamžiku se k nim přiblížil majitel podniku,

který scénku pozoroval po celou dobu od baru.

„Nevidíme zde rádi problémy,“ řekl ostře. „Co se

děje?“

50

Biggles ukázal na Špinavce: „Tenhle dareba mi

vytáhl z kapsy svazek bankovek, který mi navíc

nepatřil.“

„Vrať mu to, dělej.“ nařídil hostinský. „Už jsem ti

kdysi řekl, že tohle tu trpět nebudu.“

„On lže,“ vykrucoval se Špinavec.

„Viděl jsi mne, jak mu předávám peníze,“ obvinil ho

Norman.

Jak by se situace vyvinula dál, je těžko možné

odhadnout. Vyvinula se však úplně jinak, protože se v

lokále něco přihodilo. Najednou totiž změť hlasů a

výkřiků úplně ztichla. Středem místnosti svižně kráčel

inspektor Gaskin.

Inspektor se zastavil a pomalu si prohlédl všechny

osoby v lokále. Jeho oči se pak zastavily u skupinky,

jejímž středem byl Biggles. „Copak se tu děje?“ zeptal se

zvědavě.

„Nic zvláštního,“ odpověděl Biggles. „Máme zde

malé nedorozumění.“

„A co zde vlastně děláte? Nepatříte mezi obvyklé

hosty, pokud je mi známo.“

„Dal jsem si zde drink, to snad můžu. Proč zpovídáte

právě mne?“

„Protože vypadáte jako někdo, kdo má co říci,“

odpověděl rozmarně inspektor. „Tak vážně. O co šlo?“

Biggles se podíval na Špinavce: „Řeknete mu to

nebo mám já?“

Špinavec zesinal: „Vy práskači!“

Hostinský měl větší zájem o klid ve svém podniku,

než o pravdivě vylíčení událostí. Chopil se vysvětlování:

„Bylo to asi tak, že tady tenhle pán upustil na zem nějaké

51

peníze a ten druhý zde je zvedl. Teď se trochu přou kvůli

vrácení.“

„To bychom snad mohli vyřídit bez povyku,“ řekl

inspektor a napřáhl ruku k místu, kde seděl Špinavec:

„Dělejte! Sem s tím!“

„Ale já –“

„Nedohadujte se! Kde jsou ty prachy?“

Bledý ponížením a zlostí vytáhl Špinavec svazek

bankovek a mrštil jím na stůl. „Jenom jsem žertoval,“

zavrčel.

Inspektor uchopil svazek a potěžkal ho: „Prima…

Chápu, že jste o to měl zájem, Špinavče.“ Otočil se pak k

Bigglesovi: „Wallsi, musel jste být pilný.“

„Kdepak,“ protestoval přesvědčivě Biggles.

„Odkud máte tolik peněz?“

„Vsadil jsem na koně a měl jsem štěstí.“

Gaskin se posmutněle usmál: „Byl jste vždycky

dobrý lhář, Wallsi. Pokusím se vám tentokrát věřit.“

Předal peníze Bigglesovi. „Kdybych však byl vámi,

nebudu se procházet s tímhle obnosem v kapse. A

rozhodně ne, když je nablízku takový odborník, jako je

Špinavec,“ dodal s lišáckým úšklebkem inspektor

Scotland Yardu.

„Dáte si malý drink, pane inspektore?“ zval policistu

majitel.

„Děkuji, dnes ne. Dobrou noc, pánové.“ Inspektor

pokynul a prošel středem místnosti ke dveřím a potom i

na ulici. U všech stolků i u barového pultu se opět

rozproudila živá konverzace.

Biggles předal bankovky Normanovi: „Měl byste na

ně dát lepší pozor než já.“

52

Norman shrábl peníze a Špinavci už nevěnoval ani

pohled. Všichni čtyři se vraceli k baru, když zvenčí vběhl

rozrušeně vypadající mladý muž. Namířil si to přímo k

Normanovi, odvedl ho stranou a něco mu vzrušeně

šeptal.

Norman nadšeně přikyvoval a pak se rozesmál.

Otočil se k Bigglesovi: „Měl jste úplnou pravdu. V té

záležitosti s Kamínkem!“

„Chcete říct –“

„Už je venku! Utekl přes zeď. Tak buďte zdráv,“

pousmál se naposledy Norman a pospíšil za svým

mladým informátorem ven z hostince.

Na okamžik Biggles strnul. Zavrtěl nedůvěřivě

hlavou a řekl Gingerovi: „Slyšels to? Kamínek utekl z

vězení.“

„To je tedy věc!“

„Takovou nečekanou ránu nemohl nikdo z nás

předpokládat,“ mumlal Biggles. „Je ti, doufám, jasné, co

z toho vyplývá.“

„Přirozeně. Norman poví Kamínkoví o jeho vzkazu

a ten to samozřejmě popře. Všechno se prozradí. Jak se

říká – kočka bude z pytle venku. Norman začne

přemýšlet, jakou hru vlastně hraješ.“

„A nejspíš přijde na správnou odpověď.“

„Co potom udělá?“

„Možná mě kvůli tomu vyhledá a já se budu muset

připravit na vysvětlování. Třeba k tomu ani nedojde.

Moje naděje spočívá na dvou věcech. Za prvé může

policie sebrat Kamínka dřív, než si stihne všechno

povědět se svým kumpánem Normanem. Tahle naděje

nejspíš nevyjde, protože Norman ví, kde se Kamínek

skrývá a toho času je na cestě za ním. Za druhé potom

53

máme už jen jedinou naději, jak vyvrátit nařčení, že jsme

policejní špiclové. Musíme spoléhat, že Gaskinovo

chování vůči mně bylo důvěryhodné. Myslím, že to

sehrál dobře a každý by mě musel považovat za známou

firmu ve světě zločinu.“

„Však tam ve Stodole nebyl náhodou,“ prohodil

Ginger.

„Co tím chceš říct?“

„Sám jsem ho do Stodoly pozval.“

„Co jsi udělal?“

„Když jsem se vrátil pro své cigarety, zatelefonoval

jsem mu, že se schyluje ke střetnutí mezi tebou a

Špinavcem, a že by bylo dobré, kdyby se mohl zastavit.

Takže jeho výstup ve Stodole nebyl v žádném případě

dílem náhody.“

„Tak proto ses vracel. Říkal jsem si, že to má nějaký

význam, ale nemohl jsem na to přijít. Byla to dobrá

práce. Co jiného jsem ovšem mohl dělat, než přistoupit

na konfrontaci s tím pitomým kapsářem? Bylo jasné, že

Normana uklidním jenom tak, že dosáhnu toho, aby

dostal své peníze zpátky. Řeknu ti, že to byl hrozný pocit,

sáhnout do kapsy a zjistit, že je prázdná.“

Ginger se ušklíbl: „Dovedu si to představit.“

„Vidím to tak, že se k něčemu schyluje,“ pokračoval

Biggles. „Jestli se Norman setká s Kamínkem, je naše hra

u konce. Ať už to bude probíhat jakkoliv, musíme čekat

pěknou melu. Před časem jsi mi říkal něco o tom, že jsme

na tenkém ledě. Připrav se, že se co nevidět prolomí.“

„Vyvíjelo se to bezvadně, dokud tě Špinavec

neokradl. A zatraceně se to zkomplikovalo tím, že se

Kamínek odhodlal k útěku právě dnes’“

54

Biggles potřásl hlavou: „Věci jsou v pohybu a

odstartoval to ten falešný kámen. Toho jsem se celou

dobu obával. Asi jsem udělal chybu, že jsem jim ho

odevzdal. Na druhé straně to však určitému účelu dobře

posloužilo. Dostali jsme se na důležitou stopu.“

„Jak to myslíš?“

„Gaskin hledá překupníka, který žije v Londýně,

možná v okolí, nebo alespoň do Londýna zajíždí.

Norman mu musel dopravit drahokam, aby zjistil, že není

pravý. Pokud ho Norman dokázal ukázat v čase

ohraničeném okamžikem, kdy jsem mu jej dal a potom

momentem, kdy jím mrštil o stůl, plyne z toho jediné.

Překupník nebyl daleko. Takto musíme uvažovat. Jinak

ovšem teď nemůžeme udělat nic jiného, než se vrátit

domů.“

Vrátili se do hotelu a nad rychlým občerstvením ve

snack baru naproti potom rozebírali situaci.

„Co teď můžeme podniknout?“ ptal se Ginger.

„Ještě jsem se nerozhodl,“ odpověděl Biggles. „Asi

to bude záviset na tom, jestli policie dopadne Kamínka.

Taky ovšem na Normanově reakci, když mu dojde, že

moje historka o něm byla čirý výmysl. Příští krok nejspíš

udělá protivník. My jsme prozatím dohráli. Návnadu

jsem prodal a smaragd byl odhalen jako bezcenná kopie.

Myslím, že víme celkem přesně, jak to proběhlo.

Informace, že mám smaragd, se dostala až k záhadnému

panu X, překupníkovi v pozadí. Informátorem byl nejspíš

Norman nebo Chytrolín. X si chtěl informaci potvrdit a

poslal za mnou chlapíka s vázankou RAF. Koupil

přívěsek, aby ho X mohl identifikovat, ale hlavně ho

zajímal smaragd, přirozeně. Potom X poslal Normana,

55

aby koupil kámen, nebo se ke koupi rozhodl Norman na

svou pěst.“

„Co ti připadá pravděpodobnější?“

„Pokud to byl X, kdo poslal Normana, proč neposlal

muže s vázankou RAF, kterého jsem potkal na nádraží

Victoria? Na druhé straně je nejasné, odkud vzal Norman

dvě stě liber, pokud pracoval na svou pěst?“

„Třeba pocházejí z nějaké čerstvé loupeže.“

„To je možné. Nemá smysl to rozebírat dopodrobna,

protože u všech loupeží to probíhá nakonec úplně stejně.

V každém případě, a platí to i pro ten náš, musí být někde

v pozadí nějaký překupník. Co mě však trochu mate, je

otázka, kam do té složité skládačky zapadá Chytrolín?

Určitě měl o smaragd zájem. Jediné, co víme, je

skutečnost, že patří k Normanovým důvěrným přátelům.“

„Třeba s tebou mluvil jenom z čistě profesionálního

zájmu.“

„Můžeš mít pravdu. Ale i on mohl jednat na vlastní

pěst. V každém případě se musíme určitě ráno spojit s

inspektorem Gaskinem a dovědět se od něj, co je nového

s Kamínkem. Večer potom nejspíš zaskočíme do Stodoly

a snad chvíli necháme věcem volný průběh. Pokud tam

bude vysedávat Norman, podle jeho chování snadno hned

poznáme, odkud vítr fouká. Myslím si, že do té doby je

nemožné dělat nějaké definitivní plány… A teď pojďme

spát.“

56

„Kdy a kde se Vám podařilo znovu polapit Kamínka

Stonewayse?"

57

Den na venkově

Krátce po deváté ráno obsadil Biggles na nádraží

Victoria jednu telefonní budku, aby se spojil s

inspektorem Gaskinem. Právě prodávali první vydání

novin a Ginger jedny koupil od chlapce u vchodu. Líně

jimi listoval a hledal rubriku zpráv, které došly po

uzávěrce.

„Mají

ho,“

řekl

s

ulehčením

Bigglesovi.

„Poslouchej.“ Pak přečetl stručnou noticku: „Gerald

Stoneways, trestanec, jenž včera uprchl z vězení v

Pentonvillu, byl včera pozdě v noci dopaden.“

„Výborně. Musela to být mimořádně rychlá akce,“

pochvaloval si Biggles.

„Nemusíš už ani volat Gaskinovi,“ mínil Ginger.

„Kdepak! Teď je to ještě naléhavější, než předtím,“

ujišťoval ho Biggles. „Musíme zjistit, kdy ho polapili.

Jestli se s ním Norman stačil předtím setkat. Jsem si jist,

že ze Stodoly spěchal přímo za Kamínkem. Teď nám

bude muset Gaskin podrobně referovat, jak se to vlastně

událo. A ty stůj hned u sluchátka, ať to nemusím celé

opakovat.“

Nechal se přepojit k inspektorovi a v rozhovoru šel

hned k věci: „Kdy a kde se vám podařilo znovu polapit

Kamínka Stonewayse?“

„O tom vám musím vyprávět,“ odpověděl Gaskin.

„Je to delší historie.“

„Tak spusťte, ale ještě než začnete, rád bych něco

věděl. Když jste včera večer navštívil Stodolu, měl už

Yard informaci o Kamínkově útěku?“

58

„Samozřejmě. Měl jsem včera večer ve Stodole

nového mládence, kterého tam ještě neznají. Dobře vím,

že Norman je s Kamínkem velký kámoš. Dal jsem svému

muži pokyn, aby se na Normana pověsil, protože nás

může dovést k uprchlému Kamínkovi. Potom prý

Norman telefonoval. Nato nasedl do projíždějícího taxíku

a nechal se zavézt na předměstí, na nádraží King’s Cross.

Tam se usadil v takovém temném zákoutí a čekal.

Vyčkával skoro hodinu a myslím, že ten, kdo měl přijít,

byl Kamínek.“

„Z čeho tak soudíte?“

„Protože jsme na stejném místě Kamínka sebrali.

Legrační je, že to nemělo nic společného s mým mužem

stopujícím Normana. Kamínek velice spěchal a nechtěl

riskovat, že ho někdo uvidí na ulici. Ukradl auto a chtěl

přijet až na místo schůzky. Zahlédl ho však majitel auta a

rozčileně hned volal do Scotland Yardu číslo právě

ukradeného vozu. Do pěti minut po autě pátrali všichni

policisté v ulicích Londýna. Autohlídka ho zahlédla na

Euston Road, sledovala ho a když potom zastavil u

King’s Cross, vrhli se na něj. Čekali nějakého zlodějíčka

nebo lehkomyslného mladíka a najednou si uvědomili, že

drží v rukou chlapa, po němž pátrá policie celé země –

Kamínka.“

„Norman tomu přihlížel?“

„Nemohl než přihlížet. Ale počkejte, já jsem ještě

neskončil. Norman, stále nenápadně sledovaný mým

hochem, si na železničním nádraží koupil lístek do

Hertford North. Vypadalo to, jako by tam směřoval, i

kdyby se setkal s Kamínkem. Po hodinové cestě

vystoupil v Hertfordu, kde na něho čekalo auto. Bylo to

dobře zorganizováno. Motor auta běžel. Norman

59

nastoupil a auto hned vyrazilo. Můj muž zůstal na

chodníku. Nemohl nic dělat, protože na tom pustém

místě nebylo široko daleko žádné jiné auto.“

„Zachytil číslo toho auta?“

„Nestačil to. Norman i auto zmizeli rychlostí blesku.

Byla to velká černá limuzína – daimler. Aspoň si to myslí

ten můj hoch. Čekal do příjezdu dalšího vlaku, a protože

se už Norman neobjevil, vydal se zpátky a ohlásil nám

všechno, co viděl.“

„Zdá se tedy, že Norman strávil noc někde v oblasti

Hertfordu?“

„Pokud ho auto nevezlo zpátky do Londýna, tak

máte nejspíš pravdu. Není pochyb, že Kamínka měl

potkat na nádraží King’s Cross. Vždyť těsně předtím

telefonoval.“

„Mohl volat právě do Hertfordu, aby připravili vůz.“

„I to může být pravda.“

„Vrátil se už Norman z Hertfordu?“

„Vlakem ne. Na stanicích máme své lidi.“

„Ale nehledáte ho pro něco určitého, že ne?“

„Teď ne. Jeden ovšem neví. Tyhle lidičky musíte

mít pod dohledem, protože nikdy nevíte, co vyvedou.“

„Souhlasím,“ řekl Biggles. „Rád bych se zajel

podívat do Hertfordu.“

„Ovšem pokud se vrátí, zjistíme to na stanici King’s

Cross,“ zdůraznil Gaskin.

„Musíme si uvědomovat, že může mít k dispozici to

auto, které ho vyzvedlo. Mohl se jím pohodlně vrátit do

Londýna, kdykoliv se rozhodl. Rád bych se o tom

dověděl víc. Budu potřebovat auto, ale nechci se vůbec

přiblížit k Yardu. Můžete mi nějaké půjčit? Nic

oficiálního, docela obyčejný standardní typ.“

60

„Stačí fordka?“

„Výborně!“

„Kam si pro ni přijdete?“

„Přistavte ji někam před hotel Grosvenor tak rychle,

jak jen můžete. Hovořím z nádraží Victoria, takže se mi

to velice hodí právě tam. Řekněte řidiči, ať vystoupí a

zůstane stát u otevřených dveří. Tak ho snadno poznám.“

„Zařídím to,“ slíbil Gaskin. „Ještě něco?“

„To je vše. Děkuji vám.“

Biggles zavěsil a otočil se ke Gingerovi se

šibalským úsměvem: „Očekávali jsme ráno plné nudy a

zatím se nám to všecko pěkně dostává do obrátek.

Normanův odjezd na venkov otevírá nové možnosti. Zdá

se, že se už nestihl setkat s Kamínkem. Nemohli spolu

ale předtím telefonovat? I tak ovšem si nedovedu

představit, že by v tom spěchu stihli hovořit o mně. Spadl

mi kámen ze srdce… A teď honem k hotelu Grosvenor!“

Nečekali ani pět minut a dorazil jejich vůz. Řidič na

sebe upozornil a pak odešel. Za volant okamžitě usedl

Biggles. Oba přátelé ihned vyrazili na sever, kde leží

sídelní městečko hrabství Hertfordshire. Když se na plný

plyn řítili po Great North Road, poznamenal Biggles:

„Náš výlet nemusí mít žádné výsledky, ale může též

přinést překvapení. Záleží na tom, co dělá ten dareba

Norman. Pokud zůstává na venkově, pak asi marníme

svůj čas. Já však počítám s jeho návratem do Londýna,

právě tím autem, kterým odjel. Auto by mě velice

zajímalo a hlavně jeho majitel.“

„Skutečně je možné, že se stejným autem vrátil do

Londýna,“ přikývl Ginger.

„V tom případě se s ním nemůžeme setkat a na to

taky spoléhám. Mohli ho zavézt jenom k vlaku. Jakmile

61

dorazíme na místo, musíme se spojit s Gaskinem. Má

svého muže na nádraží King’s Cross. Třeba nám poví

něco nového.“

Z hlavní cesty sjeli u Hatfieldu a za necelou hodinu

dorazili do Hertfordu. Biggles jel přímo na Severní

nádraží a z budky zavolal inspektoru Gaskinovi.

„Prozatím se vlakem určitě nevrátil,“ řekl Biggles

Gingerovi, když se vrátil k vozu. „Teď musíme umět

čekat. Může to trvat dlouho, ale trpělivost se nám určitě

vyplatí. Ať už se bude dít cokoli, Norman nás tu nesmí

spatřit. Zacouvám vozem až tam ke zdi. Odsud budeme

dobře vidět na vchod do budovy nádraží a přitom se

budeme moci rozjet kterýmkoliv směrem.“

Po zaparkování se Biggles pohodlně usadil a zapálil

si cigaretu.

„Myslím, že je celkem lhostejné, jestli Norman

přebývá ve městě nebo někde v okolních vesnicích,“

ozval se po chvíli ticha. „Kdybych však měl hádat, řekl

bych, že je na venkově. Dívám se na to množství

autobusů, směřující do centra městečka. Nemuseli pro něj

posílat auto, kdyby byl jeho cílem nějaký dům ve městě.“

Uplynula hodina. Potom dvě hodiny. Blížil se večer.

„Jestli nás čeká pátrání tohoto druhu, to abychom si

příště pokaždé vyzvedli pohotovostní příděly jídla, pití a

cigaret. Připadám si jako voják v zákopu,“ vrčel naštvaně

Ginger, když pohledem na hodinky zjistil, že je už dávno

pět pryč.

Najednou se však jejich pozornost vyburcovala na

maximum. K protějšímu chodníku totiž tiše přijížděl

nablýskaný černý daimler.

62

„Je tady!“ vydechl nedůvěřivě Ginger. Sledoval, jak

Norman vystupuje z vozu a svižně kráčí ke vchodu do

nádražní haly. „Píši si číslo auta.“

„Skloň hlavu,“ nařídil mu Biggles.

Gingera napadlo, že by mohli auto ztratit z dohledu,

protože to se, bez ohledu na Normana, dávalo pomalu

opět do pohybu. Uniformovaný řidič beze spěchu

zacouval na boční cestu naproti budově nádraží. Černý

daimler se tak ocitl čelem ve směru, z něhož před chvílí

přijel. Řidič nezastavil, ale zařadil jedničku a přidal plyn.

Vydal se na zpáteční cestu. Norman byl zatím vzdálen

tak deset dvanáct kroků. Biggles se proto neodvažoval

pohnout. Nechtěl nastartovat dříve, než Norman nezmizí

v budově. Teprve pak se mohli vydat pronásledovat

černý daimler.

„Dobře, že se začal otáčet, jinak by už byl dávno ten

tam,“ řekl Biggles s očima upřenýma na odjíždějící auto,

které už mělo asi sto yardů náskok. Nastartoval a vyrazil

za ním. Protože na cestě nebyl žádný provoz, udržoval od

auta před sebou dostatečný odstup.

„Zatím se mi to jeví dobře,“ poznamenal po chvíli.

„Čekal jsem, že ho přivezou přímo ke vchodu do haly, že

řidič přibrzdí a hned pojede dál. On zatím zastavil na

opačné straně a pomalu se otáčel. Zdá se, že nemá

nejmenší podezření. Když se zbavil svého cestujícího,

jede úplně bezstarostně a uvolněně. Vidíš ho dobře?“

„Ano,“ odpověděl Ginger. „Má už svoje roky, řekl

bych tak padesát. Vypadá jako řidič z povolání. Má

uniformu. Zřejmě pracuje pro někoho z vyšších vrstev.

Číslo auta je CYM 618.“

63

„Rozhodně míří dál na venkov,“ prohodil Biggles,

zatímco auto před nimi směřovalo stále dál, typickou

venkovskou krajinou staré dobré Anglie.

Podle návěstí vedle cesty už museli projet vesnicí

zvanou Waterford. Pak daimler náhle odbočil na úzkou

cestu mezi strmými svahy, jež dále pokračovala mezi

zastřiženým živým plotem. Dvě protijedoucí vozidla by

se zde vyhýbala s velkými obtížemi.

„Budeme to muset risknout a následovat ho,“ řekl

Biggles a zatočil na úzkou cestu. „Zde asi mnoho aut

nejezdí. Bojím se, že řidič před námi konečně pojme

podezření, že je sledován… Stále si však myslím, že to

riziko musíme podstoupit.“

„Počkej. Však brzy uvidíme,“ uklidňoval ho Ginger.

„Jestli to snad našeho přítele napadne, tak určitě šlápne

na plyn a předvede nám pekelnou jízdu po místních

polňačkách, které jsou v dosti hrozném stavu. Navíc se

zde určitě dobře vyzná a my mu nebudeme

rovnocennými soupeří.“

Zatím se to však jevilo tak, že řidič si vozu za sebou

vůbec nevšímal a klidně pokračoval ve své neuspěchané

jízdě. Pak náhle zabočil na příjezdovou cestu lemovanou

rododendrony a dalšími okrasnými stromy. Biggles s

Gingerem vzápětí tuto odbočku minuli. Všimli si, že

nedaleko mezi stromy prosvítají komíny většího stavení.

Nezastavili a pokračovali do nízkého táhlého kopce.

„Nevšiml sis někde názvu té usedlosti?“ zeptal se

Biggles. „Musel jsem dávat pozor na cestu a moc jsem se

nerozhlížel.“

„Nic jsem neviděl než bílou bránu. Nedokázal jsem

na tu dálku vůbec rozeznat, jestlij e tam někde nějaká

cedule.“

64

„Zeptáme se tam toho člověka,“ prohlásil Biggles a

zabrzdil poblíž zemědělského dělníka, který se zabýval

přistřihováním živého plotu. Spustil okénko a zavolal:

„Prosím vás, můžete mi říct jméno usedlosti, kterou jsme

právě minuli?“

„Určitě myslíte Gortons, pane. Jiné sídlo tady v

okolí není,“ odpověděl zdvořile venkovan.

„Hledám zde bydliště pana Smithsona,“ vysvětloval

Biggles svůj zájem.

Muž okamžitě potřásl hlavou: „Na Gortonsu nežije,

pane. Nikdy jsem zde podobné jméno neslyšel. V

současné době obývá Gortons pan Eustace Carlton.“

„Ten zde ale asi nebydlí dlouho?“

„Už to bude rok.“

„Moc

vám

děkujeme,“

pokynul

Biggles

a

pokračoval v jízdě.

Asi o celou míli dále se zastavil u křižovatky cest.

Vypnul motor a zapálil si cigaretu. Pak začal uvažovat

nahlas: „Položme si otázku, jak souvisí londýnský lupič

klenotů s venkovským gentlemanem, známým jako pan

Carlton? Mimochodem to jméno může být falešné… Rád

bych se našeho přítele, co stříhá plot, vyptal na Carltona

podrobněji. Nechtěl jsem vzbudit jeho pozornost, protože

vím, jak to chodí na venkově. Může znát někoho z

tamějšího personálu, prostě slovo dá slovo a obyvatelé

domu se dovědí o cizích lidech, kteří se vyptávali.

Historka o Smithsonovi, kterého hledáme, zněla snad

věrohodně.“

„Myslím, že ano.“

Biggles dokouřil a pohlédl na hodinky: „Hrome!

Věřil bys, že už bude šest?“

65

„Určitě ano,“ odvětil Ginger. „Hlásí mi to můj

žaludek. Je rozhodně čas něco pojíst. Vidíš ten ukazatel

vlevo? To je směr do Hertfordu. Měli bychom si pospíšit,

dokud mám ještě sílu udržet vidličku a nůž.“

Biggles zaváhal: „Láká mě to, trošku se na Gortonsu

porozhlédnout. Snad to ale bude lepší za denního světla a

ne v tomto autě. Jestli řidič daimlera tudy jezdí

pravidelně, musel by být moc natvrdlý, kdyby mu naše

auto už podruhé nebylo podezřelé. Rozhodně by o tom

pověděl lidem v domě. Předpokládám, že jsou to

zločinci, takže je každá taková informace varuje a vede k

větší ostražitosti. Vždyť to známe ze Stodoly. Nevadí…

Zaskočíme zpátky do Hertfordu a dáme si co hrdlo ráčí.

Zahlédl jsem vývěsní štít hotelové restaurace poblíž

nádraží.“

„Neuvažuješ o tom, že bychom mohli v Hertfordu

přenocovat?“ zeptal se Ginger, když Biggles nastartoval.

„Uvažoval jsem o tom a taky o možnosti jít si

prohlédnout Gortons v noci,“ přiznal se Biggles. „Ovšem

když si uvědomíme, proti komu zde stojíme, musíme

nakonec připustit, že by to byla ztráta času. Nic s sebou

nemáme, ani se mi pro věci do hotelu nechce… Mám

však lepší plán.“

„Jakýpak?“

„Zítra si prohlédneme Gortons ze vzduchu a získáme

povšechnou orientaci o sídle a jeho okolí. Taky si tam

můžeme fotografovat podle libosti. Jsem na Gortons

velice zvědavý. Norman tam přece nejel jenom proto,

aby se nadýchal čerstvého vzduchu.“

Vrátili se do městečka a Biggles zaparkoval na

vyhrazeném parkovišti ve dvoře hotelu. Nápis sděloval,

že v restauraci jsou vítáni i návštěvníci, kteří nejsou

66

hotelovými hosty. Přátelé se opláchli a konečně zasedli k

očekávanému jídlu. Po jídle si dopřáli voňavou kávu.

Zrovna když už se pomalu hotovili k odchodu, rozletěly

se vstupní dveře a objevili se dva muži.

Ginger na ně třeštil oči, jako by nevěřil, že se něco

takového skutečně stalo. Zvláště jeden z dvojice jeho

pohled přitahoval. V první chvíli si pomyslel, že k

setkání dochází čirou náhodou. Až později mu došlo, že v

tomto

případě

jsou

shody

okolností

dosti

nepravděpodobné.

Oba si je pomalu prohlédl. Prvního muže rozhodně

neznal. Byl to vysoký třicátník s knírem. Vypadal docela

sympaticky. Druhým však byl muž, jenž s vázankou RAF

na krku kontaktoval Bigglese na nádraží Victoria a

převzal od něho zlatý přívěsek. Kravatu příslušníků RAF

měl na sobě i teď.

Nyní se setkali tváří v tvář a v žádném případě

nebylo možno doufat, že Biggles kolem svého muže

projde nepoznán. Že by ho mohli poznat oba dva, něco

takového Gingera ani nemohlo napadnout.

Muž s kravatou v barvách RAF na Bigglese zíral

jako by byl nečekaným setkáním úplně vyveden z míry.

Jeho údiv byl dosti dobře pochopitelný. Promluvil však

jeho společník. Jeho tvář se rozjasnila v širokém úsměvu:

„Propána, snad to není Biggles?! Jsem moc rád, že tě

zase vidím! Copak tě zaválo do našich končin?“

Dvě slabiky Bigglesova jména z mužových úst

zapůsobily na Gingera jako studená sprcha. Mělo však

přijít ještě něco mnohem horšího.

Aniž počkal na Bigglesovu odpověď, muž

pokračoval: „Slyšel jsem, že ses dal do policejních

služeb.“

67

Nebezpečné setkání

Ginger dobře věděl, že v podobných okamžicích

obvykle Biggles dokáže nemožné. Bez ohledu na šokující

okolnosti dokáže zůstat pánem situace. Těžko říci, jestli

mu to bylo vrozeno, nebo si své reakce vypěstoval ve

vzdušných soubojích… Momentální problém nebyl

výjimkou. Zase to šlo na ostří nože. Jak jinak nazvat

setkání s mužem, kterému na nádraží Victoria předal

zlatý přívěsek a jenž ho tedy zcela logicky musel

považovat za zloděje.

Biggles však rozhodně nebyl vyveden z míry. Jeho

výraz se sice změnil, ale jen proto, že se rovněž pobaveně

rozesmál. „Cože jsi to slyšel?“ zeptal se.

„Říkalo se, že prý ses dal k policii.“

„Kdo to povídal?“

„Tug Carrington. Jednou jsme se potkali na

Piccadilly. Už to bude bezmála rok, co se o tobě zmínil.“

Biggles udělal znechucené gesto: „No jo – Tug…

Ten odjakživa všechno popletl. Je pravda, že před časem

o mě jevila policie jistý zájem… Ale, příteli, copak si mě

dovedeš představit, jak stojím na křižovatce a řídím

dopravu?“

„Musím se přiznat, že to chce velkou představivost,“

odpověděl se smíchem ten druhý. „Mimochodem… Rád

bych ti představil svého přítele Verneye Laxtera.“

„Mám pocit, že jsme se už někde setkali,“ řekl

důrazně Laxter, zatímco si potřásli pravicemi.

„Chtěl jsem zrovna říct totéž,“ prohodil lehce

Biggles a ujal se představování Gingera. „Seznam se s

68

mým kamarádem z války Billem Reverleyem, známým

jako Rey,“ řekl a přihlížel, jak si Ginger podává ruku s

mužem, který Bigglese před chvílí oslovil. Ginger

vypadal poněkud zaraženě, protože pořád nechápal, jak

se z té kaše mohou dostat se zdravou kůží.

První Laxterova otázka byla opravdu nevyhnutelná:

„Co zde vlastně děláte?“ Muž hleděl podezřívavě na

Bigglese.

„Zastavili jsme se na kousek toho žvance,“

odpověděl Biggles po pravdě.

„Takže zde nejste ubytováni?“

„Ale kdeže… Tak jsme se jenom trochu podívali po

okolí.“

„Proč?“

„Řekl bych, že se nám zachtělo čerstvého vzduchu,“

mrknul jedním okem Biggles. „Zrovna jsme si říkali, že

vyrazíme zpátky do Londýna, když jste vešli vy dva.“

„Vždyť

nespěcháte!“

prohlásil

Laxter.

„Co

kdybychom si dali malý drink? Dovolte mi, abych vás na

něj všechny pozval. Mají tu útulný a dobře zásobený bar.

Už jsme ho vyzkoušeli.“

Gingerovi bylo jasné, že muž chce, aby se ještě

zdrželi. Asi jim chtěl položit nějaké otázky.

Všichni čtyři se tedy vydali do sousedního salonku s

barem.

Jakmile si objednali pití, otočil se Reverley k

Laxterovi a důvěrným tonem mu řekl: „Jestliže

potřebuješ někoho, kdo dokáže s každým letadlem

zázraky, pak je to tenhle chlápek.“ Ukázal přitom na

Bigglese.

„Když to říkáš,“ odvětil Laxter, který vypadal jako

by jím zmítala směsice protichůdných pocitů.

69

Do rozhovoru se vložil Biggles. Podíval se na

Laxtera a zeptal se: „Stále létáte?“

„Jak vás napadlo, že jsem pilot?“

Biggles se pousmál: „Když nechcete, aby vás lidé

spojovali s létáním, musíte přestat nosit tuto kravatu.“

Gingerovi se zdálo, že na okamžik vypadal Laxter

vylekaně. Pak však pokračoval: „Proč jste se mě ptal,

jestli pořád létám?“

„Jenom mě tak napadlo, že byste mohl vědět o

někom, kdo by si chtěl najmout pilota,“ odpověděl

Biggles ledabyle, jako by podobný rozhovor vedl běžně.

Nyní zasáhl Reverley: „Laxter vede takový malý

exkluzivní letecký klub. Není to daleko.“

Laxter se zamračil, jako by mu vadilo, že se hovoří o

něm. Neřekl ani slovo, ale Gingerovi bylo jasné, že

úporně přemýšlí.

„Je nám zde s vámi velice příjemně, ale bohužel

máme už nejvyšší čas,“ řekl Biggles, když dopil svůj

drink. „Pomalu se zvedneme. Mimochodem – nemůžeme

někoho z vás svézt zpátky do Londýna?“

Nabídka odezněla bez nejmenší reakce.

Pak se zeptal Laxter: „Kdybych vás potřeboval najít,

zůstáváte pořád na původním místě?“

„Ano, pár dní určitě,“ odpověděl Biggles. Pak

zamyšleně dodal: „Někdy se to v životě tak semele, že

pak člověk nemůže nikde zůstávat nějak moc dlouho.“

„Teď mě napadá,“ ozval se znovu Laxter, „že jsem

měl za to, že se jmenujete Walls.“

„To jméno je dost dobré a dobře se pamatuje,“

odpověděl zlehka Biggles.

„Tak proč vám Rev říká Biggles?“

70

Reverley se ozval: „V armádě mu tak říkali všichni.

Je to přezdívka. Opravdu jsem nikdy neslyšel, že by ho

oslovili jinak.“

Biggles povstal: „Tak teď už ale musíme vyrazit.

Věřím, že se zase někdy potkáme.“

„Tak nashle…“

S těmito slovy se rozloučili.

Biggles musel podepřít Gingera hned ve dveřích

hotelové restaurace. Vedle vchodu se leskl černý lak

velké limuzíny. Byl to daimler s číslem CYM 618.

„Tak tímhle přijeli,“ řekl pobaveně Biggles. „Laxter

zřejmě svezl Reverleye.“

„Vypadá to, že Reverley žije na Gortonsu,“ mručel

potichu Ginger.

„Zřejmě. Ledaže by ho Laxter potkal na nádraží

nebo ho snad odněkud kousek svezl.“

Šli přes dvůr na hotelové parkoviště. Usadili se a

Biggles nastartoval. Teprve pak dlouze hvízdl: „Fijů…

To tedy bylo jako rána palicí do hlavy! Snad to na mně

nebylo poznat, ale myslel jsem, že se propadnu, když

vešel ten Laxter. A k dovršení všeho vzápětí Rev

Reverley halekal moje jméno nebo přinejmenším jeho

první polovinu.“

„Zná i druhou polovinu tvého jména?“

„Možná ano, možná ne… Slyšel jsi, co řekl. Jednu

chvíli jsem myslel, že budeme muset vyložit karty.

Tohle celé byla jenom a jenom moje chyba. Vybral

jsem hospodu takřka na prahu nepřátelského stavení. Ach

jo…“

„A kdo je to ten Reverley?“

„Pilot. Za války řídil letadlo, co navádí bombardéry.

Laxter mohl sloužit s ním, aspoň mi to tak připadá.

71

Během války jsem se s Řevem několikrát setkal, ale nic

moc o něm vlastně nevím. Matně si vzpomínám, že po

válce snad dělal instruktora v jednom leteckém klubu

někde v South Wessexu. Rozhodně brzy odešel z

armády.“

„Co může mít společného s Laxterem?“

„To bych taky rád věděl,“ odvětil Biggles. Mezitím

se už dostal na hlavní silnici a každou minutou se blížil k

Londýnu. Po chvilce mlčení pokračoval: „Nechce se mi

věřit, že se dostal na šikmou plochu. Připadal mi vždycky

jako rovný chlap. Mohli se třeba potkat náhodou. Nebo

se občas mohou i vídat. Vzpomínky z války vytvářejí

často pouta na celý život.“

„Tak jaký můžeme udělat závěr?“

„Zeptej se mě na něco jednoduššího. Zatím v tom

mám zmatek,“ pokračoval Biggles. „Laxter, ten dobrák s

kravatou RAF, mě zná jako darebu jménem Walls.

Mimochodem – myslím, že s tou kravatou už běhat

nebude… Taky ví, že já vím o jeho nezákonné činnosti.

Stačí, že koupil ukradený šperk. Díky Revovi už ví i to,

že jsem pilot. Taky je mu jasné, že já to vím o něm. I

když nemusel být zrovna pilot. Mohl patřit k posádce

nebo třeba k pozemnímu personálu. Teď už jsem si jist,

že tehdy po krádeži auta jel do klubu RAF nebo do

aeroklubu. Ta akce chtěla zkušenost a dobré nervy. Jsem

si jist, že to nedělal poprvé. Vidím to tak, že je už delší

dobu na druhé straně zákona. Laxter nás bude v

myšlenkách ještě dlouho zaměstnávat a on určitě bude

zase přemýšlet o mně… Jeví se mi to tak, že náš příjezd

na venkov povede buď k něčemu senzačnímu, nebo naše

hra splaskne jako mýdlová bublina.“

72

„Ukazuje se, že Gaskinův nápad ohledně letectví

nebyl tak daleko od skutečnosti.“

„Máš pravdu. Zmínka o tom exkluzivním malém

leteckém klubu mi stačila. Laxter se vůbec netvářil

potěšeně, když se o tom Rev zmínil. Ovšem skutečnost,

že to řekl, zase svědčí pro to, že nemá tušení, že by snad

klub sloužil jako zástěrka jiné činnosti. Klub bude někde

v dosahu Gortonsu a rozhodně bude velmi exkluzivní,

protože jsem o něm jakživ neslyšel. Registrován ovšem

bude a brzy se na jeho záznam podíváme.“

„Ovšem pokud o něm Rev ví a vyskytuje se tady,

musí s tím nějak souviset,“ poznamenal Ginger.

„To není jisté. Proč řekl Laxterovi – Jestli hledáte

pilota, tady ho máte – nebo něco v tom smyslu a myslel

přitom mne? Laxter hledá pilota a Rev by nikdy

nedoporučil mě, kdyby nevěřil, že je to v pořádku. Spíš

mi to připadá, že práci v klubu nabídli jemu a on ji

odmítl, aniž znal pozadí. Třeba měl jenom stín nějakého

podezření, něco mu trošku nevonělo a on řekl klidně Ne.

Člověk s jeho kvalifikací získá zaměstnání všude. Proč

by měl riskovat licenci?“

„Jestli však měl podezření na nějakou levotu, proč tu

práci nabízel tobě?“

Biggles se zamyslel: „Nemusel to myslet vážně.

Nebo chtěl vyvést Laxtera z klidu a řekl si, že případnou

levotu dokážu rozpoznat. Však se to dříve nebo později

dovíme.“

„Jedeme rovnou domů?“

„Nejspíš… Pojďme si ale stručně shrnout situaci.

Musíme si uvědomit, že Gus Norman má důvod nás

podezřívat. Dalším, kdo nás podezřívá, je Laxter. Jestli se

ti dva dají dohromady a řeknou si, co vědí… Člověče,

73

vždyť Norman jezdí na Gortons. Není dobré, že nás

viděli kromě Stodoly i tady. Trošku jsme to přehnali…“

Odmlčel se a Ginger mlčel s ním. Auto se blížilo

Londýnu.

Byli už v předměstských ulicích, když se Biggles

ozval znovu: „Podívám se ještě do Stodoly. Vždyť to

může být naposledy.“

„Proč naposledy?!“

„Protože začal hon na sídlo Gortons. Budeme muset

zjistit, co se tam děje. To však může počkat do zítřka.“

„A proč tedy chceš jít do Stodoly?“

„Může tam být Norman. Pokud tam bude, chci zjistit

co si o nás myslí. Zda nás podezřívá, nebo nám uvěřil.

Když se setkáme, bude to brzy jasné.“

„Co chceš udělat s autem?“

„Zaparkuji ho přes noc ve veřejných garážích a zítra

povím Gaskinovi, ať si je vyzvedne!“

„Auto budeme potřebovat!“

„Použijeme naše vlastní. Laxter si mohl poznamenat

číslo tohoto, takže by nebylo dobré se v něm znovu

potloukat v okolí Hertfordu. Taky je už načase, abychom

se spojili s Algym a Bertiem. Možná mají pro nás nějaké

novinky a já budu mít pro ně práci.“

Zaparkovali v garáži blízko stanice Victoria, nasedli

na autobus a vydali se do Soho, do své již oblíbené

Stodoly.

Zastihli tam obvyklou společnost včetně Normana.

Ten se opíral o bar a barva jeho tváře svědčila o tom, že

si svých oblíbených nápojů dopřál více než bylo moudré.

Zjevně to bylo patrné i na jeho slovním projevu.

Takže do toho, pomyslel si Ginger, když Biggles

přikročil ráznými kroky k baru.

74

„Kde jste byli?“ zatékal po nich pohledem Norman.

„Pročpak? Vy jste mě hledal?“ podivil se upřímně

Biggles.

„Ani ne…“

„Tak proč si s tím lámete hlavu?“

„Napijte se se mnou,“ vyrazil ze sebe Norman.

Znělo to jako příkaz. „Děkuji, ale nebudu pít.“

„Proč ne?“

„Mám večer ještě práci.“

„Musíte nejspíš zase někde vyhrabat další zelené

sklíčko,“ posmíval se Norman, jenž se natolik posilnil, že

se stával agresivní.

„Vidíte, vidíte,“ opáčil Biggles. „Takovou botu jsem

udělal. Jestli to celé někoho štve, tak věřte, že mě

nejvíc.“

Norman mávl rukou a změnil poněkud směr

konverzace: „Slyšel jste, co se přihodilo Kamínkoví?“

„Přečetl jsem si to v novinách.“

„Ten trouba,“ řekl procítěně Norman. „Víte, co

udělal? Šlohnul auto. Musel se načisto zbláznit. Poldové

ho měli během pár minut za katrem a málem sbalili i

mne.“

„Jak je to možné?“

„Jel rovnou na místo, kde jsem ho čekal.“

„Věděl o tom?“

„To si pište, že jo. A přitom jsem mu zařídil, že se

mohl zašít na takové bezpečné místečko. Byl by tam jako

v bavlnce. Ale ne,“ řekl Norman hořce, „ten idiot musí

šlohnout káru…“

Biggles účastně pokýval hlavou: „Asi moc spěchal!“

„Řečičky! Odteď si bude pamatovat, že jezdit v

kradeném autě znamená jeho konec. Byla večerní

75

dopravní špička. Ani v autobusu, ani v metru by si ho

nikdo nevšiml.“ Pak Norman poručil další pití a obrátil se

znovu k Bigglesovi: „Co vás sem přivádí?“

„Chci se jenom rozhlédnout, co nového.“

„A třeba zase prdelkovat okolo toho blbce Gaskina,

že?“ zaryl si Norman.

„Nepotřebuji se zalichotit nikomu,“ prohlásil

chladně Biggles. „Minule pro vás Gaskin získal zpátky ty

peníze, tak co proti němu máte? Jestli se chcete bavit

takhle, tak si svou whisky pijte sám. Dejte na mě a běžte

si lehnout. Už vám to moc mluví. Já už taky půjdu.

Gingere, pojď taky.“

Norman na ně zíral, dokud nevyšli.

„Je bez sebe kvůli Kamínkovi a snaží se z toho

dostat pomocí alkoholu,“ poznamenal Biggles, když vyšli

ven. „Nevadí. Rozhodně vím, co jsem vědět chtěl. Neměl

čas s Kamínkem prohodit ani slovo, protože pak by se k

nám choval jinak. Teď však musím ještě něco zařídit.

Spojím se s Algym. Z nádraží Victoria mu zavolám do

bytu.“

Na nádraží zajeli autobusem a odsud Biggles

zatelefonoval do jejich domova v Mount Street. Ohlásil

se Bertie.

„To jsem já,“ uvedl se Biggles.

„Člověče, to je dost, že se ozýváš! Už jsme si dělali

starost,“ pokračoval Bertie. „Co se dělo?“

„Řeknu vám to zítra. Je tam Algy?“

„Ano. Chceš s ním mluvit?“

„Ne. Vyřídíme to spolu. Máš pro mne nějakou

zprávu?“

„Nic, co by stálo za řeč. V práci zatím všechno běží

dobře.“

76

„Tak prima,“ přikyvoval Biggles. „Budu vám oběma

muset spoustu věcí vyprávět, ale na to, abychom se

scházeli, je dnes už dost pozdě. Navíc nevím, jestli nás

nebudou sledovat. Uvidíme se ráno, ale nerad bych se

pohyboval blízko našeho úřadu. Setkáme se v bufetu na

nádraží Victoria v devět ráno. Přineste s sebou mapu

hrabství Hertfordshire. Přijeďte autem a zaparkujte je

někde hodně blízko.“

„Je to jasné, budeme tam,“ uzavřel hovor Bertie.

„Tak ahoj!“ Biggles zavěsil. „A teď se půjdeme

trochu natáhnout,“ řekl Gingerovi. „Dnes toho bylo dost

a nejspíš se ani zítra nezastavíme.“

„Chceš povědět Gaskinovi, jak se nám to rýsuje?“

zeptal se Ginger, když kráčeli ke svému hotelu v

Gillingham Street.

„Na to bude spousta času,“ odpověděl Biggles.

„Napřed se v tom případu musíme sami víc

orientovat. Jestli se zítřek vydaří, tak to snad půjde.“

„Začneme už s létáním?“

„Snad ano, pokud bude dobré počasí

na

fotografování.“

Pak pokračovali v cestě mlčky. Myšlenkami už byli

oba zase na stopě zločinu. Musí se však na zítřek dobře

vyspat.

77

Nehoda nebo vražda?

Následujícího

rána

byli

v

klidném

koutku

nádražního bufetu na stanici Victoria Biggles a Ginger

takřka jedinými návštěvníky, když dorazili Algy a Bertie.

„Už jsem si o vás dva začal dělat starosti,“ řekl Algy

Bigglesovi, zatímco si sedal. „Proč jste nebyli doma?“

Biggles se unaveně usmál: „V téhle temné hře, do

níž jsme byli zataženi, to vypadá tak, že každý hlídá

každého. Musíme být opatrní na každý krok a na každé

slovo. Co je nového?“

„Vlastně nic,“ odpověděl rozmrzele Algy. „Ne, že

bychom se nesnažili. Bertie i já jsme navštívili všechny

letecké kluby poblíž Londýna. Vyptávali jsme se, ale to,

co jsme se dověděli, bychom zjistili, i kdybychom zůstali

sedět doma. Ještě musíme prověřit několik soukromých

vlastníků letadel. To si však vyžádá určitý čas.“

Biggles přikývl: „To je v pořádku. Jsem si jist, že

jste nemohli udělat víc. Mimochodem, nezapomněli jste

na svých cestách na Klub South Wessex?“

„To víš, že ne. Byli jsme tam včera odpoledne.“

„S kým jste mluvili?“

„S tajemníkem klubu.“

„Nezaměstnávají instruktora jménem Bill Reverley,

bývalého vojenského pilota, známého v branži pod

jménem Rev?“

Algy chvíli neodpovídal. Díval se vytřeštěně na

Bigglese a jeho tvář vyjadřovala nečekaný údiv.

„Proč… proč se ptáš?“

„Tak zaměstnávají?“

78

„Tedy… zaměstnávali.“

„Co tím chceš říct – zaměstnávali? Teď už ho

nezaměstnávají?“

„Ne. Tys neslyšel zprávy v osm hodin?“

„V našem hotelu nemáme rádiový přijímač. Co se

stalo? Ven s tím. Nebudeme se na sebe dívat do

soudného dne.“

„Je mrtev.“

„Mrtev?!“

„Včera zahynul.“

„Jak?“

„Při havárii.“

Bigglesovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval: „To

musí být snad nějaký omyl.“ Pak pokračoval klidněji:

„Vždyť jsme s ním mluvili včera večer v osm hodin.“

Algy pokrčil rameny: „Zřejmě se to stalo až potom.“

„Co o tom víš?“

„Jenom to, co hlásili v rádiu.“

„Co tedy říkali?“

„Hlásili stručnou zprávu, že nějaký muž nalezl

cestou do práce havarované letadlo. Posádku tvořil jenom

pilot, který byl už mrtev. Byl identifikován jako William

Reverley, známý letecký instruktor.“

„Kde se to stalo?“

„Zřejmě někde v hrabství Hertfordshire. Když teď

na to myslím, uvědomuji si, že něco takového hlásili.“

„Když jste navštívili ten klub, byl Reverley

přítomen?“

„Ne. Ptal jsem se po vedoucím instruktorů, abych se

ho zeptal na případné noční lety. Řekli mi, že tam

momentálně není. Byl prý se svým letadlem – austerem –

ve vzduchu. Zdálo se, že nikdo v klubu neví, kam vlastně

79

letěl. Tajemník klubu mi řekl, že se jmenuje Reverley.

Myslím, že jsem se s ním nikdy nesetkal. A tak jsme se

chvíli potloukali kolem a pak jsme se rozhodli už déle

nečekat. Nepřipadalo nám nutné tam zůstávat.“

„To je všechno, co víte?“

„Všechno. Proč tě to tak sebralo? Ten Reverley byl

tvůj přítel?“

„Ne snad blízký přítel, ale několikrát jsme se setkali

za války. Vždycky na mě dělal dojem bezvadného

chlapa, který je navíc vynikající letec a statečný voják.“

„Tak povídej, jak jste se s tím Reverleyem včera

setkali?“

„To je dlouhá historie. Časem ti to celé

povykládám,“ odpověděl Biggles. Jeho tvář poněkud

pobledla a vypadal nezvykle vážně. Pak se znovu podíval

na Gingera a pokračoval: „První vydání novin už budou

na stáncích. Pojďme si pro ně.“

Ginger odběhl a za okamžik se vrátil s výtiskem v

ruce. „Tiskařská čerň je skoro ještě mokrá,“ prohodil. „Je

to ve sloupci posledních zpráv. Letadlo nalezl

zemědělský dělník v parku poblíž vesnice Watton. Pilota

identifikovali jako Williama Reverleye. To je vše.

Watton nebude příliš daleko od Gortonsu. Vzpomínám si,

že jsem ten název viděl na silničních ukazatelích.“

Několik sekund Biggles nepromluvil. Vytáhl si z

pouzdra cigaretu a velmi pomalu ji zapálil. Pohlédl na

Gingera. „Samozřejmě nelze vyloučit, že to byla

nehoda,“ řekl pomalu. „Na druhé straně ovšem musíme

vzít v úvahu, o čem jsme si s ním včera povídali a taky

to, s kým se vyskytoval. Pak to ovšem nehoda vůbec

nemusela být… Uvědomte si… Rev byl v dobrých

vztazích s Laxterem. Přiletěl za ním. Jejich setkání určitě

80

nebylo náhodné. Rev měl velice dobré zaměstnání, to

víme. Máme dobrý důvod předpokládat, že mu Laxter

nabídl místo pilota. Hledal přece pilota… Rev za ním

přiletěl, dostal nabídku a odmítl ji. To vyplynulo z

rozhovoru. Určitě si to nemůžeme vyložit jinak. Proč Rev

odmítl?“

„Třeba mu nenabídl dostatečný plat. To bývá

nejčastější důvod,“ poznamenal Algy.

„Ne, tomu nevěřím,“ odporoval Biggles. „Laxter

musel počítat s tím, že nabídne víc, než měl Rev v

dosavadním zaměstnání leteckého instruktora. Proč by se

potom měl Rev svého místa vzdát? Rev však přesto

odmítl. Odmítl lépe placené zaměstnání. Proč? Nevěřím,

že odhalil v Laxterově podnikání něco nekalého. To by

přece tu práci nenabízel mně. Ledaže by to byl jeho

svérázný humor.“

„Třeba v něm narostlo podezření, teprve až když

jsme se rozloučili,“ napadlo Gingera.

„To se opravdu mohlo stát,“ připustil Biggles.

„Dříve nebo později mu přece Laxter musel povědět, co

se od něho očekává. Musel to být úkol, pro nějž byl

bývalý navaděč bombardérů za války jako stvořený. Byl

zvyklý létat na neobvyklých trasách nad evropským

kontinentem a k tomu většinou v noci. Spojil se s ním

Laxter právě z tohoto důvodu? Není to vyloučeno. Lze

pak pochopit, že jakmile Revovi došlo, že jde o něco

nezákonného a odmítl, stal se nepohodlným svědkem.

Musel být umlčen, aby nepromluvil… Mám pocit, že to

bylo nějak takhle. Laxterovi to muselo být jasné. Rev byl

přímý chlap a určitě mluvil na rovinu, to jest – nemoudře.

Laxter nebo jeho šéf nemohli riskovat, že v tom bude

pokračovat. Pokud ho chtěli umlčet, nebylo nic snazšího,

81

než zaranžovat sabotáž jeho letadla. Všechno pak

vypadalo jako nehoda.“

„Když havaroval v Hertfordshiru, bylo to zřejmě

brzy po startu,“ poznamenal Ginger.

„Je mi jasné, že pokud šlo o skutečnou nehodu,

muselo něco selhat v letadle. Pilot Revových kvalit musel

létat s austerem se zavřeným očima. Padák si na takovou

krátkou cestu určitě nebral, ale vím dobře, že kdyby

musel nouzově přistát, dokázal by to i na tenisovém

kurtu. Letadlo zřejmě nehořelo. Jinak by identifikace těla

trvala delší dobu.“ Pak se Biggles obrátil na Algyho a

Bertieho: „Slyšeli jste někdy o soukromém leteckém

klubu, několik mil za Hertfordem? Říkají mu Gortons.“

Oba to hned rázně popřeli. „Pokud existuje, určitě

není registrován,“ tvrdil Algy.

Biggles přikývl: „Myslím, že opravdu zjistíme to, co

očekáváme. Že totiž žádný takový klub neexistuje. To

však neznamená, že by tam přesto nebyla přistávací

plocha. Algy, prodej mi mapu.“

Rozložil mapu na stole, z kapsy vytáhl obálku,

položil ji na mapu a spojil jejím okrajem Waterford s

letištěm klubu South Wessex. Přímá linie okraje obálky

protínala Watton. Ležel asi pět mil od místa

předpokládaného startu.

„Tady to máme,“ poznamenal Biggles. „Rev byl na

cestě domů, držel přímý kurs. A pak se to stalo.“ Jeho

hlas ocelově ztvrdl. „Jestli ho ti darebáci opravdu zabili,

tak prohlašuji, že je jednoho dne dostanu.“

„Musíš chápat, že se v tom nedokážeme orientovat,“

stěžoval si Algy. „Rádi bychom slyšeli, jak jste se vůbec

dostali tam, kde jste potkali Reverleye. A taky, co je to

zač, ten Laxter?“

82

„Promiňte,“ navázal Biggles, „ale zpráva o havárii

byla pro mne něco jako blesk z čistého nebe… Musím

vám to vyprávět od samého začátku. Protože mám pro

vás úkoly, musíte se seznámit se stavem věcí. Gingere,

přines nám ještě kávu. Bude to dlouhá historie.“

Biggles potřeboval skoro hodinu, aby Algyho a

Bertieho seznámil s případem a s jeho vývojem v

posledních hodinách. Nakonec prohlásil: „Takže nyní se

objevila velmi pravděpodobná vražda. Celá záležitost je

tak ještě závažnější než dřív. Budu muset změnit některé

své plány.“

„Kamaráde, a jak ti pomůžeme my?“ zeptal se

dychtivě Bertie.

„Vycházím z toho, že ani já, ani Ginger bychom se

neměli ukazovat v blízkosti gortonského sídla, ani na

místě havárie. Neměl by nás vidět ani Norman, ani

Laxter. Víme, že Norman se v Hertfordu často objevuje,

a že Laxter tam zřejmě tráví většinu času.“

„Jak vlastně oba vypadají?“ zeptal se Algy.

„Předpokládám, že bychom měli být schopni je poznat.

Normanovu fotografii jsem sice tenkrát v Yardu

viděl, ale už si jeho tvář nedovedu vybavit. Není divu,

mezi tolika jinými zločinci.“

Biggles jim oba muže podrobně popsal. Po chvíli

přemýšlení dodal: „Laxter měl ve zvyku nosit kravatu

RAF, ale po rozhovoru se mnou ji možná odložil. Taky

musíte dát pozor na dalšího z Gaskinových klientů.

Říkají mu Chytrolín. I jeho fotku jste viděli. Nejsem si

docela jist, ale předpokládám, že je rovněž členem gangu.

S Normanem se zná. Řidič daimlera je postarší muž.

Nevím, jestli si nás stačil prohlédnout, ale mohl si

83

poznamenat číslo Gaskinova auta, když jsme ho

sledovali.“

„Jaké číslo má ten daimler?“ zeptal se Algy.

„CYM 618,“ odpověděl Ginger.

„Prověřili jste registraci auta?“

„Prozatím víme jenom to, že oficiálně je majitelem

vozu jistý pan Eustace Carlton. Může to být smyšlené

jméno, možná něčí pseudonym. Uvidíme. Budeme mít

Laxterův záznam z ministerstva letectví. Teď nás však

tlačí jiné věci. Za prvé mám úkol pro tebe, Algy. Vezmeš

si vůz, bezpodmínečně musíš mít auto, a vydáš se na

místo toho neštěstí. Zaměříš se zejména na možnost

záměrného poškození Revova letadla. Ministerstvo

letectví tam určitě poslalo některého z inspektorů, ale ten

sotva pomyslí na možnost sabotáže. Nic mu neříkej, i

když nebude vyšetřovat tímto směrem. Zeptá-li se, co

tam děláš – ukaž mu svůj policejní průkaz a řekni mu, že

potřebuješ jenom doplnit naše rutinní záznamy, prostě

něco v tom smyslu. Kdyby ovšem sabotáž objevil,

požádej ho, ať se spojí se mnou, dříve než podá hlášení…

Zaznamenej polohu stroje, jak dopadl na zem. Však to

znáš. Zkus se zeptat místních lidí, kteří slyšeli zvuk

nárazu. Třeba nám nějaký detail pomůže. Vezmi s sebou

Bertieho, ale ne až na místo havárie. Ať si někde tady

vystoupí,“ Biggles ukázal na mapě silnici poblíž

Waterfordu.

„A teď jsi na řadě ty, Bertie,“ pokračoval. „Budeš se

muset trochu projít pěšky. Půjdeš tímto směrem asi půl

míle, odbočíš a uvidíš bránu u vjezdu na pozemek.

Lemují ji rododendrony. To je Gortons. Prohlédni si dům

a lidi tam. Nedaleko musí být přistávací plocha, i když je

to třeba jenom pole. Dobře to prohlédni, zaznamenej

84

letadla, hangáry nebo přístřešky, v nichž by mohlo být

letadlo. Nemusím ti přece říkat, co máš dělat. Víš, o co

mi jde. A hlavně dělej všechno tak, aby tě nezpozorovali.

I kdyby tě odhalili a vyptávali se, co tam pohledáváš,

dělej ze sebe prosťáčka, který zabloudil, když si chtěl

zkrátit cestu… Až budeš hotov, vrať se na hlavní silnici.

Algy tě vyzvedne, až sám skončí své pozorování na místě

havárie. Podrobnosti si budete muset dohodnout mezi

sebou. Z mé strany je to všechno. Můžete začít třeba

hned. Nějaké otázky?“

„Co budeš dělat ty?“ zeptal se Algy.

„Spolu s Gingerem se na celou oblast podíváme ze

vzduchu a přitom budeme fotografovat. Gaskinovo auto

nám poslouží k cestě na letiště Gatwick.“

„Kde se sejdeme, až to všechno zvládneme?“

Biggles se zamyslel: „Neodvažuji se pohybovat v

blízkosti Scotland Yardu, ani nechci jít do bytu.

Mohou nás sledovat. Vy byste zase neměli chodit do

našeho hotelu.“

„Co takhle pronajmout si něco nového, kde bychom

mohli být pohromadě?“ navrhl Algy.

„Někteří lidé by mě mohli hledat v hotelu a já bych

nechtěl, aby museli pátrat v celém Londýně, nebo na mě

čekat ve Stodole. Čím přirozeněji se budu chovat, tím

menší podezření vzbudím. Zatím se musíme sejít tady,

řekněme v šest večer, to už bychom měli být všichni

dávno zpátky.“

„Dobře,“ přikývl Algy. „V šest. A teď vyrazíme.“

Vyšel ven, následován Bertiem.

Biggles jim dal několikaminutový náskok a pak se

zvedl i on. „Rozjedeme to,“ řekl.

85

Odebrali se do garáží, v nichž zanechali vůz

inspektora Gaskina. V něm se přepravili do hangáru

letecké policie na letišti Gatwick. Biggles vydal příkazy,

aby jim připravili letoun typu auster a vybavili jej

kamerami. Netrvalo dlouho a byli ve vzduchu a zamířili

na sever.

„Sledovaný objekt přeletíme jenom jednou,“

prohlásil Biggles, když pod nimi začala severní

předměstí ustupovat venkovské krajině. „Nebylo by

dobré nad tím místem kroužit. Člověk se zkušenostmi

takového Laxtera by okamžitě odhadl, co děláme. Jeden

let ve výšce sedm nebo osm set stop by nám měl umožnit

vidět vše, co potřebujeme. Stihneme nasnímkovat to, co

by za to mělo stát. Jestli je to skutečně základna pro

činnost, z níž je podezříváme, pak tam stěží za denního

světla zahlédneme letadlo. Však uvidíme. Rozhodně nám

počasí docela přeje.“

Skutečně si zvolili nádherný den pozdního jara, kdy

drobné bílé mráčky zakrývají sotva čtvrtinu oblohy.

Překřížili směr silnice Great North Road, na níž

vládl čilý provoz. Brzy už zahlédli sídelní městečko

hrabství Hertfordshire. Okolo se rozkládaly široké lány

farem a pruhy lesního porostu. Směrem na sever se

objevily vesnice a za okamžik se už přiblížili svému cíli.

Dům stál nejméně jednu míli od nejbližších sousedů,

jimiž byly farmy a sídla lesního personálu. Byl menší,

než Ginger předpokládal. Docela dobře to mohl být

domov nějakého bohatého farmáře. Ze tří stran byl

obklopen lesním porostem a spoustou křovin, pouze na

jediné straně, přilehlé k okolním zahradám, byla patrná

travou zarostlá plocha velikosti asi dvacet akrů.

86

Byla to původně asi louka, na níž se pásl dobytek.

Ginger však nezahlédl ani jeden kus. Nikde žádná kráva

nebo ovce. Bílý přistávací kruh však nebylo vidět.

Travnatá plocha končila směrem k domu dvěma

stodolami. Jedna byla otevřená, tak jako běžně bývají

přístřešky na sušení sena, druhá byla zavřená. Jevila se

jako poměrně nové stavení z cihel.

Ginger si všiml dvojitých vrat a dosti neobvyklé

dvojité řady velkých světlíků. Široko daleko nebylo

človíčka. Nezahlédli ani žádné auto.

„Zhruba toto jsem očekával,“ poznamenal Biggles.

„Je zde dostatek místa k přistání čehokoliv, s výjimkou

největších strojů. Blikni to svojí kamerou.“

Ginger se věnoval snímkování. Biggles držel letadlo

ve stejné výšce a pokračoval v letu, dokud nebyl dům

daleko za nimi. Pak nabral širokou obrátku k návratu

domů. „Zahlédl jsi něco zajímavého?“ zeptal se.

„Nic zvláštního. Rozhodně je to letištní plocha. Do

stodoly se vejdou pohodlně dvě lehká letadla.“

„Myslím, že teď právě jsou uvnitř,“ prohodil

Biggles. „V trávě bylo vidět stopy. Vždycky to trvá

nějakou dobu než tráva zase vstane… Tak se můžeme

vrátit.“

Přistáli opět v Gatwicku, kde předali kamery

bývalému fotografovi RAF, aby vyvolal filmy. Věděli, že

to bude chvíli trvat, tak si dopřáli vydatný oběd v letištní

jídelně.

Před pátou hodinou se vrátili do Londýna se snímky

ve velké obálce. Vůz zaparkovali v téže garáži jako

minule.

„Nechci všude vláčet ty fotky, tak zaskočíme do

hotelu,“ řekl Biggles. „Máme spoustu času.“

87

Vzali si taxi až na roh Gillingham Street a zbytek

cesty šli asi čtyřicet nebo padesát yardů pěšky. Když

vstoupili do malé hotelové haly, strnuli na prahu.

V jednom křesle seděl Laxter.

„Kde jste byli?“ ozval se rozrušeně. „Čekám na vás

celé hodiny a málem jsem se ukousal nudou.“

„Neříkal jsem přece, že budeme pořád v hotelu,“

odvětil Biggles.

Laxterovy oči se zaostřily na velké obálce v

Bigglesově ruce. „Co to nesete?“ zeptal se.

„Tohle?“ zvedl Biggles obočí. „To je moje věc. Co

chcete?“

„Mohli bychom si někde zde promluvit?“

„Samozřejmě.“

„Tak pojďte. Musíme něco probrat.“

„Tudy,“ pobídl ho Biggles na schodiště.

Skupinku kráčející nahoru uzavíral Ginger. Horečně

přemýšlel. Nevedla ho k tomu Laxterova přítomnost, ale

otázka, kterou si právě položil. Nevzpomínal si, jak

vlastně před chvílí nesl Biggles pod paží velkou obálku s

vyvolanými fotografiemi. Obálka totiž na jedné straně

nesla natištěné označení „Služební“ a „Jen pro vnitřní

potřebu.“ Nepramenil Laxterův dotaz na její obsah z

toho, že si všiml nápisů?

Aniž se mu podařilo najít odpověď na tuto otázku,

vystoupil Ginger za oběma muži až do prvního poschodí

k Bigglesovu pokoji.

88

Bertie leze na strom

Bertie neočekával, že by se mohl setkat s nějakými

potížemi

při

realizaci

Bigglesových

pokynů

k

pozemnímu průzkumu v oblasti sídla zvaného Gortons.

Prozkoumat zvenčí dům a bezprostřední okolí přece

nemohlo být tak obtížné. Vždyť byli přece v Anglii, kde

člověk tu a tam může vkročit na cizí pozemek a pokud

nic nepoškodí, zdvořile se omluvit a jít svou cestou.

Člověk málokdy narazil na ozbrojený odpor… Proto sice

Bertie bral v úvahu různé možnosti, ale vcelku klidně a

spokojeně kráčel nahoru po cestě k vjezdu na pozemek

Gortonsu. Ptáci svým zpěvem přispívali k pohodě

slunného dne a Bertie svým tichým pískáním s nimi

chvílemi soutěžil.

Dorazil k jedinému vjezdu k domu. Brána byla

zavřená, tak pokračoval k cestě, aby na pozemek vnikl

jinudy. Po chvilce pomalé chůze našel vhodné místo, kde

se protáhl živým plotem. Počítal s tím, že si najde

vhodnou polohu, odkud bude moci dobře pozorovat dům

a snad i bezprostřední okolí. Ve výhledu mu poněkud

překážely keře a nízké stromky. Udělal ještě několik

kroků a zastavil se.

Dům sice neměl charakter klasického šlechtického

sídla, přesto však svou mohutností na první pohled budil

dojem, že v něm přebývá majitel s nepochybně vysokou

životní úrovní. Štěrková příjezdová cesta opisovala okolo

budov kruh a vytvářela tak dojem ostrova v moři keřů a

křovin. Kdysi snad byly upraveny jako zahrada, nyní

však byly zřetelně přerostlé.

89

Rozhodně péče o zahradu nepatřila k majitelovým

koníčkům. Před vstupními dveřmi stál velký černý

daimler.

Bertie zahlédl jedinou osobu. Podle oděvu to byl

zřejmě zahradník. Nesl nějaké nářadí, snad motyku nebo

hrábě. Nezastavoval se a kráčel provázen dvěma velkými

německými ovčáky. Bertieho napadlo, že vypadá spíš

jako strážný na obchůzce. Zahradník by se přece začal

věnovat své práci. Ostatně jí tu bylo všude dost. Rovněž

nebylo pravděpodobné, že muž venčí psy. Ti totiž volně

nepobíhali, ale ukázněně se drželi krok za krokem s ním.

Dům samotný nevzbuzoval příliš mnoho Bertieho

zájmu. Byl zbudován z cihel, spousta ornamentální

dekorace svědčila pro vznik ve viktoriánské epoše.

Bertieho architektura nezajímala. Odhadl, že v domě

může být pět až šest ložnic. Všiml si antény vysílačky,

jež mu připadla nezvykle velká. Za domem se rýsovala

řada stromů, jež zabraňovala v dalším výhledu.

Celé sídlo bylo jakoby zanořeno do okolního porostu

různých křovin, bříz a hlavně lísek. To nesmírně

vyhovovalo Bertiemu, jenž v keřích chvílemi zcela mizel

možným pozorovatelům. Došel až do nedalekého lesíka a

držel se tak, aby si mohl dům prohlédnout i zezadu.

Měkce našlapoval na trsy přerostlé trávy, mezi nimiž

se kroutily tmavé listy, které opadaly už na podzim

minulého roku. Nádherně vybarvený bažant zavířil křídly

a hlasitě protestoval, že je vyrušován. Bertie mu pokynul

kloboukem a pak se zastavil. Zaslechl divoký štěkot psů.

Protože je však neviděl, nepřipadalo mu, že by příčinou

jejich podráždění mohl být on sám.

Soustředil se zcela jenom na to, co nyní zahlédne v

prostoru za domem. Spatřil velkou rovnou plochu

90

porostlou travou. Vzhledem k její obrovské rozloze mu

bylo jasné, že se dívá na soukromé letiště. Zde skutečně

mohlo přistát jakékoli letadlo z těch, jež připadala mezi

soukromými vlastníky v úvahu. Letadlo nebylo vidět

žádné, ale na Bertieho straně pole stála budova, v níž

mohl odpočívat kterýkoliv z běžných strojů. V druhé

budově se asi sušilo staré seno. Byla otevřená a vevnitř

zahlédl něco nahnědlého.

První budova možná někdy sloužila k ustájení

dobytka. Nyní však zřejmě žádné krávy nepřechovávala.

Na zemi by musely být patrné stopy a místy i trus. Také

nebylo představitelné, že by v tomto ročním období a v

tomto čase nebyl dobytek na pastvě. Dovnitř budovy sice

neviděl, ale byl by mohl přísahat, že navštívil dobytčí

farmu.

Znovu si prohlédl rozlehlé pole, ale nebylo na něm

nic hodného bližšího prozkoumávání. Soustředil se proto

na cihlovou budovu. Její zdi zřejmě skrývaly odpověď na

mnohé Bigglesovy otázky. Bertie si vzpomněl, že

Reverley se měl zmiňovat o nějakém malém leteckém

klubu. V blízkosti by měl být nějaký klub. Kde však,

když ne tady? Pokud je tady, jak to, že nedisponuje

obvyklým vybavením? Nic nemohlo vypadat méně

pravděpodobně než představa, že právě zde se setkávají

fandové amatérského létání.

Bertie si byl jist, že tady není žádný klub, nebo

spíše, že zde určitě nepůsobí žádná organizace na způsob

leteckého klubu, i když to někdo třeba oficiálně tvrdí.

Když Laxter nabízel Reverleymu zaměstnání, vymyslel si

klub, aby zdůvodnil leteckou aktivitu na Gortonsu. Toto

je odpověď, říkal si v duchu Bertie, když se blížil k

cihlovému stavení. Reverley se rozhodl, že nebude

91

riskovat svou licenci pilota a odmítl svoji účast na

podezřelém podniku. Odmítnutí jej však stálo život. Jak

se říká, věděl příliš mnoho.

Bertie byl přesvědčen, že uvnitř budovy, u níž se

zastavil, je nejméně jedno letadlo. Biggles však od něj

neočekával předpoklady a teoretické úvahy. Jeho úkolem

bylo ověřovat fakta. Měl by zjistit, zda je tam letadlo či

letadla, jakého typu, pod jakým číslem registrace a tak

dále. Jenom tak bylo potom možné ověřit, komu patří a

sledovat je, ať se hnou kamkoliv.

Budova byla zcela bez oken. Nápadně působily

velké světlíky ve stropě. Bertie si neuvědomoval, jestli

mívají kravíny okna. Tento zde tedy určitě neměl. Mělo

to jistě své důvody.

Když tak stál stále na tomtéž místě a rozvažoval, jak

nejlépe získat odpověď na všechny otázky, dolehly k

jeho uším dva zvuky. Prvním byl štěkot psů. Ozýval se

stále blíž. Druhý zněl jako cinknutí kovu, tak jako když

někdo upustí kovové nářadí na betonovou podlahu. Tento

zvuk vycházel z kravína. Pořád ještě budově v duchu

říkal kravín, ačkoliv byl už chvíli přesvědčen, že jde

vlastně o hangár. Nepřemýšlel, k čemu by byly v dobytčí

stáji kovové předměty. Sledoval se zaujetím stopy kol,

které vedly k vratům budovy. Jejich rozestup byl větší

než u farmářských vozíků. Traktor by měl zase rozvor

kol ještě o něco větší. Bertiemu se zdálo, že zachytil

závan povědomého aromatu leteckého hangáru.

Teď stanul před dvěma hlavními problémy. Byly

dvě cesty možného vniknutí do stavení. První se nabízela

shora. Mohl by se dostat na střechu a protáhnout se

jedním z mnoha velkých světlíkových rámů. Stavení

mělo strop z vlnitého plechu. Každý krok musel uvnitř

92

znít jako úder hromu. Navíc bylo nemožné vylézt na

střechu bez žebříku. I kdyby se mu to povedlo, jak by

vysvětlil svoji přítomnost na střeše?

Druhou možností byl vstup dveřmi. Neviděl žádný

problém v tom, aby vysvětlil, že někam vstoupil hlavním

nebo dokonce jediným vchodem. Za těchto okolností je

běžné, že každý přijme vysvětlení i omluvu.

93

Bertie vylezl na strom rychlostí, s níž to dosud nikdy v životě

nedokázal.

94

Než však mohl svůj záměr dokončit, vyděsilo ho

zuřivé vrčení psa a dupot lidských nohou. Neměl čas

pátrat, zda je rozzuřené zvíře skutečně na jeho stopě.

Nechtěl se postavit tváří v tvář páru rozdivočelých

vlčáků. Měl sice v kapse svoji pistoli, ale neměl v úmyslu

ji použít proti zvířatům, která dělala jenom to, k čemu

byla cvičena. Měkký porost nebyl ideální povrch pro

běžce. Bertie to poznal již po prvních krocích.

Jediným řešením byl strom. Některé z nich měly

větve dostatečně nízko, aby na ně bez potíží vyšplhal.

Lze říci, že Bertie vylezl na strom rychlostí, s níž to

dosud nikdy v životě nedokázal. Stihl to skutečně tak tak.

Netušil, že psi jsou tak blízko. Sotva se stačil vyšvihnout

a zachytit rukama, už pod ním skákal první pes. Zachytil

zuby okraje Bertieho kalhot a na okamžik zůstal volně

viset v divoké snaze stáhnout kořist dolů na zem. Pak

však dopadl na zem sám, s kusem vytržené látky v

sevřených čelistech.

Bertie zručně vyšplhal výš, usadil se v bezpečí a s

nasazeným

monoklem

shlížel

dolů

na

své

pronásledovatele. Seděli vedle sebe na bobku a zuřivě

vrčeli.

„Grrr…“ udělal na ně shora Bertie.

Bylo slyšet křik nějakého muže a za okamžik se muž

poklusem přiblížil. Byl to zahradník. Za ním běželi dva

další v modrých overalech, snad mechanici, kteří mezitím

vyběhli z hangáru. Bertie pochopil, že došlo ke

komplikaci, jejíž dosah zatím nedokázal odhadnout.

Litoval toho, ale nebylo v jeho silách tomu zabránit. Se

cvičenými psy prostě nepočítal.

95

Pod stromem stanul muž s puškou. „Co tady

děláte?“ křičel nahoru.

„Co si myslíte? Že vybírám ptačí hnízda?“ opáčil

Bertie, ještě roztřesený ze svého úniku na poslední chvíli.

„Slezte!“

„Ani mě nenapadne!“ odporoval sveřepě Bertie. „Za

koho mne máte? Napřed odvolejte ty svoje bestie!“

„Vstoupil jste na cizí pozemek.“

„To vás neopravňuje, abyste na mě poštval

nebezpečné psy. Podívejte se, jak mi zničili kalhoty.

Podám na vás žalobu o náhradu škody.“

Nějací dva muži se přidali k muži se psy. Byli

prostovlasí a působili dojmem, že si jenom narychlo

odskočili z domu. Bertie jednoho z nich poznal. Dalo mu

to sice práci, zařadit jej, ale pak si vzpomněl. Toho

člověka viděl na fotografii. Byl to Chytrolín. Zloděj

klenotů, který uměl zdolávat i strmé zdi. Jeho společník

se už blížil šedesátce. Měl pobledlou úzkou tvář, začal

plešatět a honosil se přistřiženým prošedivělým

plnovousem.

Tento

muž

nyní

promluvil.

Hovořil

velmi

kultivovaně, ale Bertie přesto postřehl lehký cizí přízvuk.

Byl to bezpochyby cizinec, ale musel už dlouho žít v

Anglii. „Co to má všechno znamenat?“ zeptal se klidně.

Bertieho napadlo, jestli to není onen Carlton.

Odpověděl prostě: „Řekl bych, že je to zřejmé. Copak

člověk nemůže projít tímhle lesíkem, aniž by ho napadl

párek rozzuřených šelem?“ Za těchto okolností bylo

Bertieho přehánění docela na místě.

„Co zde děláte?“

„Co bych zde mohl dělat? Jsem na procházce.

Uviděl jsem les a chtěl jsem se v něm trochu projít.“

96

„Nechci, aby sem někdo chodil. Lidé mi plaší

bažanty.“

„Plaší bažanty!?“ zaryčel Bertie. „Co myslíte, že ti

zatracení psi udělali mně? Ti mne přímo vyděsili!“

„Opakuji, že jste sem vnikl neoprávněně.“

„To je váš les?“ zeptal se Bertie.

„Samozřejmě, že je můj.“

„Jak jsem to měl vědět?“

„Mělo vás napadnout, že někomu musí patřit.“

„Neměl jsem o ničem ani tušení. Proč tady

neupevníte tabulky s upozorněním, že ten, kdo vstoupí,

bude roztrhán na kusy?“

Starší muž se usmál: „Nemají rádi cizí lidi.“

„To mi už došlo,“ souhlasil Bertie. „Dobrá tedy.

Souhlasím, že jsem udělal chybu a omlouvám se. Přesto

vám však musím zdůraznit, že neexistuje zákon, který

nedovoluje průchod pozemkem, pokud tam člověk

nepůsobí škodu. Jedinou škodu zde způsobili ti vaši

hafani. Podívejte, co vyvedli s mými nohavicemi.“ Bertie

natáhl nohu.

Muž pod ním se stále usmíval a prohlížel si natržené

kalhoty. Úsměv se však změnil v podmračený výraz.

Lehký závan větru přinášel zvuk leteckého motoru.

Bertie nebyl ani v nejmenším překvapen. Lehké letadlo

se blížilo.

Všichni na zemi vzhlédli, aby spatřili, jak Bigglesův

auster pomalu přeletěl nad jejich hlavami. Bertie se stěží

ovládl, aby se nerozesmál. Představil si, co by řekl

Biggles tomu, že sedí v koruně stromu.

Jakmile auster přímou čarou pokračoval dál, ovládl

muže dole pocit ulehčení. Bertie slyšel, že jeden z

mechaniků prohodil: „Je to v pořádku. Odletěl.“

97

Muž s plnovousem, který zde bezpochyby zastával

vedoucí postavem, řekl něco muži s puškou. Podrbával

přitom psy za ušima. Bertie si všiml, že mu na pravé ruce

chybí malíček. Hlídač odkráčel následován svými psy.

„Teď snad už můžete slézt,“ prohodil muž k

Bertiemu.

Bertie pružně seskočil a oklepával z šatů stopy

svého sportovního výkonu. „Ten váš chlapík s puškou

vypadá nebezpečně. Co střílí v tomto ročním období?“

zeptal se.

„Škodnou,“ odsekl chladně muž.

„Doufám, že jste mě nezařadil do tého kategorie,“

zažertoval Bertie.

„Mohl byste být zastřelen nešťastnou náhodou. Můj

člověk mohl třeba vystřelit na lišku,“ odpověděl muž.

„Budu si to pamatovat,“ sliboval Bertie.

„Kterým směrem půjdete?“

„K nejbližší silnici,“ odpověděl rychle Bertie. „Ten

váš lesík mě už ani v nejmenším nezajímá.“

„Rozhodl jste se moudře. Ukážu vám cestu. Nebo

ne, já vás osobně doprovodím,“ zněla mužova překvapivá

nabídka. „Člověk slyší pořád o loupežných přepadeních,

takže je lepší udělat opatření. Jistě to znáte.“

„Souhlasím s vámi,“ navázal Bertie, když kráčeli

cestou zpátky. „Taky bych dělal opatření, kdyby mi

hrozilo okradení. Tihle zloději, to je sebranka. Jisté však

je,“ uzavřel s potěšením, „že nakonec vždycky všechny

polapí.“

„Myslíte?“

„Na to můžete vzít jed,“ trval na svém Bertie. Pak už

šli mlčky, dokud nezastavili na křižovatce se silnicí.

98

„A nevracejte se,“ radil muž s plnovousem, když

sledoval odcházejícího Bertieho.

„To bych musel být opravdu blázen,“ smál se Bertie.

„To byste tedy byl,“ zazněla promptní odpověď.

Bertie si vykračoval vstříc setkání s Algym a pořád

si nebyl jist, jestli byla jeho ranní mise úspěšná či

nikoliv. Nakonec to sám pro sebe uzavřel, že si nepočínal

nejhůř.

99

Algy říká své mínění

Algy vysadil Bertieho na rozcestí, odkud se šlo na

Gortons. Domluvili se, že ten z nich, jenž bude hotov

dřív, počká na druhého před obchůdkem s čajem ve

Waterfordu, tedy v nejbližší vesnici.

Měl plné ruce práce, aby nalezl místo havárie.

Věděl, že se nachází v katastru zvaném Woodland, což

byl obrovský přírodní park o rozloze mnoha čtverečních

mil. Nakonec měl štěstí, protože potkal místního

zemědělce, který mu poradil jednu ze soukromých cest,

jež vedla přímo k místu tragédie. Algy nelenil a podrobně

zkoumal okolí místa. Park byl poměrně hustě osázen

stromy, ale mezi nimi bylo mnoho volných ploch, kde by

každý pilot lehkého letadla našel spoustu možností

nouzového přistání.

Nedaleko skupiny letitých dubů, asi sto yardů od

nejbližší cesty, leželo havarované letadlo. Při pádu

urazilo velké větve v koruně krajního dubu. Na cestě už

stálo jedno vozidlo, takže Algy zaparkoval za ním.

Vystoupil a vydal se ke skupince lidí, kteří zkoumali

vrak. Hned po několika krocích se na jeho tváři objevil

výraz překvapení až zděšení. Z letadla zůstala jenom

ohořelá kostra. Požár nezničil jenom letadlo, ale i keře a

trávu v nejbližším okolí. Takže Bigglesova úvaha o tom,

že k požáru nedošlo, nebyla správná. Usuzoval tak z

okamžité identifikace pilota. Oheň obvykle identifikaci

ztěžuje.

Skupina poblíž vraku sestávala z policisty, několika

místních zemědělských dělníků, tří malých chlapců a

100

muže v městských šatech, jenž cosi přikazoval seržantovi

RAF, s nímž zkoumal trosky.

Algy si domyslel, kdo je ten muž a ukázal mu svůj

policejní průkaz. Zeptal se, zda sem nebyl vyslán

ministerstvem letectví. Odpověď byla kladná. Algy svoji

přítomnost vysvětlil rutinní povinností letecké policie

pořizovat záznamy o všech haváriích. Chtěl se za každou

cenu vyhnout dlouhému vysvětlování svého skutečného

poslání.

„Pohled na trosky mě doslova šokoval,“ prohlásil.

„Vůbec jsem netušil, že došlo k požáru.“

„Proč se divíte?“

„Pilot byl identifikován velmi rychle. Oheň určení

totožnosti velice ztěžuje. Jak to, že ho tentokrát

identifikovali tak snadno?“

„Podle dokumentů, které měl v kapse.“

„Nerozumím.“

„Tělo nedopadlo na zem současně s letadlem.“

„A tak,“ řekl pomalu Algy.

„Našli ho tamhle,“ ukázal muž z ministerstva. Jeho

prst mířil nejméně třicet yardů od trosek.

Algy zvedl obočí: „Chcete říct, že mu selhal padák?“

„To ne. Padák neměl.“

„Pak tedy musel vyskočit.“

„Buď vyskočil nebo byl vymrštěn při nárazu letadla

na zem. Zdá se, že letoun při pádu přerazil větve toho

stromu,“ ukazoval ministerský inspektor.

Algy přikyvoval. „Co bylo příčinou smrti?“ zeptal

se.

„Mnohočetná zranění včetně zlomeného vazu.

Přesně to, co může člověka potkat, když padá z takové

výšky na zem.“

101

„Podařilo se vám zjistit něco, co by havárii

vysvětlilo?“

„Bohužel ne. Ani jsem neočekával, že najdu něco

zvláštního. V podobných případech bývá všechno

roztříštěno a spáleno. Zejména oheň se postará o většinu

důkazů.“

„Znám to,“ souhlasil Algy a hleděl na trosky trupu

letadla, jež leželo na zádech. Motor se vyrval ze svého

zakotvení a spočíval na konci brázdy, kterou v zemi

vyhloubil. Válce motoru se oddělily a ležely stranou.

Kapradí pod nimi bylo spálené na uhel. „Ty větve zřejmě

utrhl motor,“ poznamenal. „Nevím, která část kostry

letadla by to mohla způsobit.“

„O tom není pochyb,“ přitakával muž z ministerstva.

„Jenom mi stále není jasné, proč pilot vyskočil. A přitom

jsem si naprosto jist, že skočil. Kdyby totiž vypadl při

nárazu, musel by ležet blíž letadlu. Na druhé straně však

nezapomínejte, že tak zkušený pilot musel dobře vědět,

že nejlepší vyhlídky na přežití má, když zůstane na

sedadle, připoután pásy a nechá na letadle, aby zachytilo

nejhorší následky nárazu na zem.“

„Myslel jsem si to,“ prohlásil Algy. „Letadlo zřejmě

klesalo velmi rychle. Dokládá to síla, s níž urazilo kus

stromu. Kdyby zůstal na sedadle, mohl mít jakousi

naději. Když vyskočil, tak ji ztratil.“

„Pokud jde o mne, já jsem tady skončil,“ konstatoval

inspektor z ministerstva. „Vlastně jsem byl na odchodu,

už když jste přicházel. Takže půjdu.“ Rozloučil se a

spolu se svým pomocníkem se odebral ke svému vozu.

Algy si chvíli zamyšleně prohlížel vrak a pak šel k

policistovi. „Vy jste to tu našel?“ zeptal se.

102

„Ne. Pan Spriggs ohlásil nález a přivedl mne sem,“

Policista ukázal na jednoho z přihlížejících.

„Ví někdo, kdy se to vlastně stalo?“ ptal se Algy dál.

„Ne, ale muselo to být časně. Oheň toho stačil

vypálit hodně a na docela velké ploše. Spriggs říkal, že

tělo už bylo docela studené.“

Spriggs jim naslouchal a přidal se: „Je to tak, pane.

Vstával jsem mimořádně brzy a cestou okolo jsem z

dálky zahlédl temný kouř. Tak jsem se vydal tím

směrem, abych to zjistil.“

„A přitom jste našel tělo.“

„Několik minut jsem je neviděl. Až když jsem

odcházel, tak jsem přes ně skoro upadl. Pěkně mě to

vyděsilo, to mi věřte. Chudák to už měl za sebou.“

Algy obešel zbytky havarovaného letadla. V

okolním vzduchu se stále vznášel jakýsi těžko

definovatelný slabý pach kouře, i když po ohni už dávno

nebylo památky.

Přesně tak, jak trosky charakterizoval inspektor z

ministerstva, i Algy souhlasil, že z očouzené spleti

pokroucených kovových dílů je těžké odhadnout vlastní

příčinu havárie. Najednou se závanem větru ucítil zase

naplno už zmíněný pach kouře. Začichal jako policejní

pes. Věděl dobře, že každý, kdo jedenkrát ucítil pach

hořícího letadla, nikdy na tento vjem nezapomene. Zde

však bylo ve vzduchu cosi neobvyklého, jmého a cizího.

Algy cítil, že havarované trosky vydávají zvláštní těžké a

nasládlé aroma.

Obešel motor, jenž zachytil zřejmě první střet se

zemí, protože už před chvílí si všiml, že hlavní válec byl

doslova vyrván ze své polohy a ležel opodál spolu se

zbytky krytu. To nemohla způsobit měkká půda,

103

uvažoval Algy. Sotva to zapříčinila uražená větev

stromu. Nápadné bylo, že válce a jejich kryt nesly stopy

extrémního přehřátí. Proč byl motor tak rozžhaven? Byl

zcela čistě vypáčen ze svého ukotvení a ležel mimo

centrum ohně, kterým pak letadlo vzplálo. Dokonce i

válec ležící úplně mimo dosah plamenů vypadal, že

musel být vystaven účinku velmi vysoké teploty. Zbytky

oleje na stěně válce nebyly. Proč?

Algy se dopracoval k jedinému závěru. Motor byl

ještě před dopadem na zem rozžhaven do ruda. Nemohl

se do toho stavu dostat později, to je jasné. Hořel tedy

dříve než spadl. A musel se rozehřát velice rychle,

protože pilota pravděpodobně nic nevarovalo. Jinak by si

přece k nouzovému přistání vybral vhodnější místo.

Motor se tedy rychle přehřál a nakonec vzplanul,

přemýšlel Algy. To byla příčina havárie. Byla-li tato

teorie správná, vysvětlilo by to, proč Reverley ve

vzduchu vyskočil. Když měl v plamenech motor, dobře

věděl, že v okamžiku nárazu vzplane letadlo jako

pochodeň. Palivo z proděravělé nádrže nebo z utrženého

přívodu zaplaví vše a člověk v kabině nemá nejmenší

šanci. Tak proto tedy skákal. Cokoliv bylo lepší než jistá

smrt v plamenech. Algy si uvědomil, že za takových

okolností by jednal stejně.

Ustoupil pár kroků a začal posuzovat osudný let ze

všech možných aspektů. Odhadnout výšku letounu v

okamžiku katastrofy bylo obtížné. Způsob, jakým byly

větve poškozeného stromu uraženy, svědčil pro to, že

letadlo letělo ve směru od Gortonsu. To se dalo ovšem

očekávat. Nejzajímavější otázkou však zůstane, proč

vlastně motor vzplanul. Bez závažné příčiny se nic

takového nestává. Vzpomněl si na podivný pach a

104

přikročil k troskám, aby si oživil vzpomínku na ten

zvláštní čichový vjem. Ucítil ho opět.

105

Algy počkal až policista nasedne na jízdní kolo …

106

V jeho hlavě dozrávalo podezření. Rozhlížel se

kolem. Na místě tragédie stále zůstával policista, ostatní

přihlížející se rozešli po svých. Algy se dal do řeči se

strážníkem: „Je divné, že nikdo neslyšel třesk nárazu, ani

nespatřil oheň.“

„To máte tak, pane,“ vysvětloval rozvláčně muž v

uniformě. „Kdyby se to stalo po osmé, nebyl by v parku

určitě vůbec nikdo. Vůbec to celé vidím tak, že kdyby

tou dobou náhodou nešel po cestě do práce pan Spriggs,

nemuseli jsme se o neštěstí dovědět třeba celý týden.

Silnice je vzdálena několik mil. A i kdyby si někdo všiml

plamenů, pomyslel by si nejspíš, že hoří suchý porost. S

havárií letadla by určitě nikdo nepočítal.“

Algy přikyvoval: „Vy to zde hlídáte?“

„Ale ne. Jenom jsem zaskočil, kdyby snad někdo

něco potřeboval, dokud to dnes odpoledne nepřijdou

odklidit. Protože už nemůžu ničemu prospět, půjdu zase

domů a dám si v klidu oběd. Na shledanou, pane.“

„Na shledanou, konstáble.“

Algy počkal, až policista nasedne na jízdní kolo

opřené o nedaleký strom a popojede se po cestě. Pak se

dal do práce. Kapesním nožem seškrábal saze a

usazeninu z válce motoru a uložil vše do kapesníku. Na

konci zlomené výfukové trubky svůj manévr zopakoval.

Pak věnoval pozornost palivové nádrži, která prohořela.

Byla tam drobná usazenina, zjevně po hořící látce. Ta by

zde být neměla. Měla podobu černého poprašku a

nečinila dojem kovu. Nebylo to tedy nic takového, co

třeba po sobě může zanechat pájka nebo letování.

Opatrně složil kapesník a najednou ucítil v očích

odražené sluneční světlo. Vzhlédl a spatřil automobil.

107

Byl to černý daimler, jehož lak i okenní skla se v

dopadajících paprscích slunce leskly. Z vozu právě

vystupoval muž. Daimler byl k Algymu orientován

zboku, takže nemohl přečíst tabulku s číslem. Příjezd

daimlera nemohl být náhodný. Když muž přišel blíž,

napadlo Algyho, že zcela odpovídá Bigglesovu popisu

Laxtera. Přesně podle Bigglesova předpokladu už neměl

u krku vázanku RAF, ale modrou puntíkovanou kravatu.

Proč však přichází? Chce si zde prohlédnout něco

určitého, nebo ho sem přitahuje zvláštní nutkání, to, co

prý obvykle nutí vrahy vrátit se na místo činu? Ať je to

jakkoliv, samotná skutečnost, že se objevil, není jistě bez

významu.

Laxter přistoupil blíž. „To je tedy nadělení,“

prohodil.

„Vypadá to ošklivě,“ přikyvoval Algy. „Co jste to

prováděl, když jsem přijel?“

„Prováděl?“

„No, viděl jsem přece, že se přehrabujete v troskách.

Vy jste z ministerstva letectví?“

„Ne.“

„Čekal jsem, že zde najdu někoho od nich.“

Tak proto tedy sem přijel, pomyslel si Algy. Určitě

věřil, že se z kompetentních úst dozví, jestli havárii

skutečně považují za pouhou nehodu. Zeptal se proto:

„Hledáte ty lidi z ministerstva z nějakého důvodu?“

„Samozřejmě nikoliv.“

„Právě totiž odjeli.“

„Byli zde, když jste sem dorazil?“

„Ano.“

„Mají už jasno v tom, co se vlastně stalo?“

„Odkud to mám vědět?“

108

„Neříkali to?“

„Proč by měli mluvit zrovna se mnou?“

Laxter si Algyho důkladně prohlédl: „A co sem

přivádí vás?“

„Řekněme, že to byla hlavně zvědavost. A jak je to s

vámi? Proč jste tady vy?“

„Jel jsem napříč parkem a něco jsem zahlédl.

Zajímalo mě, co se tady stalo. Tak jsem zastavil a šel se

podívat zblízka.“

Algy se podíval pátravě: „Takže vy nevíte, že se zde

dnes ráno zřítilo letadlo?“

Laxter sebou škubl: „Dnes ráno?“

„Tak jest. Kdy jste se domníval, že se to stalo?

Včera večer?“ vyptával se Algy a pod vousy se

spokojeně usmíval svému prostému triku, který odhalil

Laxtera jako lháře. Teď bylo zřejmé, že o havárii věděl.

Protože rovněž musel vědět, že k ní došlo už v noci,

vyvedlo ho z míry, když Algy prohlásil, že se to stalo

ráno.

„Já – já nemám ani tušení, kdy se to mohlo stát,“

tvrdil Laxter.

Tak je to tedy, říkal si v duchu Algy. Tenhle Laxter

by chtěl zjistit, co se úředně uvádí o době havárie a též

jestli pád letadla nepovažují za něco jiného než jen za

pouhou nešťastnou náhodu. Zatvářil se tedy lhostejně a

prohodil: „Zdá se, že nikdo nic neviděl ani neslyšel.“

Laxter

vytáhl

tabatěrku

a

nabídl

Algymu:

„Cigaretu?“

„Děkuji, nebudu.“

„Předpokládám, že na ministerstvu letectví se

přikloní k názoru, že šlo o další nešťastnou náhodu,“

prohlásil Laxter.

109

„Pročpak myslíte?“ otázal se Algy nedbale.

„Co jiného by to mohlo být?“

„Letadla mohou padat i z jiných důvodů.“

„Třeba z jakých?“

Algy přímo cítil, jak v Laxterově pohledu narůstá

podezřívavost. Přesto však myšlenku dokončil: „Třeba to

byl následek sabotáže. Někdo mohl schválně něco

poškodit.“

„Jaký by to mělo smysl? Teroristé přece neútočí na

malá letadla.“ Laxterovy rty se roztáhly v nuceném

úsměvu. „Myslím si, že ten pilot za moc nestál, když

připustil, aby to dopadlo takhle.“

Algy nechal kritiku schopností mrtvého pilota bez

povšimnutí. V tu chvíli už věděl svoje. Však já ti povím

něco, o čem budeš mít možnost přemýšlet, řekl si v

duchu. Už nepochyboval, že Laxter musí být odpovědný

za tragédii austera. Právě proto se vrátil. To je jediné

logické vysvětlení.

„Naopak já jsem zase slyšel z mnoha stran, že to byl

mimořádně schopný pilot,“ řekl chladně.

„Jak si tím můžete být tak jist?“

„Byl to můj přítel.“

„Tak proto jste tady?“

„Je to jeden z důvodů.“

„A tak,“ odpověděl pomalu Laxter. Pokrčil rameny a

dodal: „Tentokrát se mu podařilo napáchat pěknou

paseku.“

„Tentokrát? Mluvíte jako byste ho znal, jako by to

byl nějaký jeho zvyk – havarovat.“

„Já a znát ho? Neslyšel jsem o něm dokud –“

„Dokud co?“

„Dokud jsem si nepřečetl noviny.“

110

„Letěl jste někdy v letadle?“ zeptal se Algy.

„To ne,“ lhal bez mrknutí Laxter.

„Pak mi dovolte, abych vám řekl,“ pokračoval Algy

odměřeně, „že čas od času nastane situace, kterou

nezvládne ani nejlepší pilot na světě.“

„Co tím chcete říci?“

„To, co říkám.“

„Vy – hm – naznačujete, že toto byl takový případ?“

„Velmi pravděpodobně byl.“

„Co vás vede k takovému názoru?“

Algy ukázal na trosky a pak na strom s uraženými

větvemi. „Vidíte totéž, co vidím já. Závěry si udělejte

sám.“

Na malý okamžik se zdálo, že se Laxterovou tváří

mihly starosti. Algyho slova zapůsobila. Pak muž

promluvil: „Dlouho jim identifikace netrvala, když

uvážíme, že muž uhořel.“

„Odkud víte, že uhořel?“

„Neuhořel snad?“

„Ne. Vyskočil, ale naneštěstí neměl padák. To byla

zřejmě jeho největší chyba.“

„Chyba?“

„Když jste letec, nikdy nedokážete odhadnout, co

všechno se stane. Jsou věci, s nimiž prostě nemůžete

počítat. Myslím, že Reverley nemohl ani pomyslet na to,

co se mu stane. S tím zřejmě budete souhlasit. Nebo se

mýlím?“

„Nemám ponětí, o čem mluvíte,“ odsekl Laxter.

Vracející se policista ukončil debatu, která se začala

přiostřovat. Laxter se podíval na hodinky a řekl: „Budu

muset jít.“

„Já půjdu taky,“ rozhodl se Algy.

111

Laxter kráčel svižně ke svému autu. Algy ho

následoval volným krokem a uvažoval, jestli neřekl

zbytečně mnoho. Možná, že ano, říkal si. Ale skutečnost,

že sem Laxter přijel, ho nanejvýš rozrušila. I kdyby nebyl

osobně odpovědný zaneštěstí, určitě věděl, kdo je za tím

vším. Záměrná porucha letadla, to samo o sobě stačilo.

Když si však Algy představil, že by ji měl provést jeden

letec druhému, začínal vidět rudě… Proč se Laxter díval

na hodinky? Měl nějakou schůzku? Algy si říkal, že tudy

mohla vést cesta k rozluštění hádanky.

V daimleru seděl uniformovaný řidič, zřejmě tentýž,

o němž se zmiňoval už Biggles. Laxter nastoupil dozadu

a limuzína se rozjela. Algy ji následoval ve velké

vzdálenosti. Přesně jak očekával, automobil před ním

zabočil doleva, aby se dostal na hlavní silnici. Potom ho

však překvapilo, že se nedal nahoru na úzkou cestu ke

Gortonsu, ale pokračoval rovně do Hertfordu.

Cílem cesty černého daimleru bylo místní nádraží.

Laxter vystoupil a spěchal do nádražní haly. To bylo

všechno,

co

potřeboval

Algy

vědět.

Laxter

pravděpodobně cestoval do Londýna. Daimler se otočil a

zamířil zpátky do Waterfordu. Bylo zřejmé, že se vrací

na Gortons.

Algy se už nepokoušel limuzínu sledovat. Dověděl

se toho dost, a tak se vydal po svých vlastních stopách na

místo, kde se měl setkat s Bertiem. Protože zmeškal

oběd, těšil se, že si dají alespoň dobrý čaj a nějakou

maličkost k jídlu. Bertie ho už čekal u stolku na trávníku

před kavárnou. Pochutnával si na dobrém venkovském

čaji, který mu samotnému taky moc chutnal. Když přišel

k příteli blíž, vypukl v nezadržitelný řehot.

112

„Co je zde k smíchu?“ zeptal se Bertie mrazivě a

mazal si dál džem na chléb s máslem.

„Pro všechno na světě, co jsi to vyváděl?“

„Hrál jsem si na schovávanou s párkem vlčáků a oni

mě přinutili, abych jim dělal kočku na stromě,“ prohlásil

s vážnou tváří Bertie. „Sedni si a ochutnej tady to čajové

pečivo. Já ti mezitím všechno povím.“

Algy mrkl na hodinky: „Výtečně. Zdá se, že jsme

všechno zvládli v předpokládaném čase… Mimochodem,

čí byli ti psi?“

„Carltonovi.“

„Viděl jsi ho?“

„Jestli jsem ho viděl? Báječně jsme si pokecali, víš?

Byl s ním i Chytrolín. Rozloučili jsme se jako nejlepší

kámoši.“ Bertie se zašklebil.

„To byla tedy po čertech úspěšná mise!“ zvolal s

obdivem Algy.

„No, snažil jsem se,“ utrousil Bertie. „A jak se vedlo

tobě?“

„Taky celkem dobře. Aspoň myslím. Potkal jsem

tam Laxtera.“

„Toho prokletého psa? Doufám, žes ho odpráskl.“

„To ne.“

„Myslím, že jsi to měl udělat.“

„Spíš mám pocit, že jsem mu poskytl látku k

přemýšlení.“

„To asi nestačí, milý příteli. Kdyby to bylo na mně,

postaral bych se, aby už nikdy víc nemyslel… Co říkáš

tomu máslu? Rozplývá se na jazyku… Nikde mi

nechutná tak jako na venkově!“

113

Laxter předkládá návrh

Vraťme se do hotelu v Gillingham Street, kde

Biggles s Gingerem nalezli Laxtera, jenž na ně čekal po

celou dobu, než se vrátili z letiště Gatwick.

Pokud Laxter přemýšlel o velké obálce, kterou

Biggles nesl, nedal to na sobě znát. Neřekl ani slovo,

když Biggles vysunul zásuvku jedné laciné skřínky, jimiž

byl pokoj zařízen a pohodil do ní obálku, jako by šlo o

bezvýznamnou věc. Na Bigglesovo vyzvání se posadil na

omšelou polstrovanou židli. Biggles a Ginger se usadili

na posteli.

Biggles si zapálil cigaretu. „Tak copak se děje,

pánové?“ zeptal se klidně.

„Předpokládám, že už víte o tom, že Reverley

zahynul při havárii,“ začal Laxter.

„Viděl jsem to v novinách,“ navázal Biggles. „Je

podivné, že se to stalo hned potom, co jsme s ním

hovořili.“

„Je to velice podivné. Avšak dobře víte, že se takové

věci stávají. Sám se cítím trochu odpovědný.“

„Jak to myslíte?“

„Jistě jste si domyslel, že mne byl navštívit a právě

se vracel, když se to stalo.“

„Nepřemýšlel jsem o tom. Čemu bych tím pomohl?

Chudák Rev je po smrti a žádné úvahy mu už život

nevrátí.“

„Přesně tak.“

„Kvůli tomu jste přišel za mnou?“

„Ne. Vyprávěl jste někomu, že jste nás spolu viděl?“

114

„Proč bych to dělal?“ ušklíbl se cynicky Biggles.

„Policie by se zajímala, co jsem dělal v Hertfordu.“

„Tušil jsem, že umíte držet jazyk za zuby,“ vydechl

s ulehčením Laxter.

„Teď předpokládám, že se konečně dovím, co vás ke

mně přivádí,“ řekl zkoumavě Biggles.

„Hned se k tomu dostanu. Vzpomínáte si na

rozhovor, jejž jsme vedli v hostinci v Hertfordu?“

„Velice přesně.“

„Rev se zmínil, že jste pilot. Nadhodil, že byste

třeba přijal práci.“

„Vzpomínám si.“

„Uvažujete o tom vážně?“

„Určitě uvažuji o tom, že se chci živit létáním.“

„Máte zkušenosti z nočních letů?“

„Poměrně hodně.“

„Doma nebo v cizině?“

„Obojí.“

„Létal jste i nad Francií?“

„Mnohokrát. Vyznám se tam dosti dobře.“

„Nedělal jste náhodou navaděče bombardérů?“

„Ne. Byl jsem u zvláštních leteckých služeb.“

„To znamená – vysazování špionů a podobné věci?“

„Ano.“

„Výtečně. Vy byste skutečně mohl být člověk,

jakého hledám.“

„Počkejte okamžik,“ řekl Biggles. „Nejsem si jist,

jestli vy jste člověk kterého hledám já.“

„Dobrá, tak poslouchejte,“ navázal Laxter. „Můj

návrh je prostý. Jsem ve spojení s význačným mužem ze

světa obchodu a financí. Působím u něj jako letecký

manažer. Nemohu ho zatím jmenovat, ale vám může být

115

jméno lhostejné. Je to muž mezinárodního formátu. Dělá

milionové obchody a objevuje se na titulních stránkách

novin. Však znáte novináře!“

„Dovedu si to představit.“

„Takže poslouchejte dobře. Můj šéf se nemůže ani

hnout, aniž by začal tisk přetřásat, co má za lubem. Už se

bojí telefonovat, protože má podezření, že jeho linky

odposlouchávají zvědové z kruhů okolo burzy. Nemůže

dělat spoustu věcí. Je to zkrátka daň za to, že je

milionářem.“

„Chápu.“

„Pojďme však dál. Aby se vyhnul obtěžování,

cestuje většinou letadlem. Nemůže samozřejmě používat

pravidelné linky, ale létá vlastním letadlem. Letecky

posílá i vzkazy a nabídky svým partnerům.“

„Vypadá to, že ho to musí stát dost peněz.“

„Nevadí! Pokaždé jde přece o miliony. Pro něj je to

pakatel.“

„A vy jste jeho pilot?“

„Býval jsem. Upřímně řečeno, když je nejhůř, ještě

tu a tam letím. Ale mám spoustu dalších povinností a

pokaždé se uvolnit nemůžu. To je důvod, který mě nutí

najít a najmout dalšího pilota.“

Biggles souhlasně přikývl: „Už rozumím. Zmiňovali

jste se o nějakém exkluzivním leteckém klubu. Tak to

aspoň říkal Reverley.“

„Ano. Pravděpodobně vás už tehdy napadlo, že klub

je jenom zástěrka. Pravdou je, že chceme všechno držet

pod pokličkou, ale potřebujeme zdůvodnit vlastnictví

letadla. Klub se k tomu hodí nejlíp.“

„Jaké je to letadlo?“

„Auster.“

116

„Jenom jeden?“

„To stačí. Víc nepotřebujeme.“

Biggles zadusil svoji cigaretu: „Nemýlím se, když

předpokládám, že jste tuto nabídku učinil už Billu

Reverleymu?“

„Nemýlíte se.“

„Znal jste ho?“

„Za války jsme byli u též jednotky.“

„Při našem posezení prohlásil, že já jsem člověk,

kterého hledáte. Soudím tedy, že se rozhodl vaši nabídku

nepřijmout.“

„Ano.“

„Proč? Nenabídl jste mu dost peněz?“

„Peněz by měl dostatek. Věděl jsem, kolik mu dávají

v South Wessexu a trochu jsme tu sumu nadsadili. V tom

však problém nebyl.“

„Tak co mu vadilo?“

„Nějak jsem se s ním nebyl schopen dohodnout na

detailech,“ povzdechl si Laxter. „Měl spoustu naivních

předsudků o pravidlech leteckého provozu, strach, že

přijde o pilotní licenci a tak dále.“

„Nerozumím vám.“

„Otevřeně řečeno, ta práce má své zvláštnosti. Když

můj šéf přistane na veřejném letišti, kdekdo ho pozná a

obchodní cesta má postaráno o publicitu a reklamu. To

už může klidně létat pravidelnými linkami leteckých

společností. Aby se těmto rizikům vyhnul, zařídil si

několik soukromých letišť. Tedy vlastně pouhých

přistávacích ploch výlučně pro svoji potřebu. Jak už jsem

říkal, ne vždycky tím letadlem cestuje. Často posílá

letecky své pokyny a určité dokumenty.“

„Jak často k tomu dochází?“

117

„Skutečně jednou za čas. Z toho důvodu byste neměl

pocit

řadového

zaměstnance.

Kdybychom

vás

potřebovali, vždycky bych včas zavolal. Jak vidíte, byl

byste placen takřka za nic. Pobíral byste stálý plat a navíc

prémii za každý let. Zjistil byste, že je to mnohem

bezpečnější, než riskovat pět let za mřížemi kvůli

smaragdu, z něhož se vyklube kousek zeleného sklíčka.

V takovém zaměstnání, jaké vám nabízím, jsou taky

drobná rizika, ale uvažte. Co vám mohou udělat?

Maximálně zaplatíte pětku pokuty za porušení předpisů.

Pro člověka, který je dobrý pilot a má přiměřené

zkušenosti, jsou to skutečně snadno vydělané peníze.“

„Odkud můžete vědět, že jsem dobrý pilot?“

„Pokud to řekl Reverley, je to pro mne berná

mince.“

„Z toho důvodu jste za mnou přišel?“

„Je to jeden z důvodů.“

„Můžu znát i druhý?“

„Podívejte… Stačí mi to, co vím o vašem úlovku

toho přívěsku a o historii falešného kamene. Je mi jasné,

že nebudete brát příliš vážně a doslovně ani pravidla

leteckého provozu. Zdůrazňuji, že je mi jedno, pokud

snad toho času nemáte v pořádku svoji pilotní licenci.“

„Můžete mne najmout sám nebo se musím setkat s

šéfem?“

„Mohu to s vámi dohodnout, ale on bude chtít s

vámi prohodit pár slov. Nedivte se, když bude občas na

vašem zadním sedadle.“

Biggles si zapálil další cigaretu: „To je pochopitelné.

Sám bych zatraceně uvažoval, než bych se svěřil

nějakému rychlokvašenému pilotovi nebo vyloženému

amatérovi… Ale vyjasněme si to celé už teď, na začátku.

118

Se mnou můžete mluvit na rovinu. Mě nemusíte

omračovat řečněním o finančníkovi a jeho kšeftech.

Zkrátka potřebujete čas od času dopravit přes kanál La

Manche člověka nebo nějaké krámy.“

„Vystihl jste to.“

„Dobrá. Kdy s tím začneme?“

„To vám teď nepovím. Rozhodl jste se to přijmout?“

„Ano, pokud mi to nabízíte. Nabídka mi vyhovuje.“

„Dobře. Dám vám vědět, jak se bude něco dít.“

Laxter pohlédl na hodinky. „Když jsme se dohodli,

musím teď ještě něco zařídit. Určitě se vám ozvu.“

„Výborně. Pokud je to vše, vyprovodím vás.“

Biggles kráčel s Laxterem ke dveřím, sledoval ho,

dokud nezašel za roh a vrátil se ke Gingerovi.

„Takže teď jsi na jejich výplatní pásce,“ ušklíbl se

Ginger.

„Však jsem si to přál! Celou dobu jsem o to usiloval.

Jedině tak se dostanu k šéfovi. Nakonec to bylo snazší,

než jsem původně předpokládal.“

„Ty mi někdy něco povídej o bruslení na tenkém

ledě,“ vzdychl Ginger. „Jestli teď přijdou na to, kdo

vlastně jsi, tak pomož ti pámbu! Nezaváhali ani na

okamžik, aby zlikvidovali Reverleye, když neudělal nic

víc, než že odmítl nabídku.“

„Zatím je to pouze náš předpoklad. Nepředbíhejme

událostem. Budeme moudřejší, až promluvíme s

Algym… Ale teď bychom už měli vyrazit. Trošku se už

opožďujeme a Algy by mohl být neklidný. Víš jak

vždycky vykřikuje, když se někdo opozdí. Ostatně – sám

jsem ho tak vychoval… Nevadí. Tu záležitost s Laxterem

jsem probrat musel. Vždyť to byla situace, o níž jsem

snil.“

119

„Mne ovšem zneklidňuje,“ řekl Ginger, „jestli

Laxter zahlédl na obálce ta úřední razítka – Služební – a

potom – Jen pro vnitřní potřebu. Pokud si toho všiml,

nevím, jak dlouho bude věřit tvé roli zločince.“

Biggles se zamračil: „Rozumím. Nejspíš bych neměl

nechávat obálku s fotografiemi jen tak v zásuvce. Jestli

zahlédl její záhlaví, mohl by někoho poslat, aby si

prohlédl obsah. Vezmu fotky k sobě a Algy je vezme

zpátky na letiště. Bude-li třeba, prohlédneme si je tam.“

Biggles vyňal svazek velkých fotografií a zabalil jej

do novinového papíru.

„Člověk nikdy neví,“ mrkl na svého společníka.

„Raději nenechám obálku prázdnou,“ mumlal si pro sebe

a rozhlížel se. „Podej mi tamhletu knížku, prosím tě,“

řekl potom Gingerovi. Vložil knihu do obálky a pečlivě

obojí uložil do původní zásuvky. „Tak a teď můžeme jít,“

prohlásil spokojeně.

S Algym a Bertiem se setkali přesně, jak bylo

domluveno. Oba tam už dávno byli a neklidně je

vyhlíželi.

„Máte zpoždění,“ hlásil Algy.

„Však máme taky důvod,“ odvětil Biggles.

„Co se přihodilo?“

„Když jsme se vrátili do hotelu, čekal tam na nás

Laxter.“

„Tak on spěchal za vámi,“ ťukl se do čela Algy.

„Viděl jsem ho, jak se žene v Hertfordu na vlak.“

Biggles se obrátil k Bertiemu: „Jak se dařilo tobě?

Vypadáš, jako by ses celou dobu plížil v hustých lesích.“

„Neplížil jsem se, kamaráde,“ upřesnil své konání

Bertie, „nýbrž jsem se hnal s větrem o závod. Šli po mně

dva rozzuření němečtí ovčáci. Ta banda je používá jako

120

hlídače. A jsou pěkně ostří. Koukej, mám skoro po

kalhotách.“

„Budeme se psy počítat,“ odpověděl vážně Biggles.

„Ale teď mi musíte podrobně vylíčit, co jste zjistili.

Začneme tebou, Bertie.“

Bertie potom souvisle vypověděl co zažil, i co zjistil.

„Teď zase ty, Algy. Jak jsi to zvládl?“ dotázal se

Biggles, jakmile Bertie skončil.

Algyho vyprávění bylo poněkud delší, protože

zahrnovalo i rozhovor s Laxterem a jeho podezření v

souvislosti s havárií. Biggles naslouchal velice pozorně a

ani jednou ho nepřerušil.

„Pokud ti dobře rozumím, myslíš, že to bylo

palivem,“ řekl na závěr.

„Za svou osobu bych to mohl podepsat.“

„Co mu podle tebe do paliva dali?“

„Řekl bych, že cukr.“

„Můžeš mít pravdu,“ souhlasil Biggles. „Cukr v

leteckém benzinu – to je prastará finta. Začali s tím už za

první světové války němečtí agenti, cvičení pro sabotáže.

Cukr je vždycky po ruce. Laxter to musí znát… Jaká to

musí být svině v lidské podobě, když je něco takového

schopen provést svému spolubojovníkovi z války! Cukr

do leteckého paliva! To je totéž, jako by umístil v letadle

časovanou bombu.“

„Budeme si to pamatovat,“ prohlásil zlověstně

Bertie.

„Celá záležitost se nám už začíná rýsovat,“ shrnul

vše Biggles. „Ve Scotland Yardu jsou šikovní chemici,

kteří udělají rozbor vzorků z tvého kapesníku, Algy. Ti si

s tím poradí. Nejraději bych si pohovořil s Gaskinem.

Věřím, že je ještě ve svém úřadě. Gingere, prosím tě,

121

skoč mu zavolat a zjisti to! Když se s ním spojíš, požádej

ho ať tam počká. Řekni mu, že mu něco posílám.“

Ginger se hned vrátil. „Je tam a čeká,“ hlásil.

„Výborně,“ řekl spokojeně. „Algy, zajeď k němu a

předej mu ty vzorky seškrábané z motoru, ať je předá k

laboratornímu prozkoumání. Řekni, že to spěchá. Rád

bych, abys mu dal i číslo toho daimlera. Že bych

potřeboval vědět všechno, co v souvislosti s ním zjistí.

Nakonec ho požádej, aby se svými zprávami zítra ráno

zajel na letiště Gatwick. Budu v místnostech řízení

leteckého provozu. Ať přijede, jak to nejdříve dokáže

stihnout. Můžeš mu už teď povědět, že jeho nápad o

účasti letadla v celé lupičské aféře byl naprosto správným

předpokladem. Určitě ho to podnítí k většímu spěchu…

A teď ty, Bertie. Nastal čas zjistit toho víc o té kryse

Laxterovi. Pokud si tak jenom dává říkat, nedovíme se

nic. Jestli však je to pravé jméno, zjistíš o něm vše ze

záznamů o službě, uložených na ministerstvu letectví.

Dej se do toho.

I my dva se uvidíme zítra ráno v Gatwicku. Tam si

popovídáme podrobněji… Jo, Bertie, mohl bys vzít s

sebou tady ty fotografie. Jsou to ty z dnešního rána. V

Gatwicku si je můžeme v klidu důkladně prohlédnout.“

Algy i Bertie vyrazili za svými úkoly.

„Kam teď?“ zeptal se Ginger Bigglese, když

osaměli.

„Uvažuji, že bychom mohli zaskočit do Stodoly a

podívat se, kdo tam vysedává,“ odpověděl Biggles.

„Jestli není Chytrolín na Gortonsu, bude ve Stodole a

naopak.“

„Co dělá na Gortonsu?“

122

„Nejspíš je tam potichu jako myška, dokud se

nevydá na další lup. Chápal bych jako běžnou věc, kdyby

spěchal na Gortons po akci, tedy s kořistí. Protože však

se tam zdržuje i celou dobu před další loupeží, to svědčí

pro myšlenku, že všechny loupeže jsou organizovány

Carltonem z Gortonsu. Norman a Chytrolín jsou s ním v

čilém kontaktu, možná i další. Carlton a jeho partner ve

Francii, to budou klíčové osoby.“

„Laxter se s tebou spojí, jakmile se bude chystat

další loupež klenotů.“

„To předpokládám.“

„A co potom uděláš?“

„Budu muset do toho jít. Ale to probereme později.

Teď se mrkneme, co nového ve Stodole.“

Vydali se k zastávace nejbližšího autobusu, jenž jel

směrem k vyhlášené restauraci.

Bylo ještě hodně brzy a lokál byl poloprázdný. U

barového pultu však nad svým drinkem tiše vysedával

Norman. Z dalších známých firem zahlédli Špinavce. Ten

však vypadl, sotva je zahlédl.

„Je vám líp?“ zeptal se Biggles Normana.

„Jsem v pořádku,“ zavrčel Norman.

Biggles se nepouštěl do konverzace. Objednal

nezbytné pití a přinesl je k jejich obvyklému stolu.

„Rád bych věděl, kam mířil ten rošťák Špinavec,“

mručel pro sebe. „Obvykle je zde po celý večer… Vůbec

to vypadá, že se zde nic neděje. Asi půjdeme taky.“

Zdrželi se sotva půlhodinu a cestou do hotelu se

navečeřeli v jedné z mnoha levných hospůdek, jimiž

Soho oplývá.

123

Ve svém pokoji v hotelu potom Biggles zničehonic

vyskočil, jako by si právě na něco vzpomněl. Vytáhl

zásuvku, v níž schoval obálku.

„Měli jsme návštěvu,“ oznámil tiše.

„Myslíš –“

124

Z dalších známých firem zahlédli Špinavce. Ten však vypadl,

sotva je spatřil.

125

„Někdo si tu obálku prohlížel. Uložil jsem ji

opatrně. Teď ležela v úplně jiné poloze. Vím, o čem

mluvím.“

„Laxter?“

„To si nemyslím. Pochybuji, že by takovou práci

dělal osobně. Určitě má na to svého člověka, specialistu

na vloupání do bytů.“

„Špinavce? Vzpomeň si, jak vyrazil, jen co jsme

vešli do Stodoly. Nezapomeň, že má na tebe pifku!“

„Sotva by to mohl být právě on.“

„A proč ne?“

„Pokud je mi známo, zrovna on nemá ani tušení, kde

bydlíme.“

„Netrvalo by mu dlouho, aby to zjistil.“

„Jaký zájem by měl o obsah obálky?“

„Vždyť sem nemusel přijít kvůli obálce. Třeba šel

po penězích. Viděl tě onehdy s dvěma sty liber. I když jsi

je dal Normanovi, mohl bys zde mít další peníze, ne?“

„Doufám, že se nemýlíš,“ řekl Biggles zlehka,

„protože jestli mu někdo dal naši adresu a poslal ho sem s

naprosto přesným úkolem, pak to bylo jenom z jediného

důvodu. Laxter se o obálku zajímá daleko víc, než dal

najevo. Ještěže mne napadlo vzít fotografie pryč.

Ukazuje se, že opatrnosti nikdy nezbývá. Záleží na každé

maličkosti. Na úplných maličkostech ztroskotávají i velcí

lumpové. My nesmíme připustit, aby se nám něco

takového přihodilo v našem současném pátrání… Teď

ale musíme jít spát. Zítra budeme mít plné ruce práce.“

126

Novinky pro inspektora Gaskina

Následujícího rána si Biggles s Gingerem vyzvedli z

garáže svůj vlastní vůz a vydali se na letiště, kde spěchali

do místností, odkud byl řízen letový provoz. Už před

sedmou byli naši přátelé v kompletní sestavě.

Algy dorazil o něco dříve než Bertie. Vyřizoval, že

inspektor Gaskin slíbil přijít, jak jen to bude možné.

Přinesl letecké fotografie Gortonsu. Dokud nedorazil z

ministerstva letectví Bertie a rovněž inspektor Gaskin,

všichni tři studovali snímky zvětšovacím sklem. Avšak

ani lupa neodhalila nic, co by už předtím nevěděli.

Biggles však zdůrazňoval, že fotky se jim ještě budou

hodit, pokud budou muset naplánovat akci přímo v sídle

zločinců.

Potom se objevil Bertie s informacemi z

ministerstva. „Není toho nějak extra moc,“ hlásil. „Laxter

je podle všeho obyčejný darebák. Sloužil sice s

Reverleym u stejné jednotky, ale už tam míval všelijaké

problémy. To však ještě nebylo to nejhorší. Před pěti lety

ovšem to trochu přehnal a byl pohnán před soud. Tam ho

málem odsoudili za nepovolený let do zahraničí v letadle,

které patřilo vládní letce. Působil tehdy na základně jako

instruktor. Letěl na stroji značky tiger moth.“

„Co se tehdy vlastně stalo?“

„Vím jenom, co vypověděl. Opustil britský vzdušný

prostor. V šestitisícové výšce byl vítr okolo padesáti mil

za hodinu. Přistál prý proto, aby vůbec zjistil, kam se

dostal. Ke svému překvapení zjistil, že byl už nad

127

evropskou pevninou. Tak to vysvětlil a oni vysvětlení

přijali.“

„Hm… hm. Pěkná báchorka,“ mumlal si pod vousy

Biggles. „Zajímalo by mě, co vlastně bylo tenkrát ve

hře… A proč vůbec odešel z armády?“

„Propustili ho na hodinu. Zpronevěřil peníze svých

kolegů – důstojníků a snažil se to všelijak zfalšovat v

papírech… Reverley byl už tehdy dlouho mimo činnou

službu a zřejmě se o tom nikdy nedověděl.“

Biggles přikývl: „Je mi dokonale jasné, že o tom

nemohl mít ani potuchy, protože jinak by mu už Laxter

nestál ani za jediné slovo. Rev byl rovný chlap. O

Laxterovi jsem od počátku neměl iluze. Nedivím se, že

má výhrady vůči RAF. Největší darebáci křičí ze všech

nejvíc, když je stihne trest.“

Podívali se pak spolu ještě jednou na všechny

fotografie. Bertie jim zvolna předváděl všechno, co měl

možnost předtím vidět na vlastní oči zblízka. Inspektor

Gaskin si rozvážně nacpal dýmku a pokyvoval hlavou:

„Vidíte, že jsem měl dobrý nos…“

„Začíná se to tak rýsovat,“ souhlasil Biggles.

„Jste na správné stopě, že ano?“

„Začalo přihořívat a zdá se, že brzy bude zatraceně

moc hořet,“ konstatoval Biggles. „Pozval jsem vás sem z

několika důvodů. Jednak nás tady nikdo nemůže vidět

pospolu, což je dobré. Dále pak vám chci podrobně

vylíčit současný stav našeho pátrání. Můžeme potřebovat

vaši radu a určitě budeme potřebovat vaši pomoc.

Posaďte se s námi. Co říkali vaši lidé v laboratoři na tu

seškrábanou spáleninu?“

„Podívali se na to. Co jste čekal?“

„Cukr. Říkali jsme si, že v benzinu mohl být cukr.“

128

„Měli jste pravdu. O tom už není pochyb.“

„Víte, odkud ten vzorek pochází?“

„Algy mi to pověděl. Řekl mi všechno o sídle

zvaném Gortons a co se přihodilo při havárii.“

„Takže je vám už jasné, že Reverley byl zavražděn,

bez ohledu na to, že ho nezabil nůž ani kulka. Vražda

zůstane vraždou.“

„Je zde ale přece jen značný rozdíl.“

„Jak to?“

„Když vrah použije zbraň, hledá policie vražedný

nástroj. Dříve či později se najde a slouží jako důkaz.

Pátrat po cukru dost dobře nemůžeme.“

„Byla to vražda. Žádný pilot si nenasype do nádrže

cukr.“

„Jak chcete dokázat, kdo ho tam nasypal? Když

Reverley opustil letiště, kde byl zaměstnán, nikomu

neřekl, kam se vydá. I ten nejgeniálnější policista zde

musí být v koncích… Těžko prokážete, že přistál v

Gortonsu. I kdybychom to prokázali, moc by nám to

nepomohlo. Jediné, co dokážeme, je, že havárii patrně

způsobil oheň, jenž byl důsledkem přítomnosti cukru v

palivu.“

„Udělal to určitě někdo z té bandy z Gortonsu.

Vzpomeňte si přece, že jsem potkal Reverleye s

Laxterem.“

„Jistě. To máme na zřeteli. Ovšem koho obviníme z

toho činu? Podle britských právních norem přece nemůže

státní žalobce obvinit celý gang. Vraždu spáchal jedinec.

Musíte vědět, kdo to udělal a musíte být schopen to

dokázat.“

„Cukr byl v nějaké plechovce a ta tam dosud bude i

s otisky prstů,“ napadlo Gingera.

129

„Co z toho? Řeknou, že tímhle cukrem si denně

sladí čaj. Co chcete namítnout? Čaj si připravuje každý…

Takhle je nedopadneme. Známe vrahy, kteří běhají na

svobodě a dělají na nás dlouhý nos. Mohou to dělat

beztrestně, protože my jim nemůžeme nic dokázat.“

„Rozumím,“ ozval se Biggles. „Šel bych na to

ovšem jinak. Snad by se mohlo podařit obvinit je

všechny z něčeho jiného a pak možná jeden z nich se

bude chtít zachránit na úkor ostatních. A začne

vypovídat…“

Gaskin si zamračeně čistil dýmku. Po chvíli

zareagoval: „To by se mohlo podařit, ale zatím je to

jenom teoretická možnost. Jediné, z čeho je dnes

můžeme obvinit, je vlastně jenom administrativní

přestupek. Provozují neregistrovaný letecký klub. Nemají

licenci.“

„A co víte o tom daimleru?“ napadlo Bigglese. „Už

jste ho prověřili?“

„Ano, ale moc daleko nás to nepřivedlo. Vůz vlastní

pan Eustace Carlton. Všechny papíry i pojistka zní na

jeho jméno. Ten člověk mě enormně zajímá. Mohl by to

být někdo úplně nový. Nevěřím tomu však. Zná všechny

významné zloděje klenotů. To musí být někdo z branže, o

kom jsme už někdy slyšeli. Napadla mě jména tří mužů.

Kterýkoliv z nich by to mohl být. O žádném z nich jsme

už hodně dlouho neslyšeli. Bertie, jak vlastně vypadá?“

Bertie muže podobně popsal. „A má lehký přízvuk

jako cizinec,“ řekl na závěr.

„Cizí přízvuk, říkáte?“ cpal si Gaskin soustředěně

svoji dýmku. „Nevšiml jste si náhodou, jestli nemá každé

oko jinak zbarvené?“

„To ne.“

130

„Hm… Může mu být okolo šedesátky, říkáte?“

„Tak nějak.“

„Nemá na bradě malou jizvu?“

„To vám nepovím. Plnovous bradu zakrývá.“

„Samozřejmě. Plnovous. Ani jeden ze tří mužů;

které bych mohl tipovat, dřív nikdy plnovous nenosil. To

však nic neznamená. Myslím, že pan Carlton bude patřit

mezi moje staré známé. Někde bude mít určitě policejní

záznam, jinak by se okolo něj nemotalo tolik gaunerů.

Oni k němu musí mít důvěru.“ Gaskin bubnoval prsty na

desku stolu. Bylo vidět, že intenzivně vzpomíná. „Bertie,

vzpomeňte si, jak ten člověk vypadá. Třeba by nám

nějaká maličkost pomohla.“

„Teď si uvědomuji,“ odpověděl Bertie, „že určitě

prodělal nějaké zranění pravé ruky.“

Gaskin zpozorněl. Jeho prsty přestaly bubnovat:

„Řekněte to ještě jednou!“

„Říkal jsem, že měl pochroumanou pravou ruku.“

Gaskinovy se zaleskly oči: „Nechcete snad náhodou

říci, že vašemu příteli s plnovousem chybí na pravé ruce

malíček nebo alespoň jeho větší část?“

„Přesně tak. Váš popis tomu odpovídá,“ přikyvoval

Bertie.

„Kůži v obličeji má takovou našedlou, se spoustou

vrásek. Váčky pod očima. Úzký, hubený obličej, vpadlé

tváře. Dělá dojem, jako by byl nemocný.“

„Skutečně! Toto je popis muže, s nímž jsem se

setkal,“ potvrzoval Bertie.

„Podržte mě!“ vykřikl vzrušeně jindy tak bohorovně

klidný Gaskin. „Musí to tedy být on. Na světě přece

nemohou být dva úplně stejní lupiči klenotů. Výtečně,

výtečně!!!“

131

„Nějak vás to překvapilo, inspektore,“ prohodil

Biggles.

„Překvapilo? To je příliš slabé slovo. Jsem z toho

vyvedený z míry. Náš starý dobrý Hrabě je znovu na

scéně. Minule nás tedy dokonale převezl. Už bylo po

něm a teď se najednou vynoří.“

„Jak to myslíte, že bylo po něm a teď se vynořil?“

„Jak to říkám. Zemřel a byl pohřben. Aspoň nás o

tom dokázali přesvědčit. Prý srdeční selhání…“

„Kdo vás o tom přesvědčil?“

„Francouzská policie. Byli mu v patách a on se

snažil uniknout do Itálie horskými stezkami. Doprovázeli

ho dva jeho věrní osobní strážci. Ti se později vrátili a

vypověděli do policejného protokolu, že se jim cestou

starý muž zhroutil a krátce na to zemřel. Věrohodně

popsali srdeční záchvat. Znělo to pravděpodobně, protože

bylo všeobecně známo, že má slabé srdce. Všechny nás

to docela potěšilo, protože ten darebák byl po celá léta

naší noční můrou… Takže nás měl hezky dlouho za

blázny. Pěkně jsme naletěli.“

„Zdá se, že toho ptáčka dobře znáte. Kdo to vlastně

je?“ zeptal se Biggles.

„Že ho znám? Toho zná policie poloviny Evropy a

celých Spojených států. Je to jeden z nejobratnějších

lupičů klenotů, které kdy země nosila. Pak měl takový

nepříjemný pracovní úraz. Když se pokoušel dostat do

bankovního trezoru, vybuchl mu detonátor v ruce. Byl na

tom chvíli dost špatně a musel potom poněkud změnit

styl.“

„Jaké je národnosti?“

„Myslím, že zrovna to nikdo neví přesně. Celý život

je na cestách. Je doma v Kalifornii, stejně jako na

132

Riviéře, ve Švýcarsku nebo v Anglii. Mluví mnoha

jazyky jako domorodec.“

„Pátráte po něm v souvislosti s určitým případem?“

„Teď ne. Kdy si jsme ho zatkli a byl obviněn z

loupeže. Proklouzl nám mezi prsty díky falešnému alibi.

Na evropské pevnině je však stále na seznamu hledaných

osob. Znamená to, že po zatčení bychom ho vydali.

Nejraději bych ho však sebral kvůli té poslední sérii

krádeží. Měli bychom se čím chlubit, to vám, povím…

Jeví se mi to tak, že zmrzačenou rukou už nemohl

pracovat osobně, tak začal zloděje organizovat. Oni

přinášejí úlovek a on jej propašuje na pevninu… Rány

boží! To je aspoň zpráva!“

„Tak se podívejme na toho vašeho Hraběte blíž,“

navrhl Biggles. „Protože Chytrolín s ním zůstává, nejspíš

se chystá další loupež. Taky to dotvrzuje Laxterova snaha

najít nového pilota. Hrabě bude muset uloupené věci

okamžitě dopravit přes kanál La Manche. Je-li Gortons

hlavním stanem zločinců, pak je prakticky jisté, že

loupeže plánuje a řídí Hrabě.“

„Pochopitelně. Ten člověk má v branži celoživotní

zkušenosti.“

„V jeho štábu musí být i Norman a patřil tam i

Kamínek Stoneways.“

„Všechno souhlasí. Když jsme Kamínka sbalili, byl

zrovna na cestě na Gortons. Ještě, že se mu to nepodařilo.

Je to ovšem parádní úkryt. Myslím, že bychom ho nikdy

nenašli.“

„Laxter mu mohl umožnit odletět ze země,“ doplnil

Biggles. Gaskin už zase sahal pro svůj váček s tabákem:

„Vidíte, kam až jsme se to dostali. Tak mluvte. Udělám,

co budete chtít.“

133

„Situace je taková,“ ozval se Biggles, „že můžu

kdykoliv očekávat pozvání na Gortons. Stane se to

samozřejmě až tehdy, když bude připraven balíček s

klenoty, který bude třeba letecky dopravit někam do

ciziny.“

„Vy chcete jít na Gortons?“

„Samozřejmě.“

Gaskin se zamračil: „Nelíbí se mi váš nápad

navštívit ten zatracený dům. Jestli vaši totožnost odhalí,

nevyjdete odsud živý. Nemyslete si, že se budou dvakrát

rozmýšlet. Viděl jste přece, co udělali Reverleymu. Tak

budou jednat s každým, kdo ví příliš mnoho.“

Biggles se rozesmál: „Přece se nevzdám právě teď,

když se nám může podařit posbírat všechna vajíčka do

jednoho košíku. Chudák Reverley nepočítal s možností,

že bude čelit lidem schopným všeho. Já s tím počítám.“

„Ke všem čertům,“ vykřikl Gaskin, „to byste tedy

měl!“

„Jakmile se dovím, že bych měl jít na Gortons, ozvu

se vám. Budu rád, když budou vaši lidé nablízku pro

případ, že bych se dostal do průšvihu.“

„Jak ovšem poznám, že jste v průšvihu?“

Biggles sáhl po cigaretě: „No, to už nechám na vás.“

„Zní to ohromně,“ vrčel Gaskin. „Když tam

vpadneme příliš brzy, celá naše připravená akce se

zhroutí. Pokud však budeme na místě příliš pozdě –“

„Tak tam budete zkrátka pozdě,“ přerušil ho

Biggles. „Já to riziko podstupuji vědomě. Nedělejte si z

toho těžkou hlavu. Je to jediná možnost a my jí musíme

využít. Zkrátka jdu do toho.“

„Nelíbí se mi to.“

134

„Zatím se tím nezabývejte,“ uzavřel úvahy Biggles.

„Toho času nemůžeme podniknout nic. Nyní je na tahu

druhá strana. Nechám vám snímky z Gortonsu, ať máte

představu, jak to tam vypadá. Jakmile se mi ozve Laxter,

bude to znamenat, že se někam poletí. Jinými slovy, že

došlo k další loupeži a bude zapotřebí lup přesunout do

Francie. Laxter nepředpokládá, že já vím něco o

Gortonsu. Očekávám tedy, že pro mne pošle do Londýna

vůz, nebo že mě daimler vyzvedne u nádraží v

Hertfordu.“

„No tak budeme čekat na další loupež.“

„Já to tak aspoň vidím. Kdybyste provedli razii na

Gortonsu dřív, nenajdete tam vůbec nic, to si pište. Oni

tam určitě nepřechovávají nic ani o minutu déle, než je

nezbytně nutné.“

„Opravdu se vydáte na Gortons, když pro vás

pošlou?“

„Jistě. O to přece už dlouho usiluji.“

„Dobrá. Pojedete na Gortons. Co se bude dít dál?“

„To se bude odvíjet podle toho, co vlastně budou po

mně chtít. Jestli mě třeba vyzvou, abych někam dopravil

balík, tak vám dám vědět, nebo třeba přistanu na

nejbližším letišti a odtud vás vyrozumím. Na vás bude,

co potom podniknete.“

Inspektor potahoval z dýmky: „Nedovedu si

představit,

že

klenoty

svěří

zrovna

vám.

Pravděpodobnější je, že budete mít na palubě pasažéra.

Povezete buď samotného Carltona nebo někoho z jeho

lidí.“

„To by mohlo věci dost zkomplikovat. Už jenom

třeba proto, že se cíl svého letu můžu dovědět až ve

135

vzduchu. Věřím ovšem, že jsem schopen zvládnout i

takovou situaci.“

Přerušil je Bertie: „Člověk, kterého povezeš nebo

ten, který tě bude čekat na druhé straně, může být v

rádiovém spojení s Gortonsem. Nezapomeň, že jsem tě

upozorňoval na tu neobvykle velkou anténu na

Gortonsu.“

„Poslouchejte, nebudeme si to přece komplikovat,“

shrnul své úvahy Gaskin. „Jakmile se vám ozve Laxter,

musíte mi zatelefonovat nebo se prostě nějak ozvat. Když

budu vědět, že jste uvnitř, nechám celé místo obklíčit

policejní jednotkou a pak ho vybereme. Nakradené věci

tam budou, jinak by přece pro vás neposlali. Nezbytné

důkazy si tam najdeme sami.“

„Má to přece jenom háček.“

„Jakýpak?“

„Budou moci být obviněni jenom z loupeže nebo z

přechovávání odcizených věcí.“

„Nerozumím.“

„Chtěl bych je pohnat před soud pro vraždu

Reverleye. Nerad bych, aby tomu unikli. Jedna věc je

ukrást skříňku se šperky ženě, která má zřejmě víc peněz

než rozumu. Chladnokrevně zbavit života muže, který se

provinil jenom tím, že se odmítl spolčit s darebáky, to je

už něco docela jiného.“

„Už jsem vám jednou řekl, že nemáme šanci dokázat

jim vraždu, ledaže by jeden z nich začal vypovídat proti

ostatním,“ ozval se znovu inspektor. „Zločin se stal a

tento konkrétní zločin se opakovat nebude. Je ovšem

možné, že se o něco velmi podobného pokusí a terčem

budete tentokrát vy.“

136

„Sotva by zapálili své vlastní letadlo. Letadla jsou

dost drahá. Nezapomínejte, že Reverley letěl vlastním.“

„Pokud uvažujete o razii, inspektore,“ vložil se do

hovoru Bertie, „nezapomeňte na ty zabijácké psy.“

„Nezapomenu,“ zareagoval stručně Gaskin.

Chvíli ještě diskutovali, ale vlastně říkali stále

jinými slovy totéž. Jakmile bude Biggles kontaktován, dá

jim vědět. Pokud by došlo k loupeži klenotů, bude

vyhlášena pohotovost. Gaskin sebere své muže a potáhne

na Gortons. Obklíčí sídlo a na daný signál vpadnou

dovnitř a zatknou ty, kteří se budou chystat odletět. Buď

bude mít ukradené šperky u sebe Biggles nebo jeho

pasažér. Inspektor bude stále ve střehu. Algy a Bertie

budou ve dne k dispozici v bytě nebo v úřadovně letecké

policie ve Scotland Yardu.

Biggles rozhodl, že se budou pravidelně setkávat na

obvyklém místě na nádraží Victoria vždycky v sedm

hodin. Tam si vymění novinky a názory na vývoj situace.

Potom se účastníci schůzky rozešli a každý šel svou

cestou.

Biggles a Ginger se vrátili do hotelu s tím, že budou

čekat na to, až se jejich muž ozve. Laxter jim zřejmě

napřed odněkud zatelefonuje, že se pro ně zastaví. A tím

vlastně by to všechno mělo začít.

137

Past

Skutečnost, že plán nevyšel, měla celou řadu příčin.

Už to, že Biggles mluvil stále jenom o tom, že nikdo

nemůže potřebovat jeho služby dříve, než dojde k další

loupeži, se ukázalo jako mylný předpoklad. Vypadalo to

tak jednoduše. On se to dozví jako první, dá signál a celá

mašinérie se dá do pohybu. Pak začne tažení na Gortons.

Znělo to sice pravděpodobně, ale i tak to nakonec

bylo slabým místem celého plánu. Totiž představa, že

Laxter nezavítá do hotelu jen tak zničehonic, ale že se

napřed musí ohlásit. Jak jinak by se ujistil, že je Biggles

doma? Biggles s tím počítal najisto. Laxter zatelefonuje a

potom se zastaví v hotelu na Gillingham Street nebo si dá

s Bigglesem schůzku někde jinde ve městě nebo třeba na

nádraží v Hertfordu. Tam přece dojel i Norman, když

putoval na Gortons.

Nic z toho se však ve skutečnosti nestalo.

Pět minut před sedmou sahal Biggles po svém

klobouku. Právě vyrážel na krátkou procházku k nádraží

Victoria, kde ho očekávali Algy a Bertie. Ginger vyhlédl

z okna a stačil mu povědět jenom to, že na ulici zrovna

zastavil černý daimler.

Biggles stačil říct jedinou větu: „Doufám, že

nepředpokládá, že s ním pojedu hned teď.“ Pak se ozvalo

zaklepání na dveře a vstoupil Laxter.

„Výtečně,“ řekl spokojeně. „Jsme připraveni.“

„Vy možná, já ale nejsem,“ protestoval Biggles.

„Proč jste mi neoznámil, že přijdete?“

„Neměl jsem čas.“

138

„Pak tedy máte štěstí, že jste nás vůbec zastihl,“

prohlásil Biggles. „Ještě pár minut a byli bychom pryč.“

„Vzal jsem na sebe to riziko,“ pokrčil rameny

Laxter. „Kdyby jste tu nebyl, podíval bych se do

Stodoly.“

„Proč myslíte, že bych šel do Stodoly?“

„Někdo mi to našeptal do ouška, příteli… Není to

snad vaše oblíbené místo? Ale nechme toho plácání a

pojďme k věci. Chce vás vidět šéf.“

„Teď?“

„Jistě, právě teď.“

„Není tedy na místě, abyste mi řekl něco o šéfovi?“

„Všechno se včas dovíte.“

„Kam pojedeme?“

„To uvidíte.“

„Jak se tam dostaneme?“

„Mám před dveřmi auto. Přestaňte se vyptávat.

Všechny odpovědi se dovíte postupně. Hlavně si

pospěšte.“

„Měl byste mi dát čas, abych si sbalil zavazadlo.“

„Moc toho nebudete potřebovat.“

„Neměl jsem na mysli, že si budu balit lodní kufr,“

odsekl Biggles, „ale obvykle nikam nevyjíždím na noc

bez svých obvyklých maličkostí. Jsem na to zvyklý.

Kdyby jste mi dal vědět, že přijdete, už dávno jsem mohl

být připraven.“

Daleko dřív, než tento rozhovor skončil, bylo

Gingerovi jasné, že jejich plán je ohrožen. Že dokonce

může skončit v troskách, protože tento vývoj událostí

nikdo

neočekával.

Všechno

bylo

založeno

na

předpokladu, že Algy i Gaskin budou přesně vědět, kdy

se Biggles vydá do Gortonsu. Nyní se ukázalo, že

139

Biggles nebude mít čas na to, aby je informoval. Nebude-

li chtít riskovat Laxterovo podezření, bude mu muset

vyhovět okamžitě. Je zřejmé, že Laxter se rozhoduje bez

velkých příprav a nečeká na příští loupež klenotů.

„Co bude s mým přítelem?“ zeptal se Biggles a

ukázal směrem ke Gingerovi.

„Nejlepší bude, když půjde s námi. Určitě budete

chtít být spolu. Možná pro něj najdeme nějakou práci.

Tam, kam pojedeme, je spousta místa.“

Gingera to příliš nepřekvapilo. Laxter chtěl, aby

zůstali pohromadě. Bylo zřejmé proč. Jevilo se to tak, že

ho chce mít pod dohledem, protože jinak by mohl jít

třeba do Stodoly a leccos nežádoucího prozradit. Později

si Ginger vyčítal, jak bylo možné, že ho nenapadl

skutečný důvod Laxterova rozhodnutí. Protože však v tu

chvíli Biggles neodporoval, souhlasil i Ginger a

bezeslova si sbalil pár svých osobních věcí. Musel pro ně

zajít do svého pokoje a chvíli si pohrával s myšlenkou, že

zaskočí k telefonu pod schodištěm. Byl připraven

riskovat. Ve chvíli, kdy vyhlédl z pokoje na chodbu, však

spatřil Laxtera stojícího ve dveřích Bigglesova pokoje.

Ginger nevěděl, jestli tam postává náhodou nebo proto,

aby na Gingera dohlédl. V každém případě to však

zmařilo myšlenku na telefonování. Laxter by mu jistě

nebránil sestoupit k telefonu, slyšel by však každé jeho

slovo.

„Tak pospěšte si,“ volal netrpělivě Laxter. „Proč se

tak loudáte? Nechci zde trávit zbytek noci.“

„Vždyť už jsem hotov,“ odpovídal Biggles. „K čemu

ten šílený spěch?“ dodal trochu nazlobeně. Laxter však

neodpověděl.

140

Sestoupili po schodišti a prošli hotelovou halou na

ulici, kde se usadili na zadním sedadle daimlera. Laxter

se posadil vedle řidiče. Když se vůz rozjel, pohlédl

Ginger na hodinky. Bylo už sedm dvacet. Algy a Bertie

se už určitě podivují, co zavinilo jejich zpoždění.

Brzy bylo naprosto jisté, že jedou směrem na

Gortons, protože se dali nejkratší cestou na Great North

Road. Pak projeli Hatfieldem a zabočili doprava na

silnici vedoucí do Hertfordu. O cíli jejich cesty už

nemohlo být pochyb.

Byla to podivná jízda. Laxter mlčel jako zařezaný.

Biggles se o konverzaci pokusil jenom jednou. Zeptal se

Laxtera, proč dělá z cesty takovou tajuplnou záležitost.

Laxter odpověděl něco v tom smyslu, že na místě bude

spousta času k povídání.

Jestli chtěli cestu doopravdy utajit, říkal si Ginger,

tak jak je možné, že je nechali, aby se klidně dívali, kudy

jedou. Ale ani v tomto případě ho správná odpověď

nenapadla. Hlavu mu ovládla myšlenka, že teď se ocitli v

situaci, kdy budou muset jednat na vlastní pěst a

nemohou spoléhat na pomoc ostatních. Oni je

samozřejmě budou postrádat. Ale sotva uhodnou, kde se

nacházejí, zejména když neuslyší o žádné nové loupeži

klenotů. Nejspíš se ani nebudou vzdalovat od telefonu,

aby nepropásli Bigglesův signál.

Ginger skutečně nebyl nijak mimořádně vyveden z

míry. Starosti mu dělalo hlavně to, že zůstal na všechno s

Bigglesem sám. Co když dojde k loupeži klenotů dnes v

noci? Protože Gaskin neví o ničem, policisté Gortons

neobklíčí…

Auto profičelo Waterfordem a odbočilo na cestu

vedoucí do kopce. Za několik minut potom projelo mezi

141

rododendrony k sídlu Gortons. Zastavili před hlavním

vstupem do domu. Laxter vyskočil a zvesela prohodil:

„Tak jsme tady.“

V jeho slovech zazněla jakási úleva a Gingerovi se

to najednou nelíbilo.

„Račte dál,“ řekl Laxter a dal jim ve dveřích

přednost.

Odložili si klobouky na věšák v hale. Laxter

vykročil jako první a naši přátelé ho následovali. Otevřel

dveře na konci haly a řekl jenom: „A teď se seznamte s

šéfem.“ V jeho hlase zazněl zřetelný výsměšný tón.

Potom za nimi dveře zavřel.

V křesle u krbu seděl muž s plnovousem. Odpovídal

Bertieho popisu člověka, jenž si říkal Carlton. Inspektor

Gaskin o něm mluvil jako o Hraběti.

Uvítal je s úsměvem: „Buďte nám vítán, drahý

inspektore Bigglesworthi. Je nám všem skutečně

obrovským potěšením, že vás můžeme na tomto

skromném sídle osobně uvítat. Jak záhy uvidíte, uchystali

jsme na vaši počest takovou malou domácí oslavu.“ Muž

vystupoval společensky uhlazeně a naprosto suverénně.

Ginger najednou ucítil, že mu někdo přitiskl na záda

nějaký malý předmět. Nemusel se ani otáčet, aby

pochopil, co to je. Vedle něj stál Biggles. Tomu na záda

mířil černou pistolí Laxter. V zrcadle nad krbem Ginger

zahlédl, že jeho vlastním ozbrojeným strážcem je kapesní

zloděj Špinavec.

Pomalu si prohlédl místnost. Byla zařízena stylově,

zčásti jako obývací pokoj, zčásti jako knihovna. Podél

zdí se v pravidelných rozestupech shromáždilo několik

mužů – Chytrolín, Gus Norman, Černej a ještě dva muži,

jejichž fotografie si Ginger matně pamatoval z početné

142

sbírky inspektora Gaskina. Spolu s Laxterem a

Špinavcem tvořili uvítací uvítací výbor. Jejich tváře však

měly zlověstně zamračený výraz. Ginger cítil, že mu z

kapsy vytahují pistoli a podobně se vedlo i Bigglesovi.

Ani jeden z nich neprotestoval, protože za těchto

okolností byl odpor zhola zbytečný. Gingera jenom

napadlo, jaký parádní úlovek mohl v této místnosti čekat

inspektora Gaskina.

„Tak copak nám povíte?“ ozval se Hrabě.

„Mám něco povědět? Nemám toho mnoho, co bych

vám případně řekl. Snad jen to, že jsem nikdy neviděl

lepší sbírku kriminálníků pod jednou střechou. Můžete

říkat, co se vám zlíbí, ale mojí povinností je upozornit

vás, že cokoliv řeknete, může být použito proti vám.“

„Děkujeme za varování, ale je docela zbytečné,“

odpověděl Hrabě a vybral si z kazety na stole drahý

doutník. „Nepopíráte tedy, že jste amatérský detektiv,

kterého toho času zaměstnává Scotland Yard.“

Biggles se zatvářil rozhořčeně: „Nejste vůči mně

objektivní. Myslím, že toho času mě už zainteresovaní

lidé považují za profesionála.“

„Obávám se, že právě při této příležitosti jste se

zrovna profesionálně nechoval,“ zareagoval Hrabě

káravě. „To však teď není podstatné. Chci vám sdělit, že

jste mi způsobil značné potíže a připravil mi nečekaná

vydání.“

„To je pak to hlavní,“ odpověděl Biggles. „Jsem

opravdu rád, že jsem aspoň v něčem uspěl. Vaše

současné potíže a ztráty jsou docela nepatrné ve srovnání

s těmi, jež vás zanedlouho čekají.“

„Nesmíte si tak fandit, můj optimistický příteli, nebo

budete šeredně zklamán,“ ozval se Hrabě ostrým hlasem.

143

„Zdá se mi, že situaci tak docela nechápete. Všechny

vaše šance a naděje jsou už minulostí. Proč myslíte, že

jsem vás sem nechal přivézt?“

„Čekám, že mi to povíte.“

„S radostí, protože zítra touto dobou už budu daleko

odtud a z tohoto domu toho moc nezbude. Lituji toho, ale

není jiné řešení. Ani z vás už mnoho nezbude.“

„Zdá se, že se chystáte uspořádat ohňostroj přímo v

domě. To jsou asi vámi zmíněné finanční ztráty,“ ozval

se Biggles. „Připadá mi to barbarské zničit všechen ten

krásný nábytek. Musel stát spoustu peněz.“

„To teď nehraje roli,“ odpověděl Hrabě. „Není můj.

Já jsem si to tady pronajal i se zařízením. Jsem však na

něco trochu zvědavý a věřím, že vy moji zvědavost

uspokojíte. Rád bych se poučil z vlastních chyb a bojím

se, že jsem se nějakých musel dopustit. Řekněte mi, co

vás vedlo k tomu, že jste začal podezřívat můj malý

letecký klub? Lépe řečeno, že jste zjistil, že můj aeroklub

je ve skutečnosti něčím jiným?“

„To je dlouhá historie, ale všechno začalo malým

kouskem zeleného skla,“ prohlásil Biggles. „A nyní vy

řekněte mně, co vás vedlo k myšlence, že já jsem ve

skutečnosti někdo jiný?“

„Bylo to prosté. Nezdálo se mi, že chlapíkovi

jménem Walls říkají všeobecně Biggles. Začal jsem se

trochu vyptávat a podezření se začalo potvrzovat, když

můj spolupracovník pan Laxter uviděl ve vašich rukou

úřední obálku používanou orgány britské vlády.“

„Byla to ode mne nedbalost,“ připustil Biggles.

„V konečném důsledku to znamenalo pro obě

zúčastněné strany ztráty,“ konstatoval Hrabě. „Vaše

setkání s Laxterem a Reverleyem bylo začátkem všeho.

144

Já jsem se dověděl vaše jméno a vy jste se dověděl o

mém klubu. Vzešla z toho škoda pro nás oba.“

„Sotva to však byl dostatečný důvod k zavraždění

Reverleye,“ řekl chladně Biggles.

Hrabě vytřeštil oči: „Vy jste to tedy vypátral! Jste

obratný. Byl to Laxterův nápad a mně připadal

vynikající. Navíc jsem jinou možnost neviděl. Reverley

měl ve zvyku moc mluvit. To byla jeho velká chyba. Vy

jste zase příliš zvídavý. To je zase vaše velká chyba.

Máte ještě nějaké pochybnosti o tom, proč jsem vás sem

nechal přivézt?“

„Z pohledu našeho rozhovoru už nemám žádné

pochyby. Ale víte, co říkávají angličtí farmáři? Nepočítej

své slepice předčasně! Je snazší poukazovat na chyby

jiných lidí, než vidět ty, jichž jsme se dopustili sami.“

Hrabě se usmál: „Která chyba by to měla být?“

„Ta nejvíce rozšířená. Ješitnost. Podívejte se na tu

sešlost tady. Svolal jste si celý gang jenom proto, abyste

se jim předvedl, jaký jste úžasný šéf. Jenom dejte pozor,

ať nešlápnete vedle.“

„Jste na velikánském omylu,“ vpadl mu nezdvořile

do řeči Hrabě. „Svolal jsem je z docela jiného důvodu.

Zůstanou v této zemi jako moji externí spolupracovníci.

Já ji opustím, protože zdejší počasí mi vůbec nesvědčí. A

nebudu ji opouštět s prázdnými kapsami, za to vám

ručím. Skoro lituji, že vám nemůžu povědět víc, ale pro

klid duše všech zúčastněných to tak bude lepší. Zítra

večer nastane čas loučení, tento dům shoří do základů a

moji přátelé se rozejdou do všech stran. Mimochodem –

vy budete v tom domě. Nejbližší hasičský sbor je v

Hertfordu a myslím, že to sem budou mít trochu z ruky.

Je to jednoduchý plán, ale účinný. Však uvidíte sám. Já

145

věřím v jednoduché věci. Čím složitější je plán, tím vyšší

je pravděpodobnost, že selže. Chtěl byste snad ještě něco

říci?“

„Vůbec nic. Řekl jste mi všechno, co jsem si přál

vědět.“

„V tom případě není důvodu, abychom pokračovali

v této výměně lichotek a za sebe vám přeji klidnou noc.“

Hrabě udělal gesto, že návštěvníky propouští.

Pod namířenými zbraněmi byli Biggles s Gingerem

odvedeni do zadní části domu. Někdo otevřel dveře.

„Jděte dolů,“ nařídil Laxter. „Ať nezakopnete na

schodech,“ dodal s úsměškem.

Ginger následoval po schodech Bigglese. Sestoupili

do sklepních prostor. Dveře, jimiž nahoře vstoupili, se

hlučně přibouchly. Slyšeli, jak se v zámku otočil klíč.

Biggles cvakl svým benzinovým zapalovačem a

rozhlédl se v mihotavém světle plamínku.

Ginger se pohledem ujistil, že se ocitli ve vinném

sklepě, neboť zahlédl police s přihrádkami na lahve vína.

Sem tam ležely v přihrádkách i plné láhve. O zeď se

opíralo několik prázdných starých beden. Nikde žádné

okno, žádná možnost kontaktu s vnějším světem. Ginger

následoval Bigglesova příkladu a posadil se též na jednu

prázdnou bednu.

Biggles zhasl zapalovač. Zřejmě chtěl šetřit

benzinem.

„No jo,“ prohodil klidně. „Nechali jsme se vlákat do

pasti. Vkročili jsme do ní oběma nohama. Nevím, jestli

sis toho povšiml, ale stalo se to mockrát i těm

nejvýznamnějším mužům dějin. Je to obyčejně prosté.

Vymyslíš skvělý plán a pamatuješ na všechny možné

situace. Potom se však stane právě ta jediná věc, na

146

kterou jsi nemyslel. Jako by ti osud chtěl nakonec ukázat,

že nejsi zase takový borec, jak sis myslel.“

„Jenom se nezačni obviňovat,“ ozval se Ginger.

„Musím,“ pokračoval Biggles. „Stačilo udělat jedno

jediné opatření a já jsem na to nepomyslel. Vždyť mě

mohlo napadnout, že se stane něco podobného. Bývalo

by to tak prosté. Kdybych řekl Gaskinovi, že nás má

hledat na Gortonsu, pokud se bude zdát, že jsme beze

stopy zmizeli, měli bychom určitou naději. Já jsem to

však neudělal.“

„Přijdou na to i bez tebe,“ ujišťoval ho horlivě

Ginger.

„Možná… Ale kdy? Už vědí, že jsme zmizeli.

Budou se však bát sem vpadnout, aby nepřekazili můj

plán.

Nemůžeme čekat, že si dokáží představit naši

současnou situaci.“

„Myslíš,

že

Hrabě

vykoná

všechno,

čím

vyhrožoval?“

„O tom nesmíš pochybovat ani na chvíli. Přesně jak

řekl, je to jednoduché a účinné zároveň. Myslím, že

všechno už běží jako na drátkách. Vidím to docela

zřetelně. Banda uskuteční ještě několik vloupaček a

ukořistí spoustu vytipovaných šperků. Všechen lup

shromáždí tady. Hrabě jim zaplatí a on s Laxterem coby

pilotem odletí do Francie. Ti jeho darebáci se v Anglii

stáhnou do připravených úkrytů… Moje nepředstavitelná

hloupost spočívala v tom, že jsem nevěřil, že pro mne

mohou poslat dřív, než bude zapotřebí letět s kořistí přes

kanál La Manche. Založil jsem na tom svůj plán.

Dodatečně je snadné odhalit chyby. Měl jsem však

počítat s možností, že Laxter dorazí do hotelu a odveze

147

nás pryč, aniž bychom stačili odeslat vzkaz nebo

telefonovat. Byl jsem si jist, že bude napřed telefonovat a

vyzve mě, abych se připravil. Už to, že nakonec

postupoval právě takto, mělo vzbudit mé podezření. A

byly zde další podivné okolnosti.“

„Které myslíš?“

„Trval na tom, že musíš se mnou.“

„Bylo to divné, máš pravdu. Nedovedl jsem si

představit k čemu mě potřebuje.“

„Odpověď nás měla napadnout hned. Nemohl

potřebovat, abys někomu sdělil, že mě vyzvedl a ve

spěchu odvezl. Mělo mě to trknout, jak na nás hartusil.“

„I kdybys však udělal určitá opatření, stejně by jsi s

ním odjel. Já tě znám,“ odporoval trochu Ginger.

„Možná. Nebyl bych však takový hlupák, abych

odjel, aniž bych o tom podal zprávu. Ať by se to

Laxterovi líbilo nebo ne, našel bych si záminku, abych ho

opustil, nebo aby ho prostě opustil jeden z nás dvou a

informoval ostatní. Takhle jsme mu bez odporu vklouzli

do pasti jako nejhloupější ryby do sítě. Ale darmo o tom

pořád mluvit… Jsme zkrátka tady a musíme se

rozhodnout, co budeme dělat. Přitom dobře vím, že moc

toho asi dělat nemůžeme. Hrabě nebude tak omezený,

aby nás zavřel na místě, odkud by se dalo nějakým

způsobem uniknout, byť by to byl způsob sebevíc

krkolomný a nepravděpodobný. Musíme se však přesto

rozhlédnout.“

V mihotavém světle Bigglesova zapalovače prošli

pomalu celou prostorou svého vězení. Stačila jim necelá

minuta k tomu, aby si potvrdili Bigglesův první dojem.

Stěny byly ze silných cihel natřených na bílo. Nikde

žádná větrací šachta ani ventilátor.

148

Biggles prohodil: „Cesta odtud existuje. Zřejmě je

jenom jedna a vede těmi dveřmi nahoře.“

Vystoupili po schodech a prohlédli si dveře. Byly

dřevěné a zřejmě pocházely z doby, kdy se stavební

firmy ještě nenaučily šetřit. Biggles zjistil, že dřevo je

sice poměrně měkké, ale že dveře mají několikanásobně

větší tloušťku, než je teď u podobných dveří zvykem.

Zámek byl ze železa, vypadal velmi masivně a starobyle.

Řemeslníci tehdy dělali věci, které vydržely celou

věčnost.

Biggles se sklonil ke klíčové dírce. „Klíč nechali v

zámku,“ hlásil.

149

Biggles se sklonil ke klíčové dírce.

150

„Jestli uvažuješ o stařičkém triku, že ho postrčíme až

vypadne na kus papíru, který potom pod dveřmi

vtáhneme dovnitř, tak tě můžu upozornit, že to dneska

nevyjde,“ zažertoval hořce Ginger. „Klíč je obrovský a

dveře dole dokonale přiléhají. Je mi to jasné. Nikdy jsme

neměli dovolit, aby nás sem strčili.“

„Jak jsi tomu chtěl zabránit?“ zeptal se Biggles

sarkastickým tónem.

„Měli jsme začít bojovat už nahoře.“

„V tom případě už bys touto dobou patrně ležel na

podlaze a v těle bys měl spoustu ošklivých malých dírek.

Nemysli si, že mě to taky nenapadlo. Neměli jsme však

šanci. Bylo jich osm a všichni určitě měli nějakou zbraň.

Laxter už jednu vraždu spáchal. Nedělalo by mu zvláštní

potíže v tom pokračovat. Nyní jsme aspoň naživu, což mi

vyhovuje o něco víc. Dokud chodíš po vlastních, může se

ještě přihodit všelicos. Mrtvému je docela fuk, co se

přihodí. Pojďme se mrknout na ty dveře.“

Podrobně je prohlíželi.

„Šlo by vyřezat díru, kterou by se protáhla paže,“

navrhl. „Bohužel by to trvalo skoro týden, než bychom to

zvládli našimi nástroji.“

„My máme nástroje?“

„Perořízek a skleněné střepy. Rozbitou lahví se dají

dělat divy, pokud má člověk spoustu času. My máme sice

lahví dostatek, ale času zatraceně málo. Problémem by

bylo i to, že každý, kdo by šel kolem, by musel naše

šramocení slyšet.“

„Nic tím však nemůžeme ztratit,“ odporoval Ginger.

„Jestli někdo z nich otevře dveře, dostane lahví přes

hlavu.“ Pak znovu zahartusil: „Raději budu něco dělat,

než abych tady seděl a čekal na zítřek.“

151

„Tak do toho,“ vybídl ho Biggles. „Dej pozor při

rozbíjení lahví. Nemáme zde nic k ošetřování úrazů.“

„Označ mi na dveřích, kde si myslíš, že je pro to

nejvhodnější místo,“ žádal Ginger.

Biggles tak učinil. „Budeš muset pracovat potmě,“

řekl potom. „Můj zapalovač by dlouho nevydržel.“

Ginger se dal do práce. Vydržel to bez přestání

hodinu. Když se potom podívali na výsledek, nalezli o

něco hlubší škrábanec.

„Bojím se, že budeš mít pravdu,“ řekl znechuceně.

„Nemá to smysl. Potřebovali bychom mít k dispozici asi

tolik dní, jako máme hodin.“

„Myslel jsem, že na to taky přijdeš,“ řekl Biggles.

„Mohli bychom se na ně vrhnout, jakmile otevřou

dveře,“ navrhoval zoufalý Ginger.

„Míníš, pokud vůbec budou ty zatracené dveře

otvírat,“ upřesnil Biggles. „Osobně si tím nejsem tak

docela jist. Pokud chtějí zapálit celý dům, proč by měli

otevírat dveře do sklepa?“

Oba se odmlčeli.

152

Přátelé nezahálí

Kdyby Biggles a Ginger o tom věděli, cítili by se

hned lépe. Algy a Bertie totiž jejich osud tušili.

Přinejmenším měli dobrý důvod předpokládat, kde se

zdržují. A přišli na to způsobem docela přirozeným.

Dostavili se na schůzku, kterou Biggles svolal na

sedm hodin do bufetu na nádraží Victoria. Dostavili se na

ni však v obrovském spěchu a doslova na poslední chvíli.

Zdržel je hustý londýnský provoz. Protože však znali

Bigglesovu přesnost, spěchali ze všech sil. Biggles

čekání nenáviděl, a proto se choval vždycky tak, aby ani

ostatní nemuseli čekat na něj. Věděli, že zpozdit se o dvě

minuty znamená vysloužit si Bigglesovu zamračenou

tvář. A právě tato až nepřirozená přesnost za všech

okolností se stala příčinou toho, co následovalo.

Rozhlíželi se překvapeně, protože nespatřili ani

Bigglese, ani Gingera. Věděli, že Biggles chodí všude

spíš o pět minut dřív než o minutu později. Nemohli však

udělat nic jiného, než se posadit a dívat se ke vchodu.

Uplynulo pět minut a nikdo se neobjevil. Algy

poznamenal: „To se mi na Bigglese nezdá. Něco se

muselo přihodit. Říkal přece, že budou čekat v hotelu,

jestli se Laxter nepokusí navázat kontakt. Nepadlo ani

slovo o tom, že by snad měli dělat něco jiného.“

Uplynulo dalších pět minut. „Snad přece jenom

nezapomněl?“ strachoval se Bertie.

„Neříkej mi takové nesmysly,“ zvýšil hlas Algy.

153

„Copak se stalo, že by někdy na něco zapomněl? Víš

o nějaké schůzce, kterou nedodržel? Já ne! Něco se

semlelo. Jinak by tu dávno byl.“

„Kdyby se rozhodl udělat něco, co by ho případně

mohlo zdržet, určitě by nám dal včas vědět,“ přidal se

Bertie.

„Jak by nám dal vědět?“

„Mohl by nám třeba nechat vzkaz v hotelu, protože

mu muselo být jasné, že se tam zastavíme, když se

nesetkáme.“

„Ano, něco takového udělat mohl,“ přitakal Algy.

„Nemám tam zaskočit?“

„Dejme mu ještě pět minut. Nerad bych způsobil

nějaké zmatky.“

Čas se pomalu vlekl. Algy se znovu podíval na

hodiny v nádražní hale. „Sedm patnáct,“ řekl udiveně.

„Už to tak vypadá, že opravdu nepřijde. Bertie, teď už

nezbývá, než abys zaskočil do hotelu pro případný vzkaz.

Za pár minut můžeš být zpátky. Já zde zatím počkám pro

případ, že by se přece jenom objevili.“

„Už letím,“ volal Bertie v poklusu.

Za malý okamžik se přiřítil zpátky.

„Tos to zvládl do hotelu tak rychle?“ ptal se s

údivem Algy, aniž vyčkal, co mu řekne Bertie.

„Nedostal jsem se až do hotelu,“ odpověděl Bertie.

„Nebylo to totiž vůbec zapotřebí. Představ si, že jsem je

viděl. Zatřepalo to se mnou, to ti teda povím. Na chvíli

jsem ztratil řeč.“

„Kde jsi je viděl?“

„Seděli v černém daimleru s podezřelým chlapíkem.

Mohl by to být právě ten Laxter. Seděl na předním

sedadle vedle řidiče a Biggles s Gingerem vzadu.“

154

Algy vypadal zaraženě: „Tak co se vlastně stalo?“

„Dostal jsem se na roh Gillingham Street, když se

černý daimler pomalu blížil k hlavní silnici. Když jsem si

uvědomil, že je to opravdu daimler, mrkl jsem na jeho

tabulku s poznávací značkou. Byli to oni. Podíval jsem se

dovnitř a poznal jsem Bigglese i Gingera.“

„Vypadali, že je přinutili odjet proti jejich vůli?“

„Ani v nejmenším. Vůz jel v tu chvíli tak pomalu, že

by z něj dokázali i vyskočit, pokud by jim hrozilo

nebezpečí.“

„Spatřili tě?“

„Myslím, že ne. Dívali se dopředu, jako by sledovali

cestu. Je to nějaké podivné, že?“

„Na můj vkus až příliš.“

„Co s tím tedy uděláme, kamaráde?“

Algy okamžitě přemýšlel. Pak řekl: „Zatím si

nejsem jist, co si mám o tom myslet. Ale rozhodné to na

mne dělá dojem, že začíná rozhodující střetnutí.“

„Biggles přece ví, že tu čekáme. Proč nám nedal

zprávu?“

„Na to je zřejmě jednoduchá odpověď. Určitě jenom

proto, že na to prostě neměl čas. Nerozumím však tomu,

že ho vyzvedli přesto, že zatím k žádné další loupeži

klenotů nedošlo. Proč to? Laxter se dostavil v autě.

Určitě předem netelefonoval, jinak by přece Biggles

našel nějaký způsob, aby nás informoval. Laxter podle

všeho rovnou přijel a zastihl ho nepřipraveného. Proč ale

ten spěch, když nedošlo k loupeži?“

„Třeba ho Laxter bere na Gortons jenom proto, aby

ho představil šéfovi. Tedy tomu muži, co si říká Hrabě.“

Algy souhlasně přikývl: „To by mohla být

nejpravděpodobnější odpověď. Je-li tomu tak, Laxter ho

155

přiveze i zpátky. Biggles si určitě nedá ujít příležitost,

aby se s Hrabětem seznámil. Pak je zde ovšem další

možnost. Co uděláme, když ho Laxter zpátky

nepřiveze?“

Bertie pokrčil rameny: „Na to se mne neptej. Vím

jenom tolik, že Biggles počítal s cestou na Gortons jedině

v tom případě, že k tomu bude důvod. Na příklad krádež

klenotů. Teď je ovšem pryč a mně se zdá, že plán

dohovořený s Gaskinem ztroskotal.“

„Obávám se, že se nemýlíš.“

„Musíme se rozhodnout, co uděláme. Pojedeme na

Gortons za nimi?“

„Já doopravdy nevím,“ odpověděl Algy. „Jestli

bychom se objevili na Gortonsu, mohli bychom způsobit

zmatky. Položme si otázku, co bychom tam mohli udělat.

Sedět na místě a hledět na dům?“

„Kdyby startovalo letadlo, zaslechli bychom to.“

„Na to bychom ovšem mohli čekat i několik dní.

Rád bych znal názor inspektora Gaskina. On bude

rozhodně vědět víc a taky bude muset dospět k nějakému

závěru, co dělat.“ Algy se zvedl.

„Chceš Gaskinovi zavolat do úřadu?“

„Ne. Budeme tam stejně rychle osobně. Měli

bychom ho ještě zastihnout. Pospěš si!“

Zastavili první taxík a dorazili do inspektorovy

pracovny ve chvíli, kdy se začal chystat k odchodu.

„Vítám vás oba,“ zvolal přátelsky. „Něco se stalo?“

„Biggles a Ginger jedou v daimleru na Gortons.“

„Jak se to přihodilo?“

Algy mu vysvětlil situaci. Nakonec se nedočkavě

zeptal: „Stala se nějaká další loupež šperků?“

156

„Nebylo nám zatím hlášeno vůbec nic. Ani naši

informátoři nic nezaslechli. Jeví se mi to ovšem tak, že se

k nějaké takové akci schyluje, protože jinak by tam přece

netahali Bigglese. Ledaže snad…“

„Ledaže co?“

„No myslím i na to, že mohli odhalit, kdo vlastně ve

skutečnosti je.“

Algyho zamrazilo: „O tom jsem neuvažoval. I kdyby

se to stalo, tak tomu pořád nerozumím. Pokud znají jeho

totožnost, bude Gortons snad posledním místem na světě,

kam by ho dobrovolně přivedli, ne?“

„Bylo by to ovšem ideální místo, kdyby chtěli

Bigglese a případně i Gingera zlikvidovat.“

„To se přece neodváží!“

„Myslíte? Zapomínáte na Reverleye. Taky věděl

příliš mnoho.“

„Co navrhujete? Musíme přece jednat!“

Gaskin se pohodlně usadil a začal si klidně nacpávat

dýmku. „Jenom ne žádný spěch,“ radil rozvážně. „Jsem

toho názoru, že o vás dvou Hrabě neví. Laxter nemá ani

tušení, že jste ho viděli, jak odváží Bigglese a Gingera z

Gillingham Street. Nikdo z bandy neví, že pracujete ruku

v ruce se mnou. Takže i kdyby odhalili Bigglesovu

skutečnou totožnost, pomyslí si, že jejich pozice je

neotřesitelně pevná, protože ho mají ve své moci.“

„Ovšem potom budou také schopni všeho,“

nesouhlasil Algy.

„Mají-li pocit bezpečí, budou se chovat bezstarostně

a nebudou mimořádně ostražití. Řeknu vám, co mi hlásili

moji muži. Směrem na Hertford odjel Gus Norman a taky

Černej a jeho parta. Někam zmizel i Špinavec. To o

157

něčem svědčí. Cítím to v kostech. Něco velkého se

chystá.“

„Je to jisté, že všichni ti darebáci odjeli právě tam?“

Inspektor se smutně usmál: „V mém povolání se

nesmíte spokojit jenom s vlastním párem očí. Já je

všechny sleduji bez ohledu na to, že celou akci řídil

Biggles.“

„Máte je pořád pod dohledem?“

„To je celkem slabé slovo. Můj muž je trvale

umístěn za živým plotem naproti vjezdu na Gortons. Má

krátkovlnnou vysílačku. Pokud se mi neozývá, vím, že

celá sešlost gaunerů je stále v domě. Jakmile někdo vyjde

ven, budu to vědět.“

„Vyrazí-li někam pryč z Gortonsu, předpokládáte, že

půjdou za svým zlodějským řemeslem?“

„Tak jest.“

„Váš člověk by měl tedy vědět i to, jestli na Gortons

přijeli Biggles a Ginger,“ vpadl mu do řeči Bertie.

„Nemohl bych na to přísahat. Pokud přijedou ve

dne, snad. Sotva ale může za tmy rozeznat osoby v autě.

Zatím mi hlásil, že daimler s Laxterem vyjel z Gortonsu.

Podruhé se neozval. Až se daimler vrátí, určitě se to

dovím.“

„Chcete je všechny pozatýkat, když vyjdou ven?“

zeptal se Algy.

„Ne.“

„Proč ne, proboha?“

„Nemá smysl je sebrat dřív, než něco provedou.

Navíc by se nám to ani nemuselo podařit. Tahle sebranka

se tam dokonale vyzná a rozprchne se všelijakými

postranními cestami. Na to bych ani nepomýšlel, dostat

158

je venku. Moje představa počítá s tím, že odvedou svoji

zlodějskou práci.

Počkáme, až se vrátí na Gortons s úlovkem a teprve

potom je polapíme včetně Hraběte. Vždyť já chci

dopadnout především jeho. Toho doposud záhadného

překupníka, který byl příčinou mých bezesných nocí.

Kdybych zatkl jenom ty ostatní, třeba hned po práci v

Londýně, zůstal by Hrabě čistý. Neměl bych proti němu

nic, ledaže by někdo z bandy začal proti němu vypovídat.

Na to ovšem nemohu spoléhat. Tak to tedy prr! Já

chci dostat Hraběte i s lupem, ať už v domě nebo v

letadle. Tak to chápe i Biggles a drží se našeho plánu,

pokud může… Jestli bude letadlo startovat, vpadneme

dovnitř, ať už bude na palubě či nikoliv.“

„Co když letadlo neodletí?“

„Pak se pokusíme přiblížit k domu.“ Vtom se mu

ozvala vysílačka. Byla slyšet velice slabě. Sklonil hlavu a

soustředěně naslouchal. „Je to tady,“ řekl spokojeně.

„Daimler se vrátil a přivezl na Gortons návštěvu. My už

o ní víme.“

„Bigglese a Gingera.“

„Koho jiného? To byl zrovna tak asi čas, kdy mohli

dorazit. Jeli tedy přímou cestou na Gortons. Přátelé,

řekněte, co máte v úmyslu dělat?“

„Já jsem připraven dělat, co bude třeba, ale musím

se přiznat, že si dělám starosti o Bigglese a Gingera.“

„Domníváte se, že byste měli vyrazit na Gortons a

způsobit tam trochu rozruchu s cílem nakonec nějak s

pomocí Bigglese a Gingera všechny polapit?“

„To by způsobilo asi víc škody než užitku,“ připustil

Algy.

159

„Tak vidíte,“ přikývl inspektor. „Povím vám, co si

myslím já. Jakmile někdo z členů bandy opustí Gortons,

budu to vědět. Nechme tedy všechno prozatím v klidu,

dokud se to nestane. Potom se tam přesuneme s

dostatečným množstvím mužů, abychom mohli sídlo

obklíčit.“

„To, na co čekáte, se však může stát kdykoliv.“

„To dobře vím. Jestli však nikdo z domu nevyjde do

půlnoci, řekl bych, že se asi dnes už nic nestane.“

„Proč si myslíte?“

„Vím, jak jsou ti krasavci zvyklí pracovat. Po

půlnoci bývají silnice prázdné a to oni nemilují, protože

jsou na očích hlídkových vozů. Vědí, že na volné silnici

nemají proti našim služebním autům šanci. K tomu, aby

jim unikli, jim poslouží jedině hustý provoz.“

„Rozumím,“ souhlasil Algy. „Zůstanete zde a budete

čekat na zprávu od vašeho muže?“

„Vzhledem k současnému vývoji situace musím.

Zůstanu nejspíš až do půlnoci. Budu mít spoustu práce –

vyhlásit pohotovost hlídkovým vozům a připravit několik

rychlých aut pro případ, že bychom se tam museli

okamžitě přesunout.“

„Nestane-li se nic do dnešní půlnoci, snad nebudete

mít námitky, abychom se zítra s Bertiem sami vydali do

blízkosti Gortonsu a trochu se tam porozhlédli. Budeme

pozorovat především hangár, abychom včas zachytili

známky aktivity.“

„Jenom ať vás nezahlédnou. A nezapomeňte na

psy!“

„Dáme na sebe pozor,“ sliboval Algy. „Najdeme si

úkryt v lese, nejspíš přímo na stromě.“

160

„Udělejte,

co

uznáte

za

vhodné.

Jenom

nezapomeňte, že ti muži jsou nebezpeční. Nemusí

pokaždé střílet. Boxer Brace nemá přezdívku nadarmo.

Jediným úderem je čelist na cucky.“

„Kdyby ho chtěl vyzkoušet zrovna na mně, bude mít

smůlu,“ prohlásil Bertie. „S podobnými ptáčky si umíme

poradit.“

„Napadá mne,“ ozval se Algy, „že byste snad nic

nenamítal, kdybychom zde dnes v noci zůstali s vámi pro

případ, že by začali své hrátky.“

„Udělejte si tedy pohodlí,“ vyzval je vlídně

inspektor. „Nesmíme být netrpěliví. Zatím si nesmíte

dělat zbytečné starosti. Přece ještě nikoho nezabili a jsem

si jist, že to neudělají, dokud na svém sídle budou

pobývat. Na to můžete vzít jed. Já je moc dobře znám.

Pokud na něco takového Hrabě pomýšlí, provede to těsně

předtím, než zmizí.“

„To však Bigglesovi nepomůže,“ mumlal pod vousy

Algy.

„Rýsuje se tu jakási možnost,“ řekl Gaskin vážně.

„Biggles ji zná stejně dobře jako já. Banda se neodhodlá

spáchat vraždu, pokud se nerozhodne opustit Gortons.

Určitě si to Biggles uvědomoval, když se tam dal zavézt.

Teď mě však omluvte, mám co dělat.“ S těmito slovy

inspektor odešel a zanechal Algyho a Bertieho o samotě.

Oba pak dlouho vzrušeně rozebírali současnou

situaci ze všech možných hledisek. K nějakému novému

závěru však nedospěli. Čas od času nakoukl inspektor

Gaskin s otázkou, jestli se neozval telefon nebo

vysílačka.

Něco po půlnoci policista prohlásil, že půjde domů.

„Pokud neopustili Gortons, a já vím, že to neudělali, tuto

161

noc už vycházet nebudou,“ řekl s jistotou. „Všechno jsem

stihl připravit. Pokud se začne něco dít, stačí, když mě

zavoláte. Budu zde za pár minut. Potřeboval bych se

trochu prospat a snad se mi to i podaří. Když vás zde

ráno nenajdu, budu to chápat tak, že jste někde v oblasti

Gortonsu.“

„Souhlasíme,“ potvrdil Algy.

Gaskin se oblékl a odešel.

Algy a Bertie se usadili a rozhodli se držet noční

hlídku. Algy tvrdil, že se mu vůbec nechce spát.

Noc plynula pomalu a po nějaké době oba upadli do

spánku. Telefon mlčel a ani vysílačka muže z Gortonsu

se neozvala.

V šest ráno bylo zvenčí slyšet stále sílící pouliční

provoz. Algy zívl, protáhl se a vstal. Vzbudil Bertieho.

„Měli bychom se dát na cestu,“ prohlásil rozhodně.

„Takové nanicovaté čekání mě doslova ubíjí.“

„Co stojí v denním rozkaze?“ pousmál se Bertie.

„Za prvé zaskočit domů, dopřát si snídani, koupel a

holení. Za druhé vyrazit směr Gortons,“ rozhodl Algy.

„Protože tam nejspíš zůstaneme celý den a možná i v

noci, měli bychom si do kapes nacpat pár sendvičů.

Gaskinovi zde necháme stručný vzkaz, že jsme už na

cestě.“

„Jdeme na to, kamaráde!“ souhlasil Bertie.

162

Nic se neděje

Bylo už bezmála deset, když Algy a Bertie hnali

svůj vůz na plný plyn ulicemi okresního městečka

Hertfordu. Bez zastavení pokračovali do Waterfordu.

Zaparkovali

pod

rozložitým

stromem

nedaleko

venkovské kavárny. Připadalo jim nevhodné nechávat

vůz na hlavní silnici a možnost, že by jej odstavili na

přístupové cestě ke Gortonsu, zavrhli okamžitě… Museli

tedy chtě nechtě od kavárny pokračovat pěšky.

I tento jarní den se vydařil, obloha bez mráčku a

slunce pálilo ostošest. Vysoko nad hlavou kroužili ptáci a

po silnici projel sem tam nákladní automobil a zcela

výjimečně i nějaký menší sportovní vůz. Podél silnice

hnal sedlák stádo krav na pastvu. Když nepočítali pár už

zmíněných lidí, byli naši přátelé v tomto malebném

koutku Anglie sami.

Nepoužili jim už známé přístupové cesty k sídlu, ale

docela záměrně ji minuli. Nechtěli riskovat setkání s

daimlerem nebo s někým, kdo by si mohl vzpomenout, že

zde jednoho z nich už viděl dřív. Těžko by se

vysvětlovalo, co zde právě dělají. Laxter by si určitě

vzpomněl na Algyho. Na místě havárie s ním přece

mluvil. Ve stejné době spatřil Algyho i šofér.

Bertieho zase předtím viděla větší část obyvatel

Gortonsu, ne-li všichni, když na útěku před vlčáky šplhal

na strom… Pokračovali tedy v cestě a pak se malou

oklikou pěšinami mezi křovitým porostem dostali ke

vzdálenějšímu konci přistávací plochy.

163

Blížili se tak k hangáru od lesa, z místa, jež bylo od

domu vzdáleno nejvíc.

Shodli se na tom, že bude lepší pozorovat hangár,

než vlastní dům. Předpokládali, že Biggles i Ginger,

pokud se smějí svobodně pohybovat, měli by docela

určitě přijít do hangáru, prohlédnout letadlo a možná si je

i vyzkoušet. Kdyby však už neměli volnost pohybu,

těžko říci, jak by jim šlo pomoci. Hlídací psi nedovolí,

aby se k domu někdo přiblížil. To by mohlo být velice

riskantní. V tomto okamžiku se rozhodli raději

nepodnikat nic, co by mohlo vzbudit podezření Hraběte.

„Můžeme si být jisti,“ řekl Algy, „že když se za celý

den u hangáru neukáže Biggles nebo Ginger, nesmějí se

volně pohybovat.“

„Nepokusíme se v takovém případě o jejich

vysvobození?“

„Zatím přece nevíme, jestli je můj předpoklad

správný,“ odporoval Algy. „Promluvíme si o tom

později. Prozatím se budeme muset držet původního

plánu. Dodržíme jej tak dlouho, jak jen to bude možné.

Nesmíme ztratit ze zřetele, že podle Gaskina je zde

daleko více lidí, než bychom byli schopni přemoci sami

dva.“

Postupovali zvolna a bedlivě se rozhlíželi a

naslouchali.

Dostali se až mezi lesní stromy. Kromě lesních

zvířat zatím nezahlédli živou bytost. Hledali místo, z

něhož by měli pod kontrolou hangár a plochu za domem,

jež se táhla v délce sedmdesáti až osmdesáti yardů.

Připadalo jim, že z takové vzdálenosti budou moci

všechno dobře pozorovat a přitom se nevystaví riziku

odhalení. Přitom si zejména Bertie dobře uvědomoval, že

164

jim hrozí větší nebezpečí od psů, než od lidí. Psi by je

mohli ucítit i na velkou vzdálenost.

Nakonec se ocitli pod stromem, který byl, jak řekl

Bertie, „šitý na míru“. Byl to rozložitý dub, jehož větve

se hustě členily a vytvářely na jedné straně dostatečný

úkryt a na druhé straně dovolovaly celkem pohodlný

výstup až do koruny stromu. Dub byl sice něco blíže

hangáru, než původně zamýšleli, ale silné větve v

dostatečné výšce jim zaručovaly skvělý výhled a ochranu

před psy. Algy správně poznamenal, že psi mají většinou

čenichy nízko u země, a proto je málo pravděpodobné, že

by je odhalili.

Bertie se vyšplhal nahoru jako první a brzy tichým

hlasem volal, že výhled je vynikající, protože o něco víc

vpředu byl jeden strom vyvrácený a sousedící z větší

části uschlý.

Algy si hned pospíšil za ním a oba přátelé se spolu

ve větvích docela pohodlně usadili. Museli se připravit na

dlouhé čekání. Sotva však mohli počítat s něčím jiným.

Koruny stromů tiše šuměly a oba letci bezeslova

pozorovali život lesních tvorů.

Odněkud se ozývala kukačka, z bezprostřední

blízkosti bylo slyšet vrkání holubů. Bertie by přísahal, že

teď slyšel hrdličku. V nízkém porostu na okraji lesa

šustilo listí. Objevil se párek bažantů. Vykoukl zajíc,

který zřejmě unikl letošní epidemii myxomatózy.

Opatrně se rozhlížel a stříhal ušima. Nebýt zde v situaci,

kdy se strachovali o život Bigglese a Gingera,

pravděpodobně by si Algy a Bertie připadali jako malí

školáci na romantickém výletě s paní učitelkou.

Hodiny se pomalu vlekly a nic nového se nedělo.

Potom se však začali objevovat lidé.

165

Bylo asi dvanáct hodin, když bylo ve směru od

domu vidět přicházet dva muže v montérkových

overalech. Byli to zřejmě dva mechanici, které Bertie

zahlédl při svojí poslední návštěvě. Za nimi se vynořil

muž oblečený jako zahradník. V patách mu běželi oba

vlčáci. Mechanici se dali k hangáru a vůbec nespěchali.

Zdálo se, že je pravděpodobně nečeká žádná velká práce.

Vešli dovnitř a zmizeli z výhledu. Zahradník s nimi

předtím prohodil pár slov a pak se vydal i se psy podél

celého pozemku. On zůstával na travnaté ploše, zatímco

psi pátrali na okraji lesa. Algy se trochu bál, co se stane,

když vlčáci zvednou hlavy. Zdálo se však, že si všímají

jenom stop na zemi.

Algy se zašklebil na Bertieho: „Tyhle obludy asi

dovedou stisknout.“

Bertie mu stejným šeptem odpověděl: „Mně to

nemusíš povídat. Děkuj nebesům, že teď nestojíš na

zemi.“

Algy se díval za zahradníkem. Ten se loudal za

svými psy na úplně opačný konec pozemku, než stál

dům. Vypadalo to. že při tomto tempu se příliš rychle

vracet nebudou. To Algymu vnuklo myšlenku podívat se

zblízka na dům. Pošeptal to příteli.

„Hochu, neradil bych ti jít moc blízko,“ odpověděl

Bertie. „Jestli to uděláš, uvidíš, že psi zjistí, že tudy

někdo prošel.“

„Ovšem zjistí to, až půjdou zpátky. To bude ještě

dlouho trvat a já už budu mezitím zase v bezpečí,“

odpověděl Algy a začal sestupovat.

„Jak dlouho chceš zůstat dole?“ volal Bertie potichu.

„Sotva pár minut.“

„Co si myslíš, že uvidíš?“

166

„Chci se dovědět, co dělá Biggles a taky Ginger.“

Jakmile došlápl na zem, rozběhl se Algy tiše nízkým

porostem kapradí podél přistávací plochy, až se dostal k

boční stěně domu. Pak vykoukl a prohlédl si čelní zeď se

vstupními dveřmi. Venku nebyl nikdo, dveře i okna

zavřená, jako by byl dům toho času opuštěn. Nahlédl

opatrně do všech oken. Nikde nesvědčilo nic o

přítomnosti Bigglese a Gingera. S pocitem zklamání se

rychle vrátil k jejich pozorovatelně a vyšplhal zpátky k

Bertiemu.

„Nikde nic?“ zeptal se Bertie.

„Je to tak, bohužel.“ Algy zrychleně dýchal po

ostrém běhu. „Dělali jsme, co jsme mohli. Teď už nám

zbývá jediné. Čekat.“

Podivná hlídka v koruně velkého dubu pokračovala.

Viděli, že zahradník už absolvoval svoji obvyklou

trasu a pomalu se vracel k domu podél vzdálenější strany

přistávací plochy. Mezitím mechanici čímsi šramotili v

hangáru a pokřikovali na sebe. Muž se psy zašel za dům.

Po chvíli vyšli z hangáru mechanici a dali se stejnou

cestou. Zřejmě šli všichni na oběd.

„Utíká nám to pomalu, kamaráde,“ prohodil potichu

Bertie.

Algy zašeptal, že by možná mohli propátrat hangár,

ale pak sám připustil, že by to bylo riskantní. Musel

souhlasit s Bertiem, že by jim to nepřineslo žádnou

novou informaci, kterou by zrovna teď potřebovali. Osud

jejich přátel se nyní určitě nerozhoduje v hangáru. Oba

nakonec sáhli do kapes pro své sendviče a zahnali hlad.

Po jídle zase nečinně hleděli na pozemek, na němž se

nedělo vůbec nic.

167

Uplynula hodina. Potom další. Slunce překročilo

zenit a bylo vidět, že se stíny stromů začínají

prodlužovat.

„Jestli je Biggles skutečně tady a smí si dělat, co se

mu zlíbí, teď bychom se měli o něm dovědět,“ prohlásil

Algy. „Měl by být v domě.“

„Třeba odešel domů. Možná i Ginger.“

„Nedává mi to smysl. Proč ho sem přivezli, když pro

něj nemají práci? Jestli tedy pro něj nějaký úkol mají, teď

přijde okamžik, kdy bude muset do hangáru.“

„Zřejmě má ještě dost času.“

„Za normálních okolností už by byl u letadla. Znáš

přece Bigglese. Nedokázal by se celý den povalovat v

domě. Bojím se trochu. Nelíbí se mi představa, že ho ti

darebáci umlčeli. Podobně se mohlo vést i Gingerovi.“

„Myslíš tedy, že bychom měli něco podniknout?“

zeptal se zachmuřený Bertie. „Nakonec budeš mít

pravdu. Přece se nezalekneme několika zločinců.“

„To není jenom otázka odvahy,“ navázal Algy.

„Biggles možná musel přistoupit na nějakou hru. Určitě

dobře ví, jak nám asi teď právě je. My mu tu hru

nesmíme překazit. Navíc je v tom angažován i Gaskin.

Jestli vyrazíme do útoku, je inspektorův plán, jak

usvědčit bandu zlodějů, doslova v troskách.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil Bertie. „Pilot by si

neměl urvat knipl, že jo?“

„To je to správné rčení,“ zasmál se Algy. „A proto

budeme raději ještě čekat.“ Jeho hlas však zněl

nerozhodně.

Odpoledne se vleklo dál. Bylo k páté hodině, když

se před domem objevil Laxter v doprovodu obou

mechaniků. Úsečně jim něco povídal. Všichni tři pak

168

kráčeli k hangáru a vešli dovnitř. Po chvíli se objevil ocas

austeru. Vytlačili celé letadlo a otočili je tak, aby mohlo

na improvizované letištní ploše pohodlně nastartovat a

vzlétnout. Nevypadalo to však, že by se chystali ke

startu. Laxter neměl na sobě leteckou kombinézu a

mechanici zajistili kola podvozku dřevěnými špalky.

K údivu obou letců však Laxter nakonec vyšplhal do

kabiny. Po chvíli se ozval řev motoru. Laxter zřejmě

motor zahříval. Pak začal zkoušet kormidlo, křidélka na

nosných plochách i výšková kormidla. Jeden z

mechaniků vzadu přidržoval ocas letounu, zatímco

Laxter hnal motor do nejvyšších obrátek. Ověřoval si

postupně všechny funkce, jako by se skutečně chystal ke

startu.

Pak najednou motor ztichl. Laxter ho náhle vypnul a

krátce na to vyskočil z kabiny na zem. Bylo slyšet, jak

zvolal: „Je to úplně v pořádku.“ Zapálil si cigaretu.

Nechal letadlo letadlem a opět v doprovodu mechaniků

se vrátil do domu.

„Teď víme aspoň něco,“ prohlásil Algy, když jim

trojice zmizela z výhledu. „Letadlo bude zanedlouho

startovat. Nejpozději večer. Důležité je to, že Biggles

nepoletí. Jinak by si přece mašinu vyzkoušel sám. To je

nanejvýš podezřelé! Biggles v životě neletěl cizím

letadlem, aniž by si je předem řádně nevyzkoušel, že je v

pořádku. Nikdy by se nespokojil Laxterovým slovem.“

„To je bez debaty,“ mručel rozčileně Bertie.

„Naprosto s tebou souhlasím. Jestli s tímhle krámem

Biggles někdy poletí, napřed si ho jak se patří

prohlédne.“

169

„Někdo s ním však teď poletí. Zdá se, že Laxter.

Nemůže to být nikdo jiný, jinak by zde předtím byl s

Laxterem. Celé se mi to vůbec nelíbí.“

„Můžeme komukoliv zabránit v odletu.“

„To bychom snad mohli,“ uvažoval Algy, „ale

daleko víc mě trápí otázka, proč sem přivezli Bigglese,

když vůbec nepočítají s tím, že poletí.“

„Snad měl jenom promluvit s Hrabětem.“

„O čem? Zase se vynoří stejná úvaha. O čem se měl

Hrabě bavit s Bigglesem, když byl rozhodnut, že s jeho

austerem poletí někdo jiný?“

„Taky se mi to už přestává líbit,“ dodal Bertie. „Už

se mi zdá, že nemůžeme jenom tak sedět a filozofovat.“

„Co navrhuješ, příteli?“

„Možností zrovna moc nemáme. Buď vrazíme

dovnitř, abychom se konečně dověděli odpověď na naše

otázky a budeme přitom riskovat melu, co vznikne…“

„Nebo?“

„Nebo budeme sedět dál na větvích a čekat, že si nás

ty odpovědi tady nahoře najdou.“

„Tedy?“ usmál se Algy.

„Nechám to na tobě. Jsi starší,“ odpověděl ve

stejném duchu Bertie. „Předem souhlasím s tvým

rozhodnutím.“

Algy zaváhal a pak řekl: „Když už jsme čekali tak

dlouho, snad bychom mohli ještě chvíli vydržet. Přál

bych si, aby se konečně objevil Gaskin. Přece ví, kam

jsme jeli. O něm ani o jeho lidech však není zatím ani

vidu ani slechu.“

„Musíme mu věřit. On se vyzná.“

„Nepochybuji o tom. Otázkou zůstává, kdy začne

jednat a jak začne. Všechno se to vyvinulo poněkud

170

jinak, než předpokládal původní plán. My všichni jsme

tehdy přemýšleli jenom o tom, jak dostat tu bandu lumpů.

Já osobně teď mnohem víc přemýšlím o Bigglesovi a o

Gingerovi.“

Rozhostilo se ticho. A čas pomalu plynul dál. Slunce

klesalo k obzoru. Na travnatou plochu se začaly klást

dlouhé stíny. První soumrak začal zmatňovat obrysy

vzdálených kopců.

„Poslouchej,“ řekl najednou Algy.

Někde nedaleko domu startovalo auto. Zdálo se, že

popojelo a zastavilo. Bylo slyšet bouchání dvířek. Pak se

rozjelo a zvuk motoru postupně slábl až utichl v dálce.

„Odjeli, slyšels?“ ozval se znovu Algy. „To musel

být daimler. Vyjel z garáže před dům, parta darebáků

nastoupila a teď už jsou na cestě do Londýna. Na taneční

večírek určitě nejedou.“

„Nechtěl bych být v kůži těch, které se dnes rozhodli

okrást. Zřejmě půjde o loupež ve velkém stylu.“

„Co jiného?“

„Gaskin se už o ně postará.“

„Pevně doufám, ale jestli zaváhá, je jasné, že Laxter

všechen lup dopraví do Francie.“

„Gaskin mu to určitě nedovolí.“

„Původní myšlenka počítala s tím, že Gaskin je

nechá, aby se všichni vrátili na Gortons s úlovkem a

teprve potom se jeho muži na ně vrhnou. Tak se mu má

podařit chytit při činu i Hraběte… Ale ať už udělá Gaskin

cokoliv,“ uzavřel Algy vážně, „za žádnou cenu

nepřipustím, aby to letadlo dnes v noci odstartovalo.“

„To beru všemi deseti,“ souhlasil Bertie. „Jdu s

tebou. Nejsem žádný kanár, abych celý den seděl na

bidýlku. Ukážeme těm gaunerům, kdo má tvrdší palice!“

171

Kdesi nepříliš daleko zahoukal sýček. Znělo to

výsměšně.

172

Hon je u konce

Kraj se ponořil do tmy noci.

Dozněly poslední nápěvy ptačích písní a nastoupila

vláda ticha. Nebeská klenba zazářila prvními hvězdami.

Do hodiny se blyštivými body zaplnila celá viditelná

obloha. I měsíc postříbřil svým světlem vrcholky stromů.

Trvalo to ještě další hodinu, a stále nebylo slyšet

zvuk motoru vracejícího se auta. Algy zašeptal, že auto

zřejmě po celou dobu čeká na zloděje, dokud nedokončí

své dílo. Pak je zřejmě řidič všechny naloží a poveze je

domů, tedy na Gortons.

Algy i Bertie vydechli úlevou, když se před domem

objevila nezřetelná postava. Šla ráznými kroky k hangáru

nebo k letadlu před ním. V obou rukou nesla po jednom

kufru. Zastavila se před letadlem. Světlo měsíce ozářilo

tvář přicházejícího muže. Algy a Bertie vydechli

podruhé, tentokrát zklamáním. Byl to Laxter. Naložil oba

kufry do letadla. Pak seskočil dolů a vracel se stejnou

cestou, jíž přišel.

„Co si o tom myslíš?“ vydechl Bertie.

„Potvrdilo to můj předpoklad. S letadlem poletí on.“

„K čemu dvě zavazadla?“

„Někdo poletí s ním. Zatímto vypadá, že nejspíš

Hrabě. Rozhodně jsem si jist, že ani jeden z kufrů nepatří

Bigglesovi. Z toho pak jednoznačně vyplývá, že auster

odletí bez něho.“

„Nechají tedy Bigglese v domě?“

173

„Nevím. Řekl bych, že ne. Začínají mi povolovat

nervy,“ přiznal se Algy. „Pro všechno na světě, kde trčí

ten Gaskin?

Kde jsou všichni jeho muži, kteří měli obklíčit

pozemek? Jestli ten jeho špion u vchodu neusnul, tak

přece musí vědět, že se banda vydala na lup.“

Bertie neodpověděl.

Před půlnocí, když se měsíc znovu prodral z mraků a

ozářil travnatou plochu i s čekajícím letadlem, zaslechli

konečně zvuk přijíždějícího automobilu. Zvuk motoru se

stále přibližoval a zdálo se, že řidič žene auto maximální

možnou rychlostí. Pak zaskřípěly brzdy a bylo slyšet

chvatné zabuchování dvířek. Ti lidé museli mít naspěch.

Potom se znovu rozhostilo až nepřirozené ticho. Bylo

však zlověstné, jako bývá ticho před bouřkou.

„Co myslíš, že teď dělají?“ prohodil tiše Bertie po

dlouhých minutách oboustranného mlčení.

„Dívají se na své úlovky a Hrabě je vyplácí za

jednotlivé kousky,“ odpověděl Algy. „Aspoň tak si to

představuji… Teď se musíme připravit. Věci se mohou

dát do pohybu každou chvíli a pokud dělají to, co

předpokládám, musíme čekat, že se brzy začne něco dít.“

V tom ohledu měl pravdu. Skutečně se začalo

všelicos dít a dělo se to rychle.

Objevil se Laxter, tentokrát v letecké kombinéze, s

malým kufříkem v ruce. Za nim vyšli oba mechanici.

Všichni tři šli nejkratší cestou k letadlu. Laxter vyšplhal

do kabiny austeru. Mechanici zůstali stát zády k hangáru.

Několik minut se zdánlivě nedělo nic.

„Teď už se musíme dostat blíž,“ zašeptal Algy

174

Bertiemu. „Kdybychom pořád jenom vyčkávali,

Laxter nastartuje a my přijdeme s křížkem po funuse.

Buď opatrný. Musíme se pohybovat tiše.“

Sklouzli po kmeni stromu a konečně ucítili pod

nohama pevnou zem. Přikrčeni se pohybovali opatrnými

přískoky tak, aby se rychle dostali až na kraj lesního

porostu. Snažili se způsobit co nejmenší hluk. Pak se

zastavili a zůstali stát napjatí jako struny. Věděli, že teď

přijde závěrečné dějství dramatu. Nikde se nikdo

nehýbal, nikdo nepromluvil. Mlčení, které narůstalo,

působilo na jejich nervy jako časovaná bomba.

Teď! Ozval se zvuk, který Algym otřásl, jako by

někdo uchopil jeho srdce ledovou rukou. Vzápětí se

hrozivý zvuk opakoval. Nedivme se Algyho zděšení!

Zazněly totiž dva výstřely z pušky. Ozvěna obou po sobě

následujících ran dlouho doznívala. Hned nato zarachotil

motor nastartovaného auta, které se okamžitě rozjelo. Z

dálky bylo vidět, jak světla jeho reflektorů sklouzla po

rododendronech, které lemovaly přístupovou cestu. Auto

se rychle vzdalovalo a zvuk jeho motoru slábl.

Potom se objevil Carlton, přes ruku převlečník a v

druhé ruce aktovku. Kráčel jako o závod. Na rohu hlavní

budovy se ke Carltonovi přidal Laxter, stále v letecké

kombinéze. Otočil se ke svému šéfovi a zeptal se: „Je to

vyřízeno?“

Hrabě odvětil: „Ano. Zastřelil jsem oba. Nemohl

jsem to vyřešit jinak.“

„S autem je to už taky vybavené,“ konstatoval

Laxter.

„Jistě. Však jsem chlapcům řekl, ať si ho nechají a

ve zdraví užívají. Vracejí se do Londýna… A co vy? Jste

připraven?“

175

„Připraven,“ kývl Laxter a vystoupil do kabiny

letadla. Vykoukl z kokpitu dolů.

„Počkejte ještě chvíli,“ volal na něj Carlton. Vytáhl

z kapsy dva balíčky a předal je oběma mechanikům.

Vypadaly jako svazky bankovek. Potvrdila to jeho další

slova: „Zde máte. Přidal jsem vám něco navíc. Budete

spokojení. Zmizte odsud co nejrychleji a zapomeňte, že

jste pro mne pracovali.“ Pak se otočil k letounu. V tu

chvíli naskočil motor a vrtule se roztočila.

Algy stál jako opařený a v uších mu stále doznívala

ozvěna dvou výstřelů. Pak jako by někdo vlil do jeho

rukou a nohou nový život. „Jdeme do toho,“ zachraptěl.

„Spěchej! Zastavíme je. Jestli teď zmizí, už je nikdy

neuvidíme!“

S pistolemi v pravicích vyrazili z porostu na kraji

lesa a ocitli se najednou uprostřed největšího zmatku.

Algy zapomněl jako na smrt, že nastartování motoru

má být signálem pro Gaskina, po němž bude následovat

útok na Gortons. Pokud si na to snad v posledním

okamžiku vzpomněl, zůstane pravdou, že to úplně

ignoroval. Jediná myšlenka v jeho hlavě ovládala

všechny jeho pohyby. Zabránit odletu letadla! V

podvědomí zaregistroval hvizd policejní píšťalky.

Nevšímal si ho. Nebral na vědomí ani množství postav,

které se najednou vyrojily ze všech stran. Všichni se řítili

k letadlu.

Jak Laxter tak i Hrabě si museli okamžitě všimnout,

co se děje. Chovali se tak, jak se od nich očekávalo.

Auster se dal do pohybu, protože Laxter se rozhodl

zachránit především sebe samého. Nebral už ani

nejmenší ohled na Hraběte, který zůstal osamoceně stát

na ploše svého soukromého letiště. Křičel na Laxtera, ať

176

zastaví. Mohl si však šetřit hlasivky, protože se za nimi

řítil jako bůh pomsty Algy. Chtěl si vynahradit

nekonečné čekání.

Na scéně se objevil i Bertie. Stupňující se řev

leteckého motoru mu napovídal, co se za okamžik stane,

pokud se mu nepodaří radikálně zasáhnout. Běžel napříč,

až se dostal před letadlo. Musel uskočit stranou, aby

nebyl zasažen roztočenou vrtulí. Několikrát pod křídlem

vyskočil, až se mu podařilo zachytit vzpěru ve tvaru V a

zoufale se s využitím všech sil i své váhy snažil

zhoupnout letadlo směrem k lesnímu porostu, jenž by

přirozeně zabránil startu s konečnou platností. Byl však

úspěšný jenom částečně, protože motor běžel na plný

plyn. Cítil, že každým okamžikem se vznesou a jeho

nohy se ocitnou nad zemí. Vystřelil tedy do nejbližší

pneumatiky podvozku a v pádu ještě stačil vypálit i do

druhé. Skácel se na zem, aniž věděl, nakolik byla jeho

střelba úspěšná.

Vyškrábal se na všechny čtyři a uviděl, že zasáhl,

protože letadlo se řítilo dál, ale každou chvíli prudce

měnilo směr. Bylo to následkem toho, že pilot se snažil

ve vysoké rychlosti odlepit od země se splasklou

pneumatikou na podvozku. Zdálo se, že Laxter se zoufale

pokouší uniknout i s jediným neporušeným kolem. Snažil

se za každou cenu dostat letadlo na kýlovou plochu.

Letadlo však už nemělo dostatečnou rychlost pro

podobné manévry a tvrdě dosedlo zpátky, což se mu stalo

osudným. Díky prázdné pneumatice se kolo zadřelo.

Letoun provedl divoký úhyb stranou, jako by se měl

otočit po celé délce, najednou provedl přemet na způsob

dětského kotrmelce a pak prudce vzplanul.

177

Jakmile Hrabě pochopil, že nemá naději na útěk

letadlem, dal se do běhu přes otevřené pole, což vypadalo

už na první pohled pošetile. Algy vyrazil za ním a křičel,

ať zůstane stát. Hrabě se skutečně zastavil, ale odpověděl

Algymu dvěma výstřely z revolveru. Jedna z kulek

zasvištěla nepříjemně blízko. Snad se tak snažil ztížit své

pronásledování, ale naděje na únik byla nulová. Algy byl

připraven odpovědět na střelbu střelbou. Jakmile se

Hrabě zastavil podruhé, okamžitě instinktivně zamířil.

Stáli v tak malé vzdálenosti, že by ho Algy ze své

spolehlivé pistole určitě zasáhl. Nebyl však darebák typu

Hraběte a střelba na prchajícího člověka se mu příčila.

Proto vypálil varovný výstřel vysoko nad hlavu šéfa

zločineckého gangu. Chtěl mu dát najevo, že je taky

ozbrojen, a že tedy odpor je marný. K Algyho překvapení

či spíše zděšení se však po varovném výstřelu Hrabě

zapotácel, udělal pár pomalých kroků a klesl bezvládně k

zemi.

Když k němu Algy doběhl, byl mrtev nebo

přinejmenším v hlubokém bezvědomí. Zřejmě však nebyl

zraněn. Moudrý z toho Algy nebyl. Nevěděl, co počít a

ohlédl se, jestli není nablízku Bertie. Ve světle hořícího

letounu viděl, že k němu někdo běží. Bertie to však

nebyl. „Kdo jste?“ zeptal se ostře Algy.

„Patřím

ke

Gaskinovým

lidem,“

odpověděl

neznámý. „Zdálo se mi, že potřebujete pomoc.“

Algy bezeslova ukázal na Hraběte, jen stále ležel na

místě, kde se zhroutil. „Střílel na mne a já jsem

odpověděl střelbou vysoko nad hlavou. Nevím, jak je to

možné, ale asi jsem ho zasáhl. Udělejte pro něj, co se

dá.“

„Jistě. Postarám se o něj.“

178

Algy se pak rozběhl k hangáru, kde zahlédl z dálky

Bertieho. Ten se vracel od hořících trosek letadla.

„Neviděl jsi Gaskina?“ zavolal na něj.

„Ne,“ odpověděl Bertie, „ale musí zde někde být,

protože jsou zde všude jeho lidé.“

„Asi je už v domě,“ řekl Algy se staženým hrdlem.

„Musíme za ním.“

Rozběhli se tím směrem. Po několika krocích chytil

Algy přítele za rameno. „Podívej se!“ vykřikl zděšeně.

„Tam hoří!“ Běželi dál a mráz jim běhal po zádech. V

uších jim stále zněly oba zlověstné výstřely, které slyšeli

ve svém úkrytu.

K hlavní budově gortonského sídla doběhli zezadu.

U zadních dveří se srazili se supějícím inspektorem

Gaskinem. „Neviděli jste Bigglese?“ křičel na ně jako

smyslů zbavený.

„A vy?“ opětovali otázku.

„Zatím ne,“ odpověděl. „Jste si jisti, že neseděl v

letadle?“

„To víme určitě,“ tvrdili jednohlasně. „Nebyl venku

a ani Ginger za celou dobu nevyšel. Oba musí být v

domě.“ Algy se rozběhl k předním dveřím. Bylo

zamčeno. Opřel se do nich vší silou, ale dveře odolaly.

„Pozor,“ vykřikl Gaskin a rozběhl se jako supící

lokomotiva. Narazil ramenem, ve dveřích zapraštělo, ale

zůstaly zavřené. Na třetí pokus inspektor dveře vyrazil.

Na prahu couvl před šířícími se plameny. Z domu se

vyvalil dým.

Algy si přiložil na ústa a nos kapesník a vstoupil do

haly. Odněkud se ozýval hluk a podivné údery. V kouři a

tmě bylo těžké se orientovat. Natápal nějaké dveře.

179

Zevnitř se vyvalil tmavý dým a bylo slyšet praskot

plamenů.

Odněkud zazněl hlas Bertieho: „Tudy! Musíme

tudy!“

Algy se tápavě rozběhl za hlasem. Slyšel volat

nějaké hlasy, kterým odpovídal Gaskin. Kouř ho však

dusil a oslepoval, takže se nedokázal rychle orientovat.

Pak narazil na Bertieho, jenž sahal jako slepec po zdi, za

níž někdo zoufale bušil. Přidal se k němu a nahmatal

dveře. V zámku trčel klíč. Otočil klíčem a otevřel dveře.

Na prahu ho téměř srazily dvě postavy.

„To jsi ty, Bigglesi?“ zachroptěl.

„Já,“ vydechl Biggles.

Někde ve tmě za zády jim ztěžka kašlal a namáhavě

supěl Gaskin. Volal, kde všichni vězí. Algy odpověděl a

inspektor k nim po hlase došel.

„Musíme tudy,“ křičel.

Algy zakopl a spadl přes něco měkkého. Na podlaze

nahmatal zvířecí srst. Byl to německý ovčák a už nejevil

známky života. Záblesky plamenů na chvíli ozářily

temný kout. O kus dál ležel druhý pes. Oba byli

zastřeleni ranou do hlavy. Algy se zvedl a spěchal za

ostatními.

S vypětím sil se dostali až ke vstupním dveřím a

unikli z hořícího domu. Každý z nich vypadal vyčerpaně.

Všichni dýchali zhluboka a přerývaně kašlali. Museli

dostat z plic kouř. Několik minut mlčeli. První se ozval

Gaskin. Zavrčel: „Máte obvykle z pekla štěstí,

Bigglesworthi, ale tentokrát jste zašel moc daleko. Ještě

nikdy jste neměl tak na kahánku jako dnes!“

„Mně to povídejte,“ šklebil se Biggles a otíral si tvář

už značně špinavým kapesníkem.

180

„To se ví,“ mumlal Ginger. „Vím, že se dá umřít

všelijak, ale nedovedl jsem si představit, že mě budou

udit jako tresku.“

„Kámen mi spadl ze srdce,“ ujišťoval je Algy.

„Pochopte. Ty dva výstřely mohly přece znamenat jenom

jediné.“

„Slyšeli jsme je taky,“ přidal se Biggles. „Ani my

jsme si je nevyložili správně. Chvíli jsme se radovali, že

konečně dorazil Gaskin.“

„A zatím Hrabě zastřelil psy,“ řekl Algy. „Slyšel

jsem, jak řekl Laxterovi: Zastřelil jsem je oba.

Samozřejmě mě hned napadlo, že mluví o vás. Když však

navždycky opouštěl Gortons, nechtěl brát psy s sebou.“

„To ovšem neomlouvá, že je zastřelil,“ zaskřípal

zuby Bertie.

„Bude někdo tak laskav a řekne mi konečně, co se tu

nahoře dělo, zatímco my jsme nečinně seděli ve sklepě?“

zeptal se Biggles.

Jeden přes druhého mu líčili svůj pohled na čerstvé

události.

„Přinášíte mi samé dobré zprávy,“ ujistil je Biggles

na závěr.

„Jak to vlastně bylo s vámi?“ zeptal se Gaskin.

Biggles se smutně usmál: „Velice jednoduché.

Hrabě zjistil naši totožnost a poslal Laxtera, aby nás

přivezl sem.“

„Viděl jsem vás všechny tři v autě,“ dodal Bertie.

„Byla to smůla, že mě prokoukli,“ ozval se Biggles.

„Měli tu sešlost v plné parádě – Chytrolín, Norman a

všichni další známí za Stodoly. Kam se všichni poděli?“

„Bylo to přesně tak, jak jste předpokládal,“ vyprávěl

Gaskin. „Chytrolín, Norman, Špinavec a další měli

181

vytipované dva zlodějské kšeftíky. Jednoho klenotníka v

Kensingtonu a byt filmové hvězdy v Mayfairu. Daimler

na ně čekal a pak se s ním vrátili sem na základnu. Když

ji později zase opouštěli, počkali jsme si na ně a nabídli

jsme jim svezení v policejním autě. Touto dobou už

budou asi v Londýně, ovšem za pevnými mřížemi.“

Algy pohlédl na Bigglese: „Jak to, že vás

nezastřelili?“

„Proč střílet? Věděli, že kulky se najdou i v

ohořelých tělech. To co uchystal Hrabě, bylo stejně

účinné, ale na první pohled to nemuselo vypadat jako

vražda.“

„Když už mluvíš o Hraběti… Pořád mi vrtá hlavou,

jak se mi ho podařilo zasáhnout,“ řekl Algy. „Přísahal

bych, že kulka letěla vysoko nad jeho hlavou.“

„Co se staráte?“ vrtěl hlavou Gaskin. „Ušetřil jste

nám spoustu starostí a daňovým poplatníkům peníze.

Dostal jenom to, oč si koledoval.“

„Souhlasím s vámi. Stoprocentně,“ dodal Ginger.

„Mám prsty sedřené na kost, jak jsem se snažil udělat

díru do dveří ze sklepa. Snad by se mi to i podařilo, ale

neměl jsem dost času. Ještě, že jsme tam měli dostatek

vína. To nás drželo na nohou, když jsme bušili do dveří a

do zdi.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Gaskin.

„Jednak jsme se trošku posilnili, ale hlavně jsme jím

nechali nasáknout kapesníky a přiložili jsme si je tak na

obličej.“

„Netušil jsem, co všechno se dá dělat s vínem,“

usmál se inspektor Gaskin. Pak ukázal prstem na dům,

který už doslova stál v plamenech. „S tím nic

nenaděláme,“ konstatoval. „Když jsem zjistil, co se děje,

182

poslal jsem svého muže do Hertfordu pro hasiče. Než se s

nimi vrátí, bude už asi po všem. Pojďme se podívat za

dům.“

Na letištní ploše potkali policistu v uniformě. Nesl

aktovku, která patřila Hraběti.

„Podívejte se dovnitř, pane,“ ukazoval obsah

aktovky inspektorovi. „Musí zde být okolo třiceti tisíc

liber v bankovkách. Slušná částka do začátku, kdyby se

mu to podařilo.“

„Je mrtev?“ zeptal se Algy.

„Je po něm. Zřejmě zemřel následkem šoku. Možná

ze strachu. Nechali jsme ho odvézt do nemocnice, ale

nenašli na něm ani škrábnutí.“

„A co ti jeho dva mechanici?“

„Máme je taky. Jsou mírní jako beránci.“

„Co všichni teď děláte?“ zeptal se Gaskin.

„Čekáme na rozkazy. Dva mezitím odvedou

mechaniky k vozům a dopraví je do vazební věznice.

Několik mužů odvezlo tělo Hraběte a dosud se nevrátili.

Další obklíčili letadlo a čekají, až dohoří. Tam už nic

nezmohou.“

„Podařilo se Laxterovi uniknout?“ zajímal se Algy.

„Ne. Slyšeli jsme jeho sténání, ale nemohli jsme se

už přiblížit. Letadlo bylo v plamenech,“ vyprávěl

policista bez stopy vzrušení.

„Stalo se mu totéž, co připravil muži, který ho

považoval za přítele,“ prohodil tiše Biggles. „Čím dál víc

začínám věřit tomu, že ve světě lidí musí být rovnováha

mezi vinou a trestem.“

„Kampak se teď vydáte, přátelé?“ zeptal se Bigglese

Gaskin.

„Potřebujete nás tu k něčemu?“

183

„Ne. Zdá se, že zde bude za chvíli uklizeno, jak se

říká.“

„V tom případě vyrazíme zase jednou domů,“

rozhodl se Biggles. Nevesele se zašklebil a dodal: „Mám

pocit jako bych naléhavě potřeboval generální opravu.“

„Rád věřím,“ zavrčel Gaskin. Jeho hlas však zněl

velice spokojeně. „Zítra se sejdeme v Yardu a dáme

hlavy dohromady. Musíme vypracovat zprávu a uzavřít

policejní spis. Trošku práce s tím ještě mít budeme.

Darebáci, které jsme vytáhli z daimleru, měli u sebe větší

obnosy v bankovkách. Určitě jim je dal Hrabě. Podíval

jsem se zběžně na čísla sérií a připadala mi povědomá.

Zmizely totiž při jedné bankovní loupeži. Ve volných

chvílích zřejmě Hrabě organizoval i takové akce… Tak

buďte zdrávi.“

Gaskin pokračoval v cestě. Biggles a jeho přátelé

sestoupili po úzké přístupové cestě až na silnici, kde už

na ně čekal policejní vůz. Svezl je do Waterfordu, kde

stál zaparkovaný Algyho automobil. Sedal na něj prach,

ale byl pořád na svém místě.

Do bytu v Mount Street se vrátili špinaví, neholení a

neobvykle unavení. Přesto dlouho rozebírali události

posledních čtyřiceti osmi hodin. Museli se přiznat, že

jsou s výsledkem své přesčasové práce spokojeni.

Biggles se v dalších dnech podílel na sepisování

Gaskinovy závěrečné zprávy. Nedověděl se však už nic

zásadně nového. Pitva těla Hraběte potvrdila, že zločinec

skutečně nezemřel po zasažení kulkou, ale ve skutečnosti

na srdeční slabost, jež byla důsledkem šoku nebo

nadměrné námahy při pokusu o útěk. Nakonec tedy sešel

ze světa přesně stejným způsobem, který naposled

184

předstíral, když pak policii nadlouho úspěšně zmizel.

Bankovky v aktovce i v kapsách gangsterů skutečně

pocházely z nedávné bankovní loupeže, jak předpokládal

Gaskin.

Poněkud humorné rysy měla poslední loupež

uskutečněná ve čtvrti Mayfair. Banda se vloupala do bytu

filmové hvězdy. Herečka se vyděsila, když jí policisté

vrátili šperky, které vůbec nepohřešovala. Byla celý

večer mimo domov, takže vůbec netušila, že měla

nezvané hosty. Historka se okamžitě ocitla v novinách,

jak už to tak u filmových hereček bývá. Gaskin byl velmi

spokojen, že konečně je v novinách Scotland Yard

veleben a není už terčem sžíravé kritiky ze strany

pojišťovacích společností.

„Za to děkujeme vám,“ řekl vřele Bigglesovi.

„Vůbec ne,“ bránil se chvále Biggles. „Vy jste měl

skvělý čich a nápad. To bylo rozhodující. My jsme prostě

udělali jen tu běžnou práci.“

„Neměl byste ještě o nějakou běžnou práci zájem?“

ušklíbl se kamarádsky Gaskin.

„Raději už ne,“ přijal hru Biggles. „Jsou to sice

celkem maličkosti, ale trvají děsně dlouho. A já bych měl

taky občas spát. A upřímně řečeno – znám o něco lepší

restaurace než je Stodola.“

„Jsem téhož názoru,“ přikývl inspektor vážně.

„Stodola sice ztratila pár svých štamgastů, ale myslím, že

podniku to docela prospělo.“

185

Obsah

Předmluva

Návštěva inspektora Gaskina

Návnada

Všechno se zamotává

Okradený zloděj

Den na venkově

Nebezpečné setkání

Nehoda nebo vražda?

Bertie leze na strom

Algy říká své mínění

Laxter předkládá návrh

Novinky pro inspektora Gaskina

Past

Přátelé nezahálí

Nic se neděje

Hon je u konce

186

William Earle Johns

BIGGLES NA DOMÁCÍ FRONTĚ

Z anglického originálu Biggles on the home front

přeložil Pavel Jansa

Autor obálky Josef Pinkava

s využitím motivu Zd. Buriana

Ilustroval Stead

Vydalo nakladatelství Riopress Praha

v roce 1997 jako svoji 124. publikaci

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Vytiskla ČTK-Repro Brandýs nad Labem

ISBN 80-85611-86-4

187