W. E. JOHNS

BIGGLES SE

VYZNAMENÁVÁ

RIOPRESS PRAHA

1998

OBSAH

Případ muže ve svízelné situaci

Případ potopeného letadla

Případ poškozeného padáku

Orientální mise

Případ strašidelného ostrova

Případ hrabivého obchodníka s rybami

Případ osudného rubínu

Podezřelý obchod

Biggles vyhání ducha

Darebáctví za úplňku

Případ ukradeného nákladního auta

PŘÍPAD MUŽE VE SVÍZELNÉ SITUACI

1

Biggles vešel do operační místnosti letecké policie,

posadil se na stůl a zapálil si cigaretu. „Právě jsem mluvil

s velitelem,“ odpověděl na tázavé pohledy svých pilotů.

„Zapletl se do nějaké podivné záležitosti, což znamená,

že jsme v ní zapleteni i my. A říkám-li zapleteni, pak tím

chci říci, že jsme se do ní dostali následkem neschopnosti

našeho odboru.“

„Jinými slovy,“ vložil se Algy, „nějaké jiné

oddělení, kterému se nepodařilo dospět ke správnému

řešení, chce zodpovědnost shodit na nás.“

„To je řečeno naprosto jasně,“ souhlasil Biggles.

„Tak co jsme vlastně udělali?“ zeptal se Bertie.

„Podle mne jde spíš o to, co jsme neudělali, přestože

jsem se o tom dozvěděl teprve před chvílí od leteckého

komodora,“ odvětil Biggles. „Případ se ještě nedostal do

novin, drží ho stále pod pokličkou. Jestli se to dostane

ven, pak budou ve sněmovně kladeny nepříjemné otázky

a někdo si to bude muset odskákat. Mohli bychom to být

i my. Mám podezření, že politici se větší měrou zajímají

o své kariéry, než o nešťastného člověka, který se stal

příčinou vzniklého problému.“

„Jak do toho zapadáme my?“ zeptal se Ginger.

„Povídá se, že mezi touto zemí a Evropou dochází k

tajným přeletům.“

„Znamená to snad, že je máme vypátrat a zarazit?“

„Ano. Politováníhodné na tom je to, že je to přesně

tak.

4

K neoficiálním nočním přeletům docházelo už dříve.

Věděli jsme o nich. Snad si vzpomínáte, že minulý měsíc

byla řídící věž na londýnském letišti uvedena ve zmatek

letadlem blikajícím na obrazovce radaru, když křižovalo

dráhu jednoho z našich strojů. Jestli přijalo pokyn, aby se

klidilo z cesty, tak to nepotvrdilo. Mohl to být žák

nějakého klubu, který ztratil cestu, ale i tak něco

takového stačí, aby operatér navádějící linkové letadlo

měl okamžitě nervy nadranc při představě, že linkový

pilot veze asi padesát cestujících. A to nebyl jediný

případ. Lehce se řekne, ať ty přelety zatrhneme. Jak lze

zastavit letadlo ve vzduchu? Kdybych chtěl po setmění se

špionážními úmysly přiletět do této země, kdo by mi v

tom mohl zabránit?“ Biggles se mírně usmál. „Když se to

tak vezme, sami jsme to přece dělali a navzdory dělům a

světlometům jsme se z toho dostali.“

„Co tedy zapříčinilo nynější povyk?“ zeptal se Algy.

„Pokud jsem to pochopil, případ je následující,“

odpověděl Biggles. „Jak víte, poměrně značný počet

politických uprchlíků zpoza železné opony našel v

minulých letech útočiště v této zemi. Někteří získali

britské občanství. Lidé plánující tento způsob útěku

obvykle narazí na jednu velkou překážku. Mají-li

příbuzné, a to obvykle mají, příslušná země je zajistí, a

muži, který utekl, dají na vědomí, že pokud se nevrátí,

pošlou

rodiče,

manželku,

bratry

a

sestry

do

koncentračního tábora a že už je nikdy neuvidí, ani o nich

neuslyší.“

„To jsou ale syčáci,“ zavrčel Bertie.

„Je to ten nejodpornější myslitelný způsob

vyděračství,“ připustil Biggles. „Ono to však má

pokračování. Někdy se však stane, že muž, který se

5

rozhodl vyhledat svobodu, se přece jen může bránit. K

tomu je nutné, aby měl informace, u kterých by dotyčná

vláda nechtěla, aby se dostaly na veřejnost. Mohlo by jít

třeba o dokument škodlivý třeba jednomu z lidí u moci.

Majitel takové informace může získat navrch tím, že

řekne, necháte-li mne a mé příbuzné na pokoji, budu

mlčet; jestli však se zachováte jakkoli hrubě, vše, co vím,

dám k dispozici tisku.“

„Něco takového se už stalo,“ podotkl Algy.

„Ano. A teď se něco podobného děje v případu

Poláka Ludwiga Steffanse. Přijel sem před pěti lety,

získal státní občanství a oženil se s anglickou dívkou.

Mimochodem, Anglii poznal už dříve, protože za války

sloužil v polském letectvu. Zřejmě má nějaké důvěrné

informace, které může doložit písemnými doklady. Nemá

sice žádné příbuzné, o něž by se musel strachovat, avšak

komunistickým vládcům v Polsku dal nepředloženě na

vědomí, že svůj případ sepsal, dosud ho však nezveřejnil,

protože ho zatím nechali na pokoji. Jak se teď Steffans

přesvědčil, tímto svým činem rozehrál nebezpečnou hru.“

Biggles zamáčkl cigaretu.

„Nějakou dobu mu to vycházelo a byl ponechán v

klidu,“ pokračoval. „Pak se staly dvě věci, které situaci

změnily. Steffans se oženil s místní dívkou a v polské

komunistické straně nastaly změny. Jednoho z nových

vládců odhalují jako lumpa a podvodníka doklady, které

má Steffans. Dotyčný muž přirozeně nemůže být klidný,

když Steffans vlastní tak inkriminující doklady. Nijak by

si nepomohl, kdyby nechal Steffanse zabít, protože

doklady jsou deponovány tak, že v případě Steffansovy

smrti nebo zmizení by je jeho přítel, který ví, kde jsou,

předal britským novinám ke zveřejnění. Ten člověk v

6

Polsku proto zařídil únos Steffansovy manželky, která je

nyní v Polsku. Steffansovi bylo řečeno, že pokud

příslušné doklady nevydá, může se s ní rozloučit. Otázka

teď je: co udělá Steffans?“

„Řekl bych, že dokumenty vydá.“

„Steffans, který zná druh lidí, jako je muž, kterého

má proti sobě, říká, že něco takového by bylo pro něho

osudné. Kdyby se těch dokladů zbavil, byl by během

týdne zavražděn a jeho manželku by stejně zpátky v

žádném případě neposlali. Tak se věci mají v současné

době.“

„Ještě pořád mi není jasné, co to má společného s

námi,“ konstatoval Ginger.

„Už jsem vám to přece řekl. Jak si myslíte, že ti lotři

dostali Helenu Steffansovou ze země? Lodí necestovala –

nedoplula by do Polska dost rychle. Ani necestovala

žádnou pravidelnou linkou letecké společnosti. Podle

oficiálního názoru byla podloudně přepravena v

soukromém letadle.“

„Ty tomu věříš?“

Biggles pokrčil rameny. „Vyloučeno to není. Únos

by mohl být takto proveden.“

„Je Steffansova manželka opravdu v Polsku?“

„Steffans má od ní dopis, podaný na poště ve

Varšavě. Je si stoprocentně jistý, že rukopis je její.

Obsahem dopisu je samozřejmě dát Steffansovi na

vědomí, že jeho manželka je mimo jeho dosah. Ten

zoufalý muž už skoro přišel o rozum.“

„Kde žije a čím se zaměstnává?“ zeptal se Algy.

„Je zemědělským pracovníkem a bydlí v domku

poblíž farmy na malém úseku pobřeží Suffolku,

nazývaném Hollesey. To místo sice neznám, ale krajina

7

je tam plochá, takže s přistáním letadla by tam neměly

být žádné potíže. Nelze pochybovat o tom, že cizí agenti

si to tam už dobře prohlédli.“

„Jak se zmocnili paní Steffansové?“

„To nevíme. Steffans říká, že odešla na nákup do

vesnice. Když se do setmění nevrátila a připozdilo se,

zašel na policii.

Nemohli ji nalézt z důvodu, který se vyjasnil, když

do Steffansova domu přišel nějaký návštěvník a sdělil, že

paní Steffansová je v bezpečí za železnou oponou. Ve

skutečnosti řekl, dejte mi doklady a pošleme ji domů.“

„Co na to řekl Steffans?“

„Nejdříve mi vraťte manželku a já vám pak dám

doklady.“

„On to nehlásil úřadům?“

„Jistěže ohlásil. Musel to ohlásit už kvůli zmizení

manželky, aby ho nemohli podezřívat, že ji zavraždil.“

„Poslyš, příteli,“ ozval se Bertie, „vždyť ta mladá

žena je britskou poddanou, tak proč o její vrácení

nepožádá vláda?“

„Oni už o to přes své diplomatické kanály požádali,

jenže s výsledkem, jaký se dal čekat.“

„To je?“

„Odpověděli, že nevědí, o čem to britská vláda

mluví. O nějaké paní Steffansové nemají ani potuchy.“

„Ty krysy,“ zavrčel Algy.

„Nadávkami

paní

Steffansovou

zpátky

nedostaneme.“

„Čeká se od nás, že v tomto ohledu podnikneme

něco my?“ zeptal se Ginger.

„Ano.“

8

„Tak co se od nás očekává? Máme snad zaletět do

Polska a pohlédnout se tam po té paní?“

„To ne. To je to poslední, co by vláda dovolila. Byl

jsem požádán, abych prověřil neidentifikované letadlo,

operující mezi Evropou a pobřežím Suffolku.“

Algy se zatvářil poněkud nechápavě. „Nejsou tak

trochu padlí na hlavu? Jak bychom něco takového mohli

udělat?“

„To nemůžeme,“ krátce odpověděl Biggles. „Tedy,

pokud ho nepřistihneme na zemi.“

„Co máš tedy v úmyslu podniknout?“

„Co kdybychom zajeli do Suffolku, promluvili si se

Steffansem a při tom se porozhlédli po kraji kde bydlí, to

kvůli možnosti přistání. Jako bývalý pilot by nám snad

mohl pomoci. Dnes je neděle, takže není v práci, mohli

bychom ho zastihnout doma.“ Biggles vstal. „Ještě bych

rád dodal,“ zasmušile poznamenal, „že kromě odvezení

Steffansovy manželky domů bych hrozně rád sehrál

nějakou habaďůru na ty bezohledné ďábly, kteří tu

odpornou hru rozehráli.“

„Chceš tam zaletět?“ zeptal se Ginger.

Biggles se na chvíli zamyslel. „Ne,“ rozhodl,

„pojedeme autem. Pro to, co máme před sebou, to bude

vhodnější. Nejdřív budeme muset zjistit, kde Steffans

bydlí, a to bychom ze vzduchu nebyli schopni udělat. Asi

tak za dvě hodiny bychom měli být tam. Pospěšme si.“

*

9

Bylo typicky klidné podzimní nedělní odpoledne,

když policejní auto, které se mezitím zastavilo v

Ipswichi, aby se posádka naobědvala, ujíždělo přes

Woodbridge směrem do Hollesey, kde na farmě pracoval

Steffans. V neděli bylo jen málo lidí venku a Biggles

začal mít potíže s nalezením domku, který hledal. Bez

úspěchu se několikrát ptal, až mu byli schopni ukázat

cestu kupodivu tři američtí příslušníci branných sil, kteří

si z výcvikového střediska, kde bydlí, vyšli na odpolední

procházku.

„Steffans? Samozřejmě,“ odpověděl dotázaný muž,

který si se zručností, svědčící o dlouhé praxi, strkal do

pusy kukuřici. „Po půl míli uvidíte vlevo rybník. Naproti

jsou vyjeté koleje, které vás za pár minut dovedou k

domku.“

Biggles vojákům poděkoval a jel dál po vozovce, jen

o málo lepší než polní cesta, která podle mapy nikam

nevedla a sloužila zřejmě jen při zemědělských pracech v

pustině, která se táhla jednu nebo dvě míle k pobřeží.

Biggles a Ginger vystoupili, Algy a Bertie zůstali v

autě.

„Není nutné, abychom ke Steffansovi přišli jako

vojenská četa,“ řekl Algymu Biggles. „Vy dva se tu

trochu projeďte a prozkoumejte krajinu z hlediska

možnosti přistání letadla. Až přijede nazpět, tak na nás

počkejte.“

Auto odjelo. Biggles a Ginger šli po vyjetých

kolejích k domku, který bylo vidět na konci cesty.

„Je poněkud zvláštní, že ti Američané věděli, kde

Steffans bydlí,“ poznamenal Ginger.

„Také mi to napadlo,“ odpověděl Biggles. „Myslím,

že to z okolí jejich tábora příliš mnoho lidí neví.“

10

Dveře domku byly otevřené, což napovídalo, že

muž, kterého přišli navštívit, je doma. A opravdu, když

šli kolem okna obývacího pokoje, Ginger ho viděl sedět u

stolu s hlavou v dlaních; skýtal obraz naprosté skleslosti.

Jistě je uslyšel, protože se zvedl a přišel ke dveřím. Byl

to dobře vyhlížející chlapík, jen jeho úzkostí stažená tvář

byla bledá a unavené oči svědčily o nedostatku spánku.

„Prosím. Co si přejete?“ zeptal se s výrazným

přízvukem.

„Jsme policejní důstojníci ze Scotland Yardu,“ řekl

Biggles a ukázal policejní průkaz. „Víme o vašich

potížích. Rád bych si s vámi o nich promluvil.“

„Pojďte dál,“ unaveně odpověděl Steffans. „Posaďte

se, prosím. Jak se vám podařilo mne nalézt?“

„Nějací američtí vojáci nám řekli, kde bydlíte.“

„Ach, ano,“ řekl Steffans. „Ti to vědí.“

Biggles se zatvářil poněkud nechápavé. „Proč by to

měli vědět právě oni?“

„Než jsem se oženil, Helena – to je moje manželka –

, pracovala v jejich jídelně.“

„Aha, už chápu,“ řekl Biggles. „Tím je to

vysvětlené.“

„Už jsem sice všechno vypověděl,“ pokračoval

Steffans, „ale přejete-li si položit mi nějaké otázky,

zodpovím je jak nejlépe dovedu.“

„Nejdříve mi řekněte toto,“ začal Biggles. „Máte

nějaký osobní názor na to, jak byla vaše manželka

odvezena?“

„Myslím, že byla unesena letadlem.“

„Máte k té domněnce nějaký zvláštní důvod?“

„Byl by to nejsnadnější způsob, jak ji do Polska

odvézt. Tady je všude dostatek místa k přistání. A v noci,

11

kdy moje manželka zmizela, jsem nějaké letadlo slyšel, i

když jsem tomu tehdy nevěnoval žádnou pozornost.“

„Mohl byste jako pilot posoudit, jestli přistávalo

nebo vzlétalo?“

Steffans se krátce zamyslel. „Pravděpodobně

vzlétalo.“

„Pak tedy muselo být na zemi a čekat.“

„Ano. Myslím, že tomu tak bylo, protože jsem ho

zaslechl jenom jednou. V bažinách bych ho totiž nemusel

slyšet přistávat, kdyby se od moře snášelo klouzavým

letem bez motoru.“

„Přesně tak. A co ti muži, kteří vás navštívili?“

„Ti přijeli po cestě. Auto nechali na vršku cesty. Po

jejich odchodu jsem slyšel jeho motor. Předpokládám, že

stejně tak přijdou i dnes večer.“

„Co tím chcete říci?“

„Dnes večer si přijdou pro mou definitivní odpověď.

Buď jim dám, co chtějí, nebo se budu muset s manželkou

navždy rozloučit.“

„Už jste se rozhodl, jak se zachováte?“

„Ano. Jsem rozhodnut je zastřelit,“ řekl s

neochvějným klidem Steffans.

Biggles se zamračil. „Čím?“

Steffans ukázal na v koutě stojící pušku ráže

dvanáct. „Je nabitá.“

„Odkud máte tu pušku?“

„Půjčil jsem si ji od zaměstnavatele na králíky, kteří

nám požírají vodnice.“

„Steffansi, teď mne dobře poslouchejte,“ řekl vážně

Biggles. „Dovedu se dokonale vcítit do vašich pocitů,

jenže zastřelením těch chlapů ničemu nepomůžete –

12

nejméně své manželce. Dříve než se odhodláte k něčemu

tak zoufalému, dejte mi příležitost se o něco pokusit.“

„Co můžete udělat? Zatknout je nemůžete, protože

jako oficiální agenti si mohou činit nárok na

diplomatickou imunitu, jak mi sami řekli.“

„To by bylo možné,“ pochmurně odvětil Biggles.

„Kde jsou ty dokumenty? Jsou v domku?“

Steffans zaváhal.

„Jestli vám mám pomoci, budete mi muset

důvěřovat.“

„Ty doklady jsou tady. Přivodily by pád

komunistického představitele, který teď z pozadí ve

skutečnosti ovládá mou vlast.“

„Mohl byste mi je nakrátko půjčit?“

Steffans byl překvapen, polekán. „Proč je chcete?“

„Mám plán. Po pořízení fotokopií vám doklady

vrátím. Pak jim je budete moci dát výměnou za svou

manželku a přesto na ně stále budete něco mít.“

„Když jim přenechám všechny doklady, jakou

záruku budu mít, že mi manželku vrátí?“

„Dovolíte, abych se té záležitosti ujal sám?“

Steffans jen zoufale mávl rukou.

„Nechť to dopadne jakkoli, horší než teď to být

nemůže,“ nadhodil Biggles.

„Co mám říci těm mužům, až dnes večer přijdou?“

„Neříkejte jim nic. Mluvení ponechte na mně. Mám

v úmyslu tu zůstat s vámi a uvidíme, jak se jim budou

zamlouvat návrhy, které jim přednesu.“

Steffans se poněkud uklidnil. „Dám vám je,“ rozhodl

se. „Ani nevíte, co to znamená mít někoho, kdo mi v

tomto hrozném dilematu pomůže.“

„Myslím, že vím,“ tiše odpověděl Biggles.

13

Steffans vyšel po schodech nahoru, brzy se vrátil s

obálkou, kterou Bigglesovi předal se slovy: „Teď jsme já

a moje manželka ve vašich rukou. Mohu udělat ještě

něco jiného?“

„Uvařte šálek čaje, já si zatím zajdu na vršek cesty s

někým promluvit,“ odpověděl Biggles. „Vrátím se.“

Vyšel ven, Ginger za ním.

Algy a Bertie už na ně čekali.

„Tak co jste zjistili?“ zeptal se Biggles.

„Tady by se dalo přistát skoro kdekoli, ale ve

vzdálenosti necelé míle je upravená plocha,“ hlásil Algy.

„Výborně!“

„A jak jste pořídili vy?“

Biggles jim krátce vypověděl, co se událo. „Počkám

tady, což znamená, že vy budete muset čekat na mne,“

rozhodl. „Tady však nemůžete zůstat. Vraťte se kousek k

silnici. Až budu hotov, zapískám na vás. Pro všechny

případy se zatím postarejte o toto.“ Podal Algymu

obálku. „Uvidíme se později.“

Biggles a Ginger se vrátili do domku, kde už byl

připraven čaj.

„Předpokládám, že ti vaši návštěvníci mluví

anglicky,“ obrátil se na Steffanse Biggles.

„To ano, jsou z londýnské úřadovny.“

Biggles přikývl a natáhl se pro čaj. „Výborně. Takže

jsme všichni připraveni.“

Růžově zlatá zář zapadajícího slunce dohasínala.

Havrani, kteří den strávili na strništích, s hlasitým

krákoráním odlétali do svých hnízd. Ze vzdálené vesnice

se tichým vzduchem nesl zvuk kostelních zvonů. S

umírajícím dnem se stíny rozplývaly v šeru a noc se

ujímala vlády. Muž, který za cenu ztráty manželky získal

14

svobodu v osamělém domku na okraji mokřiny, rozsvítil

lampu na stole. Když se vracel k židli, ozvalo se

zabouchnutí dveří auta. „Už jdou,“ řekl tiše.

O několik minut později na štěrku zakřupaly kroky.

Krátce se ozvaly nezřetelné hlasy. Dveře se otevřely a

objevili se dva muži; na prahu se zastavili, když viděli, že

Steffans není sám. Jeden z nich se na Steffanse podíval a

něco řekl cizím jazykem.

„Mluvte anglicky,“ odměřeně požádal Biggles.

„Kdo jste?“ ozvalo se v odpověď.

„Na tom nezáleží, kdo jsem,“ řekl Biggles. „Já ale

vím, kdo jste vy a proč jste tady. To vám musí stačit. Tu

ruku z kapsy můžete vytáhnout. Nikdo vás nezastřelí,

přestože si to velmi zasluhujete. Nebude to trvat dlouho.“

Ponuře se tvářící muž opět oslovil Steffanse

vlastním jazykem. Měl mohutnou postavu, na sobě měl

tmavé šaty.

„Mluvte se mnou,“ úsečně poručil Biggles. „Já

jednám jménem pana Steffanse. Pojďme k věci. Pan

Steffans je ochoten vám dát to, co chcete, jestli mu

vrátíte manželku.“

„To je rozumné.“ Muž natáhl ruku. „Dejte mi ty

doklady.“

„Jenom ne tak zhurta. Kde je paní Steffansová?“

„Bude přivedena.“

„Ty doklady dostanete, až ji sem přivedete.“

„Vy nám nevěříte?“

Biggles v úsměšku zkřivil rty. „Ne. Nevěřím vám o

nic víc než chřestýši. Když jsem vám to teď řekl jasně,

přiveďte paní Steffansovou a já dohlédnu, abyste dostal

doklady.“

15

„To nějakou dobu potrvá, než ji sem budeme moci

přivést. Ona není tady.“

„Nějakou dobu potrvá, než přineseme doklady. Ty

tady také nejsou. Jak dlouho vám bude trvat, než sem

přivedete paní Steffansovou?“

„Dvacet čtyři hodiny.“

„Dobře. Sejdeme se tady zítra ve stejném čase –

řekněme v devět hodin. Vy přivedete paní Steffansovou,

já přinesu doklady.“

„Nejsem si jistý, jestli to vyjde.“

„Měl byste se raději postarat, aby to vyšlo.“

„Co tím chcete říci?“

„Tím chci říci, že nebude-li zítra v devět hodin večer

paní Steffansová tady v tomto pokoji, obsah dokladů se

ocitne na přední stránce všech londýnských ranních

novin.“

„To byste se neodvážil udělat.“

„Neodvážil? To mě neznáte.“

„Přivedlo by to do rozpaků vaši vládu.“

„Ne tolik jako vaši.“

„Kde jsou ty doklady?“

„Tam, kde na ně nemůžete dosáhnout a ani si na ně

nesáhnete, pokud nepřijmete mé podmínky. Teď už

raději vypadněte. Už k tomu nemám co dodat.“

Muži odešli bez jediného slova. Boty zachrastily na

cestě.

Ozvalo se zabouchnutí dveří auta.

Steffans byl ve tváři bílý jako křída. „Nikdy bych se

neodvážil takto s nimi mluvit,“ řekl skoro neslyšným

hlasem.

„Před takovým druhem plazů si neberu před ústa

žádné servítky.“

16

„Myslíte, že sem manželku přivedou?“

„Přivedou. Nemějte obavy. Budeme tady s vámi.

Teď však odjedeme domů. Na shledanou zítra. Dobrou

noc.“

Biggles a Ginger šli mlčky k místu, kde se k nim po

zapískání připojilo auto.

„Co je nového?“ zeptal se Algy.

„Dozvěděli jsme se jednu nebo dvě věci,“ odpověděl

Biggles. „Oprávněně doufám, že zítra touto dobou bude

paní Steffansová přivedena domů. Skutečnost, že

potřebují dvacet čtyři hodiny, aby ji sem přivedli, je

jednoznačným důkazem, že není v této zemi. Ten časový

faktor také nasvědčuje, že k její přepravě je nutné použít

letadla, protože jiným způsobem by sem nemohla být

dopravena včas. Kdyby totiž byla v této zemi,

nepotřebovali by dvacet čtyři hodiny k tomu, aby ji sem

přivedli. Budeme tady a dohlédneme na to, aby nedošlo k

nějakým čachrům.“

„Příteli, ty tvrdíš, že těm krysám nemůžeme nic

provést?“ zabručel znechuceně Bertie. „Nějak je mi proti

mysli, že by jim to mělo jen tak lehce projít.“

„Raději o tom nemluv,“ nevlídně řekl Biggles.

„Pokud mají diplomatickou imunitu, jsou nedotknutelní.

Britská vláda nemůže udělat nic víc, než požádat o jejich

vyhoštění z Anglie. To patří k politice. Nechte to raději

být. Zítra pořídíme fotokopie dokladů a vrátíme je.“

Když po silnici ujeli asi jednu míli a auto dojelo ke

vchodu do amerického tábora, kolem něhož se

poflakovalo několik vojáků, Biggles šlápl na brzdu a

zastavil. „Počkejte moment,“ řekl. „Mám nápad.“

Vystoupil, došel k Američanům a pak k nim, tísnícím se

kolem, několik minut promlouval. Když se vrátil,

17

neposkytl žádné vysvětlení, jen podotkl, že by se mohli

ukázat jako dobří spojenci, kdyby jeho plán ztroskotal. S

těmito slovy se znovu rozjel.

*

Následující den, za houstnoucího šera asi v půl

deváté večer, na nejvyšším místě vyježděných stop,

vedoucích ke Steffansovu domku, zastavilo auto. Biggles

a Ginger vystoupili.

Biggles se s vážným výrazem obrátil k těm, kteří

zůstali v autě. „Víte přesně, co je vaším úkolem?“

„Ano,“ odpověděl Algy. „Auto schováme na

nějakém příhodném místě, kde ho nebude vidět, a

počkáme, až přiletí letadlo. Jestli nepřiletí do půl desáté,

přijdeme do domku. Jestli přiletí a přiveze paní

Steffansovou, necháme ji i s doprovodem dojít do

domku. Pak se zblízka podíváme na to letadlo.“

„Takový je plán,“ potvrdil Biggles. „Buďte opatrní.

Nechceme žádné střílení, pokud to nebude výslovně

nevyhnutelné. Čím tišeji celou záležitost provedeme, tím

lepší pro všechny. Je fakt, že já se už teď pohybuji na

hranici toho, co by někdo nazval mou úřední povinností.

Všichni víte, co to znamená. Vyjde-li můj plán, v což

doufám, tak fajn. Jestli se ale nepovede, tak si to

odskáču. Je mi to ale úplně fuk, pokud Steffansovi bude

vrácena manželka a nám se ty únosce podaří porazit

jejich vlastní zbraní. To je všechno. Tak do toho.“

18

Auto odjelo. Biggles s Gingerem šli po vyjetých

stopách k domku, kde našli znervóznělého Steffanse,

čekajícího na ně.

„Jen klid,“ povzbuzoval ho Biggles „Všechno bude

zase v pořádku. Necháme dveře otevřené, abychom

slyšeli, co se venku děje.“

Pohodlně se usadili a začali čekat.

Půl hodiny se nedělo nic. Pak se z cesty ozval zvuk

přijíždějícího auta. Na nejvyšším místě zastavilo.

Bouchly dveře a auto se znovu rozjelo.

„Co dělají?“ zeptal se z úzkostí v hlase Steffans.

„Doufám, že auto odjelo pro vaši manželku,“

odpověděl Biggles. „Na nejvyšším místě vyjetých stop

někdo vystoupil. Už přichází.“

Jeden z mužů, kteří tu byli předešlý večer, vešel do

pokoje, jako kdyby mu domek patřil. „Tak,“ řekl

odměřeně, „už jsme všichni tady.“

„Všichni ještě ne,“ stejným tónem odvětil Biggles.

„Ještě musí přijít paní Steffansová.“

„Brzy bude tady. Dejte mi ty doklady.“

„Doklady dostanete, až v pokoji bude paní

Steffansová – ani o vteřinu dřív,“ odměřeně odpověděl

Biggles. „A ne abyste se pokoušel o nějaký podraz. V

přítomnosti lidí, jako jste vy, mne svědí prst na spoušti.“

Čekali. Uplynulo deset minut. Pak se zdaleka ozval

hukot letadla. Zvuk odumřel, když pilot vypnul motor.

Nikdo neřekl ani slovo. Biggles si zapálil cigaretu.

Dalších deset napětím těhotných minut se pomalu vleklo.

Pak se zase ozval zvuk auta. Zůstalo stát. Bouchly dveře.

Byly slyšet blížící se kroky. Pak se ve dveřích objevila

mladá žena s mužem po každé straně. Když uviděla

manžela, odtrhla se od nich a spěchala k němu.

19

„Tady máte tu ženu,“ hrubým hlasem řekl čekající

muž. „Tak mi předejte ty doklady.“

Biggles je vytáhl z náprsní kapsy a podal mu je.

Muž pokynul svým druhům a obrátil se k odchodu.

„Ještě okamžik,“ řekl Biggles, a Ginger ztuhl v

očekávání toho, o čem věděl, že teď přijde.

„Kdyby vám ještě někdy napadlo zopakovat si ten

svůj násilnický čin, chci abyste věděli následující,“

odměřeně pokračoval Biggles. „Svou část dohody jsem

splnil. Chtěli jste jisté doklady, teď je máte. V mé

kanceláři v Londýně ve Scotland Yardu jsou však jejich

fotokopie. Pokud tady ty lidi necháte na pokoji, máte mé

slovo, že tam zůstanou. Kdyby vám však napadlo panu

Steffansovi

nebo

jeho

manželce

znovu

nějak

zkomplikovat život, pak je předám tisku.“

Nastalé ticho přetékalo napětím.

Ruka vyjednávajícího muže se pomalu sunula ke

kapse.

„Ne abyste se pokoušel o nějakou hloupost,“ varoval

ho Biggles. „Někoho zastřelit by byl ten nejjistější

způsob, jak zmařit cíl svého snažení, pokud chcete obsah

těch dokladů uchovat v tajnosti.“

Muž polkl. „Podvedl jste mě,“ řekl hlasem sálajícím

zuřivostí.

„Od vás, který se terorismem živíte, zní ta slova

směšně,“ chladně konstatoval Biggles. „Nu, ale řekněme,

že jsem podváděl,“ pokračoval. „Co s tím chcete dělat? S

těmi filmy v mých rukou je Steffans v lepším postavení,

než kdykoli dříve, za to si ovšem můžete sami svou

zločineckou hrou. Teď jste vy mužem ve svízelné situaci.

Dám vám návrh, kterým si možná budete moci zachránit

svůj skalp. Kromě lidí v této místnosti nikdo jiný o

20

existenci fotokopií neví. Nebudete-li mluvit vy, my určitě

ne. Zkrátka, jestli se při předávání dokladů svému šéfovi

zapomenete zmínit o těch fotografiích, pak by mohlo být

vše v nejlepším pořádku.“ Tři muži se rozzářili.

„Ještě něco,“ řekl Biggles a podíval se na muže,

který přišel poslední. „Jste pilotem letadla, které přivezlo

paní Steffansovou?“

Muž si zvlhčil rty. „Ano.“

„Tak byste raději měl do Londýna odjet se svými

kumpány. Nemá význam se vracet k letadlu. Nenajdete

ho tam.“

„Ale –,“ vyhrkl muž.

Biggles ho však přerušil. „Do této země jste přiletěl

ilegálně. Vyhovovalo mi, nechat vás sem přiletět.

Dohlédl jsem však na to, abyste se stejným způsobem už

nemohl vrátit. To je všechno.“

Muži ještě několik vteřin stáli a upřeně hleděli na

Bigglese, jako by je na něm něco fascinovalo. Pak jeden

za druhým odešli. Steffans je ze dveří sledoval, jak

dlouhými kroky kráčejí po vyjetých kolejích. Když se

vrátil do pokoje, řekl: „V bažinách něco hoří.“

„To je letadlo,“ stroze konstatoval Biggles. „Neměl

jsem nejmenší chuť nechat je v něm odletět. Zajistit ho

úředně by znamenalo mnoho vysvětlování, kterému je

lepší se vyhnout. Shořelá letadla stejně jako mrtví lidé už

nemohou nic vyprávět.“ Biggles se zadíval na Gingera.

„Bertie se toho ujal s nesmírným potěšením.“

Steffans, který se mezitím připojil k manželce,

vyskočil, když se z nejvyššího místa cesty ozval hluk,

jako kdyby tam došlo k nějaké bitvě. „Co je zase tohle?“

vykřikl.

21

Biggles se zakřenil. „Ach, zapomněl jsem se zmínit,

že včera cestou domů jsem několika Američanům řekl, že

vaše manželka byla unesena komunisty, i proč k tomu

došlo.

Protože je obsluhovala v jídelně a vážili si jí,

posoudili tento čin velmi černě.“

Ginger se podezřívavě podíval na Bigglese. „Tys jim

řekl, že chlapi odpovědní za ten únos sem dnes večer

přijdou?“

Bigglesův úšklebek se ještě více rozšířil. „Snad jsem

se o tom zmínil. Už to tak vypadá. Padl návrh naházet je

do rybníka. Raději bychom si toho ale neměli všímat, aby

nikdo nemohl říci, že jsme v tom měli prsty.“

Hluk pomalu ustával. Biggles vstal. „Algy a Bertie

už by měli být každou chvilku zpátky,“ řekl Gingerovi.

„Měli bychom se podívat, co se tam stalo. Steffansi,

dobrou noc. Dobrou noc, paní Steffansová. Jsem rád, že

jsem vám mohl pomoci. Myslím, že teď už se nemusíte

ničeho obávat.“

„Co když ten muž svému šéfovi řekne o

fotografiích?“ zeptal se Steffans.

„Ale neřekne,“ ujišťoval ho Biggles. „On přece

dobře ví, jako každý jiný, že lidi, kteří drží šňůry železné

opony, jsou ke svým zaměstnancům, kteří něco zpackají,

stejně nemilosrdní, jako ke svým nepřátelům. Pokud jde

o dnešní večer, nikde o něm ani muk, nezapomeňte na to.

Místní policii sice budete muset oznámit, že se vaše

manželka našla, nemusíte jim však říkat jak. Tak ještě

jednou, dobrou noc. Pojď, Gingere.“

Pár v objetí zanechali za sebou, vyšli ven a po

vyjetých stopách pokračovali do mírného svahu, kde už

22

bylo naprosté ticho. Algy a Bertie tam byli a prohlíželi si

vrak auta, převráceného na okraji rybníka.

„Co se tu stalo?“ zeptal se Algy.

„Vypadá to, jako by tu zasáhly Spojené národy,“

záhadně odpověděl Biggles s pohledem upřeným na auto,

pomačkaný klobouk a rozbité brýle. „Pojďme raději

odtud, než někdo půjde kolem a začne nám klást

nemístné otázky. Dnes jsme udělali dobrý skutek a

nemám nejmenší chuť svézt v našem autě skupinu

surovců, kteří zřejmě přišli o svůj dopravní prostředek.“

„To tedy rozhodně ne,“ vřele souhlasil Bertie. „V

tom s tebou souhlasím, vždycky. Nechť ti darebáci jdou

domů pěšky.“

23

PŘÍPAD POTOPENÉHO LETADLA

2

Biggles se podruhé podíval do tváře svého šéfa,

leteckého komodora Raymonda z oddělení Zvláštní

letecké policie ve Scotland Yardu, když na jeho příkaz

vešel do kanceláře.

„Proč se na mne tak díváte?“ zeptal se letecký

komodor.

Biggles se usmál. „Připadlo mi podivné, proč se

právě vy tak tváříte.“

„Posaďte se, řeknu vám proč. Co byste řekl na mou

zcela vážně míněnou informaci, že na dně jednoho jezera

ve Skotské vysočině Highland parkuje nějaké letadlo.“

„Doufám, že to tam pilot shledává pohodlné,“

podobným tónem odpověděl Biggles. „Co to má

znamenat? Navrhl snad nějaký potřeštěnec letadlo pro

podmořské létání?“

„Je možné, že to žádná legrace není,“ zvážněl

letecký komodor.

„Kdo vám o tom řekl, pane?“

„Právě jsem měl hovor s nějakým vedoucím

pracovníkem podniku Highland Hydro-Electric Board.

Myslel si, že bychom to rádi věděli.“

„Jaký druh stroje to je – vojenský nebo civilní?“

„To on neví. Právě to chci, abyste zjistil vy. Jde-li o

typ Královského letectva, může si to pak převzít

ministerstvo letectví. V zásadě jsem se dověděl toto. V

severozápadním koutě oblasti Cairngorms je jedna vodní

plocha nazývaná Lochnaglash. Drobností, která by vám

24

to místo pomohla nalézt, je to, že jde o nejmenší z řady

tří jezer hluboko v horách, z nichž každé je napájeno

přítokem z jezera hořejšího. Samotné jezero Lochnaglash

je pramenem malé říčky zvané Glash, která se o dvanáct

mil dále vlévá do řeky Spey. Do vesnice jménem

Balashlin vede hrbolatá neupravená cesta v délce čtrnáct

mil.“

„To vypadá na hezky divokou krajinu,“ poznamenal

Biggles.

„Také že je. Po několik měsíců v roce tam veškerý

přístup znemožňuje sníh. Kdysi tam byl hluboký les.

Jenže šoulačky na vysokou v dnešní době vyšly z módy a

po smrti statkáře bylo místo nabídnuto k prodeji.

Zakoupil ho lesní podnik Forestry Commission, který

tam konal nějaké pokusy s výsadbou stromů, teď už tam

nepracuje. Lidi z hydroelektrárny zřejmě nemají zájem o

nic jiného než o vodu. Jezera jsou napájena vodou z

tajícího sněhu na vrcholcích okolních hor. V letním

období tam posílají muže zkontrolovat úroveň vodní

hladiny. Následkem posledního období sucha zjistil při

poslední kontrole hladinu mimořádně nízkou. A nad

hladinou uviděl nějaký předmět, který prý vypadá jako

vršek směrového kormidla letadla. Nepřichází v úvahu,

že by to mohl být strom, protože nikde poblíž žádné

stromy dávno nejsou, s výjimkou malé plochy o kus dál,

na níž pár stromů vysadili lidi z podniku Forestry.“

„Jestli to je opravdu letadlo, tak už tam musí být

hezky dlouho,“ poznamenal Biggles. „Už muselo

uplynout hodně roků, protože teď se vedou záznamy o

každém letadle, které beze stopy zmizí.“

Letecký komodor souhlasně přikývl. „Mohl by to

být pozůstatek z války. Nejjednodušší způsob, jak tu

25

záležitost vyjasnit, je zaletět tam a podívat se na to.

Předpokládám, že si vezmete Vydru a přistanete na

jezeře; jinak byste si musel odněkud sehnat člun, abyste

se k tomu předmětu dostal. Jenže na místě nic takového

není, proto muž z hydroelektrárny nemohl nic víc

udělat.“

„Dobře, pane.“ Biggles se podíval na hodinky.

„Odletím raději hned, dokud je hezké počasí. Oblast

Cairngorms s mračným příkrovem není zrovna dobrým

místem k létání. Objasnění by nám nemělo trvat nijak

dlouho.“

Biggles se vrátil do své kanceláře, kde na něho

čekali policejní piloti.

„Tak co pro nás máš?“ zeptal se Ginger.

Biggles se ze široka usmál. „Lochneská příšera,

otrávená neustálým výsměchem, se náhle objevila v

místě zvaném Lochnaglash. Vypadá jako letadlo.

Poletíme tam s Vydrou a chytíme ji za ocas. Budeme

potřebovat podrobnou mapu oblasti Banffshire ve

Skotsku, a snad ještě plavky. Ty, Gingere, bys, pro

případnou identifikaci, mohl s sebou vzít kartotéku

poválečných letadel, která zmizela.“

„Kolik času nám ta práce zabere?“ zeptal se Algy.

„Nemělo by to trvat dlouho – proč?“

„Neměli bychom si raději vzít něco k jídlu, pro

případ, že tam ztvrdneme přes noc?“

„To ano,“ souhlasil Biggles. „Tam není možnost nic

sehnat. Tak jdeme. O celé té záležitosti vám povím

cestou tam.“

Obojživelné letadlo Vydra, patřící letecké policii, o

čtyři hodiny později za hezkého počasí ztrácelo výšku při

kroužení nad jezerem, které nebylo obtížné nalézt. Kvůli

26

vysoko se tyčícím horám, svírajícím tři jezera v dlouhém

úzkém údolí, však nebylo jednoduché přistát. Jezero

Lochnaglash mělo sice dostatečnou délku, bylo však

málo široké. Teprve po třech neúspěšných pokusech o

přistání se Bigglesovi podařilo proletět jediným otvorem,

úzkým hrdlem, kterým za jarního tání vytékala z jezera

nadbytečná voda, aby vytvořila menší přítok řeky Spey.

Dříve, než plováky letadla políbily tmavou, i pod

letní oblohou zlověstně vypadající vodu, Ginger uviděl

předmět, kvůli němuž sem přiletěli. Bylo to jediné místo,

kde byla narušena nezčeřená hladina, v níž se s věrností

zrcadla odrážely okolní hory. Z předmětu, vzdáleného asi

padesát yardů od kamenitého pruhu země, vzdáleně

připomínajícího pláž, bylo vidět jen několik palců. Všude

jinde po celém obvodu jezera výchozy skal ve svazích

hor klesaly v hrůzu nahánějícím sklonu přímo do vody.

Bílý úzký pruh naznačoval přítomnost sněhu v okrouhlé

prohlubenině svahu, do něhož se sluneční paprsky nikdy

nedostaly. Nikde v dohledu nebyla ani živá duše, ani

jediný živý tvor, kromě orla vysoko na obloze. Nebyl tu

ani jediný strom, kromě malého shluku křovinatých bříz,

zakořeněných na jednom konci pláže. Zkrátka a dobře,

byla to typicky odlehlá a nepřístupná oblast Skotské

vysočiny, nazývané Highlands.

27

„Je to opravdu směrové kormidlo letadla“ prohlásil

Algy …

28

„Skličující místo,“ poznamenal Bertie.

„Tady bylo možno čekat takovou divokou a

necivilizovanou přírodu,“ odvětil Biggles, pojíždějící s

letadlem pomalu k místu, na které ukazoval Ginger.

„Jestli to tady takto vypadá v létě, jen si představte, jaké

to tu musí být v zimě, kdy je všechno pod sněhem a

jezero je pokryto ledem.“

„Je to opravdu směrové kormidlo letadla,“ prohlásil

Algy, když se přiblížili k předmětu. „Kdo se tady,

proboha, pokoušel přistát?“

„Brzy se to dovíme,“ odpověděl Biggles, když se s

Vydrou přiblížil k cíli a vypnul motor. „Gingere, buď

připraven s kotvou, až doplujeme těsně k předmětu. Tady

asi nebude hluboká voda, jinak by se tu nic nemohlo

ukázat nad hladinou.“

„Řekl bych, že ta směrovka patří k typu Gipsy

Moth,“ řekl Algy.

„Tak to už tu musí být dlouho,“ dodal Biggles.

„Firma De Haviland jich určitě vyrobila stovky, dnes už

jich však není mnoho vidět.“

Vydra připlula blíž a zůstala klidně stát. Teď, když

letadlo stálo tak blízko směrovky, že se jí Ginger mohl

dotknout, pomalu, aby nezčeřil vodu, spustil kotvu.

Všichni v předklonu čekali, až se vlnky uklidní, ale

už dříve bylo v křišťálově čisté vodě zřetelně vidět

obrysy letadla. Ukázalo se, že je téměř v rovnováze, s

lehce nakloněným předkem, proto ocasní část byla

jediná, která porušila vodní hladinu. Horní hrana vršku

letadla byla asi šest stop pod vodou. Letadlo v poloze

souběžné s pobřežím spočívalo na mírně se svažující

ulomené skále.

29

„Je to Gipsy,“ řekl Biggles s konečnou platností.

„Jde tu zřejmě o nějaký starý příběh.“

Několik minut všichni mlčky hleděli do vody.

„Není v něm nikdo,“ řekl Ginger. „Jsem si zcela

jistý, že obě sedadla jsou prázdná.“

„Díky bohu za to,“ zabručel Bertie. „Z mrtvol mi

chodí po zádech mráz.“

„Je někdo schopen přečíst identifikační písmena?“

zeptal se Biggles.

Písmena však nebyla čitelná ani při úplně klidné

hladině, zřejmě kvůli lehkému povlaku bahna nebo

plevele.

„Ten pilot ale nemohl mít všech pět pohromadě,

když se tu pokoušel přistát,“ prohlásil Bertie.

„Ne nezbytně,“ oponoval Biggles. „Myslíš, že šlo o

nehodu?“

„I to se lze domnívat, já si tím však nejsem ani

trochu jistý.“

„Co tím chceš říci?“ zeptal se Ginger.

„Podívejme se na to takto,“ navrhl Biggles. „Kdyby

motor vynechal náhle, letadlo by se při dopadu na vodu

zlomilo. V takových případech se křídla aspoň vyhnou,

pokud se od trupu neodlomí; jak však všichni sami vidíte,

letadlo není vůbec porušené, dokonce leží na kýlové

ploše. A navíc, kdyby se letadlo zřítilo, bylo by na

jednom ze sedadel přinejmenším aspoň jedno tělo. Na

tom, jak to tady vypadá, je něco nepřirozeného.“

„Jestli měl pilot problémy s motorem, možná se

pokoušel přistát na tom kousku pláže, jenže dosedl dřív,“

nabídl Ginger.

„V tom případě by však příď letadla směřovala ke

břehu. Pochybuji o tom, vždyť ten břeh sotva viděl. Vžij

30

se do pilotovy situace. Má problém. Co si vybere,

nouzově přistane na vodě daleko od světa, nebo to zkusí

na suché zemi, a to i za cenu katastrofy?“

„Já bych si vybral vřesoviště.“

„Já také,“ potvrdil Biggles. „Pamatuješ, jak jsem

musel slétnout dolů, abych se orientoval, a to byl motor v

dobrém stavu. Udělal jsem to, co bylo nutné, jenže s

nejistě jdoucím motorem bych se toho neodvážil.“

„Tak moment, kamaráde,“ protestoval Bertie.

„Chceš tím říci, že sem pilot svůj stroj posadil

dobrovolně? Dává to nějaký smysl?“

„Nedává,“ připustil Biggles. „Jenže ani mnoho

jiných věcí, které se dějí, nedává smysl. Jsem ochoten

připustit zřícení letadla, tedy tvrdý dopad na vodu. Pilot

mohl ovšem dosednout na břicho. Ale proč zrovna tady,

když věděl, že se bude muset zachránit plaváním? Mám

pocit, že ten stroj sem přiletěl s určitým záměrem, i když

nemám tušení s jakým. Vidím pouze jednu možnost.

Mohlo se to stát v zimě, kdy je jezero zamrzlé. Když pak

led roztál, letadlo pozvolna kleslo do polohy, v níž ho

vidíme teď. Jsou k tomu dva důvody. Jednak, pilot musel

vědět, že jezero je zamrzlé, a ten druhý, pilot po přistání

odešel a letadlo opustil, aniž by to hlásil.“

„V zimních podmínkách sem ani nebylo možné

dostat záchrannou četu,“ připojil se Algy. „Je možné, že

zemřel vysílením, když se snažil dojít pro pomoc.“

„V tom případě by však po roztání sněhu muselo být

nalezeno tělo. Nezapomínejte na to, že tady někde poblíž

pracovali a brali vzorky půdy k rozboru lidé z podniku

Forestry.“

„Možná se utopil,“ dodal Ginger.

31

„Tělo by vyplavalo na hladinu. V kabině uvězněn

nezůstal. Proč tu ale plýtváme časem s nějakými dohady?

Gingere, kolik Gipsy Moth je v kartotéce nahlášených

jako zmizelé? Všiml jsem si, že sis v ní cestou sem četl.“

„Vzpomínám si, že pouze tři,“ odpověděl Ginger a

vytáhl kartotéku. „Jedno letělo na západ k Hornovu

mysu, další, patřící nějakému plantážníkovi a letící

nazpět do Malajska, se buď zřítilo do kanálu La Manche

nebo zmizelo někde v Evropě.“

„Žádné z nich neletělo sem. Pokračuj.“

„Další byl případ muže, s nímž chtěla mluvit policie

v souvislosti s vraždou. Existovalo podezření, že bývalý

člen přepadového komanda Alva Murray zastřelil svou

manželku.

Potom odletěl na letounu Gipsy a už ho nikdy nikdo

neviděl. Tehdy jsme při pátrání pomáhali i my. Tys tehdy

došel k názoru, že našel bezpečný úkryt někde v Evropě.“

Biggles se zamračil. „Vzpomínám si na ten případ.

Už to musí být tak sedm nebo osm roků. Bylo to v

červnu, takže na svou ledovou teorii můžeme

zapomenout, jestli se potvrdí, že jde o toto letadlo. Bylo-

li někdy něco připraveno promyšleně, pak to byla tato

záležitost. Murray se přihlásil do leteckého klubu, aby

získal letecký průkaz C – jak řekl. Už tehdy musel vědět,

co má v úmyslu udělat, protože v průběhu letecké výuky

vybíral peníze, vždy po několika stovkách, celkem asi

čtyři tisíce liber. Pak manželku zastřelil, v letadle klubu

uletěl a zmizel. Jak se ukázalo, byl to chorobný žárlivec a

myslel si, že ho manželka podvádí. Tak se to tehdy

jevilo. Jaká byla evidenční písmena toho letadla?“

„GB-XKL.“

32

Biggles vstal. „To by mohlo být ono. Jestli ano, pak

není divu, že jsme ho nikdy nenašli. Brzy to objasníme.

Člověk plánující, že zmizí, by těžko hledal lepší místo

nebo vymyslel mazanější způsob. Ponořím se dolů. Boky

trupu jsou v svislé poloze, takže by nemusely být nějak

moc zašpiněné.“

Oblékl si plavky, spustil se do vody a plaval dolů.

Půl minuty ho ostatní viděli plavat podél boku trupu, pak

vyplaval na hladinu.

„Brr. Ta voda je ale studená!“ vykřikl, když se

vyškrábal na palubu. „To však teď není důležité.

Konečně víme, kde letadlo GB-XKL skončilo svou

existenci. Jenže zdaleka nevíme, kde skončil Murray. Jdu

se obléci, zajeďte s letadlem k pláži. Protáhneme si nohy,

něco sníme a popřemýšlíme o tom.“

Za několik minut seděli na suchých kamenech v

teplých slunečních paprscích.

„Pokusíme se Gipsy vytáhnout na břeh?“ zeptal se

Ginger.

„Ještě ne,“ rozhodl Biggles. „Tam je mu mnohem

líp.“

„Proč?“

„Předpokládám, že Murray ještě žije. Kdyby se ta

záležitost dostala na veřejnost, doslechl by se to a dostal

by strach. Po tolika letech si jistě myslí, jak nádherně se

zajistil. Jestli se ale doví, že bylo nalezeno letadlo, bude

mnohem obtížnější ho najít než teď. Jestli byl schopen

vypracovat takový plán, musí mít zatraceně dobrý mozek

a nervy.“

„Takže si myslíš, že tady letadlo potopil úmyslně?“

zeptal se Bertie.

33

„Jestli si vzpomínáš, podezření, že někdo něco právě

takového udělal, jsem měl už před tím, než jsme se

dověděli, co víme teď,“ odvětil Biggles. „Všechno tomu

nasvědčuje. Jedna nebo dvě věci mne však přece jen

uvádějí do rozpaků. Murray určitě přesně věděl, co chce

udělat a musel pro to učinit nezbytné přípravy. To

znamená, že toto místo dobře znal – pláž, hloubku vody a

podobně. Zřejmě tu už někdy dříve byl. Jeho jméno

napovídá, že je Skot, takže může pocházet z těchto

končin. Každý obyvatel Skotské vysočiny, který odjede

do světa, má jediné přání, vrátit se na své milované

vřesoviště. Mají to v krvi. Murray se možná vrátil

domů.“

„Pokud jde o přípravy, o nichž ses zmínil,“ vmísil se

do řeči Ginger, „nezdá se mi, že nějaké musel dělat.

Když letadlo potopil, nemusel udělat nic, než doplavat ke

břehu.“

„Kromě sebe musel přece na břeh dopravit ještě jiné

věci. Jestli chtěl nějakou dobu zůstat v úkrytu, potřeboval

jídlo. Musel si usušit oblečení. Také měl s sebou

maličkost, čtyři tisíce liber. Měl dost rozumu, aby

nechodil do vesnice, když věděl, že příchod neznámého

člověka je v těchto krajích předmětem rozhovorů a

všelijakých dohadů.“ Biggles vstal a vykročil směrem ke

shluku bříz. „Co chceš dělat?“ zeptal se Algy.

„Chci se přesvědčit, jestli tu po Murrayovi nezůstaly

nějaké stopy o jeho zdejším pobytu. Na pláži by nic

nenechal a jiných úkrytů tady není nijak mnoho.“

Všichni vykročili ke křovinám.

Skoro zároveň přišli k místu, kde kdysi hořel oheň.

„Řekl bych, že tady si sušil oblečení,“ řekl Biggles.

„Helemese! Co je toto?“ Sehnul se a ze změti

34

rozlézajícího se vřesu vytáhl konec nějaké šňůry. Zatáhl,

pak znovu, a znovu, až byla dlouhá skoro padesát yardů.

Na konci byl nějaký zvláštní předmět. Kromě Bigglese

všichni údivem vykřikli. Byly to splasknuté zbytky

plovací vesty, někdy používané při výuce plavání.

„Takže neuměl plavat,“ řekl Ginger.

„Jako člen přepadového komanda musel umět

plavat,“ připomněl Biggles. „Kromě sebe musel přepravit

na břeh ještě jiné věci. Třeba pytel nebo tornu. Nikdy

jsem ani s tornou ani s pytlem nemusel plavat, myslím si

však, že by to nebylo jednoduché. Nezapomínejte, že měl

čtyři tisíce v bankovkách. Určitě nechtěl, aby nasákly

vodou. Řekl bych, že plovací vesta jeho zavazadla

udržovala nad hladinou, než je šňůrou přitáhl ke břehu.

Řekl jsem, že ten chlap měl všechno dokonale

promyšleno. Jestli s letadlem dosedl opatrně, nepotopilo

se okamžitě. Měl čas vybrat nějaké oblečení a vložit ho

do pytle k tomu účelu přinesenému. Stačilo jen

nafouknout vestu, přivázat k ní šňůru, s koncem šňůry

doplavat ke břehu a zavazadla přitáhnout. Tím máme

zodpovězenu jednu otázku. Teď už jen musíme jeho

stopu sledovat dál, i když to po tak dlouhé době nebude

nijak snadné. Vraťme se.“

Biggles hodil šňůru do vřesoviště, kde ji našel, a

jako první vykročil k letadlu.

„Toho nikdy nedostihneš,“ řekl Algy. „Ten chlap byl

příliš mazaný, než aby za sebou zanechal nějakou stopu.“

„Nevěř tomu,“ oponoval Biggles. „I ti nejmazanější

vrahové obvykle udělají nějakou chybičku. Tento chlapík

jednu udělal tím, že tam nechal tu šňůru. Není pochyb o

tom, že měl hrozně naspěch odtamtud co nejrychleji

vypadnout.“

35

„Nalézt ji byla šance tak jedna ku tisíci,“ řekl

Ginger.

„Možná si to myslel, jak ale vidíš, i šance jedna ku

tisíci někdy může vyjít. S takovými připravenými

podvody je potíž, že na místě se nelze nikoho na nic

dotázat,“ uzavřel Biggles, který v sedě na kamenech

dojídal sušenky a sýr a z termosky pil kávu.

„Někdo sem jde,“ konstatoval Ginger.

Všichni zvedli hlavy. Za nimi přicházel z kopce dolů

po zvěří vychozené stezce mohutně stavěný muž s

černými vousy, oblečený v našedlé, krátké tvídové sukni,

v ruce držel pro Skotskou vysočinu typický cromach –

což je dlouhá, silná, na konci zahnutá jasanová hůl, která

na vysočině slouží k mnoha užitečným účelům. Na hlavě

měl skotskou čepici, někdy nazývanou šoulačková

čepice. Se střenkou skeandhu, což je na Skotské vysočině

název pro dýku, která vykukovala nad horním okrajem

punčochy, kde je obvykle nošena, muž dokonale zapadal

do prostředí.

„Zajímalo by mne, co tu dělá,“ řekl Biggles. „Na

pracovníka firmy Forestry nevypadá. Snad je to pasák

hledající zatoulanou ovci – ne, kdyby byl pasákem, měl

by psa. Toho by měl, i kdyby byl hajným.“

Muž se přiblížil.

Biggles ho přivítal: „Dobré ráno, pane –“

„Macrae je jméno mé. Viděl jsem kroužit letadlo,

tak jsem se přišel podívat, co se tady děje.“

„Co myslíte, že bychom tady mohli dělat?“

„Napadlo mi, že jdete po orlích vejcích.“

Biggles se nepatrně pousmál. „Něco takového by mi

nikdy nenapadlo. Lidé opravdu chodí vybírat orlí vejce?“

36

„Jo, chodí, když ti proklatí sběratelé v Londýně

často platí pět liber, za celé hnízdo až padesát liber.“

„Takže se staráte o orly?“ ponoukl ho Biggles.

„Jo. Jménem ochranářské společnosti ptáků Scottish

Bird Protection Society.“

„To je zajímavá práce. Jak dlouho už to děláte?“

„Pět roků.“

„Žijete tady po celý rok?“

„Jo.“

„Jak přečkáváte zimu?“

„Zvládám to dobře.“

„Máte tady někde domek?“

Macrae ukázal hůlkou. „Tam dole v roklině mám

malý domek. Kdysi patřil jednomu lovci.“

„Na této straně od vesnice Balashlin to je určitě

jediný domek.“

„Jo, je.“

„A co tamhle ten větší prostor mezi stromy, kterého

jsem si všiml, když jsem letěl nad ním?“ ukázal Biggles.

„Ach, ano, určitě myslíte tu starou loveckou chatu.

Teď už to je zřícenina. Statkář s ní nic neudělal, i když se

povídá, že to do pořádku dát měl.“

„Proč, když se už na šoulačky nechodí?“

„Od vlády dostal nějaké peníze, aby ji dal do

pořádku. Vláda ji totiž za války převzala.“

„K jakému účelu?“

„Umístili tam několik vojáků, jenže ti, jako konečně

vždycky, ji rozbili na maděru.“

„Jaké vojáky tam umístili?“

„To nemohu říci, nevím. Můžete se ale na to poptat.

A co vy tady děláte?“

37

„Jak vidíte, pořádáme piknik. Předpokládám, že na

tomhle jezeře přistálo naše letadlo jako první.“

„Jo. Myslím, že jo. Tak fajn. Půjdu, musím se

podívat po hnízdech. Všem dobrý den.“

„Dobré dopoledne, pane Macrae. My se vašich orlů

ani nedotkneme.“

„Kdybyste to udělali, hned bych po vás šel. Jsou

chránění zákonem, to jistě víte.“

Muž odešel dlouhými kroky, chůzí typickou pro lidi

narozené na horách.

„Kamaráde,

tamhle

ten

chlap

s

největší

pravděpodobností nezemře při bouračce na silnici,“

poznamenal Bertie. Biggles si zapálil cigaretu.

„Co budeme dělat – odletíme domů?“ zeptal se

Ginger.

„Ne.“

„Přece tu už nemáme nic na práci.“

„Rád bych ještě udělal jednu věc – a sice, zblízka se

podíval na tu prázdnou loveckou chatu.“

„Tak tam pojďme.“

„Teď ještě ne.“

„Proč?“

„Protože ten chlap nás z kopce bude pozorovat.

Nechci, aby se rozneslo, že tu po něčem pátráme.“

„Ty si myslíš, že by někde v okolí mohl být

Murray?“

„Mohl by.“

„Co čekáš, že v té lovecké chatě najdeš?“ ozval se

Algy.

„Podle Macraea ji za války zabrala vláda a umístila

v ní vojáky. Chci vědět, jací vojáci to byli.“

„Jaké vojáky máš na mysli?“ zeptal se Ginger.

38

„To místo mohlo sloužit jako škola pro výcvik

přepadových oddílů,“ vysvětloval Biggles. „Neříkám, že

to tak bylo, ale za války některá výcviková střediska na

Skotské vysočině byla. Jestli budu mít pravdu, bude to

pro nás vodítko, jak se Murray mohl o tom jezeře

dovědět. Byl přece členem přepadového komanda. Za

chvíli se tam vydáme. Teď už nemá význam letět domů a

zítra se sem zase vracet. Gingere, přines z letadla

svítilnu, možná se nám bude hodit.“

Čekali, až slunce zapadlo za horami a údolí se octlo

v hlubokém stínu. Pak řízným krokem vyrazili.

Cesta byla dlouhá a chůze nepohodlná, Ginger byl

vděčný, když se konečně proti obloze začaly tmavě

rýsovat lesní borovice, zakrývající loveckou chatu.

Kdysi přepychová lovecká chata byla ztichlá a

zchátralá a spolu s nedaleko stojícími rozpadávajícími se

armádními ubytovacími baráky skýtala v tomto prostředí

žalostný obraz, který nerozehnal ani pohled do interiéru

chaty, když Biggles otevřel dveře. Všechen nábytek byl

odstraněn. Na zdi prázdné haly viselo několik

kancelářských papírů, popsaných na psacím stroji.

Biggles vstoupil. „Školní jednotka přepadového

komanda. Denní rozkazy,“ přečetl nahlas. Obrátil se

čelem k ostatním a pokračoval. „Teď je to úplně jasné.

Murray sloužil během války tady a seznámil se s tímto

místem. Je to vynikající úkryt. Řekl bych, že se sem

vrátil.“

S ostatními v patách přešel přes chodbu do kuchyně.

Laciná pánev a kotlík na kamnech byly rezavé. Na

smaltovaném talíři v dřezu byly nůž a vidlička. Otevřel

zadní dveře a vyšel ven. U rohu domku byla hromada

dávno uschlého vřesovce. Trochu ho odkopl a odhalil

39

stoh prázdných plechových krabiček. „Tyhlety se v

armádě na příděl nevydávaly,“ řekl a zvedl plechovku od

sardinek. „Je to jasné,“ pokračoval, „po potopení letadla

byl tento domek Murrayovým cílem.“

„Existuje ještě nějaký důvod, proč bychom tu ještě

měli zůstávat?“ zeptal se poněkud znepokojený Ginger.

„Těch důvodů je mnoho. Jedním je to, že sem

zřejmě chodí lidé z Forestry Commission.“ Ukázal na

řadu smetáků s dlouhými násadami. „Je to zařízení, které

používají na hašení požárů. Murray sem zřejmě přišel jen

na tak dlouho, aby během svého pronásledování mohl

změnit své vzezření. Nemohl si sem přinést nijak mnoho

potravin. Jen tolik, aby mu vydržely na jeden, nanejvýš

na dva týdny. Pak musel zajít někam, kde si mohl

nakoupit další.“

„Takže otázkou teď je, kam odešel odtud,“ řekl

Ginger.

„Přesně tak.“

„Na rukojeti pánve by ještě mohly být otisky prstů,“

podotkl Algy.

„I kdyby se zjistilo, že jsou jeho, nijak by nám to

nepomohlo ho najít. Za stávající situace nás to nemusí

vzrušovat.“

„Tak co chceš dělat?“

„Vrátíme se a v kabině letadla strávíme noc. Ráno se

tu ještě porozhlédneme. Murray by tu někde poblíž mohl

být.“

Zpáteční cesta k jezeru byla ve tmě vyčerpávající, a

byla by nebezpečná, kdyby jim na cestu nesvítil měsíc,

kterému moc nescházelo k úplňku. Když už se namáhavě

vlekli po kamenité pláži k letadlu, Ginger se najednou

40

zastavil a upřeně se díval přes vodu, na níž se zrcadlily

hvězdy.

„Vidíte, co já nevidím?“ zeptal se zmateně.

„Co nevidíš?“

„Směrové kormidlo.“

„Tak to mě podržte!“ zabručel Bertie. „To se určitě

zvedla voda.“

„Buď se zvedla nebo Biggles letadlem pohnul, když

se k němu ponořil,“ nabídl svůj názor Algy.

„To se mohlo stát,“ připustil Biggles a vykročil ke

křoví. „Kam jdeš?“ zeptal se Ginger.

„Chci se ještě jednou podívat na tu šňůru,“

odpověděl Biggles. „Podej mi svítilnu.“ Odešel sám, brzy

se však vrátil.

*

Následujícího dne za svítaní bylo počasí stále hezké

a vzduch čistý.

„Kde se začneme dívat po Murrayovi?“ zeptal se

Ginger.

Poněkud zamyšlený Biggles odpověděl: „Pro

začátek sejdeme do rokliny a ještě jednou si promluvíme

s Macraem. Ten jeho domek bude zřejmě u řeky, tak by

nemělo být těžké ho najít.“

Za chvilku šli po staré jelení stezce obcházející

jezero, která je brzy přivedla ke skalnaté římse, přes niž

se řinul pramínek vody, později vytvářející říčku Glash.

Po dvaceti minutách chůze podél potoka, na jehož vodě

se třpytivě odrážely sluneční paprsky, se nedaleko před

41

nimi objevil kamenný domek, schoulený mezi větrem

ohnutou borovicí a stříbrnou břízou. Za ním podél potoka

vedla neupravená polní cesta dál. Macrae, který je zřejmě

viděl přicházet, na ně čekal s rukama v bok.

„Co pro vás mohu udělat?“ pozdravil je otázkou.

„Můžete zodpovědět několik otázek,“ odpověděl

Biggles. „Tvrdíte, že se jmenujete Macrae?“

„To je pravda.“

„Jsme policejní důstojníci,“ konstatoval Biggles.

„Mám důvod si myslet, že jste Alva Murray, kterého

bychom rádi vyslechli v souvislosti s vraždou jeho

manželky před sedmi roky. Musím vás varovat, že cokoli

řeknete –“

Biggles se dál nedostal. Sotva se někdy někdo

pohnul rychleji než muž, který si říkal Macrae. Bleskově

vytasil svůj skeandhu a s ním v ruce couval k domku.

„Nepřibližujte se,“ zavrčel. „Živého mě nedostanete.“

„Murrayi, nebuďte blázen,“ odměřeně řekl Biggles.

„Takové řeči vám nijak nepomohou.“

Murray se vřítil do domku a zabouchl dveře.

„Bacha!“ vykřikl Ginger, když se otevřelo okno a

objevily se hlavně brokovnice.

Vrhli se do nejbližšího úkrytu, do rozpadávající se

špižírny.

Puška zahřměla, výstřel pokropil zeď špižírny.

„Jestli se pokusíme dostat se k tomu domku blíž, tak

to někdo odnese,“ tiše řekl Biggles. „Mohlo mi

napadnout, že máme co dělat s chlapem, který byl

vycvičen jako člen přepadového komanda. Nemá už

naději utéci, a on to určitě ví; a člověku, který má na

svědomí jednu vraždu, už nezáleží na tom, jestli zabije

42

ještě někoho dalšího. Čekal jsem nějaké potíže, ne však

pušku dvanáctku.“

„Tak co budeme dělat?“ s úzkostí v hlase se zeptal

Algy. „Postavit se mu do rány by byla sebevražda.“

„Je ozbrojen a do vězení se mu nechce,“ poznamenal

Bertie, „takže bychom oprávněně mohli použít zbraní.“

„Raději ne,“ odmítl jeho návrh Biggles. „Můžeme

udělat pouze jedno jediné, a sice sehnat pomoc. Algy,

vrať se k letadlu a leť na jih tak dlouho, dokud na

krátkých vlnách nedostaneš spojení s Yardem. Řekni

šéfovi, co se tady stalo a požádej ho, aby informoval

policii správního obvodu. Mrskni sebou.“

Algy odběhl. Ostatní se posadili, aby mohli pokud

možno v pohodlí čekat a pozorovat okolí.

Den se vlekl s nepředstavitelnou pomalostí. Slunce

přesáhlo zenit. Vysoko na obloze se na nehybných

křídlech vznášel orel. Občas se ozvalo varovné

zaskřehotání tetřeva, zastrašujícího svého soka.

Pozdě odpoledne se opět ozval výstřel z pušky, což

bylo znamením, že Murray je stále v domku.

„Po kom střílí?“ zeptal se Bertie.

„Dává nám zřejmě na vědomí, že je neustále ve

střehu,“ odpověděl Biggles.

„Slyším po cestě přijíždět nějaké vozidlo,“ řekl

Ginger.

Brzy se objevilo. Z džípu vystoupili čtyři policejní

důstojníci a jeden policejní inspektor.

„Dejte pozor,“ zvolal Biggles.

Policejní inspektor jeho varování nedbal. Šel přímo

ke dveřím domku. „Murrayi, vyjděte ven,“ zvolal. „Ne

abyste dělal nějaké hlouposti.“

43

Dveře našel zamčeny, proto obešel domek a nahlédl

oknem. Obrátil se a kývnutím přivolal ostatní.

Biggles se svými přáteli se k němu připojili u okna.

V domku na podlaze ležel zhroucený Murray, puška

vedle něho.

Biggles překvapením vyvaloval oči. „To není naše

dílo,“ řekl inspektorovi. „Určitě se zastřelil sám. Slyšeli

jsme výstřel.“

„Asi jo, myslím, že to tak je,“ nevzrušeně řekl

policejní inspektor. „Čekal jsem, že něco takového udělá,

až si uvědomí, že nemá naději se z toho dostat. Zvolil si

raději smrt na vřesovišti, než být pověšen v městské

věznici.“

Poněkud pobledlý Biggles kroutil hlavou. „Tak, a je

to. Teď už to nechám na vás, inspektore, jestli proti tomu

nic nemáte,“ řekl s pohledem upřeným na Vydru,

vracející se k jezeru. „Nedaleko pláže pod vodou jezera

Lochnaglash najdete letadlo, které Murray kdysi použil,

aby se sem dostal. Za záchranu už sice nestojí, vy ho ale

možná budete potřebovat jako usvědčující důkaz. Tak my

už půjdeme. Díky za pomoc.“

Biggles se obrátil a následován ostatními vykročil na

zpáteční cestu k jezeru, kde našel Vydru vyjetou na pláži.

„Díky,“ řekl Algymu. „Je po všem. Zastřelil se. Pro

něho to možná bylo nejlepší východisko. My se vydáme

na cestu domů. Obávám se, že jsem se tady neukázal v

dobrém světle.“

„Dost dobře nechápu, jak jsi poznal, že Macrae je

Murray,“ řekl Ginger.

„Tys přece viděl a slyšel totéž co já,“ konstatoval

Biggles. „Řekl jsem, že vrah by musel být zatraceně

prohnaný, aby se nedopustil žádné chyby. Murray jich

44

několik udělal. Tou první bylo to, že přišel za námi,

protože jinak bychom nikdy nezjistili, že tam je. On však

nevydržel, aby se držel stranou, protože nás viděl

přistávat, a špatné svědomí spolu se strachem ho přiměly

jít za námi a pokusit se zjistit, co tady děláme. Osudné

chyby se pak dopustil tím, že lhal. Tvrdil, že mezi

jezerem a vesnicí Blashlin je pouze jeho domek. Pak

připustil loveckou chatu, když jsem řekl, že jsem ji viděl.

A tvrdil, že neví, jací vojáci v ní byli. Každá vojenská

jednotka po sobě zanechá trvalou stopu, a on chtěl, abych

mu věřil, že tam za všechny ty roky, co tady žil, nikdy

nezašel. Byl mi podezřelý už ve chvíli, kdy jsem zahlédl

černou střenku nože, používaného členy přepadového

komanda, který on nosil jako skeandhu. To od něho

nebylo moudré. Je však možné, že za všechny ty roky se

postupně stal lehkomyslnější a neopatrnější.“

„Ničeho takového jsem si nevšiml,“ smutně

konstatoval Bertie.

„Ono toho bylo ještě víc,“ pokračoval Biggles.

„Předpokládám, že nevěděl o tak velkém poklesu vodní

hladiny. Doufal snad, že jsme si směrovky nevšimli?

Jistě ji viděl, když jsme tam stáli a bavili se s ním. Každý

jiný člověk, který se nemá čeho obávat, by nás na ni

upozornil. Podle mne k ní doplaval v době, kdy jsme byli

v lovecké chatě a buď ji ohnul pod vodu nebo ji odřízl.

Poznal jsem, že tam byl.“

„Podle čeho?“

„Naše přítomnost ho znepokojila a ve strachu, který

v něm naše přítomnost vyvolala, si přestal být jistý, jestli

někde v okolí něco nenechal. Pak si vzpomněl na provaz

a na plovací vestu. Včera večer na zpáteční cestě z

lovecké chaty jsem se zašel podívat, jestli tam ty věci

45

ještě jsou. Nepřekvapilo mne, když jsem je nenašel.

Zmizely. Jedině Murray mohl vědět, kde přesně byly. Víc

jsem nepotřeboval k potvrzení svého podezření. Asi bylo

ode mne hloupé postavit se mu tváří v tvář, jak jsem to

udělal. Doufal jsem totiž, že následkem velkého

překvapení se prozradí, což opravdu udělal. Mohlo mi

však napadnout, že jako bývalý člen přepadového

komanda se nevzdá jen tak. Dejme se teď na cestu domů.

Mohli bychom to stihnout ještě před setměním.“

*

Dodatečným šetřením se zjistilo, že Murray během

války sloužil v lovecké chatě u jezera Lochnaglash. Jistě

se tam nějakou dobu skrýval, než si po několika měsících

za hotové koupil od bývalého vlastníka domek. V tomto

mezidobí si nechal narůst vousy a začal nosit kroj, běžný

na Skotské vysočině. Pak s jistotou, že ho nikdo nepozná,

začal chodit do vesnice pro zásoby; svou přítomnost

zdůvodňoval tím, že žije daleko v horské rokli jako

hlídač orlů pro Bird Protection Society. Opravdu

hlídačem orlů byl. Své služby jim nabídl jako

dobrovolník, pravděpodobně jako krycí manévr.

Vymyšleno to měl chytře a asi by se na to nikdy

nepřišlo, kdyby se následkem velkého sucha nad

pokleslou hladinou neukázala směrovka letadla Gipsy.

Povětrnostní poměry nerespektovaly předpoklad vraha a,

jak poznamenal Biggles, v tomto případě ověřily

pravdivost starého rčení, ,Vražda se nedá zatajit’.

46

PŘÍPAD POŠKOZENÉHO PADÁKU

3

Sotva Biggles zasedl za stůl v operační místnosti

Zvláštní letecké policie, otevřely se dveře a dovnitř strčil

hlavu inspektor Gaskin. „Jak by se ti líbilo zajet si do

New Forest v Hampshire?“ zeptal se z ničeho nic.

„Nijak zvlášť,“ upřímně odpověděl Biggles. „Co se

tam děje?“

„Právě jsem položil sluchátko. Nějaký chlap jménem

Betts, snad chovatel psů nebo něco podobného, mi řekl,

že jeho syn našel něco, co bychom, podle jeho názoru,

měli vidět.“

„Jak do toho zapadám já?“

„Řekl, ať přivedu někoho, kdo se vyzná v letectví.“

„To zní hezky neurčitě. Co ten mládenec našel?“

„To neřekl. Můžeme se na to podívat u něho doma –

v místě zvaném Dell Farm, je to nedaleko Sway.“

„Proč tolik tajností?“

„Nevím. Mluví však jako někdo, kdo ví, o čem

mluví. Já tam budu muset tak jako tak zajet, pro případ,

že by to opravdu něco bylo.“

Biggles vstal. „O. K. Pojedu s tebou. Gingere, chceš-

li strávit den na venkově, můžeš jet s námi.“

„Proč ten chlap nezavolal místní policii?“ zeptal se

Ginger, když sahal pro klobouk.

47

„To bylo první, na co jsem se ho zeptal,“ odpověděl

Gaskin. „Řekl, že podle něho jde o práci pro odborníka,“

dodal a zazubil se.

„Ha! Policii hrabství se to nebude příliš zamlouvat,“

s úsměvem poznamenal Biggles.

„V tomto případě by však mohl mít pravdu, protože

ta nalezená věc má zřejmě něco společného s létáním,“

dodal Gaskin, když nasedli do auta a rozjeli se.

„Je možné, že náhodou objevil něco, co vypadlo z

letadla,“ nabídl svůj názor Ginger.

„To nevím,“ vážně odpověděl Gaskin. „Ať je to

cokoli, tu věc našel jeho syn, a dnešní děti o letadlech

nevědí jen málo z toho, co o nich za vědění stojí.“

„Nemrhejme časem nějakými dohady,“ navrhl

Biggles.

Ukázalo se, že těch dohadů by mohli mít opravdu

mnoho a stejně by ke správné odpovědi nedospěli.

S menšími potížemi našli Dell Farm, kde je přivítal

štěkot mnoha psů v boudách. Betts osobně otevřel dveře

a když se dověděl, kdo jsou, pozval je do obývacího

pokoje.

„Tak o co tady jde?“ zeptal se Gaskin svým typicky

odměřeným tónem. „Doufám, že jste nás sem nehnal jen

na lov divokých hus.“

„Ukáži vám to a posoudit to můžete sám,“

odpověděl Betts.

„Víte něco o létání?“ zeptal se Biggles.

„Po dvanácti letech v Královském letectvu, z něhož

jsem odešel jako seržant válečného letectva, bych asi

měl. Jednu dobu jsem byl psovodem,“ dodal Betts, „proto

jsem se začal zabývat psy, když jsem to tam zabalil. A

tady je to, co jsem vám přinesl ukázat.“

48

Z vestavěné skříně s policemi vytáhl sbalenou bílou

látku, která se po rozložení na stole ukázala být padákem

– lépe řečeno částí padáku. Betts shrnul nosné šňůry,

natáhl je za konce a podržel je před Bigglesem. „Co si o

tom myslíte?“ zeptal se nesmírně vážným hlasem.

Biggles se na ně se svraštělým čelem dlouho upřeně

díval.

„Vidíte to co já?“ zašeptal bývalý pilot.

„Ano, vidím to co vy,“ pomalu odpověděl Biggles.

„Ty šňůry byly prořezány.“

„Byly, to je nad slunce jasné. Vypadá to tak, jako

kdyby nějaký ubožák vyskočil, aniž by věděl, že mu

některý laskavý přítel přeřezal šňůry. Musel sletět k zemi

jen v nosném postroji, a část padáku, na níž záleželo

nejvíc, nechal někde daleko nad sebou.“

„Nenašli jste už nic jiného?“

„Ne. Tělo někde spadlo na zem jako kámen, tento

kousek se však mohl chvíli snášet, ta doba záležela na

tom, v jaké výšce letadlo letělo.“

Biggles přikývl na souhlas. „Slyšeli jste nějaké

letadlo?“

„My tady slyšíme letadla pořád, ve dne v noci.

Všechny druhy, od tryskových až po vrtulníky. Už se na

ně ani nedívám.“

Biggles si prohlížel látku a mnul ji v dlaních. „Na

zemi to nebylo nijak dlouho,“ poznamenal.

„To ani nemohlo. Včera totiž byly dvě přeháňky, ta

poslední kolem šesti. Když to chlapec přinesl, bylo to

suché.“

„Kolik bylo hodin?“

„Kolem jedenácti. Obvykle v tu dobu chodíme na

kutě. Předtím Len, to je můj chlapec, vyšel na dvůr

49

nechat proběhnout štěně. Ten malý uličník mu však utekl

do lesa. Chlapec šel za ním a našel toto.“

„Poznal, co to je?“

„Ovšemže poznal.“

„Je tu někde poblíž?“

„Ano, je. Chcete ho vidět?“

„Byl bych moc rád, kdyby mi ukázal, kde přesně to

našel.“

„Pochybuji, že tam najdete tělo.“

„Pokud letadlo neletělo příliš vysoko, nemuselo by

být tělo příliš daleko. Včera večer nebyl silný vítr. V

každém případě se budeme muset poohlédnout po zbytku

padáku. Řekl jste o tom někomu?“

„Ne. Jakmile jsem si uvědomil, co se stalo, zavolal

jsem Scotland Yard.“

„To štěně váš chlapec našel?“

„Včera večer ne. Ani dnes dopoledne. Asi před půl

hodinou se vrátil úplně vyčerpaný, jako kdyby celou noc

strávil v králíkárně a hrál si s králíky.“

„Takže Len ho šel zase hledat?“

„Odešel už za prvního rozbřesku.“

„Promluvme si s ním.“

„Zajdu pro něho. Vyrábí psí boudy.“ Betts odešel.

Gaskin se významně podíval na Bigglese. „Podivná

záležitost. Zdá se, že by mohlo jít o nový druh vraždění,

jenže my jsme nedostali žádné hlášení, že by byl někdo

pohřešován.“

„K tomu ještě nebylo dost času. Stalo se to teprve

minulou noc. Kdyby ten, který měl na sobě nepoužitelný

padák, letěl sám, neřízené letadlo by se zřítilo. Jestli se

žádné nezřítilo, můžeme předpokládat, že u řídící páky

byl někdo jiný. Skutečnost, že tento pilot ztrátu svého

50

cestujícího neohlásil, staví celou záležitost do špatného

světla.“

„Jestli byl vrahem pilot, pak o tom jistě nebude

nikde mluvit. Tím chci říci, jestli on byl tím, kdo padák

odřezal.“

„Nechápu, jak by tam mohl být někdo další, když by

musel ztrátu cestujícího z letadla nahlásit. Jenže ten

člověk, který vyskočil, to za předpokladu, že opravdu

někdo vyskočil – což nemyslím jako vtip – by si přece

neodřízl vlastní padák.“

„Ano, přesně tak,“ souhlasil Gaskin, palcem si

nacpávající tabák do dýmky. „Jestli zbytek toho padáku s

tělem v něm zabaleným je někde v lese, hledání by

mohlo nějakou dobu trvat. Raději bychom měli dát

dohromady velkou pátrací skupinu a dát se do hledání.“

„Možná by nám mohl pomoci ten chlapec.“

„Jak?“

„Dnes ráno byl v lese první. Sázím se, že v lese byl

ještě někdo jiný.“

„Kdo?“

„Muž, který přeřezal ty šňůry. Myslím si, že to byl

muž, který řídil letadlo. Asi neví, kam spadl vršek

padáku, ale brzy by mohl zjistit, kde je jeho zbytek,

protože muž, který vyskočil, sletěl přímo na zem. Je si

také vědom, že dřív nebo později někdo náhodou narazí

na tělo, a při tom se zjistí, že šňůry byly nařezány.

Nechce, aby k něčemu takovému došlo, takže pokud se

dohaduji správně, byl také časně ráno v lese a doufal, že

parašutistův postroj objeví a tělo ukryje. Snad doufal, že

objeví i ten kus padáku. Je možné, že chlapec v lese něco

viděl.“

51

„Jistá naděje tu opravdu je,“ připustil Gaskin. „Ale

New Forest je pěkně rozsáhlý. Kdyby se nám podařilo

objevit tělo a zjistit jeho totožnost, byli bychom na

poloviční cestě k odhalení muže, který to provedl.“

V tomto kritickém okamžiku se vrátil Betts se

synem, inteligentně vypadajícím, asi šestnáctiletým

mladíkem s jiskrnýma očima. Vyčkávavě se podíval na

policejní důstojníky.

„Chci, abys nám ukázal, kde jsi našel ten padák,“

řekl Biggles.

„Ano, pane. Není to daleko. Ne víc než deset minut

chůze.“

„Slyšel jsem, žes byl dnes ráno v lese.“

„Ano, pane. Hledal jsem Jima, tedy, svého psa.“

„Viděls tam někoho?“

„Ne, pane. Vlastně, ano, na okamžik jsem viděl

nějakého muže. Bylo to na silnici. Byl v autě. Zastavil,

vystoupil, znovu nastoupil a odjel.“

„Co jsi v té době dělal?“

„Hledal jsem Jima.“

„Viděl tě ten muž?“

„No, jestli mě viděl, to nevím, ale určitě mě slyšel,

protože jsem neustále pískal a volal. Mnoho pozornosti

jsem mu nevěnoval. Všiml jsem si jenom, že si zapálil

cigaretu a prázdnou krabičku odhodil. Měl jsem sto chutí

mu říci, aby ji zvedl. My to tady po takových

nepořádnících vždycky uklízíme.“

Biggles se usmál. „Číslo auta jsi si náhodou

nezapamatoval?“

„Ne. Proč bych to měl dělat?“

„To nevadí. Pojď nám ukázat, kdes ten padák našel.“

52

Vyšli ven a chlapec si to přes výběh namířil k řadě

stromů na hranici lesa. Za nimi se pohroužili do

hlubokého stínu letitých stromů, často se museli shýbat

pod nízko roustoucími větvemi. Po listí a vyschlém

kapradí, šustícími pod nohama, došli na lesní holinu, kde

se chlapec zastavil. „Tady je to místo, pane. Je div, že se

padák nezachytil na některém stromě.“

„Kdyby byl třeba i slabý vítr, tak by se to asi stalo,“

řekl Biggles.

Chvíli stáli a prohlíželi si nejbližší okolí. Pak

Biggles řekl: „Kde je silnice, na které jsi viděl auto?“

„Tamhle.“ Chlapec je dovedl po necelých sto

yardech k vedlejší, lesem vedoucí cestě. Zastavil se a

ukázal na prázdnou krabičku od cigaret, ležící na okraji

trávy. „Tady je to místo,“ řekl. „Tamhle je krabička od

cigaret, o které jsem mluvil.“

Biggles šel skloněný kousek po cestě a nazpět, a

díval na zem. „Mám dojem, že se to auto vrátilo,“ řekl

Gaskinovi. „Tady je zcela určitě kapka čerstvého oleje.

Je však možné, že tu zastavilo jiné auto.“

„Měli bychom začít hledat tělo,“ naléhal Gaskin.

„Tady už asi moc daleko nepokročíme.“

„Jestli hledání začneme ve velkém měřítku,

doslechnou se to noviny a také muž, který řídil letadlo.

Bylo by lepší, kdyby nevěděl, že byl nalezen kus padáku.

Jestli tady není teď a nehledá ho, určitě přijde. Neodolá

pokušení utajit, co se stalo. Jestli se ale doví, že policie

hledá tělo, stáhne se do ústraní.“

„Chceš tím říci, že se tady hodláš potloukat a čekat,

až přijde? Možná už tu byl a odešel.“

„On tak lehce neodejde. Nemůže vědět, že padák už

byl nalezen, je tedy naděje, že ho bude hledat, nemyslíš?

53

Moment. Mám nápad.“ Biggles se obrátil k chlapci.

„Zřejmě máte doma mnoho psů. Máte nějakého s dobrým

nosem?“

„Máme vycvičeného německého ovčáka. Není náš.

Opatrujeme ho pro džentlmena, který je v cizině.“

„Lene, zaběhni domů a zeptej se tatínka, jestli si ho

můžeme půjčit. Jestli ano, tak ho sem přiveď.“

„Ano, pane.“ Chlapec odběhl jako vítr.

„Co máš v úmyslu?“ zeptal se Gaskin.

„Uvidíš. Možná to nevyjde, ale mohlo by.“

Čekali asi deset minut, pak uviděli chlapce,

utíkajícího se psem na šňůře.

„Doveď ho k té krabičce od cigaret,“ požádal ho

Biggles.

Len poslechl. Pes krabičku očichal, jednou nebo

dvakrát si ji převrátil, pak, jako by stopu ztratil, se vrátil

na silnici.

„Právě tam ten muž nastupoval do auta,“ řekl

Biggles. „Proto už další stopa není. Teď ho přiveď sem,

kde auto zastavilo znovu, i když sem mohlo přijet a

zastavit jiné auto. Pokud stopa není příliš vychladlá,

řekne nám, jak to bylo.“

Chlapec opět poslechl. Tentokráte nebylo nejmenší

pochyby. Pes zachytil stopu a s nosem u země vyrazil po

ní.

„Je to tak,“ vykřikl Biggles. „Auto se sem vrátilo a

asi nemusíme mnoho přemýšlet, proč se vrátilo.“

Bigglesovo podezření se brzy potvrdilo, protože pes,

utíkající zpočátku přímo, se brzy proplétal mezi stromy.

„Ať to je nebo není náš člověk, tento tady určitě

něco hledal,“ konstatoval Biggles, lapající po dechu ve

snaze držet se psem krok.

54

Pes je vedl stále dál a dál do lesa, často měnili směr

způsobem, z něhož bylo jasné, že křižují vlastní stopy.

Najednou chlapec zakopl o kořen a upadl. Uvolněný pes

v cestě pokračoval sám tak rychle, že mu nikdo nestačil.

Chlapec se zvedl, rozběhl se za psem a neustále na něho

křičel, aby zůstal stát. Pronásledování se zúčastnil Ginger

následovaný Bigglesem. Těžce oddychující inspektor

Gaskin, který byl příliš těžký, šel úplně vzadu jako

poslední.

Přes veškeré úsilí pes zmizel z dohledu mezi stromy

před nimi, ale že neběžel příliš daleko, prozradilo štěkání,

doprovázené zlostnými výkřiky. Ginger s chlapcem se

prodrali křovím a uviděli psa, zuřivě štěkajícího na muže,

který byl zády obrácen ke stromu a holí udržoval psa v

patřičných mezích. Sotva je uviděl, vykřikl: „Je ten pes

váš?“

„Ano,“ řekl Len, který právě doběhl.

„Tak si ho zavolejte dřív, než ho zastřelím,“

chraplavým hlasem vykřikl muž, zrudlý v obličeji zlostí

nebo námahou – možná obojím.

Chlapec přivolal psa k noze; ten s vrčením poslechl.

„Proč nemáte toho psa zajištěného na šňůře?“ s

jistým oprávněním rozhořčeně vykřikoval muž. Byl

tmavé pleti, střední výšky a postavy, s malým černým

knírkem; mohlo mu být mezi třiceti až čtyřiceti lety. Byl

dobře, skoro bez poskvrny oblečen v městských šatech.

„Promiňte,“ zkroušeně řekl chlapec.

V tomto okamžiku se na scéně objevil Biggles, a

zanedlouho inspektor Gaskin.

„Měl byste mít víc zodpovědnosti a nenechat takové

zvíře volně pobíhat po veřejném prostranství,“ reptal

55

muž. „Pevně ho podržte, než odejdu,“ požádal stroze a

odešel.

„Rád bych věděl, jestli to je muž, kterého hledáme,“

potichu řekl Biggles Gingerovi, když stáli a dívali se na

odcházejícího muže.

„To byl muž, kterého jsem viděl vystupovat z auta,“

bez vyzvání řekl chlapec.

„Jsi si tím jistý?“

„Naprosto.“

„Pak to auto asi nebude moc daleko.“

„Jde k cestě,“ řekl Len, který to tady dobře znal.

„Není to odtud nijak daleko.“

„Zůstaň tady a podrž psa,“ přikázal Biggles.

„Podíváme se, kam jde.“

Po několika krocích ve směru mužových stop Ginger

řekl:

„Ten chlap buď má u sebe zbraň, nebo se nás

pokoušel vylekat. Než jsi dorazil, vykřikoval, že psa

zastřelí. Mohlo mu to z pusy vyletět jen ve zlosti, nebo

možná jenom blufoval.“

„Mám dojem, že jsem tu tvář už někde viděl,“

zašeptal rozpačitě se tvářící Gaskin.

Zastavili se za několika keři, když došli na dohled k

silnici. Nebylo nutné jít dál, protože auto stálo na ní,

těsně u okraje trávy, muž vedle něho. Chvíli váhavě stál,

zapálil si cigaretu, jako by si nebyl jistý, co má dělat. Pak

nastoupil a odjel. Ginger nahlas přečetl číslo šedivého

auta.

„Jaguar,“ řekl Biggles. „Je to aspoň něco, s čím

můžeme pokračovat. Řekl bych, že to je muž, kterého

hledáme. Co jiného by tu tak časně ráno dělal, kdyby

něco nehledal? Piknik tady nepořádal a lidé, chodící do

56

přírody pozorovat ptáky nebo chytat brouky nebo dělat

něco podobného, obvykle nechodí takto oblečeni.“

„A co tělo, které hledáme?“ zamumlal Gaskin.

„Myslím, že to zatím necháme být,“ odpověděl

Biggles. „Teď se vrátíme do Yardu a zkontrolujeme auto

a jeho vlastníka. To by mohla být ta nejrychlejší cesta,

jak zjistit, o co tady jde.“

Když je chlapec vedl domů lesem jinou cestou s tím,

že je nejkratší, pes najednou vzrušeně změnil směr a

natáhl vodící šňůru.

„Moment,“ řekl Biggles. „Co to znamená?“

„Určitě jsme zase překročili stopu toho muže,“ tvrdil

chlapec.

„Nech ho po ní jít,“ nařídil Biggles, přestože Len

měl plné ruce práce, aby psa udržel. Pes se rozběhl;

neběžel však daleko. U shluku křoví, prorostlého

ostružiníky a kapradím, se zastavil a pak se svěšeným

ocasem a s vyceněnými zuby začal s vrčením couvat.

„Obávám se, že tam je asi něco ošklivého,“ řekl

Biggles s významným pohledem upřeným na Gaskina.

„Lene, běž domů a psa vezmi s sebou. Později si

promluvíme s otcem.“

Zapamatovali si směr nasazený chlapcem, aby našli

cestu k farmě, a když chlapec zmizel z dohledu, vedrali

se do křoví, na němž byly viditelné známky nedávného

poškození. Ginger zanedlouho zakopl o něco měkkého,

co bylo zahrnuto naházeným kapradím a suchými listy.

Když je nohou trochu odhrnul, objevilo se sako.

„Tady to je,“ řekl tiše a za několik minut bylo tělo

vyneseno na volné prostranství. Byl to mladistvý muž

tmavé pleti. Po padákovém postroji však nebylo nikde

ani stopy.

57

„A hele!“ zvolal Gaskin. „Snad jsme neobjevili

nějaké jiné tělo.“

„Ne,“ odpověděl Biggles. „Ten člověk není mrtev

déle než pár hodin. Je to muž, který vyskočil z letadla. Je

dokonale polámaný.“

„Tak kde je postroj padáku, jehož jednu část

máme?“

„Určitě ho odnesl muž, který tu mrtvého položil a

zahrnul listím. Buď mrtvolu nemohl unést, nebo nechtěl

riskovat, že ho s ní někdo uvidí. Našel sice tělo, nenašel

však horní půlku padáku z toho jednoduchého důvodu, že

tady žádná už nebyla. Našel ji Len a odnesl domů. Ten

muž ji hledal ještě před několika minutami, když jsme ho

dohonili. Aspoň takhle se mi to jeví.“

Gaskin na kolenou hledal v mužových kapsách něco,

podle čeho by ho identifikoval. „Ten chlap je rozhodně

cizinec,“ konstatoval. „Ty šaty nebyly zhotoveny u nás a

ani takový druh materiálu se u nás nevyrábí, nemluvě o

tom, že saka se u nás šijí jinak. U sebe nemá nic. Chlap,

který ho zakryl, mu určitě všechno z kapes sebral.“

„To se dalo čekat.“

„Jestli přijel z ciziny, bude fuška zjistit jeho

totožnost,“ tiše řekl Gaskin. „Snad pomůže malá jizva

nad pravým okem. A hele! Co je toto?“ Inspektor pod

odhrnutým rukávem odhalil na levém předloktí tetování.

Bylo sice celé umazané, jako by se ho někdo pokoušel

zlikvidovat, ale slovo, z něhož tetování pozůstávalo, bylo

stále čitelné. Modrým inkoustem měl na ruce vytetováno

slovo Destin.

„To nám přece jen něco napovídá,“ řekl Biggles. „Je

to Francouz. Alespoň slovo destin je francouzsky výraz

pro osud nebo zkázu.“

58

„Rozhodně to je výstižné,“ konstatoval Gaskin, když

se postavil. „Teď už ten případ nebudeme moci déle tajit.

Tělo musí být odneseno do márnice a místní policie se o

tom musí dovědět. Nejlepší by bylo, kdyby Ginger

zaskočil do domu a Bettsovým telefonem zavolal policii.

Řekni jim, že potřebujeme sanitku a nosítka. Ať sanitka

raději přijede na farmu a ty, Gingere, tam na ni počkej a

přijeď pak se zdravotníky sem.“

„O. K.,“ přikývl Ginger a odešel.

Biggles a inspektor Gaskin čekali hodinu, během níž

probírali celý případ. Pak přijela sanitka a odvezla tělo

neznámého muže. Gaskin velícímu seržantovi vysvětlil,

za jakých okolností bylo tělo nalezeno. Na Bigglesovu

žádost ho také požádal, aby informování veřejnosti o

mrtvém muži bylo o dvacet čtyři hodiny pozdrženo, aby

jim bylo umožněno provést jisté šetření dřív, než se muž,

který tělo schoval, z novin doví o jeho nalezení. Pak se

vrátili do Londýna, Gaskin zjistit majitele auta a Biggles

zavolat svého francouzského kolegu Marcela Brissaca v

Paříži, pracujícího ve francouzské sekci Mezinárodní

policejní agentury.

*

Jak se Biggles svým spolupracovníků svěřil, nedělal

si velké naděje, že rozhovor s Marcelem v Sureté přinese

nějaké výsledky; byl však příjemně překvapen, protože

informace, poskytnutá Marcelem, daleko překračovala

cokoli, v co mohl jenom doufat. Nebyl však překvapen

sám, i Marcela překvapily Bigglesovy informace.

59

Biggles ani nestačil dokončit popis mrtvého muže,

když ho Marcel přerušil slovy: „Má jizvu nad pravým

obočím?“

„Ano, přesně tak,“ potvrdil Biggles. „Ty ho znáš?“

„Abych ho neznal! Tiens. My ho hledáme. A zatím

ho máš ty. La-La.“

Marcel mu, stručně řečeno, řekl toto.

Jmenuje se Raoul Dubroc, narozen v Tangeru

francouzskému otci a arabské ženě. Celý život prožil jako

kriminálník. Nechal se naverbovat do cizinecké legie,

aby se zbavil policie, která mu byla v patách, a v době

služby v legii, zřejmě v nějaké duševní depresi, udělal

hloupost, že se nechal tetovat, což už nikdy nelze ničím

odstranit. Později dezertoval, odjel do Paříže a zapletl se

s gangem podezřelým z pašování zbraní teroristům v

Alžíru přes Tanger. Za tuto činnost byl zatčen, avšak za

slib vyzrazení jména vůdce gangu, o němž tvrdil, že mu

dluží peníze, mu byly poskytnuty určité výsady, kterých,

samozřejmě, využil k útěku. Francouzská policie ho

hledala všude možně.

„Nepátrali jste asi dost usilovně,“ řekl Biggles.

„Vypadá to tak, že jeho kumpáni ho zachránili a nasadili

ho na naši stranu Kanálu. Bylo by lepší, kdybys přijel a

úředně ho identifikoval.“

Marcel slíbil, že přijede.

Sotva Biggles zavěsil, přišel Gaskin. Biggles mu

předal informace, které právě získal.

Inspektor protáhl obličej. „Začíná se to jevit jako

něco víc než prostá vražda. Tak pašování zbraní, hm.“

„A co to auto?“

„Poněkud mne to mate. Auto patří muži jménem

Louis Brand, který sice vede podezřelý noční klub v

60

Soho, ale zatím jsme mu nemohli nic přišít. Zřejmě jsem

ho musel vidět právě tam. Nevěděl jsem, že má na

venkově sídlo, musí ho však mít, protože auto je v

evidenci v hrabství Hampshire na adrese Dawfield

Manor.“

„Dawfield Manor,“ opakoval Biggles. „Ten název je

mi nějak povědomý. Ano, už to mám. Bydlel tam Sir Roy

Wilton. Používal vlastní letadlo, takže tam musí být i

nouzové letiště nebo aspoň startovací dráha. Před dvěma

roky přišel o život v Africe při lovu divoké zvěře.“

„Vypadá to tak, že Brand jeho usedlost koupil. Měl

vždycky mnoho peněz, i když jsme nikdy nepřišli na to,

odkud je má.“

„Pašování zbraní je dost výnosné, když se kšefty

daří,“ jedovatě řekl Biggles. „Počítám, že na něho nemáš

nic.“

„Ani to nejmenší.“

„Jestli sebou mrskneme, možná brzy něco budeš

mít.“

„Jak to myslíš?“

„Je možné, že si tu spodní polovinu padáku vzal

domů. Jestli bude pasovat k té horní, můžeme ho požádat

o vysvětlení, jak k ní přišel.“

„Je ten Brand pilot?“

„Pokud vím, tak není. Gingere, překontroluj to.“

„Vyznáš se v tom nějak?“ zeptal se Gaskin,

profoukávající dýmku.

„Celkem to je jasné. Podle Marcela se Dubroc se

svým šéfem pohádal o peníze. Dubroc se rozhodl

všechno prásknout a gang se to buď dověděl, nebo pojal

podezření. Nu, a pod záminkou, že ho vyvezou z Francie,

61

aby unikl policii, ho posadili do letadla a vyhodili přes

palubu.“

„Nechápu, jak do toho zapadá ten padák. Proč mu ho

vůbec dávali?“

„Tady mne nutíš jen k dohadům,“ přiznal Biggles.

„Nějaký důvod k tomu zřejmě byl, je však možné, že se

ho nikdy nedovíme.“

„Myslíš, že bychom to venkovské sídlo Dawfield

Manor měli podrobit nečekané prohlídce?“

„Ano, čím dřív, tím líp. Domnívám se, že nemáme-li

nic jiného, můžeme tu prohlídku zdůvodnit nelegálním

létáním.“

„Proč ten spěch?“

„Letadlo, které sem přivezlo Dubraca, tu ještě pořád

může být, ale po dnešní noci už ne. Je-li Brand do

padákové aféry zapleten, bude se chtít letadla zbavit.

Jestli v noci přiletělo, pravděpodobně i v noci odletí.

Vyrazíme-li hned, dojedeme tam po setmění.“

„O. K.,“ řekl Gaskin. „Jedeme.“

Biggles se zadíval na Gingera. „Ještě nic?“

„Ne. Není ani na seznamu vojenského letectva, ani v

rejstříku civilních pilotů – alespoň ne pod jménem

Brand.“

„Nevadí, ten pilot se zcela určitě objeví,“

přesvědčivě řekl Biggles. „Dubroc letadlo pilotovat

nemohl, protože po výskoku padákem by se zřítilo.

Pokud vím, žádné zřícení není hlášeno. Teď však si

musíme všechno rozmyslet. Budeme potřebovat svítilnu.

Algy a Bertie, myslím, že bude lepší, když pojedete s

námi. Je možné, že budeme mít co do činění s více lidmi

než s jedním mužem, a to bychom se mohli dostat do

problémů. Gingere, vezmi do kapsy paklíče. Možná si

62

budeme muset poradit s nějakými dveřmi. Tak fajn, a teď

pohyb.“

„V jednom autě bychom se trochu mačkali,“ řekl

Gaskin. „Pojedu za vámi ve svém a vezmu aspoň ještě

jednoho muže.“

„Jak si přeješ,“ souhlasil Biggles.

*

Byla už tma, když policejní auta po menších potížích

našla panské sídlo Dawfield Manor, které bylo poněkud

dál v otevřené krajině, než čekali; zřejmě tomu tak bylo

kvůli přistávací ploše.

Biggles za volantem u brány pro vozidla nezastavil,

jel ještě kousek dál, zaparkoval poněkud dál od cesty pod

několika stromy a vypnul světla. „Půjdeme pěšky,“ řekl.

Zpočátku jako krytu využili stromů, pak živého

plotu a mlčky šli k budově, která se ukázala být typickým

starým gregoriánským panským sídlem, postaveným na

dlouho zanedbávaném pozemku. V jednom pokoji svítilo

světlo. Když se k budově přiblížili ze strany, došli k

rozsáhlému volnému poli, na němž byl zřejmě přistávací

pruh, používaný původním majitelem. Na konci pole,

nedaleko hlavní budovy, se proti noční obloze rýsovalo

několik hospodářských stavení, jedno z nich poměrně

velké. Právě k němu Biggles zamířil. Když došel, zkusil

malé boční dveře. Nikoho nepřekvapilo, že jsou

zamčeny. Natáhl ruku pro paklíče. Po několika

nevhodných klíčích našel ten správný. Biggles otevřel

dveře, Gaskinova muže nechal venku na stráži, pak, když

vešli dovnitř, přivítaly je neklamné výpary letadla, oleje a

laku na letadla. Svítilna prozářila tmu. Paprsek dopadl na

63

letadlo a postupoval po trupu k francouzskému

registračnímu písmenu F.

„Hm, tak tady to je,“ zašeptal Biggles.

„Je to typ Aubert Cigale-Major,“ šeptl Ginger, který

typ letadla poznal. „Čtyřsedadlové, s nahoru vyklápěcími

dveřmi po obou stranách. Dubroc neměl žádné potíže

dostat se ven.“

„Chceš snad říci, že nebyly potíže s jeho vystrčením

ven,“ poopravil ho Gaskin.

„Nevíme, jestli byl vystrčen,“ podotkl Biggles. „Byl

možná jenom polekaný a v domnění, že ho někdo oddělá,

vyskočil, i když by to asi neudělal, kdyby věděl, že jeho

padák je poškozen. Přemýšlím o tom pořád od chvíle,

kdy jsem mluvil s Marcelem. Došlo k hádce kvůli

penězům a Dubroc vyhrožoval, že všechno praskne.

Možná odmítl letět bez padáku. Tak dostal padák, který

však byl horší než nic, protože zklamal jeho víru, že

právě s ním je v bezpečí. Nevím, jak to bylo. Toto je

pouze jedna z možností. Jedno je však jisté. Pilot tohoto

letadla je ještě pořád v zemi, pravděpodobně v tomto

domě.“

64

„Je to typ Aubert-Cigale-Major“ šeptl Ginger ...

65

Chvíli hledali poškozený postroj padáku, když ho

nenašli, vyšli ven a šli ke garáži. Uvnitř byl Jaguar. Na

sedadlech nebylo nic. Biggles otevřel kufr a tam na

hromádce ležela dolní polovina osudného padáku. Když

ho vytáhl a natáhl konce šňůr, aby odhalil jejich

rozřezání, vypadly z něho nějaké předměty; mezi jiným

francouzský průkaz totožnosti na jméno Dubroc a náprsní

taška s penězi.

„Víc vědět nepotřebujeme,“ řekl pochmurně Gaskin.

„Brand bude obtížně vysvětlovat, jak se sem ty věci

dostaly. Pojďme a poslechněme si, jakou snůšku lží je

nám schopen v krátkém okamžiku naservírovat. Čeká ho

zatraceně nemilé překvapení. Zkusíme nejprve zadní

vchod.“

Gaskinův muž obešel dům, aby zajistil přední dveře.

Algy s Bertiem zůstali na stráži před zadními dveřmi.

Zamčeny nebyly, Biggles, Gaskin a Ginger vešli potichu

do domu.

V kuchyni myl nádobí cize vypadající muž. K

dokořán otevřeným dveřím stál zády, proto je neuviděl,

teprve slabý zvuk ho přiměl obrátit se. Pustil z ruky talíř

a ruka mu bleskově sjela ke kapse. Biggles však byl

rychlejší a muž zaraženě hleděl do hlavně automatické

pistole.

„Gingere, seber mu pistoli,“ nařídil Biggles.

„A ty drž klapačku zavřenou,“ varoval muže Gaskin,

když mu zaklapoval pouta na rukou.

„Já nerozumět,“ koktal muž.

66

„Však ty brzy zatraceně dobře porozumíš,“ zavrčel

Gaskin. „Gingere, vyveď ho ven. Můj muž se o něho

postará.“

Počkali na Gingera a pak šli po dlouhé chodbě dál,

až přišli ke dveřím, za nimiž slyšeli hlasy. Biggles otevřel

dveře. Rozhovor okamžitě skončil. Vešli do místnosti.

Před krbem u nízkého stolu, na němž stály láhve a

číše, seděli dva muži. Jeden byl muž, kterého viděli v

lese. Druhý byl mladší, malý postavou, štíhlý, snědý,

černovlasý, s tmavýma očima. Na okamžik překvapením

jenom nevěřícně zírali. Pak Brand napůl vstal a znovu

klesl. „Co to má znamenat?“ zeptal se hlasitě. „Kdo

jste?“

„Jsme policejní důstojníci ze Scotland Yardu,“

klidným hlasem oznámil Gaskin.

„Co tu chcete?“

„Sháníme informace o těle, které bylo nalezeno v

lese New Forest. Myslíme si, že byste nám mohl

pomoci.“

„Proč si myslíte, že bych právě já o tom měl něco

vědět,“ zeptal se Brand hrubým tónem. Snažil se sice

mluvit přirozeně, ale nějak se mu to nedařilo.

„To tělo totiž vypadlo z letadla a vedle něho byla

nalezena polovina padáku.“

„No a?“

„Ta druhá polovina je ve vašem autě. A ve vašem

hangáru je letadlo. Dnes ráno jsme vás viděli v tom lese.

Tak jsme si mysleli, že byste o tom mohl něco vědět.“

Brand si jistě uvědomil, že se dostal do úzkých,

nikdo však nepočítal, že by jim Brand podal vysvětlení.

Ginger usoudil, že to udělal v naději, že bude očištěn z

vraždy a zůstanou na něm jen méně vážná obvinění.

67

„Tak dobře,“ řekl, jako by dospěl ke konečnému

rozhodnutí. „Řeknu vám pravdu. Připouštím, že jsem v

tom letadle byl, ale Dubroc, který je určitě tím nalezeným

mužem, z letadla vyskočil sám.“

„A to si napřed rozřezal šňůry na padáku?“ cynicky

se zeptal Biggles.

„Ano.“

Biggles se zatvářil nevěřícně. „Vy po nás opravdu

chcete, abychom uvěřili, že ten muž si padák nejprve

rozřezal a pak se ho pokusil použít?“

„No – to – přesně tak to není. Ty šňůry rozřezal,

viděl jsem ho při tom. Ale pokud jde o rozřezaný padák,

mohu si jenom domýšlet, že byl připraven pro mne. Zde

přítomný Leroux padáky zřejmě při rozdělování

zaměnil.“

Jmenovaný muž vyskočil. „To je lež. Těch padáků

jsem se nikdy ani nedotkl. Jen se to nepokoušej svádět na

mě.“

„Byl jste pilotem letadla?“ zeptal se Biggles.

„Ano, ale s padáky jsem neměl nic co do činění. Ani

jsem nikdy neměl padák na sobě. Brand je zaměnil. Viděl

jsem ho. Jenže tehdy jsem nevěděl, že jeden je

poškozený.“

„Kdy jste to zjistil?“

„Až po přistání.“

„Řekl vám to Brand?“

„Ano. Chtěl, abych mu pomohl hledat –“

„Zavři zobák,“ přerušil ho Brand. „Navrhl jsem jen

vrátit se, abychom zjistili, jestli Dubroc bezpečně přistál,

abychom ho mohli vzít s sebou.“

Teď už bylo jasné, že Leroux chce zachránit jenom

sám sebe. S pohledem upřeným na Branda řekl: „Jestli jsi

68

nevěděl, že Raoulův padák je nepoužitelný, tak proč jsi

po mně chtěl, abych předstíral, že se letadlo vymklo

kontrole, abys mohl na Raoula vykřiknout, ať vyskočí?“

„Seděl Brand vedle vás?“

„Ano, Raoul byl vzadu.“

„Rozkýval jste letadlo?“

„Ano.“

„Věděl jste, proč to Brand po vás chce?“

„Tehdy ne. Pochopil jsem to teprve, když jsem ho

slyšel pobízet Raoula, aby vyskočil. Vzpomněl jsem si,

že vyměnil padáky, a domníval jsem se –“

„Lži, samé lži,“ přerušil ho Brand.

„Vy míváte ve vzduchu obvykle padák na sobě?“

zeptal se Biggles.

„Ano.“

„Proč?“

„Protože rád padákem skáču. Byl jsem v

paradesantní jednotce.“

„Byl německým výsadkářem,“ jízlivě se ozval

Leroux.

„Tak dobře, to by stačilo,“ ostře zasáhl Gaskin.

„Všechno si to probereme v Yardu, kde budou vaše

výpovědi zaznamenány. Nepokoušejte se o žádné

hlouposti. Venku mám své muže.“

Nasupený Brand na okamžik zaváhal, jako kdyby

ještě zvažoval svou šanci. Jestli to dělal, pak si to

rozmyslel a nechal se připoutat ke svému protestujícímu

kumpánovi.

Posadili je do Gaskinova auta. Gaskin pak ještě

prošel budovu pro případ, že by v ní byl ještě někdo jiný.

Když nikoho nenašel, zamkl s tím, že důkladnou

69

prohlídku celého areálu včetně aut odloží na pozdější

dobu, a vrátili se do Londýna, kde už na ně čekal Marcel.

„Voila!“ řekl, když uviděl Lerouxe. „Ty také?“

„Ty ho znáš?“

„Až příliš dobře,“ odpověděl Marcel.

Co se osudové noci doopravdy stalo, nebylo nikdy

prokázáno; Dubroc byl mrtev a výpovědi Branda a

Lerouxe byly velmi protichůdné, protože každý z nich

sváděl vinu na toho druhého. Shodovali se pouze v

jednom, a sice v tom, že padák opravdu rozřezal Dubroc,

takže bylo možno tvrdit, že zemřel vlastní rukou.

Následkem toho bylo obvinění z vraždy zrušeno.

Nezodpovězenou otázkou zůstalo, proč to udělal. Snad je

pravdivé Lerouxovo vysvětlení.

Podle něho Brand na svých obvykle nočních cestách

do Anglie měl obavy, že kdyby na jeho pozemku došlo k

havárii v zahraničí evidovaného letadla, dostal by se do

svízelné situace, proto někdy seskakoval padákem a

letadlo nechal odletět nazpět do Francie. Totéž vyžadoval

od lidí, kteří pro něho pracovali a podle toho je také

vybíral. Toto byl hlavní důvod nočních letů i padáků.

Dubroc byl do Anglie přepraven zdánlivě kvůli ochraně

před francouzskou policií, ve skutečnosti však mu tím

mělo být zabráněno, aby mohl mluvit. Brand míval při

sobě velkou sumu peněz, byla to platba za dodávku

zbraní. Dubroc to věděl. (Toto je zřejmě pravda, protože

peníze ve francouzských bankovkách byly nalezeny v

domě.)

Leroux věřil, že Dubroc chtěl Branda kvůli penězům

zavraždit tím, že rozřezal Brandův padák tak, aby se po

výskoku zabil. Dubroc měl v úmyslu skočit za ním, najít

ho a sebrat mu peníze. Jenže Brand viděl Dubroca při

70

rozřezávání padáku, tak je zaměnil. Pak mu nezbylo, než

vyhledat Dubrocovo tělo, aby zabránil policejnímu

vyšetřování. Leroux přísahal, že si to všechno uvědomil,

teprve když ho Brand přinutil přistát. Takto by se záhada

dala opravdu vysvětlit.

Proti Brandovi byla vznesena další obvinění na

základě dokladů nalezených v domě. Nezákonné

obchodování se zbraněmi nebylo jeho jedinou činností.

Obchodoval s drogami i s cizími valutami a pro tyto

účely neoprávněně zneužíval letadla. Šel do vězení na

čtrnáct roků. Leroux byl předán do Francie na extradiční

záruku, aby tam čelil obvinění z vlastizrady. U výslechu

se zhroutil a zbytek gangu byl pozatýkán.

„Ještě pořád nevím, jak celá ta aféra vlastně začala,“

řekl Marcel, když už bylo po všem.

„Začala tím,“ odpověděl Biggles, „že jeden chlapec

našel v lese půlku padáku a měl tolik rozumu, že ho

přinesl domů svému otci.“

„Ach tak!“ vydechl Marcel. „A ten otec – jak vy to

říkáte – zavětřil nějakou lumpárnu.“

„Jak se ukázalo, těch lumpáren bylo víc,“ s

úsměvem doplnil Biggles.

71

ORIENTÁLNÍ MISE

4

V kanceláři hlavního stanu letecké policie byli dva

muži spolu s leteckým komodorem Raymondem, když na

telefonické zavolání svého představeného do kanceláře

vešel Biggles. Jeden z návštěvníků byl zřejmě Brit, typ

staršího, civilního pracovníka vládního úřadu; druhý,

malý muž hnědé pleti s mírně šikmýma očima, oblečený

v evropských šatech, byl na první pohled Asijec. Biggles

si myslel, že je z Barmy, za chvíli se doví, že se zmýlil.

„Pojďte dál, Bigglesworthe,“ vyzval ho tiše letecký

komodor. „Dovolte, abych vám představil pana Prestona

z ministerstva pro kolonie a pana Onga, tajemníka pro

osobní zaměstnance sultána Kulangu v Malajsku.“

Britský pracovník ministerstva pokynul hlavou,

Asijec se uklonil v pase.

„Poněvadž chci, abyste odletěl do Kulangu, považuji

za vhodné vysvětlit vám účel cesty, dokud tito

džentlmeni jsou ještě tady,“ pokračoval letecký komodor.

„Pak se budete moci zeptat na cokoli, na jakoukoli

podrobnost, o níž se snad opomenu zmínit.“

„Velmi dobře, pane.“ Bigglesův výraz se po tomto

sdělení ani trochu nezměnil. V požadavku letět přes

polovinu zeměkoule na zvláštní misi neviděl nic

neobvyklého,

protože

akceschopnost

na

velké

vzdálenosti byla specifickou náplní jeho oddělení ve

Scotland Yardu.

„Myslím však, že v této záležitosti není nutno

očekávat nějaké velké potíže,“ pokračoval letecký

72

komodor. „Vaším úkolem nebude nic jiného, než přistát

na místě určeném panem Ongem, který poletí s vámi,

naložit dva cestující a odletět s nimi domů. Pro tuto

operaci požádám ministerstvo letectví o zapůjčení letadla

Hastings a zařídím, abyste byl vybaven patřičnými

pověřovacími listinami, potřebnými k usnadnění odletu

odtud a příletu domů.“

„Je mi to jasné, pane,“ odpověděl Biggles.

„Pro případ, že by něco nepokračovalo podle

předem připraveného plánu, vám raději nastíním situaci,

abyste věděl, co vás čeká a abyste pak byl schopen dělat

úpravy plánu, které by se ukázaly jako nezbytné,“

pokračoval letecký komodor. „Jak možná víte, Kulang je

jedním z menších svrchovaných států v severovýchodní

končině teritoria, které je pod naší správou, tedy v

zeměpisné poloze, která je v této době vším jiným než

klidným a příjemným územím. Rozsáhlé džungle na jihu

jsou útočištěm teroristických band, které neustále sužují

Malajský poloostrov. Ze severu z Barmy a ze

severovýchodu přes Jihočínské moře pronikají na území

státu komunističtí agenti, kteří, jak se domníváme, mají

za úkol vydat smluvený signál k zahájení agitace s cílem

svrhnout vládu. Kdyby k tomu došlo, bylo by nám to líto,

když už ne z jiného důvodu, tak proto, že sultán je naším

přítelem stejně tak, jako jím dříve byl jeho otec.“ Letecký

komodor se podíval na pana Onga. „Smím mluvit

otevřeně?“

„Mluvte, prosím.“

Letecký komodor pokračoval. „Nejenže má sultán

dost práce se zvládnutím stávajících poměrů, má

nepřítele za branami města; nějakého strýce, mladšího

bratra svého otce, prince jménem Chan, který chce

73

všeobecně komplikované situace využít k usurpování

moci.“

„Jestli

dobře

rozumím,

byl

zkorumpován

komunisty.“

„To je přesné. Jeho tažení proti sultánovu nastoupení

na trůn mu překazili sultánovi věrní poddaní. Brzy nato

se sultán oženil, a protože má desetiletého syna, prince

Subu, strýcovy ctižádostivé naděje na následnictví –

dovolenými prostředky – se mu velmi vzdálily. Nám teď

záleží na sultánovi a jeho synovi. Sultán nemá strach o

sebe, ale ve stávající situaci vidí hrozbu pro svou rodinu.

Kdyby přišel o život a jeho syn byl v té době v Kulangu,

určitě by svého otce dlouho nepřežil. Strýc by se o to

postaral. Kdyby však princ Suba byl v naší zemi, nebylo

by možné ho tak snadno zavraždit; pokud je ten chlapec

naživu, strýc nemá zákonný nárok na trůn. Suba by

ovšem při zdejším pobytu tady chodil do školy. Sledujete

mne?“

„Dokonale, pane. Proč sem ten chlapec nepřijel?“

„To nás přivádí k jádru našeho jednání,“ konstatoval

letecký komodor. „Základním problémem je způsob, jak

ho dostat ze země. Aby se dostal do Penangu, Kuala

Lumpuru nebo do Singapuru, musel by projít teroristy

zamořenou džunglí. Kdyby se teroristům podařilo ho

zajmout, zcela bez jakékoli souvislosti se strýcem, zabili

by ho, když z žádného jiného důvodu tak proto, že sultán

spolupracoval s námi proti nim tím, že jim odmítl

poskytnout útočiště ve své zemi. Princ Suba je v Kulangu

v nebezpečí, byl by však v ještě větším, kdyby se

pokoušel ze země odejít nějakou cestou po souši.“

Biggles souhlasně přikývl. „Rozumím.“

74

„Přes pana Onga jsme byli sultánem požádáni o

přepravu chlapce a jeho matky sem. V nebezpečí se

octnou v okamžiku, kdy opustí palác, toto je však riziko,

které je nutno podstoupit, protože ze dvou zel je toto

menší. Určitá organizační opatření už byla provedena.

Sultánka a chlapec vyjdou z paláce zadním vchodem v

přestrojení za sloužící a dojdou k místu setkání, kde si je

vyzvednete. S ohledem na místní meteorologické

podmínky byly vybrány alternativní dny a doba odletu.

Sultanát Kulang je hornatá země a je většinou porostlý

lesy, z toho důvodu tam nikdy nebylo vybudováno ani

malé letiště.“

„Jestli tam není žádná obdělávaná půda, jak si

obyvatelstvo opatřuje potraviny? Není možné, aby tam

nebyly žádné roviny.“

Vysvětlení se ujal pan Ong. „Ovšemže jsou u nás

rýžová pole, na nichž se pěstuje naše základní potravina,

jenže v této roční době, tak brzy po monzunu, jsou z těch

polí mokřiny, pokud nejsou celé pod vodou.“

Ustaraně se tvářící Biggles se obrátil k leteckému

komodorovi. „Tak kde tam přistaneme?“

„Jak jsem se dověděl od pana Onga, existuje pouze

jedno místo vhodné k přistání,“ odpověděl letecký

komodor. „A sice pruh písečné pláže, táhnoucí se v délce

několika mil podél mořského pobřeží. Její severní konec

není daleko od paláce.“

„Jaký druh písku tam je?“

„Pan Ong mne ujistil, že jde o tvrdý písek. Jeho

informaci můžeme přijmout za správnou, protože

japonské vojenské transportní letouny na této pláži za

války přistávaly s vojenskými posilami.“

75

Biggles se zatvářil pochybovačně. „I pevný písek je

nevyhnutelně při přílivu zaplavován vodou.“

„Pan Ong říká, že v připraveném organizačním

schématu byly přílivy a odlivy vzaty v úvahu. Přiletíte za

odlivu, ale i při přílivu by tam mělo být dost místa k

přistání. Princ Suba a jeho matka budou čekat. Nebudete

muset udělat nic jiného, než je naložit a odletět domů

kteroukoli trasou, kterou si zvolíte. Jistý problém by však

mohl vzniknout. Nebude asi vhodné, abyste přistání na

písku riskoval s plnými nádržemi, protože pod jejich

váhou by se kola mohla přece jen zabořit. Naberete si jen

tolik paliva, abyste se bezpečně dostali do Kuala

Lumpuru nebo do Penangu, kde budete moci nádrže

doplnit po hrdla a s plnými nádržemi pak pokračovat

domů. Tak takhle to vypadá. Co si o tom myslíte?“

„Pokud vše bude probíhat podle plánu, pak v tom

nevidím žádný problém, pane.“ Biggles se nepatrně

pousmál. „Jenže ono to málokdy vychází podle plánu,

když některé jeho faktory musí člověk brát jen tak, na

čestné slovo. Nu, ale i s nepředvídanými překážkami si

poradíme, pokud nějaké vzniknou.“

„Máte ještě nějaký dotaz na pana Onga?“

Biggles se na okamžik zamyslel. „Zatím ne.

Všechno se zdá být jasné. Teď už nám nezbývá, než se

rozhodnout, kdy odletíme. Jaké je první vhodné datum ve

vašem schématu, pane Ongu?“

„Půlnoc sedmnáctého – tedy ode dneška za čtrnáct

dní. Bude úplněk a odliv v tu dobu bude nejnižší.“

„Tak se na to datum zaměříme,“ rozhodl Biggles.

„Čím méně času uběhne do chvíle, kdy sultánova

manželka bude riskovat odchod z paláce, tím lépe.“

Pan Ong souhlasně přikývl.

76

„Nu, Bigglesworthe, teď už celou záležitost nechám

ve vašich rukou,“ s úlevou řekl letecký komodor.

„Dohlédnu teď na toho Hastingse a na doklady potřebné

pro bezproblémová mezipřistání na cizích letištích. Pan

Ong vám řekne, v kterém hotelu v Londýně bydlí, abyste

se s ním mohl kdykoli spojit, kdyby se ještě vyskytl

nějaký problém.“

„Ano, pane.“

„Předpokládám, že si s sebou vezmete svou

obvyklou posádku.“

„Pro případ, že by vznikly nějaké nečekané

problémy, bude asi rozumné mít je s sebou. O cestě vás

budu v obvyklém kódu na krátkých vlnách informovat

tak často, jak to bude možné.“

Biggles se obrátil k panu Ongovi. „Budu s vámi ve

spojení, pane,“ řekl a pak se vrátil do svého štábu, aby

své piloty seznámil s úkolem a učinil přípravy k odletu.

*

V noci čtrnáctý den po rozhovoru v Londýně letadlo

Hastings z dopravního velitelství mířilo po přeletu

Malajského poloostrova v desíti tisících stopách z

Penangu ke svému cíli, k sultanátu Kulangu. Za řízením

seděl Biggles. Vedle něho u zdvojeného řízení seděl

Ginger. V prostoru pro posádku byli také pan Ong, u

navigačního pultu Algy a také Bertie, připravený v

případě potřeby se v kterékoli chvíli ujmout práce

radisty.

Pod nimi dole vpravo, bez jediného světla, leželo

tmavé a tajemné Čínské moře. Tmavá a ponurá pevnina

77

na levé straně byla v hluboké tmě sotva rozeznatelná,

protože měsíc ještě nevyšel, šedivý paprsek nad

horizontem však už dával tušit jeho brzký příchod.

Let až dosud probíhal bez jakýchkoli problémů.

Po déle trvajícím mlčení promluvil pan Ong. „Vidím

ostrov, o němž jsem vám říkal, kapitáne. Teď už máme

před sebou přibližně jen pouhých padesát mil letu.“

O několik minut později se měsíc jako velký stříbrný

balón vyhoupl nad horizont a zviditelnil vlnky, uhánějící

po pochmurném moři.

„To je lepší,“ řekl Biggles, stáhl škrtící klapku a

letadlo, ztrácející výšku, namířil k pevnině. Najednou se

před nimi ukázal hrozen světel.

„To je město Kulangu,“ řekl pan Ong.

„Myslel bych si, že v této době bude většina lidí v

posteli,“ poznamenal Biggles. „Za pár minut bude

půlnoc.“

Ong na to nezareagoval, což zarazilo Gingera, který

se na něho díval, protože se mu zdál být poněkud

vyvedený z míry. Po několika minutách, kdy letadlo

ztrácelo výšku, Ong poznamenal: „Teď už je vidět pláž.“

Ginger ji teď zřetelně viděl v ostré měsíční záři jako

dlouhý světlý pruh, hraničící s černou masou vnitrozemí.

„Překontroluj drift,“ nařídil Biggles. „Myslím, že

vítr není tak silný, aby to stálo za řeč, je však lepší se o

tom přesvědčit.“

Ginger nahlásil nulový drift, načež Biggles zastavil

motory a v měkkém klouzavém letu začal sérii esovitých

zatáček, aby před nasazením na přistání ztratil výšku.

Nikdo nemluvil. Jako by si všichni uvědomovali, že se

blíží kritický okamžik, že několik příštích minut

rozhodne o úspěchu nebo o neúspěchu operace. Teď byli

78

v rukou pana Onga. Jestli se jeho informace o místních

podmínkách ukáží jako správné, všechno bude v

nejlepším pořádku. Kdyby však informace byla mylná,

zvláště pokud jde o pevnost písku nebo stav odlivu,

nastaly by problémy. Samozřejmě nic z toho nebylo

možné si nijak ověřit. Z toho důvodu byla v kabině

patrná jistá dávka napětí, když Biggles vyrovnal letadlo a

nasadil na přistání.

Pokud jde o délku přistávacího prostoru, pomyslel si

Ginger, Ong měl pravdu. Pláž se táhla na míle daleko, až

kam bylo možné dohlédnout a nebylo na ní vidět žádné

překážky. Uspokojený Biggles klesal v přímém směru

bez pomoci motorů, jak si to předsevzal. Dalo se

očekávat, že velké letadlo při dosednutí a zastavení tak

nadělá méně hluku, jestli je písek opravdu pevný a kola

se do něj nezařežou.

Normálně bezvýrazná tvář pana Onga se rozzářila

úsměvem. „Velmi dobře, kapitáne,“ řekl. „Dojdu pro ně a

přivedu je. Nebudou daleko.“

Gingerovi napadlo, že kdyby tam někde uprchlíci

byli a čekali, určitě by slyšeli letadlo přistávat, a dalo by

se předpokládat, že se co nejdříve objeví v dohledu.

Jenže pokud dohlédl, mezi palmami na okraji pláže a

hranicí příboje nebyla ani živá duše.

Pan Ong vystoupil. Ušel kousek po pláži a rozhlížel

se na všechny strany. Zapískal. Zavolal. Pláž zůstala

nadále pustá a opuštěná.

„Zřejmě tu ještě nejsou,“ řekl Biggles. „Vystoupíme

také a protáhneme si nohy.“

Došli k Ongovi. Biggles si zapálil cigaretu. „Nu, tak

kde jsou?“ zeptal se. „Už je po dvanácté.“

79

„Omlouvám se,“ odpověděl Ong. „Kladl jsem důraz

na nezbytnou přesnost. Něco je muselo zdržet.“

Nikdo neodpověděl. Biggles mohutně potahoval

cigaretu ve snaze nedat na sobě znát podrážděnost ze

zdržení. Uběhlo nekonečně dlouho se táhnoucích dvacet

minut.

„Myslím, že byste měl něco podniknout,“ řekl

Ongovi Biggles, zašlapávající špačka cigarety do písku.

„Mám pocit, že už nepřijdou, protože už by tu byli. A

jestli nepřijdou, pak tady jen marníme čas.“

„Půjdu zjistit, co se stalo,“ řekl Ong.

„Jak daleko je do paláce?“

„Odtud to je něco mezi dvěma a třemi mílemi.“

„To znamená, že budete pryč déle než hodinu.“

„Ano.“

„Dobře. Počkáme. Co mám dělat, jestli přijdou v

době, kdy budete pryč?“

„Odleťte. Nečekejte na mě. Nemám v úmyslu se s

vámi vracet.“

„Výborně. Udělejte, co je třeba, jak nejrychleji to

bude možné.“

Odešel a v inkoustových stínech palem brzy zmizel

z dohledu.

„Je to tak trochu otrava, co, kamaráde,“ poznamenal

Bertie.

Biggles si zapálil další cigaretu. „Je to sice mrzuté,

nemohu však říci, že mne to překvapuje. Jestli se časové

plány nedaří dodržovat u nás doma, a to se nedaří, tak co

můžeme očekávat na Východě?“

„Co když se Ong nevrátí?“ zeptal se Algy.

Biggles pokrčil rameny. „To je jeho starost. My

jsme udělali, co po nás žádal.“

80

„Jak dlouho hodláš čekat?“ zeptal se Ginger.

„Nemůžeme tady zůstat déle než do svítání, a to

bude za šest hodin,“ odpověděl Biggles. „Nemělo by to

smysl, protože někdo by nás tady zpozoroval a pláž by

byla brzy zaplavena lidmi. Jejich přítomnost by nám

mohla zkomplikovat start. A kromě toho by se ten

darebácký strýc dověděl, že jsme tady a vytušil by proč.

Nu, a tím by byl celý plán postaven na hlavu. Asi by pak

kvůli našemu případnému návratu nechal hlídat pláž. Ne,

my jsme svůj úkol splnili. Víc nemůžeme udělat. Jestli se

sultánka neobjeví, pak to bude ona, ne my, kdo nedodrží

schůzku.“

„Někdo přichází a zdá se, že má naspěch,“

poznamenal Algy, když se z palem vynořila utíkající

postava.

„Vypadá to na Onga,“ řekl Ginger.

„Jestli je to on, tak v paláci nemohl být,“ řekl

Biggles. „Cítím problémy.“

Byl to Ong.

„Přiletěli jsme pozdě,“ oznámil.

„Co tím chcete říci?“ vybafl Biggles.

„Došlo k nejhoršímu. Chan a jeho komunističtí

kumpáni udeřili. Nastaly nepokoje a město je vzhůru

nohama. To proto jsme viděli tolik světel.“

„Jak jste se to dověděl?“

„Potkal jsem známého obchodníka. Uprchl a skrývá

se v džungli. Uviděl mě a řekl mi to.“

„Kde je sultán s rodinou?“

„Ti budou v paláci. Za takové situace se neodváží

vyjít.“

„A co dělá policie?“

81

„Nic. Co mohou dělat? Nemají odvahu jít proti

vlastním spoluobčanům bez rozkazů, nemluvě o tom, že

se to semlelo tak rychle, že na rozkazy nebyl čas. Tak

jsem se to dověděl.“

„Byla by policie loajální k sultánovi, kdyby mohl

rozkazy vydat?“

„Bez nejmenší pochyby. Momentálně je všude

chaos.“

Biggles se zhluboka nadechl. „Znáte zadní vchod do

paláce, tedy, mám na mysli vchod, kde není dav?“

„Ano. Přes zahrady. Džungle sahá až těsně k nim.“

„Výborně. Pojďme, musíme najít řešení,“ sebejistě

řekl Biggles.

„Možná to bude nebezpečné.“

„Pro vás nebo pro mne?“

„Pro nás pro všechny, jestli vytuší důvod vaší

přítomnosti.“

„Pane Ongu,“ řekl odhodlaně Biggles, „neletěl jsem

tak dlouhou trasu, abych se domů vrátil s prázdným

letadlem. Algy, ty tady zůstaň a pohlídej to. Gingere,

Bertie, vy půjdete se mnou. Pane Ongu, veďte nás.“

Vykročili řízným krokem, kus šli po pláži, za chvíli

však pokračovali po vyšlapaném chodníku v džungli, kde

svatojánské mušky ve vlhkém vedru tančily své reje.

Gingerovi pot stékající po tváři zmáčel košili, protože na

takový pochod nebyl připraven.

„Hovoří sultán anglicky?“ byla jediná otázka, kterou

Biggles položil průvodci.

„Dokonale. Chodil v Anglii do školy.“

„Výborně. Jdeme dál.“

82

Brzy byli v doslechu nepokojů, které, k Gingerově

úlevě, pozůstávaly většinou z pokřikování. Žádné

výstřely nebylo slyšet.

Poslední úsek byl nejhorší, protože Ong sešel z

chodníku a ponořil se do džungle bambusů a

stromovitých kapradin. Po dvou nebo třech stech yardech

chůze se k Gingerovu značnému uspokojení ukázalo před

nimi měsíční světlo. Bambusový plot znemožňoval

průchod, zdolali však i tuto překážku a vyšli, jak řekl

Ong, v palácových zahradách; kdyby však ve třpytivém

světle měsíce nedaleko před nimi bíle nezářila velká

budova, Ginger by nevěřil, že už vyšli z džungle.

„To, co vidíte, je zadní část paláce,“ řekl průvodce.

„Průčelí paláce je obráceno do hlavní ulice města, a

myslím, že ti lidé jsou právě tam.“

Opravdu to nebyla domněnka, protože hluk výkřiků

a dunění bubnů tomu nasvědčovaly. Až dosud

vzbouřenci nepronikli do zahrad, protože na krátkém

chodníku k paláci nebylo nikoho vidět. U vchodu, k

němuž je Ong zavedl, se však octli tváří v tvář půl tuctu

ozbrojených mužů v uniformách, nebylo jasné, jestli

policejních nebo vojenských. S překvapením a s

nerozhodnou váhavostí, potvrzující nedostatek přímých

rozkazů, se s překvapením podívali na Onga, kterého

zřejmě znali. Ong jim začal něco povídat, pravděpodobně

jim chtěl vysvětlovat situaci, Biggles ho však přerušil.

„Nestůjme tady a nezdržujme se diskutováním,“ řekl

odměřeně Ongovi. „Vy cestu do paláce znáte. My ne.

Zaveďte nás do pokoje, v němž nejpravděpodobněji

najdeme sultána.“

„Zajisté,“ řekl Ong, poněkud vyvedený z míry

Bigglesovým rozhodným příkazem.

83

Jeden po druhém vešli do paláce, stráž se je

nepokusila zastavit.

Po projití několika chodeb došli ke dveřím, před

nimiž stáli na hlídce další dva strážci.

„Tam bude sultán,“ řekl Ong a něco se v

domorodém jazyku zeptal strážce. Po obdržení odpovědi

se obrátil k Bigglesovi a řekl: „Princ Chan je u sultána.

Nepřejí si být vyrušováni.“

„Kdo řekl, že nemají být vyrušováni?“

„Princ Chan.“

„On tady vydává rozkazy?“

Ong zaváhal. „Je to možné. Nevím, co se tady

stalo.“

„Pak je nejvyšší čas to zjistit,“ prohlásil Biggles,

odstrčil strážce a otevřel dveře.

V prvním okamžiku se zdálo, že mu stráže ve vstupu

zabrání, nakonec však neudělali nic. Ginger opět nabyl

dojmu, že nevědí, koho mají poslouchat.

Místnost, do níž za Bigglesem vstoupili Bertie a

Ong, byla velkolepá, prostorná, zařízená nesmyslnou

směsí orientálního a západního stylu, východní ale

převládal. Byla osvětlena několika ozdobenými lampami

a zavěšenými lustry. Podle dlouhého nízkého stolu

uprostřed místnosti, na němž ležely nějaké listiny, se dalo

usoudit, že to je konferenční síň. Po zběžném pohledu

však Ginger přestal mít zájem o zařízení místnosti a svou

pozornost věnoval několika přítomným osobám.

Stály u stolu ve dvou skupinách. Na jedné straně stál

muž středního věku, podle bohatosti oděvu zřejmě sultán.

U jeho lokte stál méně nádherně oděný muž. Oba se

tvářili nervózně, jako plni úzkosti. Za nimi, ve

vzdálenosti několika kroků, stáli žena a chlapec. Ginger

84

neměl nejmenších pochybností, tím spíš, že byli oblečeni

ve vycházkových šatech, že to jsou sultánka a její syn.

Naproti nim, v postojích, které bylo možno popsat

jako výhrůžné, stála skupina pěti mužů, čtyři z nich v

národním oděvu, zbývající v šatech evropského střihu.

Měl bledou pleť a vysoké lícní kosti jako Slovan. Jeden z

orientálců, stojící poněkud před ostatními, měl přibližně

šedesát roků, a podle bohatosti oblečení, které zahrnovalo

i drahokamy zdobený turban, byl určitě důležitou osobou.

Ginger správně usoudil, a brzy se to potvrdilo, že to je

podlý strýc ve hře, princ Chan.

Jak se dalo předpokládat, při Bigglesově příchodu se

všechny hlavy zvedly, aby zjistily podstatu vyrušení.

Několik vteřin nikdo nepromluvil, Biggles zatím pomalu

došel ke stolu. Pak to byl on, kdo ticho přerušil.

S pohledem upřeným na muže, kterého Ginger

považoval za sultána, řekl: „Mám čest mluvit se sultánem

Kulangu?“

„Ano,“ ozvala se po krátkém zaváhání odpověď.

„Snažně vás prosím, pane, abyste shovívavě

posuzoval můj vstup, který by se mohl zdát neoprávněný

a bezdůvodný,“ pokračoval Biggles. „Do Kulangu jsem

přiletěl na vaši žádost, poněvadž však se situace

nevyvinula podle plánu, očekávám vaše příkazy. Jsem

vám plně k dispozici.“

„Kdo jste a co tu děláte?“ vybuchl muž, kterého

Ginger odhadl jako intrikánského strýce.

„To je záležitost mezi sultánem a mnou,“ sebejistě

odpověděl Biggles.

„Vypadněte. Nevidíte, že tu máme práci? Jak jste se

mohl odvážit sem vejít?“

85

Biggles se podíval na Onga. „Od koho mám přijímat

rozkazy?“

„Tady dávám rozkazy já,“ řekl sultán.

„Však už to nebude dlouho trvat,“ ozval se hrubě

druhý mluvčí.

Biggles se opět podíval na Onga. „Mám za to, že

tento džentlmen je princ Chan.“

„Ano.“

„Myslím, že byste se ho měl zeptat, co myslel svým

právě řečeným tvrzením.“

„Já tu otázku zodpovím,“ řekl sultán. „Můj strýc na

mě naléhá, abych se zřekl trůnu.“

„Z jakého důvodu?“

„Pro neschopnost vládnout zemi bez výtržností, jaké

teď probíhají venku.“

„Chcete abdikovat, pane?“

„Nic takového nemám v úmyslu.“

„To se ještě uvidí,“ ozval se popuzeně Chan.

Biggles ho ignoroval. Obrácen k sultánovi řekl:

„Přejete si, abych postupoval podle plánu?“

„Ano. Omlouvám se, že došlo k nesnázím. Už jste si

jistě důvod domyslel.“

„O jakém plánu je tady řeč?“ vztekle se zeptal Chan.

„Posílám svého syna do Anglie,“ odpověděl sultán.

Chan vytřeštil oči. „Za jakým účelem?“

„Aby nabyl patřičného vzdělání, a snad bych mohl

dodat, aby byl v bezpečí.“

„Nikam nepoletí,“ kategoricky prohlásil Chan.

Do řeči se opět vložil Biggles. „Jestli si sultán přeje,

aby odletěl, tak odletí.“

„Kdo to říká?“

„Já to říkám.“ Biggles mluvil klidně a tiše.

86

„A když já řeknu, že nepoletí, co vy na to?“

Bigglesův výraz ztvrdl. „Řeknu vám pouze toto.

Máte štěstí, že já nejsem sultánem Kulangu, protože

kdybych jím byl, tak bych vás za vlastizradu nechal

pověsit na prvním stromě. Poněvadž si to Jeho Výsost

přeje, chlapec odjede, a vám radím, abyste se mu v

odjezdu nepokoušel zabránit.“

Chan hleděl na Bigglese, jako by nevěřil vlastním

uším. Pravděpodobně k němu za celý život ještě nikdy

nikdo takto nemluvil. Hleděl nasupeně, slov se mu však

zřejmě nedostávalo. Ruka mu klesla k boku.

„My jsme připraveni, pane, pokud jste i vy,“ řekl

Biggles sultánovi, který pokynul své rodině a při tom se

zády obrátil k muži, který se chtěl zmocnit trůnu.

Ginger je přesvědčen, že za to, co následovalo, nesl

vinu muž v evropském obleku. Určitě se na spiknutí

podílel, pokud on nebyl jeho inspirátorem.

Prohodil něco k Chanovi, který si jistě uvědomoval,

že mu uniká možnost zmocnit se trůnu, proto potřeboval

jen malé povzbuzení k tomu, aby udělal poslední zoufalý

pokus dosáhnout toho, po čem tak toužil. Kdyby se

podařilo, o co se pokusil, zcela jistě by se stal pánem

situace.

Dříve, než někdo mohl předvídat jeho úmysl, vytáhl

dýku a jako tygr skočil k sultánovi, který se při

zaslechnutí pohybu rychle obrátil, při tom však klopýtl.

Chan, s paží zvednutou k osudovému bodnutí, byl v

okamžiku u něho.

Ozval se výstřel z pistole. Chan se pomalu vztyčil,

přistoupil ke stolu, na okamžik na něm spočinul rukou a

pak, jako z věšáku padající kabát, se zhroutil na podlahu.

Na všechny jako kdyby padlo ohromující mlčení ze

87

stropu, k němuž stoupal zapáchající obláček korditového

dýmu .

Toto by měl a mohl být konec. Jenže nebyl. Zatím

co Biggles s pistolí v ruce stál a díval se na úkladného

vraha, vyděšen tím, co právě udělal, Ginger periferním

viděním postřehl nějaký pohyb. Bleskově se obrátil a

uviděl Evropana, mířícího pistolí na Bigglese. Na

vytažení zbraně už nebyl čas. Zbylo jediné, odstrčit

Bigglese; vrhl se na něho tak energicky, že se oba natáhli

na stole. V nepatrném zlomku vteřiny, skoro současně,

zazněly dva výstřely. Jedna kulka se odrazila od podlahy

a s hvízdáním přeletěla přes místnost. V okamžiku, kdy si

Ginger uvědomil, že muž, který ji vystřelil, klesá k zemi,

Bertie s pistolí v ruce se bez pohnutí na něho díval.

Bertie si srovnal monokl a pohlédl na Bigglese.

„Musel jsem to udělat, kamaráde, jinak by on dostal

tebe,“ řekl omluvně.

Biggles se podíval na sultána. „Omlouvám se za to

všechno, Vaše Výsosti, nic jiného nám však nezbývalo,

bylo-li nutné zabránit vraždě.“

„Děkuji vám,“ řekl sultán, viditelně otřesený

rychlým spádem událostí. „Vždy jsem věděl, že princ

Chan je nebezpečný, nikdy by mi však ani ve snu

nenapadlo, že by byl schopen zajít tak daleko,“ dodal

prostě. „Zachránili jste mi život, jsem vám neskonale

vděčný.“

Strážní, kteří se po zaznění výstřelů vřítili do

místnosti, se teď vytřeštěně rozhlíželi, jako kdyby

nevěděli, co si mají o nastalé situaci myslet.

„Není sice na mně, pane, abych vám dával rady,“

řekl sultánovi Biggles, „avšak s ohledem na to, co se tady

stalo a co nám ještě zbývá udělat, by bylo dobré, kdyby

88

tito zbývající spiklenci byli umístěni tam, kde už

nebudou moci dělat žádné další darebné kousky.“

Sultán si zřejmě myslel totéž, protože vydal rozkaz a

strážci tři spiklence odvedli.

Muž, který při příchodu Bigglese stál vedle sultána,

se teď zvedl z pokleku vedle Chána. „Je mrtev,“ oznámil.

„To může vaše rozhodnutí usnadnit,“ řekl sultánovi

Biggles. „Ještě pořád chcete, aby váš syn odjel do

Anglie? Jestli ano, pak už nám mnoho času nezbývá,

protože nastane příliv.“

„Na posouzení, jaký to všechno bude mít konec, je

ještě příliš brzy,“ odpověděl sultán. „Já, samozřejmě,

zůstanu tady,“ dodal, „byl bych však rád, kdyby moje

rodina do Anglie odletěla. Budu si pak alespoň jistý, že je

v bezpečí.“

„Chcete, pane, abych ještě chvíli zůstal s vámi, než

se situace dostane pod kontrolu? Venku je přece jen ještě

příliš velký hluk. Víte aspoň, co tam vykřikují?“

„Ne. Všechno to začalo těsně před vaším příletem a

jak jste viděl, nemohl jsem odsud odejít.“

Biggles se obrátil k Ongovi. „Nemyslíte, že je čas,

aby někdo zjistil, co ti lidé venku vykřikují?“

„Půjdu to zjistit,“ řekl Ong a odešel.

Během pěti minut byl zpátky. „Dověděl jsem se, že

vřava začala, když se po městě roznesla zpráva, že sultán

se vzdal trůnu ve prospěch prince Chána,“ oznámil. „Tu

zvěst nepochybně mezi lidem roznesli Chanovi agenti.“

Biggles se opět obrátil k sultánovi. „Na to je možné

udělat jedno jediné. Stačí, abyste se ukázal svému lidu a

šeptanda se rozplyne jako dým. Zřejmě si na trůně přejí

právě vás.“

89

Sultán se s obnovenou energií odhodlal k činu.

Přistoupil k dlouhému oknu, otevřel ho a vyšel na balkón.

Vzápětí se dosud trvající výkřiky začaly uklidňovat a

brzy byly nahrazeny voláním slávy. Sultán zvedl ruku a

promluvil k davu. Co řekl, se Ginger sice nikdy

nedověděl, o tom však, že to bylo účinné, svědčila bouře

provolávání slávy, která vzápětí následovala.

Do místnosti se sultán vrátil s úsměvem na tváři.

„Všechno je v nejlepším pořádku,“ řekl. „Já zůstanu tady,

avšak dřív, než rozhodnu o osudu buřičů, bych byl rád,

aby moje rodina odletěla do Anglie.“

„Pak tedy, čím dřív odejdeme, tím líp,“ odpověděl

Biggles. „Stejně jsme se už zdrželi déle, než jsme měli v

úmyslu a náš přítel, který hlídá letadlo, už si bude dělat

starosti. Snad pan Ong bude tak laskav a zavede nás

zpátky na pláž.“

To bylo všechno. Sultán se rozloučil s rodinou a

přivedl je k Bigglesovi. „Nikdy vám nebudu moci dost

poděkovat za to, co jste dnes v noci udělal, stále však

neznám vaše jméno.“

Biggles se usmál. „To není důležité, pane,“ řekl a

chytil chlapce za ruku. „Račte, Vaše Výsosti. Máme před

sebou dlouhou cestu.“

Princ Suba se tmavýma vážnýma očima zadíval na

Bigglese. „Nevím, jak vám mám říkat,“ řekl.

„Můžete mi říkat Biggles,“ důvěrně řekl Biggles.

„Biggles,“ opakoval princ. „To je ale komické

jméno.“

„Také si to myslím,“ souhlasil Biggles s širokým

úsměvem na tváři. „Pane Ongu, veďte nás, prosím.“

Toto byl definitivní konec aféry v paláci. Cestou k

pláži se už nevyskytly žádné problémy, i když několik

90

okamžiků plných úzkosti prožili těsně před příchodem k

místu setkání, když uslyšeli startovat motory Hastingse.

Důvod se vysvětlil, když z džungle vyšli na pláž. Algy

totiž jen popojížděl s letadlem dál od postupující čáry

příboje, protože už nastával příliv. Bezprostřední

nebezpečí však nehrozilo, i když Algy ustaraně hleděl na

vlnky, uhánějící po pláži stále blíž k letadlu.

Brzy byli na palubě. Za pár minut pan Ong na pláži

mával na rozloučenou a malá země, v níž se

komunistická revoluce zhroutila, se ztrácela za zádí

letadla, když Hastings nabral kurs k domovu.

91

PŘÍPAD STRAŠIDELNÉHO OSTROVA

5

Vzhledem k tomu, že Bigglesovi byly svěřovány

případy po celé zeměkouli, dá se předpokládat, že se

setkával i s podivnými případy; a opravdu tomu tak bylo.

Žádný však nebyl pozoruhodnější než ten, který je v

archivu Letecké policie veden jako Strašidelný atol.

Začal – jako tomu často u dramatických událostí bývá –

šeptandou; spíše jen nepatrným šepotem. Na začátku

nešlo o víc než neurčitou a nejasnou zprávu. Avšak

žádný konec této šeptandy nemohl být přesvědčivější,

přestože k jeho dosažení musel Biggles se svou posádkou

uletět mnoho tisíc námořních mil.

Vyšetřování bylo zahájeno na základě diplomatické

noty, kterou zaslalo francouzské ministerstvo pro kolonie

svému britskému partnerovi, v níž bylo spíše žádáno o

informace než o podniknutí nějaké přímé akce. Úředním

postupem se nota dostala k leteckému komodorovi

Raymondovi, náčelníkovi Letecké policie, a to kvůli

prozkoumání kartotéky zmizelých letadel. Raymond notu

předal k vyřízení Bigglesovi.

92

... malá země se ztrácela za zádí letadla, když

Hastings nabral kurs k domovu.

93

Z nóty vyplývalo, že v několika posledních letech

přicházely zprávy z Francouzské oceánie, především do

administrativního hlavního stanu ostrovů v Papeete na

Tahiti, o nějakém ,bláznivém Angličanovi’, údajně

usídleném na vzdáleném atolu Oto-Via, východně od

archipelagu Paumotu. Pokud je známo, ten muž, ať už

duševně chorý nebo zdravý, v zásadě nic špatného

neudělal, takže úřady se o jeho existenci nijak zvlášť

nezajímaly. Najednou však, bez jakéhokoli zjevného

důvodu, z ostrova zmizela malá domorodá populace.

Tuto

skutečnost

nahlásil

kapitán

toulajícího

se

obchodního škuneru, který v dlouhých intervalech objíždí

ostrovy a nakládá kopru a perlorodky. Začalo se

proslýchat, že ostrov začali znepokojovat duchové,

nebylo však možno najít nikoho, kdo by to mohl potvrdit

z vlastní zkušenosti. S ohledem na skutečnost, že podle

stávajících informací je do toho zapleten britský občan,

předpokládalo se, že kvůli možnému vývoji by britská

vláda chtěla být informována.

„Jinými slovy,“ řekl Biggles, když tuto záležitost

přišel prodiskutovat s leteckým komodorem, „vždycky se

to zahraje tak, aby to spadlo na naši hlavu.“

„Tak bych to neřekl,“ odpověděl letecký komodor.

„Nazval bych to spíš činem spřáteleného národa. Mají-li

podezření, že britský občan je zapleten do něčeho, kde

jde o jejich vlastnictví, pak jsou oprávněni nás na to

upozornit pro případ, že by došlo k nějakým

problémům.“

„Proč se nepokusí sami vypátrat jádro těch zvěstí?“

94

„Proč by si měli dělat spoustu starostí a vydávat

peníze kvůli nějakému pomatenému Angličanovi, o němž

se ani pořádně neví, jestli existuje nebo ne? Máme

záznam o nějakém letadle zmizelém v těchto končinách

světa?“

„Ne.“

„Nu, francouzská vláda s tím zřejmě nemá v úmyslu

nic dělat. Není pochyb, že vzniknou potíže.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Biggles. „Nakoukl jsem

totiž do Findlayova telefonního seznamu Jižního pacifiku

a do navigačních pokynů admirality. Nejenže to místo je

zatraceně zastrčené, je však také jedním z řídkých útvarů,

je to totiž atol bez průjezdu útesem. Na atol je také

poněkud velký. Po obvodu má čtyřicet mil, nikde však

není širší než čtvrt míle.“

„Tak to není tak velký, jako některé jiné. Vánoční

ostrov má obvod sto mil.“

„To ano, jenže tento si činí nárok na největší atol na

světě. Vraťme se však ke zmiňovanému místu Oto-Via.

Nemůže to být nic víc než laguna o průměru dvanáct

nebo třináct mil, obklopená úzkým, nepoškozeným

pruhem korálů. Neexistuje-li průjezd, žádná loď se do

laguny nedostane. Každá musí zakotvit na moři před

pruhem korálů, což může být nebezpečné. Domnívám se,

že to je ten hlavní důvod, proč s tím francouzská vláda

nic neudělala.“

„Je to možné, nebo tu záležitost nepovažují za dost

důležitou.“

„Abych řekl pravdu, sám nevidím důvod ke

znepokojení.“

95

Letecký komodor byl zamyšlený. „Stejně bych rád

věděl, jestli tam nějaký trosečník je. Jestli tam opravdu

je, pak ho tam nemůžeme nechat.“

„Trosečník by přece mohl útes obeplout a žít s

domorodci ve vesnici, než by ho někdo vyzvedl. Ten

nebude mít s duchy nic společného; určitě nic, co by

vyhnalo domorodce, kteří jistě už viděli mnoho bělochů.“

„Povídá se, že ten muž je duševně chorý. Možná je

praštěný a nešetrně se choval k domorodcům, kteří raději

odešli na jiný ostrov.“

Biggles pokrčil rameny. „I to je možné. V tropech je

běloch někdy schopen dělat neuvěřitelné pitomosti,

zvlášť když zůstane sám.“

„Co myslíte, že bychom s tím měli dělat?“

Biggles se natáhl pro cigaretu. „Mohl bych zavolat

Marcela Brissaca v Paříži a požádat ho, aby se pokusil

vyhrabat nějaké další podrobnosti, hlavně něco

konkrétnějšího. Ostrovy zná. Vzpomínám si, že mi říkal

o své cestě na Tahiti. Až si poslechneme, co nám řekne

Marcel, můžeme se rozhodnout, jestli v tom budeme

pokračovat nebo to necháme plavat.“

Letecký komodor přikývl. „Dobře. Dejte se do toho.

Nijak to však nespěchá.“

Uchopil pero, aby se vrátil k práci. Biggles odešel do

své kanceláře, aby zavolal do Paříže a informoval ostatní

piloty o rozhovoru s šéfem.

O Marcelovi uslyšeli teprve za tři dny, když se

objevil osobně.

„Tak co je nového,“ pozdravil ho Biggles.

„Nic, co by tě mohlo vzrušit, příteli,“ odpověděl

francouzský policejní pilot a klesl na židli. „Mluvil jsem

s ministerstvem pro kolonie a rádiem jsme poslali

96

dlouhou zprávu vládnímu úřadu na Tahiti. Nazpátek jsme

však dostali jen tuto informaci. Dlouhou dobu docházely

od domorodců podivné zvěsti o atolu Oto-Via. Především

o šíleném Angličanovi. A také o tom, že na místě straší

duch – snad že tam dokonce straší mnoho duchů. Nevím.

Polynésana je těžko přimět, aby o duchách mluvil.“

„Viděl nějaký běloch toho šílence nebo ty duchy?“

„Existuje pouze jeden běloch, který by mohl něco

vidět, protože žádný jiný tam po dlouhé roky nepřiplul. A

sice kapitán škuneru Tarivo jménem Dupreve. Plavíval se

tam pro kopru a perlorodky, jenže je to tam příliš daleko

a náklad lodi odtamtud býval velice malý; často říkával,

že už tam víckrát nepopluje. Nakládání tam probíhalo

pomalu, protože musel zakotvit před útesem a domorodci

kopru vozili na kanoích. To on teď tvrdí, že už tam nikdo

není. Při jeho poslední návštěvě prý žádné kanoe

nepřijely. Vystoupil na břeh a vesnici našel prázdnou.

Pryč byl i Číňan Ah Song, který tam měl malý krám.“

„Kolik obyvatel bylo na ostrově?“

„Asi sto. Ne víc.“

„A co ten kapitán Dupreve? Jakou má pověst?“

„Tu nejlepší. Domorodci na něho nedají dopustit.

Kdyby něco špatného udělal, určitě by o odchodu lidí

pomlčel.“

Biggles přikývl. „To je pravda. Věří on těm zvěstem

o šíleném Angličanovi? Určitě o něm slyšel.“

„Ale ovšemže slyšel. Ne, těm zvěstem nevěří. Sám

ho hledal, ale nenašel ho. Tehdy to byla jeho poslední

návštěva. Kdyby tam nějaký běloch byl, říká, určitě by za

ním přišel.“

„Kapitán Dupreve toho však zpoza útesu nemohl

moc vidět a nedovedu si představit, že by se vydal na

97

čtyřicetimílový pochod, jen aby sháněl nějaké klepy.

Byla by to krutá chůze, pokud o korálových útesech něco

vím. Celé je to nějaké podivné. Vždyť dokonce ani

domorodci jen tak bezdůvodně nepouštějí do oběhu

žádnou šeptandu.“

„ Mon ami, řeknu ti toto,“ poznamenal Marcel.

„Polynésan nikdy neopustí ostrov, na němž se narodil,

jedině, když z něčeho dostane strach.“

„Věří v duchy?“

„Velice. Nazývá je tupapaku.“

„Číňana by však muselo polekat něco horšího než

duch.“

„Odejdou-li lidé, musí odejít za nimi, protože by

neměl s kým obchodovat,“ zdůraznil Marcel.

„Takže ten by nám něco mohl říci, kdybychom byli

schopni ho nalézt.“

„Můj milý Bigglesi, vždyť jen v samotném

archipelagu Paumotu je víc než tisíc ostrovů. Na Tahiti

bychom snad našli kapitána nějakého obchodujícího

škuneru, který by ho někde mohl zahlédnout. V tom je

jediná naděje. Jestli teď, když k atolu Oto-Via kapitán

Dupreve už nejezdí, na něm nějaký běloch je, tak už tam

zůstane až do smrti. Z Tahiti to je sedm set mil. Nikde

poblíž žádná loď nepluje. Nikdy. Lodě tyto vody nemají

rády, jsou plné útesů a malých ostrovů.“

Biggles byl zamyšlený. „Je to tam po čertech daleká

cesta. Chtěl bys tam zaletět?“

Marcel pokrčil rameny. „Bylo by to správné

dobrodružství. Jenže, pokud má naše vláda potíže v

Africe, nemělo by smysl ji žádat o peníze na hledání

jednoho ztraceného Angličana někde v Tichém oceáně.“

98

„Také si nejsem jistý, jestli moje vláda na ten nápad

skočí. Jenže nemohu se tak snadno zbavit pocitu, že by

tam přece jen někdo mohl být. Dojemné je na tom pro

mne to, že se hovoří o Angličanovi, ne pouze o nějakém

bělochovi. Ne. O Angličanovi. To může jedině znamenat,

že ho někdy někdo slyšel mluvit.“ Biggles vstal. „Zajdu

si o tom promluvit s leteckým komodorem. Marceli,

počkej tady, nezdržím se tam dlouho.“

Biggles vešel do kanceláře leteckého komodora a

řekl mu jádro Marcelovy zprávy.

Letecký komodor se opřel s konečky prstů u sebe.

„Nemám z toho žádnou radost,“ připustil. „Nejraději

bych to vůbec nebral na vědomí, jenže ono to má háček.

Předpokládejme, že na atolu Oto-Via nějaký Angličan

opravdu je. Francouzská vláda by nebrala žádný zřetel na

to, jestli je duševně nemocný nebo zdravý, kdyby se

později zjistilo, že z vlastních domovů – ve skutečnosti z

ostrova – vyhnal domorodce, kteří jsou francouzskými

poddanými. Zdůraznila by, že nás informovala o jeho

přítomnosti na atolu, a proto by pochopitelně chtěla

vědět, proč jsme v tom nic neudělali.“

„Proč oni v tom něco neudělají?“

„Začneme-li polemizovat takto, nedostaneme se

nikam, nic se neudělá a celá záležitost zhasne, nebo

naopak vybuchne v hádku, to v případě, že by si

vystěhovaní Polynésané podali stížnost. Bylo by asi lepší

nic takového neriskovat. Dáte se do toho a pokusíte se

tomu přijít na kloub, jestli pro tu cestu získám povolení?“

„Samozřejmě. Zajistím, aby Marcel letěl s námi.

Jako vedoucí pracovník policie z Paříže by snad mohl

sehrát roli ve styku s tamními místními úřady, kdyby

došlo k nějakým potížím. To znamená, že budeme muset

99

přistát na laguně. Žádné jiné vhodné místo tam

pravděpodobně není.“

„Má dostatečný akční rádius Sunderland, s nímž jste

oblétávali ostrovy v Indickém oceáně?“

„Právě něco takového bychom potřebovali.“

„Výborně. Dejte mi hodinu nebo tak nějak. Pak vám

dám vědět, k jakému rozhodnutí se dospělo na vyšší

úrovni.“

„Ano, pane.“ Biggles se vrátil do kanceláře za

Marcelem.

O dvě hodiny později ještě rozmlouvali nad šálkem

čaje, když zabzučel interkom. Byl to letecký komodor.

„Mluvil jsem s ministrem,“ řekl. „Máme v tom

pokračovat. Zajistím vám pověřovací listiny a doklady

potřebné pro mezipřistání na letištích a doklady pro celní

odbavování na druhém konci světa. Vy se věnujte

vlastním přípravám.“

„Velmi dobře, pane.“ Biggles zavěsil. „Poletíme,“

řekl ostatním. „Poletíš s námi, Marceli?“

Marcel se zazubil. „Nikdy neodmítám pique-nique.“

„Tak fajn. Dám ti vědět, až budeme připraveni.“

Bertie si mnul ruce. „To je skvělé. Už se těším na

převalující se hloubky a na korálové ostrovy. To je moje;

dát si každou chvíli kokosový ořech.“

*

O tři týdny později se Bertie dočkal splnění svého

přání. Byl nad převalujícími se hloubkami. Velmi daleko.

Už asi tři hodiny se Sunderland zavrtával do jasné

oblohy na svém letu k atolu Oto-Via. Ostrovní skupina

Paumotu, ‘Mračno ostrovů’, jak naznačuje její jméno,

100

labyrint ostrovů a útesů všech možných tvarů a velikostí,

se pomalu ztrácel za zádí letadla, a Gingerovi, dívajícímu

se na prázdný oceán, se atol Oto-Via začal zdát

nepříjemně vzdálený. Pouze několik beránkovitých

bílých obláčků se vznášelo nad horizontem, který

poskytoval jistotu, že svět je kulatý. Zakrátko však, s

jistým pocitem úlevy, uviděl nějakou rozmazanou

skvrnu, která se před nimi objevila na obzoru.

„To je určitě ono,“ řekl Biggles.

„Jsme přesně v kursu,“ hlásil Algy, který byl ve

funkci navigátora.

Skvrna nabývala přesnějšího tvaru a brzy bylo

poznat, co to je; obrovský kruh korálového útesu,

umístěný v nekonečném oceánu; byl to nádherný příklad

toho, jaký zcela mimořádný úkaz se může na zemi

vyskytovat, korálový atol, třebaže možná byla jistá

pravda ve rčení, že ,když někdo viděl jeden atol, viděl

všechny’.

Sunderland v klouzavém letu k atolu ztrácel výšku a

v křišťálovém ovzduší byly podrobnosti atolu stále

zřetelnější. Útes, jako podivná a neobvyklá ukázka

osamělé krásy, nebyl nikde přerušen, přestože v

nepřetržitém boji země a vody se na několika místech

přes něj převaloval příboj. Většina mnohobarevného

útesu byla holá, avšak malé, kulaté, výrazně zelené

skvrnky naznačovaly, kde se zachytily přírodně

vysemeněné kokosové ořechy. Korálový pruh byl sotva

sto yardů široký; na mnoha místech to bylo výrazně

méně. Avšak na dvou poměrně vzdálených místech se

kruh korálového útesu rozšiřoval v jakési vybouleniny, z

nichž jedna měla napříč snad čtvrt míle, ta druhá

poněkud méně. Větší vyboulenina byla hustě porostlá

101

palmami a bylo zřejmé, že pod nimi je opuštěná vesnice.

Zanedlouho bylo vidět, že menší vyboulenina je ve

skutečnosti ostrůvek, protože od útesu byl oddělen, nebo

skoro oddělen, úzkým kanálem. Souš nebyla nad úrovní

moře nikde víc než několik stop. Na straně k moři byl

obvod atolu vyznačen stále se převalující bílou pěnou, to

oceán svou věčnou zdrcující palbou útočil na troufalého

vetřelce ve svém království. Moře na vnější straně

příboje mělo stejnoměrnou barvu syté modři, uvnitř

laguny, kde byla voda klidná, byly na dně vidět

různobarevné

skvrny

v

překrásných

vzorech,

naznačujících různou hloubku nebo mělkost vody.

Při pokračujícím klesání Biggles řekl: „Prudký

hurikán to tady může v mžiku smést.“

„To se stává na většině korálových ostrovů,

nepochybně i v archipelagu Paumotu,“ ozval se Marcel.

„Doufejme, že v době naší přítomnosti se něco takového

nestane. V minulosti k tomu ale tady jistě nejednou

došlo.“

„Odešli ti lidé snad kvůli tomu?“ zeptal se Ginger.

„Ne. Když začne foukat silný vítr a příboj převalovat

přes útes, Polynésané se vyšplhají na palmu, odříznou

korunu a přiváží se k vršku kmene. Už vidím vesnici,

tamhle na té široké části útesu.“

„Přistanu hned vedle ní,“ zareagoval Biggles.

„Nevidím nikde ani jediný pohyb. Zřejmě tam nikdo

není, jinak by už lidé vyběhli na pláž, aby se na nás

podívali. Pochybuji, jestli někdy nějaké letadlo viděli.

Brzy zjistíme, jak to tady vypadá.“

S motory na volnoběh pokračoval v přistávacím

manévru. Vyrovnal letadlo a k sluchu Gingera se doneslo

rytmické narážení příboje, naplňující vzduch hlukem

102

podobným zmatenému hukotu velkého města. Kýl letadla

políbil vodu a vzápětí od přídě vyskočily dvě pravidelné

vlny a za trupem sněhobílá jizva. Velké letadlo se

krátkou dobu houpalo a pak klidně zůstalo stát u pásu

korálového písku, za nímž se choulily chýše, na

střechách jako došky pokryté palmovými listy. Voda byla

tak průzračná, že se zdálo, jako by se létající člun vznášel

ve vzduchu. Biggles popojel s letadlem ještě trochu blíž a

vypnul motory. Setrvačností plulo letadlo dál, až se kýl

lehce zaryl do písku. Ginger hodil do vody kotvu.

„Tak jsme tady,“ řekl Biggles. „Jestli tady nic není,

mrhali jsme časem. Jestli tady něco je, ať člověk nebo

zvíře, měli bychom být schopni je nalézt. Pojďme na

souš a protáhněme si nohy.“

Jeden po druhém sestoupili do vlažné vody a brodili

se k suché zemi. Nikdo se neukázal. Z primitivních

příbytků pod palmami se neozval ani jediný zvuk. Pouze

poškozené kanoe, několik ořechových skořápek a několik

cárů starých rybářských sítí leželo kolem jako doklad, že

v ne příliš vzdálené době tady bydleli lidé. Vykročili k

domkům. Zapískali. Vykřikli. Odpověď žádná. Upřímně

řečeno, žádnou ani neočekávali.

„Takže kapitán Dupreve rozhodně mluvil pravdu,“

řekl Biggles, zapalující si cigaretu. „Lidé jsou pryč.

Gingere, přines na břeh nějaké jídlo. Mohli bychom něco

sníst a při tom popřemýšlet o situaci.“

„Prozkoumáme podrobně ten útes?“ zeptal se

Marcel.

„Nemám moc chuti ho celý obcházet; bylo by to

velmi namáhavé,“ odpověděl Biggles. „Stejně se už

připozdívá, proto navrhuji, abychom dnes už nedělali nic

víc, jenom si prohlédneme tady ten kousek souše. Jestli

103

tady opravdu někdo je, pak nikde jinde nemůže být. Zítra

ráno letadlem objedeme vnitřní stranu útesu. Jestli nám to

nic nepřinese, přeletíme nad ním. Nenapadá mi už nic

jiného, co bychom mohli udělat. Nu, alespoň budeme

moci říci, že jsme tady byli.“

Seděli na pláži s výhledem na lagunu a připravili si

jídlo z přivezených, už k jídlu připravených potravin.

Jako nápoj pili kokosové mléko; na zemi leželo mnoho

ořechů, což dokazovalo, že nějakou dobu tady nikdo

nebyl. Pak pečlivě prozkoumali část atolu, která byla

vesničany používána nejvíc, nenašli však nic, co by na

záhadu vrhlo světlo. Malý krámek Ah Songa vypadal s

prázdnými regály dojemně. Ve skutečnosti melancholie

visela nad celým místem, stejně jako kolem opuštěných

domků. Jedinými zvuky bylo šustění palem v neustále

vanoucí bríze a nepřetržité hřmění velkých vzdutých vln

Tichého oceánu na návětrné straně útesu. Jedinou

známkou života byli jako papír větrem unášení racci a

občasné zašplíchnutí velké ryby v laguně.

Po západu slunce ustala bríza, unavené palmy se

uklidnily. Den odumřel, když se slunce ponořilo pod

horizont. S příchodem noci se laguna stala zrcadlem pro

milióny hvězd, zavěšených na tmavé klenbě nebe jako

barevné žárovky. O něco později se objevil kotouč

měsíce a stříbrným třpytem pokryl převalující se oceán a

barvou inkoustu ztemnil stíny palem na písečném

pobřeží.

„Člověk by si mohl myslet,“ řekl rozvážně Biggles,

když si po rozdělení nočních hlídek sedli na ještě teplý

písek, „že kdyby existovalo jediné místo na zemi, kam by

žádné starosti a nesnáze nedoléhaly, že by to bylo právě

tady. Není to však pravda, lidé odtud odešli, a protože si

104

s sebou vzali i svůj nepatrný majetek, vypadá to tak, že se

už zpátky nevrátí. K tomu přece museli mít nějaký

důvod, ale co to mohlo být, na to je moje obrazotvornost

krátká.“

„Jediným nebezpečím tady jsou hurikány,“ řekl

Marcel. „Ty však tady existují od nepaměti a člověk,

který s nimi žije odedávna, se jich přestane bát. Smiřuje

se s nimi. Ty lidi odtud rozhodně nevyhnal strach z

nějaké bouře.“

„Vyspěme se na to,“ navrhl zívající Biggles. „Ráno

možná najdeme něco, co nám poskytne klíč k řešení.

Pevně doufám, že ho najdeme, protože záhady přímo

nenávidím, a tady rozhodně jednu máme.“

Lehli si na písek, a Gingera, který měl první hlídku,

nechali obdivovat krásu a neobyčejnost krajiny.

*

Svítáním začal bezmračný den, avšak vysoké vlny,

narážející do útesu, hřměly a burácely a vystřikovaly

spršky diamantových barev a jemnou mlhavou vodní

tříšť vysoko do vzduchu. Slabá bríza se už probudila a

palmy začaly svůj tajemný šepot. Racci opět vzlétli a

vydali se na nikdy nepřestávající sháňku za potravou.

Záhada byla stále nevyřešena. Ginger po probuzení viděl

Algyho připravovat na primusu kávu. Dověděl se, že

nikdo nemá nic k hlášení.

Když o půl hodiny později vstal Biggles, řekl:

„Vstáváme. Dnes tu práci tady dokončíme. Nenajdeme-li

nic, není důvod tady zůstávat.“

105

Odešli k letadlu. Ginger vytáhl kotvu. Biggles

nastartoval motory a začal s letadlem pomalu pojíždět co

nejblíže podél vnitřní hrany útesu při zachování

maximální bezpečnosti. Všichni hleděli na útes, přestože,

jak podotkl Biggles, kdyby tam byl někdo, kdo potřebuje

zachránit, uslyšel by je a ukázal by se. O něco víc než o

hodinu později byli s létajícím člunem zpátky na místě

startu, aniž by něco objevili.

„Tak to bychom měli,“ řekl Biggles. „Teď ho dokola

obletíme a podíváme se na něj z ptačího pohledu.

Pozorně sledujte na dně laguny cokoli neobvyklého.“

Motory při startu zaburácely, až přehlušily vřavu

příboje.

O pět minut později vykřikl Ginger. Letadlo právě

letělo nad menší ze dvou vyboulenin a při pohledu shora

uviděl něco, co ho pravidelností svého tvaru přivedlo do

rozpaků. Pak si s leknutím uvědomil, že se dívá na

palubu nějaké lodi, a co víc, na plavidlo poměrně velké.

Ukázalo se, že loď je v rovnovážné poloze zaklíněná v

hluboké trhlině korálového útesu, s palubou ve stejné

výši s útesem, což bylo zřejmě příčinou, že nebyla

zahlédnuta dřív. Ostatní už ji po Gingerově výkřiku

,vrak’ viděli také, Biggles v následujícím okamžiku

vypnul motory a v zatáčce nasadil na přistání. Po

dosednutí popojel k mělčině, po níž budou moci

vystoupit na suchý povrch korálového útesu, a po vypnutí

motorů bylo letadlo uvázáno.

„Člověk by nepovažoval za možné, že věc takové

velikosti je možno tak skrýt, přestože je do útesu hluboko

zaklíněna, a i počasí se ji ze všech sil snažilo

zamaskovat,“ mumlal si pro sebe Biggles, když si

opatrně hledal cestu k lodi.

106

„S ulámanými stěžni a s komínem v troskách bych

řekl, že byla vrakem dřív, než sem doplula,“ poznamenal

Algy.

„Kamaráde, poslyš, jak se proboha dostala přes ten

sakramentský útes?“ zeptal se udiveně Bertie.

Na to mu odpověděl Marcel. „Pacifický hurikán

s vlnami čtyřicet nebo padesát stop vysokými by ji přes

něj přehodil jako krabičku zápalek. Viděl jsem loď,

odnesenou slapovou vlnou hezky daleko od moře.“

„Tak tady se zřejmě zašil ten mizerný darebák,

šílený Angličan,“ ne příliš vážně řekl Bertie.

„To sice nevím, ale můžeme si být zatraceně jisti, že

právě toto se stalo zdrojem šeptandy,“ opáčil Biggles.

„Jestli na této palubě někdy dřív někdo byl, vsadím se, že

teď tady není, protože už by byl venku, aby se na nás

podíval.“

107

… loď je v rovnovážné poloze zaklíněna v hluboké

trhlině korálového útesu …

108

Když k lodi došli, v jednom okamžiku zůstali stát a

nevěřícně vyvalovali oči na to, co viděli před sebou. Bylo

obtížné si představit nějakou loď v takovém stavu.

Typická malá loď, používaná k toulání se po širém moři,

byla stále ve vodě, spočívala však kýlem na její váhou

rozdrceném korálovém útesu, při čemž paluba byla na

každé straně skoro ve stejné výši jako útes.

Stěžně byly ulomeny a jejich kusy, včetně komínu,

ležely na rozbité horní palubě spolu se změtí lodní

výstroje, z níž visely větrem naváté mořské řasy,

palmové vějířovité listy a jiné úlomky. Člunové jeřáby na

lodi sice byly, avšak záchranné čluny byly pryč. Lodní

spáry byly doširoka otevřené. Kovové pláty byly

pokrčeny jako hedvábný papír. Zpuchřelý a loupající se

nátěr hrál všemi barvami. Po bocích stékaly červené

proudy rzi.

„Není divu, že ji kapitán Dupreve neviděl,“ řekl

Marcel.

„My jsme ji uviděli jen díky nadhledu z letadla,“

poznamenal Ginger.

„Pro námořníka to musí být hrůzostrašný pohled,“

zabručel Biggles. „Určitě jí moc nescházelo k tisíci

tunám. Lze jen stěží uvěřit, že někdo v takové děsivé

šlamastyce mohl přežít. Teď už tady určitě nikdo není.“

Zakřičel. Odpovědi se nedočkal, šel proto dál, až s

jistými potížemi nahlas přečetl jméno na zádi, ,Belinda,

London’. „Ubohá stará Belinda, Na jakém místě našla

svůj hrob. Snad můžeme vystoupit na palubu, možná se

tam něco dovíme – pokud je co. Na začátek se zkusme

podívat, co zůstalo z kapitánského můstku.“

109

Šli k němu přes rozházené trosky na palubě – lanoví,

polámané můstky, změť nečinné rezavé výstroje a

podobně. Když došli k můstku, Biggles nahlédl dovnitř,

pak tam pracně vlezl. Nejdříve se podíval na podlahu,

jako kdyby čekal, že tam najde tělo. „Nikdo tady není,“

řekl. Pak zvedl oči a rozpačitě svraštil čelo. „Hej! Co je

zase tohle?“ vykřikl. „To je nějaké podezřelé.“

„Cos tam našel?“ zeptal se Algy.

„Veškeré přístroje, všechny, dokonce i jejich

příslušenství, zmizely. Zřejmě tady nejsme první. Ty

šrouby se přece neodšroubovaly samy. Marceli, mohla by

to být práce domorodců? Nebylo snad toto důvodem k

jejich útěku?“

„Ne,“ důrazně odpověděl Marcel. „V prvé řadě, ti

lidé nejsou zloději. Za druhé, oni by je ani odšroubovat

neuměli. A nakonec, ty přístroje by jim k ničemu nebyly.

Ani by nevěděli, jak s nimi zacházet. To ne, člověče, to

ne. Tohleto je práce bělocha.“

„Předpokládám, že šíleného Angličana. Ono to stále

víc a víc vypadá, jako kdyby na té šeptandě přece jen

něco bylo. Britská loď měla v každém případě britské

velení. Proč by však měli rozebírat loď, to je nad mé

chápání. Snad odpověď najdeme v kajutě kapitána.

Pojďme se tam podívat.“

Když se přes odpadky a všeliké harampádí prodírali

ke světlíku, Ginger se náhodou podíval dolů na úzký

pruh vody podél lodi. Na dně jako kdyby byly nasety

nějaké stříbrné předměty, brzy mu však došlo, co to je.

„Podívejte se sem,“ zvolal.

Ostatní přišli k němu.

„Konzervy,“ řekl Biggles. „Přece jen se dostáváme

dál. Někdo musel na lodi nějakou dobu pobývat ještě po

110

tom, co se dostala sem. Živil se konzervami a prázdné

krabičky házel přes palubu. Kde je? Kam odešel?“

„Možná spadl do lodního prostoru, kamaráde,“

nabídl Bertie řešení a ukázal na palubní průlez, jehož

poklop byl odstraněn.

„Ten poklop také musel být odstraněn až po tom,

kdy se loď dostala sem,“ konstatoval Biggles. „S

odklopenými průlezy by hurikán nepřestála.“

Sešli do podpalubí, na nic zajímavého však

nenarazili, dokud nevešli do kapitánovy kajuty. Po

pravdě řečeno, v kajutě byl i kapitán. Na podlaze. Mrtev.

Byl mrtev už nějakou dobu. Šedovlasý, asi šedesátiletý

muž. Na šedé uniformě byly skvrny od soli, zlaté prýmky

zmatnělé. Ne však toto změnilo výrazy ve všech tvářích

příchozích. Na šedivých vlasech měl tmavou skvrnu a

druhá byla na podlaze pod hlavou mrtvého. Poblíž

natažené ruky ležel revolver. Biggles ho zvedl a zlomil.

„Nebylo z něj vystřeleno,“ řekl tiše a ukázal na roznětky

nábojů.

Poklekl vedle mrtvoly. Když vzhlédl, jeho výraz byl

pochmurný. „Ten muž byl zavražděn. Zdá se, že zemřel

při obraně své lodi, byl však něčím těžkým zezadu

uhozen dřív, než mohl použít zbraň.“

„Asi tady tím,“ řekl Ginger, ukazující na nedaleko

ležící krátkou železnou trubku.

Biggles ji zvedl v omotaném kapesníku. „Toto

vezmeme s sebou,“ řekl. „Je naděje, že jsou na ní ještě

otisky prstů.“ Rozhlédl se po místnosti. Porůznu leželo

několik láhví džinu, jinak však nic významného.

„Marceli, dokázali by domorodci udělat něco takového?“

zeptal se.

111

„Ne, rozhodně ne. Je však možné, že právě kvůli

tomu utekli.“

„Proč by měli utíkat?“

„Třeba se báli jeho ducha. Když zjistili, co se stalo,

možná dostali strach, že by mohli být obviněni z vraždy.“

Marcel vrtěl hlavou. „Nevím. Vím jenom to, že lidé, kteří

tady žili, by to neudělali. Polynésan není vrah.“

Biggles si kapesníkem otřel tvář, protože den byl

horký a v kajutě bylo dusno. „Byl toto ten šílený

Angličan, nebo šílencem byl ten, kdo ho zabil?“ řekl tiše.

„Do vyřešení máme ještě pořád daleko. Ve skutečnosti,

teď je záhada větší než dřív. Můžeme si klást stovky

otázek, správné odpovědi k nim však nemáme. Byl tento

muž jediným člověkem na palubě, když byla loď

přehozena přes útes? Co se stalo s posádkou? Záchranné

čluny jsou pryč, vypadá to tedy, jako kdyby posádka

opustila loď před úderem bouře a pak se v bouři ztratila.

Kdyby někdo z nich přežil, nahlásil by to majitelům.

Nebo se snad díváme na poslední kapitolu vzpoury?“

„A co palubní deník?“ zeptal se Ginger. „Ten by

nám mohl něco napovědět.“

Všechno důkladně prohlédli, palubní deník však

nenašli.

Biggles vrtěl hlavou. „Vrah by ho tady stejně

nenechal. Nikde tady nemohu najít ani náložní list,

konosament. Ten určitě odnesl také. Zajímalo by mě, co

loď vezla. Nezapomínejme, že na druhu zboží je odvislé

pojištění. Pojďme se podívat do nákladového prostoru.

Jak jsme si všimli, průlezové poklopy jsou pryč. Když

tak o tom přemýšlím, je to podivné.“

Prozkoumali nákladové prostory. Byly prázdné.

112

„Loď nemá zátěž, takže určitě vezla náklad,“ řekl

Biggles po návratu na palubu. „Kam zmizel? Zdá se, že

tu zásilku někdo vyzvedl. Což znamená, že tady muselo

být něco, s čím se dá ručně manipulovat, něco, co se dalo

snadno přemístit. Marceli, co ti tvoji Polynésané?“

Marcel se vší rozhodností tvrdil, že ti by se tady

ničeho nedotkli. Kdyby s tím však přece jen měli něco

společného, dušoval se, ve vesnici by z toho určitě něco

zbylo, protože na kanoích není možné jen tak snadno

přepravit stovky tun zboží. Připustil však, že snad mohli

vědět, co se s ním stalo. A to mohlo být důvodem k

evakuaci ostrova.

„Musíme domorodce vyhledat,“ rozhodl Biggles.

„Teď už ten případ nemůžeme nechat plavat. V prvé řadě

však potřebujeme Číňana Ah Songa. On bude vědět, co

se tady stalo. Nebo alespoň bude vědět, proč ti lidé utekli.

Vrátíme se na Tahiti. Leteckému komodorovi pošlu

kabelogram s žádostí o podrobnosti o Belindě, a zatímco

budeme čekat na jeho odpověď, Marcel se může poptávat

na nábřeží. Po ztroskotání Belindy sem připlula nějaká

loď, na níž bylo víc než jeden muž. Tady ponecháme

všechno tak, jak to je. Vraťme se k letadlu. Ještě bychom

to mohli stihnout za denního světla.“

Došli k letadlu, odstartovali a při západu slunce

zakotvili v přístavu Papeete, hlavním městě Tahiti.

Marcel odešel do města odeslat Bigglesem napsaný

kabelogram a pak začít shánět informace o Ah Songovi

nebo o nezvěstných ostrovanech.

Tři dny se nedověděli nic. Pak došly obě zprávy

najednou – odpověď z Londýna a Marcel se od kapitána

obchodního škuneru dověděl, že Ah Songa nedávno viděl

na jednom z Markézských ostrovů v zátoce Atuona.

113

„Kde ty ostrovy jsou?“ zeptal se Biggles.

„Odtud tak asi osm set mil. Dvě stě mil severně od

atolu Oto-Via.“

„Než tuto práci skončíme, budeme mít pohledu na

moře plné zuby,“ podotkl Biggles.

Kabelogram od leteckého komodora zněl:

,Parní loď Belinda, 1.200 tun. Velitel lodi kapitán

Macdonald. Ztracena s celou posádkou ve velkém

hurikánu v lednu 1952 na cestě z mateřského přístavu

Londýna do Wellingtonu, N.Z., přes Panamu. Smíšený

náklad konzervovaných potravin a obilí. Pojistné

zaplaceno.’

„Zdá se, že se přece jen hýbeme z místa,“ řekl

Biggles. „Stále však tu je několik nezodpovězených

otázek. Tou nejdůležitější je, kdo zabil kapitána

Macdonalda? Kapitán zřejmě na lodi zůstal, když si

posádka vzala čluny a pak někde zmizela. Další otázkou

je, kdo z lodi vyzvedl náklad, který měl dost velkou

cenu? Logicky se dá předpokládat, že to udělal muž,

který zabil kapitána. Musel by však mít dost velké

plavidlo, aby na něj mohl náklad přemístit, i když,

samozřejmě, se tam mohl několikrát vrátit. Po

potravinách je na ostrovech stále velká poptávka.

Zaletíme k zátoce Atuona a poslechneme si, co nám o

tom řekne Ah Song. Algy, dej se do práce a zjisti kurs.“

„Markézy jsou vulkanické ostrovy, ne atoly,“ bez

vyzvání řekl Marcel. „Je jich jedenáct. Všechny nejsou

obydleny. Mnoho lidí tam nejezdí. Většinou jen

obchodníci. Ukáži vám zátoku Atuona na mapě.“

114

Následujícího dne odpoledne si to Sunderland mířil

k pláži v zátoce Atuona, pozorován malým davem

zvědavců. Od jednoho z nich se Marcel dověděl, že Ah

Song se ujal obchodu, jehož čínský vlastník obchodně

odletěl na Tahiti. Našli ho bez potíží a okamžitě mu

vysvětlili důvod své návštěvy.

Zpočátku mluvil neochotně, když mu však Marcel

přísně řekl, že by mohl být obviněn ze spoluviny na

vraždě, rozvázal se mu jazyk. A toto je příběh, který

vypravoval ve své prapodivně lámané angličtině.

*

Loď Belinda se přes útes dostala v hurikánu a byla

vržena do polohy, v níž už zůstala. Když se bouře utišila

a z vesnice k ní na kanoích připluli domorodci, na palubě

viděli pouze jednoho muže. Choval se jako pomatený,

jako kdyby přišel o rozum. Svou loď odmítl opustit a s

hrozivě mávajícím revolverem vyhrožoval, že zastřelí

každého, kdo se pokusí přijít na palubu. Takto situace

vypadala nějakou dobu – Ah Song nedovedl říci jak

dlouho, bylo to však několik měsíců. Ostrované se od té

doby drželi dál od lodi a jejího agresivního kapitána.

Usoudili, že zešílel.

„Vy jste tomu uvěřil?“ zeptal se Biggles.

„Ne, já myslela, že on opilý,“ dobromyslně

odpověděl Číňan. „Pít, pít, enem pít. Já myslet, on

zemřet.“

Ah Song pak pokračoval. Jednoho dne připlul k

atolu obchodní škuner Manina a kapitán se ptal, jestli je

nějaká kopra. Domorodci řekli o vraku majiteli škuneru

kapitánu Clarkovi, který měl na lodi domorodou

115

posádku. Clark připlul se svým škunerem blíž a zakotvil.

Zůstal tam několik dní. Jedné noci jeden ostrovan

zaslechl hluk. Připádloval na kanoi na dohled ke škuneru,

aby se podíval, co se děje. Uviděl posádku Maniny

přenášet z Belindy těžký náklad.

„Byli ti chlapci Polynésané?“ vložil se Marcel.

Ah Song řekl, že ne. Byli příliš tmaví. Myslel si, že

mohli být z ostrova Malaita v Šalomounových ostrovech.

„Co se událo pak?“ zeptal se Biggles.

Ah Song řekl, že kapitán Clark potom přišel do

vesnice a řekl jim, že na lodi už nikdo není. Že se šílený

Angličan sám zabil a jeho duch teď bude strašit v laguně.

Udělali by dobře, kdyby atol opustili, protože teď se

stane místem přinášejícím samé neštěstí. Nabídl jim, že

je ochoten naložit ženy a děti, muži by se na kanoích

plavili za ním. Také řekl, že zemřou, jestli o tom někdy

někomu řeknou.

„Věřil jste tomu?“ zeptal se Biggles.

„Možná.“

Biggles se zatvářil překvapeně.

Ah Song to vysvětlil přesvědčením, že kapitán Clark

byl schopen všechny zabít. Byl to surový člověk. „Zašel

jste někdy na loď?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Já myslet, že když to udělat, kapitán Clark mne

zabít.“

„Podezíral jste ho, že zabil muže na lodi?“

„Já nevědět. Já nechtěla vědět.“

„Tak jste odešel s ostatními?“

„Pro mě nedobrý zůstat sám.“

116

Ah Song skončil své vyprávění tím, že s kapitánem

Clarkem odjel na ostrovy Paumotu, později však přesídlil

do zátoky Atuona na jednom z Markézských ostrovů.

„Víte, jestli se kapitán Clark někdy ještě vrátil na

atol Oto-Via?“ zeptal se Marcel.

Číňan řekl, že neví. Významně však dodal, že trh na

ostrovech je v té době přesycen zbožím, což má za

následek pokles cen. Všude tu je příliš mnoho

konzervovaných lososů, hrubozrnného hovězího masa

bez šťávy, rýže i bobů. Nikdo neví, odkud se tolik zboží

tady najednou vzalo.

„Vy však si o tom přece jenom něco myslíte,“

provokoval ho Biggles.

Ah Song neodpověděl.

S tím ho opustili. Marcel mu ještě řekl, že na Oto-

Via žádný duch není a ostrované budou vyzváni, aby se

do svých domovů vrátili, budou-li si to sami přát.

„Ten muž mluvil pravdu,“ pokračoval, když vyšli

ven.

Biggles byl téhož názoru. „Kdyby lhal nebo měl

nějaký důvod ke lhaní, ani by neotevřel ústa,“ prohlásil.

„Případ se pomalu začíná rýsovat. Následujícím úkolem

je nalézt kapitána Clarka a Maninu.“

„To by mělo být poměrně snadné,“ prohlásil Marcel.

„Není-li na Tahiti, tak se tam dřív nebo později vrátí. V

této části Tichého oceánu je Tahiti středem veškerého

dění.“

„Vraťme se,“ řekl Biggles. „Budu se cítit mnohem

líp, až bude po hrdla natankováno.“

Na Tahiti je však čekalo nepříjemné překvapení.

Marcel byl na nábřeží teprve hodinu, když se vrátil s

informací získanou od nějakého obchodníka v Hotel Du

117

Port, která se už lavinovitě šířila po nábřeží, že kapitán

Clark škuner Mahinu prodal a před deseti dny odjel do

Anglie na nákladní lodi Esperence, která přibližně za

čtyřicet dní po odplutí z Tahiti zakotví v přístavu

Southampton. Tu poslední informaci Marcel získal od

prodejce lodních lístků.

„To je výborné,“ řekl Biggles po krátkém uvažování.

„To ho budeme moci předstihnout. Kdo koupil ten

škuner?“

„Kapitán Hay.“

„Je tady?“

„Ne. Před pěti dny odplul k ostrovu Tongariva.“

„A co posádka?“

„Škuner převzal i s Clarkovými chlapci.“

„Kde je ostrov Tongariva?“

„Je to jeden z nejbližších ostrovů z ostrovní skupiny

Paumotu – odtud asi tři sta mil.“

„To je dobré,“ řekl Biggles. „Máme čas si pohovořit

s kapitánem Hayem, a ještě domů přiletíme dřív než loď

Esperence. Zítra zaletíme za kapitánem Hayem.“

„Kamaráde, mám dojem, že se někdo asi postaví na

uši, až dostane tvé účty za benzín,“ vesele poznamenal

Bertie, čistící si monokl.

„To bude jeho starost,“ podobným tónem odvětil

Biggles. „Já přece přes Tichý oceán nelétám z vlastního

potěšení nebo proto, abych se podíval na mnoho vody.

Byl jsem sem poslán na práci a tu dělám. Letadlo bez

benzínu a oleje nelétá. Proto jsem dostal úřední karnet na

tolik pohonných hmot, kolik jich budu potřebovat.

Zapomeň na to. Chci získat výpovědi od svědků z

posádky Mahiny o tom, co se stalo na atolu Oto-Via.

118

Marceli, předpokládám, že na ostrově Tongariva je

laguna.“

„Ano, je. Je na ní dost místa k přistání.“

„O. K.,“ řekl Biggles. „Trochu se prospíme a ráno

vstaneme s cvrlikáním ptáků.“

Když dopoledne následujícího dne Sunderland

dosedl na lagunu na ostrově Tongariva, Mahina už tam

byla zakotvena. Biggles dojel s hydroplánem těsně k ní a

zvolal. „Kapitáne, smím vstoupit na palubu?“

„Jestli mi nepoškrábete nátěr,“ ozvala se odpověď ve

skotském dialektu.

Na palubu odešli jen Biggles a Marcel. Představili se

jako policejní důstojníci a kapitán Hay je pozval do

kajuty. „V čem je problém?“ zeptal se.

„Vy jste ten škuner koupil od kapitána Nat Clarka?“

„Jo, to je správný.“

„Máte na ni kupní smlouvu?“

„Zajisté.“

„Co víte o kapitánu Clarkovi?“

„Jenom to co všichni. Ostrovy budou rády, když

uvidí jeho záda. Proč se o něho zajímáte?“

„Máme důvod věřit, že na jednom z okrajových

ostrovů zavraždil muže, bělocha.“

Kapitán Hay se přivřenýma očima díval na Bigglese

tak upřeně a tak dlouho, že přinutil Bigglese se zeptat:

„Něco se vám na tom nezdá?“

„Nejmenuje

se

ten

muž

náhodou

David

Macdonald?“

„Jmenuje se Macdonald.“

„Tak takhle to tedy je?“

„Co je takhle?“

119

Skot pomalu a smutně zakroutil hlavou, jako by si

něco vyčítal. „Když jsem znal Clarkovu pověst, měl jsem

mít víc rozumu a neměl jsem mu dopřát sluchu. Jenže už

jsem delší čas hledal nějaký škuner a on se to

bezpochyby dověděl. Přišel za mnou s nabídkou. Řekl, že

si už nahrabal spoustu peněz, že odjede domů. Ostrovů že

už má po krk.“

„Vsadím se, že vám neřekl, jak si tu spoustu peněz

nahrabal,“ kousavě poznamenal Biggles. „Tak co jste měl

na mysli?“

„Něco vám ukážu.“

Kapitán Hay vytáhl malou mahagonovou kazetu z

lodní komory. Na víku byla hezky vyřezaná písmena

D.M. Otevřel kazetu a odkryl sextant. „Toto jsem od

Clarka koupil současně se škunerem. Byla to součást

ujednání. Také jsem koupil chronometr. Se stejným

monogramem. Měl ještě kompas a některé jiné věci, ty

jsem už nekoupil. Prodal je potom Julesi Boulengerovi,

kramáři s loďmi u přístavní hráze na Tahiti. Neviděl jsem

v tom nic podezřelého. Konec konců člověk, který celý

život stráví ježděním od ostrova k ostrovu, nasbírá

všelijaké harampádí.“

„Kde jste zjistil jméno Macdonald?“ zeptal se

Biggles. „Na kazetě vidím jenom monogram.“

„Nabídl mi zlaté hodinky – byly i hezké. Nekoupil

jsem je. Zjistil jsem totiž, že to byl dárek, a z toho jsem

usoudil, že by mi mohly přinést smůlu. Na zadní straně

hodinek bylo napsáno: Kapitánu Macdonaldovi za

čtyřicet let služby od společnosti.“

„Zeptal jste se ho, jak k těm hodinkám přišel?“

„Jo. Řekl mi, že už je má mnoho roků. Že je kdysi

koupil v Sydney od nějakého zastavárníka.“

120

„Nenapadlo vám, že by všechny ty věci mohly patřit

stejnému muži?“

„Teprve později. Tehdy ne. Víc mne zajímal

škuner.“

„Kapitáne Hayi, je mi velice líto,“ řekl Biggles, „ale

tyto věci si budu muset vzít jako usvědčující materiál.

Dám vám na ně, samozřejmě, potvrzení a dohlédnu na to,

abyste dostal zpátky peníze, které jste za ně zaplatil.“

„Doufám, že mne do toho případu nezatáhnete?“

„Ne. Myslím, že to nebude nutné. Můžeme si teď

pohovořit s vedoucím vaší posádky?“

„Co s tím má společného on?“

„Přece jste od kapitána Clarka převzal i jeho

posádku, ne?“

„Jo.“

„Z lodi kapitána Macdonalda bylo totiž ukradeno

několik set tun nákladu. Clark ho na svůj škuner nemohl

přemístit sám. Museli to udělat jeho hoši.“

Kapitán Hay opět nevěřícně zíral. „Ten prolhaný

pes. Koupil jsem od něho čtyřicet tun toho zboží. Jeho

cena byla započtena do odhadu ceny lodi. Mám ho na

lodi.“

„O jaké zboží jde?“

„Konzervy – lososi a maso. Trvanlivé pečivo, boby,

rýže. Co s tím hodláte dělat? Nenecháte mi to sebrat?“

Biggles se nepatrně pousmál. „Ale ne. Raději byste

to měl rychle prodat. Jen si všechno dobře zapište. V

každém případě tím ušetříte pojišťovatelům pojistnou

částku, takže by vám mohli poskytnout docela slušnou

slevu. Poslechněme si teď, co nám řeknou vaši hoši.“

Domorodec byl přiveden a vyslechnut. Popsal, jak

on a posádka přenášeli náklad Belindy na Mahinu. Po

121

prvním nákladu se museli několikrát vrátit. Vše bylo

rozprodáno obchodníkům na ostrovech. Zřejmě na tom

neviděl nic špatného. Byl a je placen za to, že poslouchá

rozkazy, pro něho to byla jenom jiná práce. Ve

skutečnosti to bral jako legraci. Řekl, že o zabití kapitána

Belindy vůbec nevěděl a Biggles byl nakloněn mu to

věřit.

Nakonec Biggles sepsal prohlášení a předložil ho

kapitánu Hayovi k podpisu. Sám spolu s Marcelem a

Algym ho podepsali jako svědci. Za tím účelem přivedli

Algyho na palubu.

„Ten Clark musí být hlupák,“ zabručel Skot. „Vždyť

Belindu mohl se vším všudy koupit víceméně zadarmo,

jako odměnu za záchranu lodi.“

„Řekl bych, že jeho největším problémem byla

chtivost a nenasytnost,“ řekl Biggles. „Chtěl za nic získat

mnoho. Nu, tak to by bylo všechno,“ pokračoval a

složené prohlášení zasunul do kapsy. „Až bude vše

vyřízeno, dostanete náhradu za tyto přístroje. Jsem vám

zavázán za pomoc.“

Vrátili se na Sunderland.

„Co jste zjistili?“ zeptal se Ginger.

„Celkem dost. Ani nevíte, s jak hroznou chutí bych

položil oprátku na krk tomu lotrovi,“ řekl rozhodně

Biggles. „Tak, a co teď, kamaráde,“ zeptal se Bertie.

„Vrátíme se na Tahiti a pak domů.“ Za několik minut byl

létající člun na cestě.

*

122

Má-li zločinec mezi sebou a místem svého zločinu

devět tisíc mil oceánu, lze s úspěchem věřit, že nemůže

po zakotvení lodi v Southamptonu zažít větší šok než

kapitán Nathaniel Clark, když z přístavního můstku vešel

přímo do rukou policistů ze Scotland Yardu, kteří na

něho čekali, aby ho zatkli.

Biggles pak zůstal týden doma a jeho zpráva spolu s

příslušnými důkazy byla v rukou státního prokurátora. S

takovou sbírkou usvědčujícího materiálu proti Clarkovi

byl jeho případ už od začátku zcela beznadějný. Další

důkazy, pokud jich bylo zapotřebí, poskytly v jeho

zavazadle nalezené zlaté hodinky kapitána Macdonalda a

otisky prstů, jejichž stopy zůstaly na vražedné zbrani,

nalezené na podlaze v kajutě Belindy.

Tento soudní případ byl jedním z mála, na němž

Biggles a Marcel museli vypovídat jako svědci. Zděšený

obžalovaný si musel vyslechnout, jak Biggles suveréně a

neúprosně klade na jeho krk oprátku, když vypovídal o

dlouhé cestě přes Tichý oceán s cílem nalézt důkazy a na

vznesené otázky nalézt jedině správnou odpověď –

pravdu. Biggles pak, určitě s ospravedlnitelným

uspokojením, poslouchal závěrečná slova soudce: „Vždy

se říká, že ruka zákona je dlouhá, dnes vidíme, že létání jí

umožňuje, aby dosáhla i přes polovinu zeměkoule.“

123

PŘÍPAD HRABIVÉHO OBCHODNÍKA S RYBAMI

6

Je přirozené spojovat zločin s tak na první pohled

cennými předměty jako jsou peníze, šperky, zlaté a

stříbrné talíře, vzácné kožešiny a podobně; profesionální

zločinec svou pozornost soustřeďuje právě na ně. Existují

však výjimky, a případ, který se dostal do cesty

Bigglesovi, je toho příkladem. Rovněž ukazuje, že

ačkoliv někteří darebáci nenosí zbraně, mohou být stejně

hrozní jako ti, kteří je nosí.

Pokyny leteckého komodora byly nebývale stručné,

skoro by se dalo říci až bezvýznamné, nic neříkající.

Podal Bigglesovi nějaký dopis a řekl: „Měl byste se na to

raději podívat. Je od vedoucího pracovníka Skotského

úřadu pro rybolov, v současné době se sídlem v Elginu.

Píše, že dochází k nějakým nočním přeletům, o nichž

možná nevíme. Dopis byl adresován ministerstvu

letectví. Ti říkají, že jim o tom není nic známo, tak to

přesunuli na mě.“

„Elgin,“ zabručel Biggles. „S tak malým počtem

letišť v této části Skotska to bude docela slušný letecký

výkon.“

„Nu, tak tam zaskočte a promluvte si s panem

Sinclairem, který ten dopis napsal. Možná, že z toho nic

nebude, ovšem, když si dal práci s jeho napsáním,

můžeme to alespoň přešetřit. Letiště v Lossiemouth je jen

jednu nebo dvě míle od Elginu, takže by vám to

nemuselo zabrat mnoho času.“

„Dobře, pane, hned tam odletím.“

124

Protože Biggles předpokládal, že tentokráte půjde o

jeden z těch případů, pro který bude po ruce jednoduché

vysvětlení, bez nadšení a jenom s Gingerem odstartoval v

policejním Proktoru. Bertiemu dal den volno a Algy

nějakou práci měl. Z Lossiemouthu je pronajaté auto

dovezlo do Elginu k úřadovně pana Sinclaira v ulici High

Street.

Po představení šel Biggles přímo k účelu své

návštěvy. „Vy jste napsal tento dopis, pane. Přišel jsem

se vás zeptat, jestli jste při jeho psaní měl na mysli něco

konkrétního. Píšete o nějakých nočních letech, které jste

zaslechl. Proč si myslíte, že by v nich mělo být něco

neobvyklého?“

„Mám k tomu dva důvody,“ odpověděl pan Sinclair,

asi čtyřicetiletý Skot s bystrýma očima a nazrzlými vlasy.

„V prvé řadě, nejde o služební letadlo. Takových tu

vidíme a slyšíme mnoho. Není to ani dopravní letadlo s

cestujícími na pravidelné lince. Je to lehké letadlo a létá s

nerozsvícenými navigačními světly.“

„Vy jste to letadlo viděl?“

„Ne.“

„Slyšel jste ho víckrát než jednou?“

„Sám jsem ho slyšel dvakrát. Moji říční hajní ho

však od minulého dubna slyší pravidelně. Obvykle letí ve

stejném kurzu, který nevede nikam – pokud nebudeme za

cíl považovat Severní moře.“

„Pane Sinclaire, víte něco o létání?“ zeptal se

Biggles.

„Ne. Avšak to, co jsem napsal, by mi připadlo

podivné, i kdyby mi v den, kdy jsem dopis napsal,

nenapadlo, že by to mohlo mít nějakou spojitost s jistou

záhadou, s kterou si nevím rady.“

125

„Chcete říci, že máte tušení, co by mohlo být

pohnutkou k tomuto nočnímu létání?“

„Jo.“

„Tak co si myslíte, že se tady děje?“

„Když jsem vzal v úvahu jisté, mně známé

okolnosti, došel jsem k podezření, že by mohlo jít o

přepravu ryb do Londýna.“

Biggles se zatvářil nedůvěřivě, pak se shovívavě

usmál. „Vy opravdu věříte, že by bylo rozumné

přepravovat letecky poměrně levné spotřební zboží, když

by mohlo být snadněji a mnohem levněji přepraveno po

silnici nebo po železnici? A proč by se mělo přepravovat

v noci?“

Sinclair odpověděl s nádechem dotčenosti. „Létání

je váš obor. Lovení ryb můj. Z vašich slov je jasné, že

třebaže jste odborníkem ve svém vlastním oboru, jsou tu

jisté aspekty z mé strany, kterým nerozumíte. Asi jste

nikdy neměl důvod se s nimi seznámit a pochopit je.“

„Omlouvám se,“ odpověděl Biggles. „Každý

mistrem svého řemesla. Uznávám, že mé znalosti o

lovení ryb jsou omezeny na ryby jako jídlo na stole.

Prosím, poučte mne podrobněji.“

Sinclair pokračoval s jistou zatrpklostí. „Kdyby se v

Londýně objevila tlupa zlodějů, kteří by s úspěchem

pravidelně přepravovali ukradenou kořist v hodnotě tří

tisíc liber, bylo by to pěkné nadělení. Tisk by chtěl vědět,

co v tom dělá Scotland Yard a vám by nezbylo, než

vyslat do terénu tisíce policistů, abyste našli řešení. Jenže

my tady takové materiální možnosti nemáme. My to

musíme zvládat s několika vesnickými konstábly a

hlídači, které si můj úřad může dovolit najmout.“

126

„To vám rád věřím,“ uznal Biggles. „Mluvili jsme

však o lovu ryb.“

„Správně,“ řekl Sinclair. „Mluvme o lovu ryb. V

severovýchodním Skotsku, snad jen kromě pobřeží, slovo

ryba je synonymem pro lososovitou rybu. Hrubým

odhadem lze říci, že losos může vážit něco mezi šesti a

čtyřiceti librami. Vezměme jako průměr deset liber.

Běžná cena lososa na londýnském trhu je patnáct šilinků

za libru celé ryby. Takže desetilibrová ryba má

zaokrouhleně cenu sedm liber. Pět set lososů by mělo

cenu 3500 liber. V jistém období roku mohou být na

jednom třecím místě tisíce ryb. Řekl byste ještě teď, že

losos je poměrně levné spotřební zboží?“

Biggles se tvářil udiveně. „Uvádíte mne v úžas.

Nikdy jsem si něco takového neuvědomil.“

„Ovšemže ne. My tady však ano, protože lososí řeky

ve Skotsku jsou významnou součástí naší hospodářské

soustavy. My jsme si své řeky neznečistili jako vy v

Anglii. V tomto období roku by se dalo říci, že naše řeky

mají v sobě tolik pětilibrových bankovek jako kterákoli

londýnská banka. Jenže banka své pětilibrovky může

uložit do trezoru, kdežto ryby plavou volně a jejich

ochrana je mnohem obtížnější. Bankovky se dají

rozpoznat podle čísel, losos je jeden jako druhý.

Ukradený šperk může být poznán, ukradená ryba ne.“

„Je mi jasné, co tím chcete říci,“ řekl Biggles s

probuzeným zájmem.

„Mou prací je dohlížet, aby živý inventář řek byl

udržován v dobrém stavu,“ pokračoval Sinclair. „Mějte

na paměti, že nemáme jenom jednu řeku. Jenom v této

oblasti jsou Spey, Dee, Don, Deveron, Findhorn, Ness a

127

jejich přítoky. Právo rybařit na kterékoli z těchto řek má

hodnotu bohatství. Ovšem jsou přísně chráněné.“

„Nikdo přece nemůže ukrást řeku, pane Sinclaire.“

„Může ukrást co je v ní. A může řeku zničit.“

„Zničit? Jak?“

„Tak poslouchejte. Ryby, které dosáhly tržní

velikosti, jsou úředně chytány dvěma způsoby.

Sdruženími, které platí velké sumy za právo chytat do sítí

v ústích řek, a rybáři, kteří s prutem a vlascem chytají

ryby v horních úsecích řek. I oni platí draze za toto

privilegium. Ovšem, vždycky byli pytláci, místní lidé,

jejich způsoby lovu byly však tak primitivní, že nadělali

málo škody. Stoupající cena lososovitých ryb dala vznik

novému a mnohem smrtelnějšímu ohrožení řek nástupem

profesionálních

pytláků,

pracujících

ve

vysoce

organizovaných tlupách s použitím nákladné výstroje. Ti

se nespokojí s chycením několika ryb a při objevení

hlídače řeky neutečou. Způsob profesionálních pytláků

spočívá v trávení vody. Tím ovšem nezabíjejí pouze

dospělé ryby, zabíjejí všechno v řece. Zlikvidováním

strdlic a mladých lososů, připravených k tahu, tak úplně

vyhubí celý živý inventář a řeka pak může zůstat po

mnoho roků zcela mrtvá.“

„To je opovrženíhodná činnost,“ bručel Biggles. „A

co ryby, nejsou následkem působení jedu nevhodné pro

spotřebu jako potravina?“

„Ne. Maso není dotčeno. Pouze žábry. Ryby umírají

v agónii. U lidského tvora by k něčemu takovému došlo

po vlití kyseliny do plic.“

Biggles se zatvářil poděšeně. „Proboha! Co to jsou

za lidi?“

128

„Jsou to lidi, kteří znají chování lososů; nerad to

říkám, avšak jsou to Skotové, surové a nevzdělané živly z

měst. Nenosí zbraně. Nepotřebují je. Fyzicky to jsou

silné a surové bestie. K vytažení sítě z rychle tekoucí

řeky je zapotřebí svalů.“

„Aby jed v řece zapůsobil, je určitě nutné použít ho

velké množství,“ ozval se Ginger.

„Největší účinek jedu je, přirozeně, v místě vsypu,

jenže tisíce ryb hyne i po proudu níž. Jed je, bohužel,

dostupný skoro v jakémkoli množství. Mnohé prostředky

na hubení krys jsou smrtelné pro ryby. Kyanidové

prostředky, používané k hubení králíků v norách, jsou

stejně smrtelné i pro ryby.“

„Není ve vašich silách zarazit takové brutální

masové pobíjení?“

„Děláme co je v našich silách. Na řekách i na

silnicích máme hlídače a spolupracujeme i se stávajícím,

poměrně malým počtem policistů. Představte si, kolik lidí

by bylo třeba k uhlídání jedné, padesát nebo šedesát mil

dlouhé řeky! Proti tlupě je jeden člověk bezmocný.

Někteří muži byli zbiti do bezvědomí, ukopáni skoro k

smrti a naházeni do řeky. Hlídáme cesty, protože ryby je

nutné odvézt na nádraží a naložit k odvozu do Londýna

nebo možná do Glasgowa. Víme, že se jim to daří. Co

však můžeme dělat? Nakradený majetek, jako klenoty

nebo kožešiny, lze poznat, ale z tisíců lososů proudících

na trh nelze ukázat na žádného a říci, tento byl uloven

neoprávněně pytláckým způsobem. Při nejmenším by to

bylo nutno dokázat. V tom je jádro problému. Doufám,

že jsem vám názorně ukázal, že v této branži se točí

opravdu mnoho peněz, dost k tomu, aby se použití letadla

vyplatilo.“

129

„Dokonale jste mi otevřel oči,“ přiznal Biggles. „A

při zaslechnutí letadla vám napadlo, že by mohlo mít

něco společného s pytláky?“

„Ano, toto, ale i jiné skutečnosti. Nezjistili jsme, že

by ryby byly převáženy po silnici. Hlídali jsme každou

cestu i každé nádraží, ryby však procházely. V časných

ranních hodinách není dopravní ruch nijak velký.

Zastavovali jsme osobní auta i nákladní vozy, žádné ryby

jsme však nenašli. Je možné, že jsme zastavili i

pachatele, zákon je však takový, že k usvědčení viníka

musíme pytláky chytit s ulovenými lososy.“

„Řekl jste, že v době hlídání silnic ryby prošly,“ řekl

Biggles. „Jak jste to zjistili?“

„Napoví nám to cena ryb na rybím trhu Billingsgate

v Londýně. Z jakého jiného důvodu by cena náhle klesla

o tři nebo čtyři šilinky za libru? Může to být jedině

následkem vržení velkého množství ryb na trh. Odkud by

mohly přijít? Určitě ne z oficiálních zdrojů, ty my máme

pod kontrolou. Je nám rovněž známo, že ty ryby byly na

trh dopraveny během několika hodin po otrávení řeky.

Jak by k tomu mohlo dojít bez použití letadla?“

„Je to názorné a přesvědčivé,“ uznal Biggles.

„Když hlídači poprvé hlásili nízko v noci letící

letadlo, když pytláci byli v činnosti, nevěnoval jsem

tomu pozornost. Nenapadlo mi létání spojit s rybami

stejně jako vám, když jste přišel do mé kanceláře. Pak

jsem však o tom začal přemýšlet. Proč ta letadla létají bez

rozsvícených navigačních světel? A kam vlastně létají?

Severovýchodní Skotsko je liduprázdná, od světa

odříznutá krajina a často se nad ní konají vojenské

operace. Najednou mi však zasvitlo podezření, tak jsem

se rozhodl napsat ministerstvu letectví.“

130

Biggles si nevědomky sáhl na bradu. „Teď opravdu

začínám rozumět tomu, co jste řekl, že lososi jsou

pětilibrovými bankovkami. Myslím, že se nemýlíte.

Abych byl upřímný, neměl jsem ani potuchy, že ryby

mají takovou tržní cenu. Problém však je, jak potvrdit

správnost vašeho podezření. Nepřichází v úvahu, abych

někde jednu osamělou noc po druhé vysedával v naději,

že uslyším letadlo. I kdybych ho uslyšel, stejně bych

nemohl nic udělat. Nemohl bych letět za ním. Nemohl

bych ho zastavit. Ne. Budeme na to muset jít z Londýna.

Zatím to necháme tak jak to je. Až to letadlo zase

uslyšíte, zavolejte mi do kanceláře ve Scotland Yardu.

Třeba to nepovede k ničemu, nebo se přece jen objeví

nějaké světýlko. Zavolejte, i když budete mít jen pouhé

podezření, že jsou pytláci v akci. Poohlédnu se po trhu v

Billingsgate, jestli se i tam něco děje.“

„Jejich činnost můžeme očekávat některou noc

kolem příštího úplňku,“ řekl pan Sinclair. „Díky, že jste

přišel.“

„Díky za poskytnuté informace,“ řekl Biggles.

„Zatím to stačí. Zjistíme co bude možné. Mimochodem,

předpokládám, že pytláci jsou informováni o vašich

opatřeních používaných k jejich sledování?“

„Samozřejmě, mají své vlastní pozorovatele, kteří

hlídají každý náš pohyb. Letos jsme bezpečnostní

opatření značně rozšířili a začali jsme mít na mušce

každou silnici. Brzy se to dověděli. Nevím, jestli je nebo

není jen pouhou shodou okolností, že právě v té době

začaly noční lety.“

„Myslíte si, že to byla jejich odpověď na vaše

mimořádná bezpečnostní opatření?“

„Je to možné.“

131

„Ještě poslední otázku. Jaký bude další postup, jestli

je chytíte?“

„Budou předvedeni před šerifa a obviněni. Zatímco

ještě před nedávnem mohl pytlák dostat jenom pokutu,

podle nového skotského zákona teď mohou být pytláci

posláni do vězení. Navíc je možné zkonfiskovat jejich

výstroj, která je velmi nákladná. Nové nylonové sítě,

používané k vytahování ryb, teď stojí sto liber nebo i víc

za kus. Můžeme jim zabavit i vozidlo používané pro

přepravu, pokud jsou přichyceni s lososy v něm.“

„Jsem rád, že jste mi to řekl,“ řekl Biggles. „Mohlo

by to být důležité, protože jak z toho vyplývá, s pytláky

přistiženými ve Skotsku je možno zacházet mnohem

přísněji než v Anglii. Řekl jste vozidlo, vztahuje se to i

na letadlo?“

„Pravděpodobně, jenže takový případ se ještě

nestal.“

„Mohl by. Víte, pane Sinclaire,“ pokračoval Biggles,

„jestli nějaký člověk vlastní letadlo a pokud dodržuje

předpisy, nelze mu bránit v jeho používání. Může létat

kam chce a kdy chce. Neexistuje možnost zabránit mu v

přepravě lososů nebo čehokoli jiného ze Skotska do

Anglie. Jak bychom mu mohli dokázat, že ryby nabyl

pytláckým způsobem? I když vaše podezření považujeme

za správné, pilota letadla bych mohl nanejvýš obvinit za

nerozsvícená světla při nočním letu, jenže jak bych mu to

dokazoval? A i kdybych to udělal, pilot by mohl říci, že

to bylo kvůli selhání elektrického systému, a poněvadž

takové věci se opravdu stávají, měl by s tím úspěch a byl

by propuštěn.“

„Z toho co říkáte vyplývá, že bude lepší toho

darebáka chytnout ve Skotsku než v Anglii.“

132

„Přesně tak – ovšem pokud bude mít na palubě ryby

a jeho spojení s pytláky bude prokazatelné.“

„Jo, rozumím.“ řekl Sinclair.

„A úplně poslední otázka,“ řekl Biggles. „Jak se

řádně chycení lososi dostávají k velkoobchodníkům na

trh?“

„V dřevěných bednách, počet ryb v bedně je závislý

na jejich velikosti.“

Biggles vstal. „Děkuji vám, pane Sinclaire. Myslím,

že toho víme dost, abychom v tom mohli pokračovat.

Těším se, až od vás uslyším o přítomnosti pytláckého

letadla ve vaší oblasti.“

S tím z kanceláře odešli.

Po návratu na letiště jim rozesmátý Ginger řekl:

„Život je plný překvapení. Komu by napadlo, že budeme

zamícháni do obchodu s rybami.“

„Zítra

dopoledne

se

půjdeme

podívat

do

Billingsgate, abychom se tam zorientovali a ověřili si

cenu ryb; pak už v tom budeme doopravdy,“ odpověděl

Biggles. „Žijeme a pořád se učíme,“ banálně dodal.

„Dnes jsem se opravdu dověděl hodně.“

*

Skoro tři týdny se ze Skotska nikdo neozval a

Ginger si už začal myslet, že případ s rybami vyšuměl,

když jednou v noci se už chystal do postele a vtom přišel

od pana Sinclaira očekávaný hovor. Volal sice do Yardu,

ale podle Bigglesových instrukcí mu byla zpráva

předána. Byla krátká. Její podstatou bylo, že letadlo bylo

zaslechnuto při letu k jihu.

133

„Jen žádný spěch,“ řekl Biggles Gingerovi. „Jestli

letadlo teprve odletělo ze Skotska, potrvá nějakou dobu,

než se náklad dostane do Londýna. Brzy budeme vědět,

jestli to jsou ryby. Uvař šálek čaje.“

V předem odhadnuté době odjeli v běžném

policejním autě na proslulý rybí trh poblíž mostu London

Bridge.

Nebyla

to

jejich

první

návštěva.

Už

odpozorovali, jak obchodování probíhá a dávali pozor na

ty obchodníky, kteří obchodovali převážně s lososy.

Bylo něco málo po šesté hodině ranní, když se stalo

očekávané. Stáli v místě, odkud mohli pozorovat více

stánků, když k jednomu z nich přišel nekultivovaně

vyhlížející muž s pytlem, na němž byl nápis Bickstein

Brothers. Nadzvedl ho a na pult vyklouzla hromada

lososů. Několik čekajících mužů, zřejmě obchodníků s

rybami, přistoupilo blíž, aby si je prohlédli.

„Sleduj kam jde,“ nařídil Biggles, a ukázal na muže,

který pytel s rybami přinesl a teď se dlouhými kroky

vzdaloval.

Ginger ho sledoval. Viděl ho dojít k dodávkovému

autu a nabrat z něho další náklad. Na místě řidiče neseděl

nikdo. Ginger si zapsal číslo auta a vrátil se k Bigglesovi.

„Ryby jsou volně nasypány v dodávce Ford,“ hlásil.

„Mám jeho číslo.“

„Výborně,“ řekl Biggles. „Právě to jsme se

potřebovali dovědět. Cena lososů totiž už klesla o šilink

za libru, což nasvědčuje, že Bicksteinovi lidé se obávají

vrhnout na trh najednou celý úlovek.“

Nosič vysypal další dávku. „To je pro dnešek

všechno,“ zvolal. „Zítra přinesu další.“

„Ten chlap moc na pilota nevypadá,“ poznamenal

Ginger.

134

„Však jím také není,“ řekl Biggles. „Pilot

pravděpodobně vyspává v posteli, jako bych to udělal já,

kdybych sem přiletěl z Morayshire.“

„Chceš to auto sledovat?“

„Ne. Jeho majitele si zjistíme v Yardu. Bude

zajímavé dovědět se komu patří. Teď už ale raději

vypadněme z toho rybího smradu.“

Odjeli přímo do Yardu, kde zjistili, že auto je

zapsáno na jméno Hugo Bickstein z Bardswell House v

Essexu.

„Takže vše je v rodině,“ rozmrzele zabručel Biggles.

„Zjistěme, jestli je některý z nich pilotem.“

Ginger zašel ke kartotéce a prstem nalistoval

písmeno B. „Tady to máme,“ zvolal. „Bickstein Hugo, ex

F/O R.A.F. Bardswell House, Essex. Byl důstojníkem v

Královském letectvu, teď má letecký průkaz B. Právě

před víc než dvanácti měsíci si koupil letoun Auster B.4.

Je členem několika leteckých klubů, anglických i

skotských.“

„Jaký asi udal důvod při koupi takového letadla jako

je B.4, které je uváděné jako vhodný typ pro přepravu

lehkých nákladů?“

„Obchodování se starožitnostmi. Časté létání do

Evropy, odkud vozí domů starožitnosti k dalšímu

prodeji.“

„No jo, no jo,“ zabručel Biggles. „To může být

pravda. Jenže na těch rybách nic starožitného není. Včera

v tom čase ještě plavaly. Kde mívá toho Austera

uschovaného?“

„Doma. Má soukromé letiště. Nějak nedovedu

pochopit, proč je členem tolika klubů.“

135

„Aby mu to umožnilo bez jakéhokoli dotazování

kdekoli natankovat benzín až po hrdla. Bez doplnění

paliva neobletí cestu tam a zpátky. Předpokládám, že za

denního světla letí do Skotska, doplní nádrže, posbírá

ryby a pak s nimi odletí domů. Ten Sinclair měl zřejmě

pravdu. Toto je ten jeho ptáček.“

„Jak ho chytneme?“

Biggles se zašklebil. „To se mě moc ptáš. Nic proti

němu nemáme. Proti přepravě ryb vzduchem neexistuje

žádný zákon. Nejdříve se musíme ujistit o tom, co dělá.

Stačilo by přičichnout si k jeho letadlu.“

„Mohli bychom to udělat zítra v noci.“

„To už tam to letadlo nebude. Přece jsi slyšel, co

řekl řidič auta. Že zítra přinese další dodávku. Toho

chlapa budeme muset přistihnout ve Skotsku s rybami na

palubě, a abychom to mohli udělat, musíme zjistit, kde

tam přistává.“

„To je nemožné.“

„Obtížné snad, ne však nemožné. Napadají mi dvě

nebo tři možnosti, jak to zjistit. Nejdříve začneme s tou

snadnou. V letadle by měla být mapa, a ještě jsem

neviděl mapu, do níž by si pilot pravidelně

nezaznamenával své cíle.“ Biggles se podíval na

hodinky. „Ještě zbývá jedna a půl hodiny do rozednění.

Snad bychom to ještě stihli provést. Strč do kapsy

svítilnu a paklíče, pokusíme se o to.“

Byl už šerý úsvit, když auto dojelo k Bardswell

House. Projeli branou a kousek za ní zastavili na okraji

trávníku. Vyskákali ven. Nikde neviděli jedinou živou

duši. Z vršku brány Biggles zjišťoval situaci. „Vpravo od

domu vidím hangár,“ hlásil. „Je od něho dost daleko.“

136

Seskočil. „Jdeme. Jestli nás někdo zastaví, hledáme

houby.“

Nezastavil je nikdo a za deset minut došli k cíli.

Klíče nebyly zapotřebí, protože dveře byly otevřeny.

Uvnitř stálo letadlo. V hangáru nebyl nikdo. „Dávej

pozor,“ řekl Biggles a vešel do hangáru.

Ginger pozoroval chodník vedoucí k domu s úzkostí,

protože si uvědomoval, jaké jim hrozí nebezpečí. Slyšel

Bigglese procházejícího hangárem. V dohledu se však

neukázal nikdo.

Po několika minutách se k němu připojil usmívající

se Biggles. „Je to prima,“ řekl spokojeně. „Potřebnou

informaci mám. Motor je ještě teplý. Nádrže skoro

prázdné. Nákladový prostor smrdí jako krám obchodníka

s rybami.“

„Co teď?“ zeptal se Ginger, když byli zpátky v autě.

„Navštívím Sinclaira v Elginu. Algyho pošlu sem,

aby to tady pohlídal a zavolal do Sinclairovy kanceláře,

až letadlo odletí. Budeme-li vědět, že je na cestě, budeme

moci přichystat potřebná opatření.“

„Víš, kde je místo přistání?“

„Myslím, že to vím. Podle očekávání jsem našel

mapu a kurs letu připíchnuté k přístrojovému panelu. Je

ohromující, jak lidé dovedou být bezstarostní a jak ve své

namlouvané chytrosti mohou být přesvědčeni, že jim

nemůže hrozit žádné nebezpečí.“ Biggles nastartoval auto

a odjel.

Bylo těsně po poledni, když vstoupili do Skotského

úřadu pro rybolov v Elginu. Pana Sinclaira našli v

kanceláři v rozhovoru s mužem, kterého jim představil

jako kapitána Mackenzieho, správce velkostatku, přes

nějž protéká řeka Findhorn.

137

„Tak co, už jste je chytili?“ poněkud potměšile se

zeptal Sinclair.

„Ještě ne,“ odpověděl Biggles. „Ale chytneme je.

Proto jsem za vámi přišel.“

„Ti ďábli museli včera v noci shrábnout pořádný

úlovek,“

postěžoval

si

trpce

Sinclair.

„Kapitán

Mackenzie mi právě povídá, že když dnes ráno rybáři na

udici přišli do svých rajónů, všude plavaly mrtvé nebo

umírající ryby.“

„Takže vyrabovali Findhorn?“

„Ano.“

Biggles pokýval hlavou. „Viděl jsem přivézt ryby na

trh. S tím letadlem jste měl pravdu. Viděl jsem ho.

Zřejmě ulovili víc ryb, než mohli najednou odvézt, proto

se pro zbytek vrátí dnes. Tlupa ho prozatím musela někde

skrýt.“

„Na silnici jsme neviděli žádné auto,“ řekl Sinclair.

„Hlídali jsme řeku Spey. Nemůžeme být všude. Doslechli

jsme se totiž, že se tlupa chystá na Spey.“

„Řekl jsem vám, abyste šeptandu ignoroval,“ řekl

Mackenzie. „Vždyť všechny takové zprávy vypouštějí

pytláci, aby vás falešnou zprávou odvedli ze stopy.“

Obrátil se k Bigglesovi. „Když jste to letadlo viděli, proč

jste ho nezabavili?“

„Protože v Anglii si nic takového nemohu dovolit.

Nejraději bych se s tou celou bandou utkal tady, kde platí

skotské zákony. Myslím, že by to bylo mnohem účinnější

než v Anglii, kde pytláctví je ještě pořád považováno za

banální přestupek. Bylo by ideální chytit letadlo i s

rybami na palubě a zkonfiskovat ho. Letadlo má dost

velkou hodnotu, a to by vůdce tlupy určitě zasáhlo tam,

kde by se ho to dotklo nejvíc.“

138

„Kdo je vůdcem?“

„Předpokládám, že muž, který vlastní letadlo. Je

také pilotem. Má příbuzné, kteří jsou velkoobchodníky v

Billingsgate.“

„Jste si jistý, že se dnes v noci letadlo vrátí?“

„Mám důvod si to myslet. Mám u něho na stráži

muže, který mne bude sem k vám telefonicky informovat

o odletu letadla. Můžete dát dohromady větší počet

mužů, aby bylo možné pochytat celou tlupu.“

„To bych mohl, kdybych věděl, kde letadlo přistane,

aby naložilo ryby.“

„Znáte místo nazývané Culbin Sands?“ zeptal se

Biggles.

„Samozřejmě. Tady ho zná každý. Pro to, abychom

ho znali, máme dobrý důvod.“

Mírně překvapený Biggles vzhlédl. „Jaký?“

„Ten písek, miliony tun písku, navršený tam před

mnoha roky bouří, zakryl totiž jednu z nejlepších

zemědělských půd ve Spojeném království, vhodnou k

pěstování pšenice. Půda nebyla už nikdy kultivována.“

„Jde tedy o rozsáhlou rozlohu?“

„Jsou jí celé míle.“

„Není tam náhodou někde poblíž řeka Findhorn?“

„Právě tam se Findhorn vlévá do moře.“

„Aha! A prostor písku je tam volný, bez překážek?“

„Víceméně. Byl tam zaset plazivý pýr, aby písek

zpevnil a zabránil jeho dalšímu přesunu do vnitrozemí. Z

téhož důvodu Lesní úřad stranou od přílivového pásma

zasadil stromy.“

„Může tam přistát letadlo?“

„Nejsem sice pilot, řekl bych však, že bez obtíží,“

odpověděl Sinclair. „Má snad to letadlo přistát tam?“

139

„Včera v noci tam přistálo a myslím, že právě tam

přistane i dnes v noci, aby vyzvedlo zbytek ryb

usmrcených minulou noc. Kolik lidí, podle vás, by ta

zločinecká tlupa mohla mít?“

„Nejméně pět nebo šest. Možná i víc.“

„Můžete do akce nasadit dost mužů, aby si s nimi

poradili? Tím chci říci, že sám nemohu udělat nic, i když

doufám, že budu přítomen. Zatčení a následné protokoly

budete muset zajistit vy.“

„S tím si nemusíte dělat starosti,“ zachmuřeně řekl

Sinclair. „Někteří moji lidé, kteří od nich dostali výprask,

už dlouho čekají na takovou příležitost.“

„Můžete si vzít i některé z mých hajných a

loveckých pomocníků,“ nabídl Mackenzie.

„Tak to je výborné,“ s úsměvem řekl Biggles. „Teď

už to nechám na vás. Umožněte té bandě naložit ryby do

letadla. Já se pak na náklad půjdu podívat a tato

skutečnost vám pak bude u mne jako úředně zjištěný

usvědčující materiál kdykoli k dispozici.“

Zazvonil

telefon.

Sinclair

zvedl

sluchátko,

poslouchal, a pak ho předal Bigglesovi. „Pro vás,“ řekl

stručně.

„Tady Biggles,“ ohlásil se. „Fajn, Algy. Dobrá

práce. Zítra na shledanou.“ Zavěsil. „Letadlo právě

odstartovalo,“ informoval ostatní.

„Proč odlétá tak brzy?“ zeptal se Sinclair.

„Protože letadlo nemůže cestu tam a zpátky vykonat

bez doplnění pohonných hmot. Předpokládám, že pilot

přistane na letišti některého klubu, doplní palivo a vyčká,

až nastane vhodný čas k příletu na místo. No, a bude to,

džentlmeni. Teď už jen musíte rozmístit své muže a čekat

na svou příležitost, až letadlo přiletí a tlupa do něho

140

naloží

ryby.

Zatím

není

nutný

žádný

spěch.

Nezapomeňte, že chcete letadlo a já chci, abyste ho

získali, tak jim dejte možnost, aby na jeho palubu

naskládali ryby, než je zajistíte. Kdy počítáte, že se

vydáte na cestu?“

„Okolo šesté. K potřebnému rozmístění lidí by nám

to mělo stačit.“

„Mohl byste mi někde zajistit pokoj?“

„Ovšem.“

„Výborně. My zatím zajdeme něco sníst. Tak na

shledanou.“

„Jestli to vyjde,“ řekl Ginger, když vyšli na ulici,

„tak ti traviči ryb zažijí zatraceně nepříjemné

překvapení.“

„Jen si bláhově nenamlouvej, že to půjde nějak moc

snadno,“ vážným tónem odpověděl Biggles. „Už jsi

někdy viděl prát se někoho ze Skotské vysočiny?“

„Ne.“

„Tak to uvidíš,“ sliboval Biggles. „A až to uvidíš,

nikdy na to nezapomeneš.“

*

Ginger si podřepí na chomáč husté trávy v

nepatrném výmolu a přes chladnou písečnou plochu

pláže upřeně pozoroval osamělé moře za ní. Nedaleko

posedávali Biggles, pan Sinclair a s jednotnými

károvanými skotskými pásky okolo čepic policejní

seržant a konstábl. Seděli tam už nějakou dobu, vlastně

od sedmi hodin, kdy auto odstavili mimo dohled v

ochranném průseku, vybudovaném Lesním úřadem proti

141

šíření požáru. Někde nedaleko v dunách čekaly ostatní

skupiny, v nichž byli hajní, nadháněči lovců, říční hajní a

podobně.

Ginger začal být nervózní. Doufal, že nedojde k

nějakému omylu, protože po zorganizování takové léčky

by bylo trapné, kdyby nesklapla podle představ

organizátorů. Dlouhý pruh písku bez jediné živé duše v

dohledu a bez světel skýtal obraz totální zkázy. Jedinými

zvuky bylo šumění odlivu a občasný skřek nějakého

mořského ptáka.

Navzdory nepohodlí si určitě zdřímnul, protože se

vzpamatoval v okamžiku, kdy Biggles tiše říkal: „Slyším

auto.“ A pak: „Už přijíždějí.“

Zpočátku Ginger neviděl nic. Pak si však uvědomil

proč, díval se totiž nesprávným směrem. Teď už

rozpoznal LandRover, který se opatrně blížil přímo k nim

podél vnitřního okraje písku. Na okamžik tím byl

znepokojen, protože kdyby auto jelo stejným směrem dál,

byli by zahlédnuti, ať už by se pohnuli nebo ne.

„Teď vidíte, proč jste nechytili žádné auto na

silnici,“ tiše řekl Biggles Sinclairovi. „Rover silnici

nepotřebuje.“

Pak se nad slabým zvukem přijíždějícího auta ozvalo

bručení motoru lehkého letadla, jdoucího na půl plynu.

Auto okamžitě zastavilo. Muži vystoupili. Ozval se

nezřetelný hovor. Svítilna zasvítila vzhůru a zamávala.

Motor letadla ztichl, jen občas bylo slyšet zakašlání

motoru. Několik minut to byl jediný slyšitelný zvuk. Pak

se ozvalo měkké svištění snášejícího se letadla. Nad

bezbarvým pískem se jeho trup rýsoval jako obrovitý

pták. Čtyři kola lehce dosedla a letadlo zůstalo stát. Opět

zasvítila svítilna a po lehkém doteku na škrtící klapku

142

letadlo dojelo po bok auta. Zapalování bylo vypnuto a

vrtule se zastavila. Pilot vyskočil. Mezi autem a letadlem

začaly přecházet tmavé postavy. Velké nákladní dveře

letadla byly otevřeny.

Biggles se ještě asi minutu ani nepohnul. Pak vstal a

řekl: „Tak fajn, to by stačilo. Podívejme se, co dělají.

Nepískejte, dokud nás nespatří.“

Svižně vykročili k dvěma dopravním prostředkům, a

kupodivu, spatřeni byli až v posledním okamžiku. Náhle

se ozval poplašný výkřik a vzápětí ticho protrhla

Sinclairova píšťalka. Z dun se vynořili muži a v

sevřeném šiku se dali do běhu.

„Utíkej k letadlu,“ rozkázal Biggles Gingerovi.

„Nesmíme ho nechat odletět,“ a rychle se rozběhl k bližší

straně kabiny letadla.

Ginger utíkal na druhou stranu s cílem dostat se před

letadlo, když však zaslechl startovat motor, naskočil do

otevřených dveří nákladového prostoru. Na vrstvě ryb

uklouzl a rozplácl se na nich. Snažil se co nejrychleji na

kluzké hmotě postavit, najednou však ho rána pěstí do

tváře vyhodila z letadla ven na písek. Ještě se ani nestačil

zvednout, když přes něho někdo přepadl a vyrazil

Gingerovi dech.

Nikdy přesně nezjistil, co se v následujících

minutách odehrálo. Když se mu konečně podařilo

postavit, viděl, že se octl mezi proklínající a peroucí se

hordou lidí, ohánějících se rukama a kopajících nohama.

Protože nedovedl rozeznat přítele od nepřítele, rozhodl se

odejít, byl však ještě dvakrát sražen k zemi, než se mu to

podařilo, a to jen díky Bigglesovi, který ho vlekl pryč a

odměřeně mu domlouval: „Co to tam vyvádíš – chceš,

143

aby ti někdo vyrazil zuby? Nepleť se do toho, raději se

kliď stranou. Toto není společnost pro nás.“

„Kde je pilot?“ lapal po dechu Ginger s kapesníkem

u nosu, z něhož mu tekla krev.

„Konstábl ho dostal. Ten hlupák nastartoval, tak

jsem ho z kabiny vyhodil a vypnul motor, aby vrtule

někomu nerozšrotovala lebku. To je ale zmatek. Drž se

hezky stranou, protože Sinclair má svých mužů dost i bez

nás.“

Později se to ukázalo jako pravdivé. Pytláci se sice

rvali urputně a bezohledně, přesila proti nim však byla

stejně odhodlaná a stejně bezohledná, a tak když si

pytláci uvědomili, že nemají naději vyhrát, vzdali se.

„Tak to bychom měli,“ řekl přicházející Sinclair s

velkým uspokojením.

„A co teď?“ zeptal se Biggles.

„Celou bandu odvezeme do Elginu. Teď už můžete

všechno nechat na nás.“

„V letadle jsou ryby,“ vložil se do rozhovoru

Ginger. „Málem jsem si na nich zlámal vaz.“

„I o ně se postaráme,“ ujistil ho Sinclair. „Jste-li

připraveni, pojedeme v mém autě. Ostatní mohou jet za

námi.“

*

Pokud jde o Leteckou policii, toto byl konec

vyšetřování neobvyklého a nepředvídatelného případu.

Byl to také konec nejhrabivější zločinecké tlupy, jaká se

kdy objevila ve Skotské vysočině. Nejenže všichni šli do

vězení,

ale

Bickstein

se

svými

příbuznými,

144

angažovanými v obchodování s rybami, s nimiž

vypracoval plán, jak na první pohled snadno přijít k

penězům, přišli i o cenný majetek, v němž bylo zahrnuto

letadlo i auto.

Po návratu do kanceláře si Ginger kromě získané

úcty k lososům přinesl modřinu na oku, která byla

několik dní středem veselé pozornosti všech kolegů.

„Kamaráde, co tak si dnes zarybařit?“ dobíral si ho

Bertie.

„Co bys řekl na lososí řízek k obědu?“ zeptal se s

nevinnou tváří Algy. „Nebo si dáme raději sardinky? S

nimi se přece jen snadněji zachází.“

145

PŘÍPAD OSUDNÉHO RUBÍNU

7

Biggles pracoval u svého psacího stolu, když Ginger

položil na stůl běžné vydání denních novin přeložených

tak, že bylo vidět fotografii muže v letecké kombinéze,

stojícího u letadla.

„Připomíná ti ten chlap někoho?“ zeptal se Ginger s

prstem ukazujícím na obrázek.

Biggles si se zájmem fotografii prohlédl. „Ano,“

odpověděl. „Jenže momentálně nevím, kam ho zařadit.“

Ginger si vzal tužku a přikreslil knírek. „Co teď?“

„Už to mám,“ odvětil Biggles. „Hubert Gestner alias

Lancelot Seymour, chlápek, kterého jsme zatkli, když v

letadle odvážel nakradené bankovky do Francie. Přestože

už v Kanadě získal pilotní diplom, dostal úžasný nápad a

přihlásil se do zdejšího klubu jako žák. Potom, zřejmě při

zkušebním sólovém nočním letu, přeletěl přes Kanál.

Vzpomínám si, že měl špatný policejní rejstřík.“

„Myslel jsem si, že to je on,“ pokračoval Ginger.

„Zpočátku mě však mátl ten jeho oholený knírek. Změnil

si také jméno. Jak z titulku vidíš, říká si teď kapitán

Carson.“

„Myslel jsem, že bručí.“

„Už je venku. Prošetřil jsem si to. Z vězení byl

propuštěn před šesti měsíci po odpykání tří roků – s

poměrně špatnými známkami za chování. A už je zase v

plné činnosti; kupodivu v leteckém podnikání. Vede totiž

nezávislou leteckou společnost, nazývanou Zonal

Aircom.“

146

Biggles zvedl obočí. „To je ale ďábel!“

„Zajímalo by mě, kde vzal peníze do začátku,“

pochybovačně řekl Ginger.

„Vsadil bych se, že ta společnost není jeho,“

poznamenal Biggles. „On totiž je tak věrohodně

vypadající typ a má tak příjemné vystupování, že obvykle

brzy najde nějakého dost velkého kriminálníka, který

hotovost opatří. Můžeš si být jistý, on nic nepustí – i

kdyby něco měl. Je obdivuhodné, jak to takovým

darebákům vychází. Jaký park letadel má?“

„On nemá žádný park, pouze jeden stroj, který vidíš

na snímku. Vypadá jako jeden z předválečných typů

Rapides.“

„To ho určitě dostal hezky levně,“ poznamenal

Biggles. „Nu, je to plně kvalifikovaný pilot a je možné,

že teď už žije spořádaným životem a do konfliktu se

zákonem se nedostává. Jak se dostal do novin?“

Na Gingerově tváři se rozprostřel neurčitý úsměv,

plný utajovaného významu. „Jako pilot, který se ujal

převozu neblaze proslulého rubínu Krev Asie do Indie.“

Biggles se s vyvalenýma očima zaklonil a opřel se o

opěradlo. „Pro všechno na světě,“ vydechl. „Proboha, jak

se něco takového mohlo stát?“

„Všechno se dočteš v novinách. Podle pisatele

tohoto článku totiž velké společnosti neměly chuť ten

kámen ani vzít do rukou.“

Biggles se zatvářil překvapeně. „Chceš snad tvrdit,

že se ho bojí?“

„To možná ne, ale s ohledem na jeho neblahou

proslulost mají obavu, že by některý cestující nechtěl

letět s ním ve stejném letadle. To jim nemůžeš mít za zlé.

Při posledním letu, kdy ten drahokam letěl poprvé a

147

zatím naposled, se pod letadlem rozsypal podvozek.

Kdyby se to přihodilo při startu s plným nákladem

benzínu v nádržích, mohlo by to dopadnout ošklivě.

Vypadá to tak, že velké společnosti nejsou ochotny

riskovat svou pověst přepravou drahokamu, který na své

cestě přes polovinu světa za sebou zanechal stopu smrti a

neštěstí. Kdyby se na letadle něco porouchalo, vina by

byla kladena jim. Proto byl převoz drahokamu nabídnut

soukromé společnosti a Zonal Aircom nabídku přijala.“

Biggles upřeně hleděl na fotografii. „Říká se jednou

darebákem, vždycky darebákem. Gestner, nebo Carson,

jak si říká teď, není schopen žít spořádaným životem, ani

kdyby se o to snažil. Ten druh lidí dobře znám. Jestli si s

tím klenotem začne něco on, pak ten klenot, ale ani jeho

samotného, už nikdy nikdo neuvidí.“

„Právě to mi napadlo. Nebylo by vhodné varovat

lidi, zodpovědné za rubín?“

„To nemůžeme udělat.“

„Proč ne?“

„Gestner si svůj čas odkroutil. Pokud je teď z

hlediska zákona poctivý a my bychom o něm nebo o jeho

minulosti řekli něco nactiutrhačného, vydali bychom se

možnému obvinění z urážky na cti nebo z pomluvy.

Skutečnost, že bychom mluvili pravdu, na tom nic

nemění. Bývalý zločinec je posuzován jako každý jiný

občan tak dlouho, dokud žije spořádaným životem. Tak

to říká zákon.“

Dosud jen poslouchající Bertie se vložil do hovoru:

„Takže policie musí čekat, až Gestner ten drahokam

štípne, a teprve pak může něco dělat. Je to myšleno takto,

kamaráde?“

„V podstatě ano.“

148

„Kdybys to vyklopil pojišťovně, mohla by tu cestu

zrušit,“ ozval se Algy.

„A Gestner by si za námi mohl přijít pro odškodné.“

„Jakou cenu má ten růžový oblázek?“ zeptal se

Bertie.

„Podle novin je pojištěn na dvěstěpadesát tisíc liber,

což, jak jsem vyrozuměl, znamená, že nový majitel za něj

právě tolik zaplatil,“ vysvětlil Ginger.

„Musí to být úplný cvok,“ jízlivě podotkl Algy.

„Ne nezbytně,“ oponoval Ginger. „Zakoupil ho

indický rádža, který pravděpodobně ani neví, kolik peněz

má, a ani neví, za co by je mohl utratit. Ten drahokam

koupil proto, aby ho vrátil tam, odkud vyšel.“

„To zní rozumně,“ souhlasil Biggles. „Odkud

vyšel?“

„Původně byl okem jednoho indického boha. Ten

příběh je podrobně vylíčen v novinách, a nutno říci, že

osud toho kamene je opravdu příšerný až odpuzující –

ne-li záhadný.“

Biggles se ironicky usmál. „Každá pověra umírá

těžce. Lidé přímo milují hrůzu nahánějící příběhy.“

„Takže ty nevěříš pověsti, že ten kámen přináší

prokletí?“ zeptal se Ginger.

„Ani jedinému slovu. To, co se stalo, byla buď

shoda okolností, nebo snad přirozená řada po sobě

následujících událostí. Je logické, že ve světě, hemžícím

se zloději, přináší drahokam v hodnotě celého jmění s

sebou problémy.“

„A co příhoda, k níž došlo při jeho převozu z

Ameriky do tohoto státu?“ vyzývavě řekl Ginger. „Co

způsobilo, že se při přistání zhroutil podvozek?“

149

„Trhlina v některé součástce nebo možná únava

kovu. Určitě to nezařídil drahokam. Nechtějte po mně,

abych uvěřil, že dobře zabalený v letadle umístěný

červený křišťál by mohl způsobit vadu v ocelové trubce,

která je umístěna na letadle zvenku.“

„Když se to stalo, mnoho lidí prohlásilo: ,Vždyť

jsem to říkal’.“

„No ovšem, taková úvaha se jim líbí. Podvozek byl

zřejmě zralý k prasknutí a při zatáčení letadla na konci

dráhy byla oslabená součástka zatížena a praskla. Nijak

jinak to nemohlo být .“

„Drahokam už má na svědomí řadu úmrtí,“

tvrdohlavě pokračoval Ginger, který se nechtěl nechat

uchlácholit.

„S výjimkou první smrti by k nim došlo stejně.

Rubín s nimi neměl nic společného. Znám ten příběh.

Dva běloši ukradli oko boha. Jeden pak zavraždil

druhého, aby byl jeho jediným vlastníkem. Rubín koupil

Ludvík XVI. a věnoval ho Marii Antoniettě. Oba skončili

pod gilotinou. Drahokam se pak dostal do Rakouska a

byl zasazen do korunovačních klenotů Habsburků.

Následník trůnu, korunní princ, se zastřelil a říše se

zhroutila. Pak se veřejnost dověděla, že drahokam je v

ruských korunovačních klenotech; co se stalo s carem a

jeho rodinou jistě víte. Po revoluci rubín zakoupil jeden

americký milionář. Jeho jediný syn přišel o život při

autonehodě. Milionář pak přišel o všechny peníze,

vyskočil z okna nejvyššího podlaží hotelu a zabil se.

Vdova po něm zemřela v ústavu pro duševně choré. Teď

rubín koupil bohatý Ind s cílem vrátit ho do očního důlku

boha, odkud byl ukraden, což je pravděpodobně pro něj

150

to nejlepší místo. Věřím, že drahokam je nyní v držení

rádžova agenta v Londýně.“

„Řekl bych, že se ho velmi rád zbaví,“ tvrdil Ginger.

„Není snad právě toto důvodem odeslání drahokamu

do Indie letadlem, místo aby ho poslal po moři?“ zeptal

se Biggles.

„Ne. Rádža chce ten kámen rychle mít proto, aby ho

mohl vrátit na místo ještě před zahájením náboženských

slavností, které začnou asi za týden.“

Biggles si zapálil cigaretu. „Dostane-li ho do rukou

Gestner, rádža bude mít štěstí, jestli ho ještě vůbec někdy

uvidí.“

„A ty chceš připustit, aby se to tomu darebákovi

podařilo?“ ozval se Ginger.

„Proč bych právě já měl riskovat, že se dostanu do

nepříjemností, když se do toho budu míchat. My přece

nemáme žádný důkaz, že Gestner má v úmyslu ten

drahokam ukrást. To by se hned ozval křik některých lidí,

proč toho muže nespravedlivě obviňujeme a činíme mu

bezpráví. Ne. Toto je rozhodně jeden z případů, s kterým

nechci nic mít a mám v úmyslu si hledět svého.

Leteckému komodorovi však o tom alespoň řeknu a

nechám na něm, aby rozhodl. Možná vymyslí, jak tajně

varovat pojišťovnu, aniž by se do toho nějak přímo

zamíchal.“ Biggles vstal. „Vrátím se brzy,“ řekl a odešel

z kanceláře.

Byl pryč asi dvacet minut.

„Tak co si o tom myslí šéf?“ zeptal se Algy

Bigglese, sotva vstoupil do dveří.

„Nějak mu to způsobilo starost,“ odpověděl Biggles.

„Je stejně jako já proti nějakému oficiálnímu kroku.

Zavolal do pojišťovny a požádal je, aby za ním poslali

151

nějakého svého reprezentanta. Předpokládám, že ho chce

varovat… důvěrně. Nic písemně. Doufám, že ta

záležitost se obejde bez nás.“

Jeho naděje se však nestala skutečností. Už o hodinu

později byl interkomem Biggles povolán do kanceláře

leteckého komodora, kde byl představen dvěma

reprezentantům pojišťovatelské společnosti, která by v

případě zmizení rubínu přišla o čtvrt milionu liber.

„Tyto džentlmeny velmi znepokojilo to, co jsem jim

právě řekl,“ začal letecký komodor.

„Proč by se měli znepokojovat?“ zeptal se Biggles.

„Vždyť jste je varoval včas. Drahokam ještě nebyl odtud

vyvezen. Přece mohou pojistnou smlouvu zrušit, ne?“

„Obávám se, že bez skandálu by se to neobešlo,“

řekl jeden z pojišťovatelů. „Tento kámen je v centru

pozornosti světové veřejnosti. Už teď mu byla věnována

ne příliš vhodná publicita. Pojistka je uzavřena a pojistné

zaplaceno. Kdybychom se teď z toho pokusili nějak

vyzout, budeme čelit obvinění, že nechceme na sebe vzít

žádné riziko kvůli pověstem, šířeným o drahokamu. Něco

takového by naší pověsti nesmírně ublížilo.“

„Vy však k dodatečnému vycouvání z pojistné

smlouvy máte velmi pádný důvod,“ tvrdil Biggles.

„To je sice pravda, jenže kdyby se ten důvod dostal

na veřejnost, soud by mohl pojišťovnu odsoudit za

nactiutrhání. A Gestner, bez ohledu na svou minulost, by

si to velmi dobře uvědomil a šel by po nás.

Předpokládaný výsledek by nám mohl způsobit nesmírné

škody.“

152

„Bylo by to však přece jen levnější, než ztráta

kamene.“

„Vedlo by to k nechutné publicitě, jaké se podnik

našeho postavení snaží vyhnout.“

Biggles pokrčil rameny. „Džentlmeni, jakékoli

rozhodnutí teď záleží jenom na vás. My jsme vás

informovali, jakému druhu člověka byl s vaším vědomím

rubín svěřen. Nic víc v této věci nemůžeme udělat,

protože proti Gestnerovi nic nemáme.“

„Snad byste nám přece mohl říci alespoň toto.

Předpokládejme, že Gestner má v úmyslu s drahokamem

uprchnout a někde se skrýt. Jak by, podle vás jako pilota,

mohl něco takového dokázat?“

Biggles chvíli přemýšlel. „Samozřejmě, mohl by

udělat mnoho věcí. Nemůže však přeletět Atlantický

oceán a pochybuji, že by letěl do Asie, kde by byl velmi

brzy nápadný, kdyby se tam drahokam pokoušel prodat.

Abych řekl pravdu, pochybuji, že by odletěl z Evropy,

protože s policií, pátrající po něm v každém přístavu, by

měl velký problém vrátit se zpátky, aniž by byl odhalen.

Jeho největším problémem by pravděpodobně bylo

zbavit se letadla. Asi by se pokusil vyvolat dojem, že se

na nějakém nepřístupném místě zřítil, nebo možná spadl

do moře – což by byl případ, kterému by neslavná pověst

kamene určitě poskytla jistý nádech pravděpodobnosti.“

„Kdyby to udělal, přišel by o letadlo, které má

velkou cenu.“

Biggles zavrtěl hlavou. „To je starý stroj, ten už

nemá velkou hodnotu. Možná ani není jeho vlastníkem.

Za ten rubín by si mohl koupit letku nových letadel,

kdyby se rozhodl pokračovat v létání. Je vám známá

trasa, kterou chce letět?“

153

„Marseilles, Řím, Athény, Alexandria… obvyklou

trasou na Blízký Východ.“

Biggles si zamyšleně hladil bradu. „V prvních

etapách cesty by na něho mohl někdo dávat pozor. Jestli

doletí až do Alexandrie, bude to vypadat, že opravdu

zamýšlí odvést svou práci. Jestli však má v úmyslu

zmizet, řekl bych, že první náznak by dal najevo ještě

před příletem do Marseilles, kde budou na letadlo čekat

reportéři všech médií.“

„Mohl byste za ním letět vy?“

„Možná.“

„Proč možná? Jste přece policejní důstojník.“

„To ano.“

„Kdyby policejní důstojník na zemi viděl člověka, o

němž ví, že je zločinec, a kdyby dotyčný svým chováním

vyvolával důvod si myslet, že se chystá spáchat těžký

zločin, tak by s tím ten důstojník přece něco udělal.“

Biggles se zatrpkle usmál. „Jedna věc je sledovat

někoho na zemi, ale něco zcela jiného je sledovat letadlo

ve vzduchu. A jsme zase zpátky u téhož problému.

Někoho je možné zatknout teprve v okamžiku, kdy zločin

začne páchat. Nemluvě o tom, že ve vzduchu nikoho

nejde zatknout.“

„Já jsem neměl na mysli Gestnerovo zatčení,“ řekl

vedoucí pracovník pojišťovny. „Kdybyste ho sledoval,

aspoň byste věděl kam letí, a hned byste zjistil případné

nedodržení trasy. Nu, a pak by mohly být učiněny kroky

k jeho zatčení, a to bez ohledu na to, kam by v Západní

Evropě doletěl – je sotva pravděpodobné, že by překročil

Železnou oponu.“

Svůj

názor

připojil

letecký

komodor.

„Bigglesworthe, myslím, že na tom něco je. Řekl jste, že

154

podle vašeho názoru by v případě zaječích úmyslů

odbočil před dosažením Marseilles. Tak dobře, sledujte

ho k Marseilles. Jestli pak zahne na východ, bude možno

předpokládat, že letí do Říma a vy se můžete vrátit.

Souhlasím s tím, že nepřichází v úvahu, abyste ho

sledoval až do Bombaje. A kdybyste snad ve Francii

potřeboval nějakou pomoc, můžete se spolehnout na

spolupráci Marcela Brissaca v Süreté.“

Biggles se zatvářil odevzdaně. „Dobře, pane.

Přejete-li si, abych to udělal, tak to udělám. Pokud počasí

vydrží nadále dobré, nepočítám s žádnými velkými

potížemi. Chci však od vás instrukce, co mám udělat v

případě, že Gestner opustí kurs a přistane.“

„Musím ponechat na vašem úsudku, jak se nejlépe

zachovat, protože je nutno vzít v úvahu, že pilot může

nedodržet kurs zcela náhodou nebo se může přihodit

něco, co si přistání vynutí.“

„Jak si přejete, pane. Je to všechno?“

„Prozatím všechno. Zůstaňte ve štábu v pohotovosti.

Zajistím, abyste se dověděl, odkud a kdy Gestner

odstartuje.“

„Velmi dobře, pane.“

Biggles se vrátil do své kanceláře. „Tak jsme to

přece jen koupili,“ smutně oznámil. „Máme sledovat

Gestnera a kontrolovat, jestli dodržuje kurs. Tak bychom

se raději měli připravit.“

*

155

Krátce po svítání o dva dny později bylo letadlo

Proctor, patřící Letecké policii, ve vzduchu. Mířilo přes

Kanál k jihu ve stejném kursu jako Gestnerův Rapides,

který se asi jednu míli vpředu na čisté obloze jevil jako

malá skvrnka.

„Neustále stoupá,“ hlásil Ginger, který pohledem

přecházel z Rapidese k výškoměru na přístrojové desce,

jehož jehla se chvěla na dvanácti tisících stopách. „Co to

je za nesmysl letět tak vysoko v takovém počasí?“

„Řekl bych, že to dělá proto, aby nebyl ze země

dobře zahlédnutelný.“ odpověděl Biggles. „Jestli tomu

tak je, pak je to samo o sobě dost podezřelé.“

„Také se jako pravdivá ukázala domněnka leteckého

komodora, že poletí sám,“ poznamenal Ginger. „Člověk

by si myslel, že si vezme aspoň dva piloty s sebou, když

už pro nic jiného, tak proto, aby mu na tak dlouhé trase

dělali společnost.“

Biggles a Ginger byli v Proctoru sami. Biggles

usoudil, že dva by si měli poradit v každé situaci, která

by se mohla vyskytnout.

Uběhly dvě hodiny a kurs letadla se nezměnil,

kromě toho, že vystoupili o další dva tisíce stop.

„Zatím pořád dodržuje kurs na Marseilles,“

poznamenal Ginger, když letěli nad údolím řeky Rhóny.

„Už brzy bychom se měli dovědět, co zamýšlí

udělat,“ odpověděl Biggles. „Jestli má v úmyslu s

letadlem zmizet, brzy k tomu bude mít po obou stranách

ten nejsprávnější druh krajiny – na východě rovinu Plaine

de la Crau a na západě pásmo hor Cévennes nebo pohoří

Pyrenejí.“

Po další hodině letu s Rapidesem ve stále stejné

výšce a v kursu na Marseilles začalo být zřejmé, že

156

Gestner nemá v úmyslu přistát v žádném obydleném

prostoru Francie a Ginger začínal mít pocit, že jen maří

čas, když tu najednou Rapides začal pomalu zatáčet k

západu.

„Hele, co jsem říkal,“ podotkl Biggles.

„Myslel jsem si, že to přece jen vydrží do

Marseilles,“ zklamaně řekl Ginger.

„Ne. Kdyby měl v úmyslu přistát někde tam, začal

by klesat. Proč by zbytečně pálil benzín?“

„K čertu, kam to má namířeno?“

„Podle mého odhadu ke Camargue. Když tak o tom

přemýšlím, právě to by bylo ideálním místem pro

každého, kdo by se chtěl ztratit. Je to rovina,

nepřevyšující nijak moc úroveň mořské hladiny, táhne se

na míle daleko a je prakticky neobydlena. Nebo alespoň

její velká část. Je to opravdu podivná krajina – plytké

laguny, mokřiny, pustiny s prosolenou půdou, sítinovitou

rostlinou porostlé lány, jinde suchý písek a hadi a

podobně. Až to uvidíš, poznáš, o čem mluvím.“

„Ano, myslím, že to nazývají Afrikou Francie. V

Evropě to je jediné místo, kde se vyskytují růžoví

plameňáci.“

„Zcela správně. Něco mi to připomíná. Právě ptáci

tady mají svá útočiště a proto byl vydán zákaz přeletů

letadel od jisté doby, kdy nějaký německý pilot nalétával

na plameňáky a mnoho jich pozabíjel. Na jaře se tam

pase mnoho ovcí, pokud však vím, hlavním průmyslem

je chov býků pro španělské býčí zápasy. Pod námi je

Arles na severním okraji Camargue.“

„Jestli je jeho cílem Camargue, pak by snad měl

nejvyšší čas, aby začal klesat, ne? Tam vpředu už vidím

157

moře.“ Biggles se mračil. „Ano,“ souhlasil. „Nechápu

to.“

„Míří přímo nad moře.“

„Bez doplnění nádrží přece není schopen doletět do

Severní Afriky, to je jisté – a to ani kdyby měl

namontovánu jednu nádrž navíc,“ usuzoval Biggles.

„Určitě už nemůže mít nijak moc benzínu. Konečně,

když na to přijde, ani nám už ho mnoho nezbývá.“

„Třeba má nějakého spolupachatele, který na něho

čeká s člunem.“

„Jestli ho opravdu má, jsme v koncích. Dál už raději

nepoletím.“

Malinká skvrnka Rapidu na obloze stále mířila nad

moře. „Ztratili jsme ho,“ konstatoval Ginger.

Biggles, pozorující ztrácející se skvrnku, však řekl:

„Ještě ne. Vrací se a ztrácí výšku. Asi vím, co dělá.

Neustále se snaží, aby ho ze země nikdo nespatřil, aby ve

chvíli, kdy se kdekdo začne vyptávat na z kursu zmizelé

letadlo, nikdo nevěděl, kde je. Raději se mu uklidím z

cesty, aby nás neviděl.“

S použitím taktiky z války Biggles namířil Proctora

přímo proti slunci, aby pak z této polohy s motorem ve

volnoběžných otáčkách pozoroval Rapidese, klesajícího

pod nimi v ostrém úhlu k zemi. Obklopeni září slunce

letěli k zemi za ním.

158

„Rapide“ se najednou začal pomalu zatáčet k

západu …

159

„Co uděláš, když přistane?“ zeptal se Ginger,

protože teď už bylo jisté, že právě to má Gestner v

úmyslu.

„Sleduj co udělá,“ rozhodl Biggles. „Jestli letadlo

opustí, přistaneme blízko něho a zeptáme se, co tam dělá.

Musíme být opatrní, protože rubín zatím ještě neukradl.

Mohl by totiž tvrdit, že ztratil orientaci nebo že mu došel

benzín nebo že má nějaké problémy s motorem. My sice

víme, jak to je doopravdy, bylo by však obtížné mu

dokázat, že lže.“

Rapides stále v esovitých zatáčkách ztrácel výšku a

blížil se k zemi.

„On dobře ví, co dělá,“ poznamenal Biggles. „Má

namířeno k Bois de Diége, což je nejdivočejší část v

kraji.“

Proctor už byl dostatečně nízko, aby Ginger

rozpoznal podrobnosti nezvyklého terénu pod sebou.

Terén byl na míle daleko plochý, nikde víc než několik

stop nad mořskou hladinou, která odrážela jasné sluneční

paprsky až kam oko dohlédlo. Mezi plochami vyprahlého

a popraskaného písku se leskly laguny nebo široké pruhy

velmi vysokého rákosí. Jedinými známkami života byli

ptáci, jedno nebo dvě stáda černého dobytka a velmi

daleko jezdec na koni, který se klusem blížil po klikaté

stezce a za sebou zvedal malý obláček prachu. Daleko na

severu čněly vrcholky Pyrenejí.

Když se Ginger podíval na Rapidese znovu, viděl ho

kodrcavě přistávat blízko jezera dokola obrostlého

rákosím, jehož výšku si uvědomil teprve v okamžiku,

když Gestner najednou zabočil proti němu a s ocasem

160

vzhůru a se škrtící klapkou otevřenou na plno vjel do

rákosí a ztratil se v něm.

„A letadlo je fuč,“ poznamenal Biggles. „To nebyla

nehoda. Přistanu a podívám se, co to tam vyvádí. Stejně

bude muset vypnout motor, takže nás brzy uvidí.“

Provedl rychlou zatáčku a dosedl do stejné stopy

jako Rapides. Zatím co se věnoval tomuto manévru,

Gestner se vynořil z rákosí, zůstal stát a vytřeštěně se na

ně díval. Ne však dlouho. Britské registrační označení

Proctoru mu nepochybně prozradilo, že byl sledován,

protože se rozběhl do vnitrozemí směrem k poněkud

stoupajícímu, klečí hustě porostlému terénu. Měl k němu

však ještě dost daleko. Také musel obejít několik kusů

dosud klidně se pasoucího hovězího dobytka, který ho

začal upřeně pozorovat. Jeden kus zvedl hlavu a přední

nohou zadupal.

„Pozor! To je býk!“ vykřikl Ginger. „A sakra! Utíká

za ním!“

Na přistání soustředěný Biggles si toho dosud

nevšiml, po Gingerových výkřicích se tam však krátce

mrkl a v následujícím okamžiku naplno otevřel škrtící

klapku, otočil letadlo kolem křídla a namířil s ním proti

zvířatům; jak později řekl Gingerovi, aby zvířata vyděsil

ke zběsilému úprku.

Podařilo se to, jenže to už bylo pozdě pro záchranu

Gestnera, který udělal osudovou chybu tím, že se dal na

útěk; neměl naději doběhnout dřív než útočící býk k

jezeru, které ve vzdálenosti asi půl míle mohlo být jeho

jedinou záchranou. Bezmocně se dívali, jak ho býk

nabral na rohy a v pokleku ho probodl.

Biggles se sevřenými rty přeletěl nad zvířetem, které

se už dalo do běhu za utíkajícími krávami. Gestner zůstal

161

nehnutě ležet. Navzdory nerovné půdě se Biggles přes

hrozící riziko odvážil přistát. Když se letadlo dotklo koly

země, Biggles ho obrátil a zastavil nedaleko nešťastného,

zhrouceně ležícího pilota.

„Buď opatrný,“ nabádal ho Ginger, který si všiml, že

býk se mezitím zastavil, obrátil a upřeně se na ně díval.

„Mohl by se vrátit.“

„Buď připraven mne vyzvednout a odstartovat, jestli

se bude vracet. Hlídej ho.“ S těmito slovy Biggles

seskočil z letadla, jehož motor nechal běžet, a rozběhl se

k nehybné postavě na písku. Nakrátko si vedle něho

klekl, potom s jedním okem upřeným na býka se s malým

balíčkem v ruce vrátil.

„Je mrtvý,“ řekl Gingerovi. „Byl strašně zraněn.

Neměl naději. Už ani první nabrání na rohy a vyhození

do vzduchu by nepřežil, i kdybychom mu mohli nějak

pomoci.“ Zhluboka se nadechl. „A tím to je hotovo. Teď

už nemůžeme udělat nic jiného, než informovat místní

policii a odletět domů.“

„Co to máš v ruce – rubín?“

„Předpokládám, že ano. Našel jsem to v jeho kapse.

Je adresován rádžovi.“

„Co teď s tím?“

„Co s čím?“

„No s prokletím rubínu. To je přece další smrt,

kterou má na svědomí. Vždyť ten ďábelský kámen stál

Gestnera život.“

Biggles pokrčil rameny. „Možná to tak vypadá,

podle mne však šlo o přirozený následek Gestnerova

chování. Kdyby se zachoval jako čestný člověk, byl by

teď na cestě do Říma.“

„On však neletěl do Říma. Přiletěl sem.“

162

„To přece nebyla chyba rubínu. Víš co, nepřeme se o

to.“

„Ty chceš letět domů s tou věcí v kapse?“

„Chci.“

„Tak si leť sám,“ stroze řekl Ginger. „Půjdu raději

pěšky.“

„Dělej, co uznáš za vhodné. Chůze pěšky, to není

nic pro mne. Zaletím do Marseilles doplnit nádrže.“

„Koleduješ si o problémy.“

„Nejsem ochoten nechat si nahánět hrůzu kouskem

barevného uhlíku, protože rubín ničím jiným není, jestli

to nevíš,“ stroze vysvětlil Biggles.

„Tady se blíží nějaký muž,“ náhle konstatoval

Ginger.

Na tryskem běžícím koni seděl muž, držící v ruce

hůl, na konci opatřenou trojzubcem. Podle jeho oblečení

Ginger poznal, že to je jeden z mužů nazývaných

gardiens, kteří dohlížejí na dobytek.

Podíval se na tělo na zemi, pak se s chladnou

nelibostí podíval na Bigglese a francouzsky řekl:

„Nevíte, že je tady zakázáno létat?“

„Ano, věděl jsem to,“ odpověděl Biggles, a pak mu

vysvětlil, kdo jsou a proč jsou tady, o rubínu se však

nezmínil. „Až doletím do Paříže, ohlásím to na

příslušném úřadě,“ řekl nakonec. „Monsieur, budete tak

laskav a informujete nejbližšího policejního důstojníka,

aby bylo možno zajistit odvoz těla?“

Gardien poněkud odměřeně řekl, že zatelefonuje

policii v Arles a tryskem odjel.

„Nabereme trochu benzínu a vyrazíme domů,“ řekl

Biggles Gingerovi. „Z letiště zatelefonuji Marcelovi a

požádám ho, aby za mnou v Paříži přišel. Jestli chceš jet

163

vlakem, měl bys už raději vyrazit. Máš před sebou

dlouhou cestu a je možné, že cestou potkáš více býků.“

„Poletím s tebou, ale budu mít zkřížené prsty,“

zamumlal Ginger. „Říkej si co chceš, ten kámen je

zabiják. Právě jsem ho viděl při práci. Vypadněme raději

odsud, nebo ještě přijdu o nervy. Proboha, jenom dávej

pozor.“

Biggles se usmál. „No jo, to víš, že budu dávat,“

slíbil.

Do Londýna se Proctor vrátil bez nejmenších

problémů.

„Fuj!“ oddechl si Ginger, když seskočil z letadla.

„Ani nevíš, jak rád jsem z něho venku. Při každém

zahoupání se o mne pokoušely mdloby. Chvílemi jsem se

skoro ani neodvážil dýchat.“

„Kdybys raději nekecal,“ odbyl ho Biggles. „Tak se

vzpamatuj a chovej se přirozeně. Vždyť jsem ti řekl, že ta

věc je neškodná.“

*

O dva dny později se Biggles vrátil z kanceláře

leteckého komodora do své vlastní s nezvyklým

úsměvem na tváři. „Připevni si bezpečnostní pásy,“ řekl

Gingerovi. „Připrav se na největší duševní otřes v

životě.“

„Tak jen do toho,“ vyzval ho Ginger. „Držím se

pevně.“

„Ti pojišťováci, kterým jsme předali informace o

Gestnerovi, je zřejmě předali rádžovu zástupci v

164

Londýně. Ten znervózněl a pak, aniž by o tom někomu

řekl, ani Gestnerovi, strčil rubín do kapsy a nastoupil na

nejbližší letadlo společnosti B.O.A.C do Indie.“

Ginger vyvalil oči. „Chceš – ty chceš říci, že Gestner

nevezl rubín?“

Bigglesův úsměv se rozšířil. „Právě to jsem řekl.“

„Ale, co ten balíček?“ koktal Ginger.

„To byla jenom atrapa.“

„Co v ní bylo?“

„Kousek uhlí.“

Když Biggles uviděl výraz na Gingerově tváři, sedl

si za stůl a smál se a smál a smál.

165

PODEZŘELÝ OBCHOD

8

V kanceláři Letecké policie ve Scotland Yardu

zabzučel interkom. Biggles zvedl sluchátko, chvíli

poslouchal, řekl „O. K.“ a zavěsil. „Volal inspektor

Gaskin,“ řekl policejním pilotům. „Posílá k nám

nějakého Poláka jménem Lutenski.“

„Jaké má problémy?“ zeptal se Ginger.

„To Gaskin neřekl. Měl jsem dojem, jako by byl

něčím poněkud pobaven.“

Zanedlouho uniformovaný posel otevřel dveře a do

kanceláře vpustil malého, robustního, tmavookého, v

tmavých šatech oblečeného muže s rozhořčeným

výrazem ve tváři, v ruce držícího buřinku a deštník.

„Byl jsem okraden,“ prohlásil návštěvník a krátce si

prohlédl tváře před sebou.

„Tu zkušenost už zažilo mnoho lidí,“ podobným

tónem odpověděl Biggles. „Posaďte se a řekněte nám o

tom něco bližšího. Buďte však, prosím, stručný.“

„Jsem britský poddaný a vyžaduji spravedlnost,“

důrazně řekl Lutenski.

„Jste ve správné zemi, kde se vám jí dostane,“ krátce

odpověděl Biggles. „Kde jste se narodil?“

„V Polsku, jsem však už naturalizován.“

„Pochopitelně. Pokračujte.“

„Pracuji v obchodě s kožešinami a požívám takové

vážnosti, že mohu ve jménu Britské obchodní mise v

Rusku nakupovat ty nejlepší kožešiny.“

„Pro vládu?“

166

„Pro sebe. Já přece obchoduji.“

„Ano, správně,“ zabručel nevrle Biggles. „Jen dál.“

„Před šesti měsíci jsem v Leningradě koupil balík

osmi kusů kožešin minka, tedy norka amerického,

vynikající kvality. Takové kožešiny jsem dosud ještě

nikdy nespatřil. Byly krémové barvy, no, nádhera sama.

Zaplatil jsem moc peněz. Sám jsem je nemohl přivézt,

chápete. Musejí projít oficiálním kanálem, což vyžaduje

čas. Můj balík došel před třemi měsíci. Celní prohlášení

říká osm minků. Uvnitř je osm minků. Nejsou to však

kožešiny, které jsem koupil já. Jsou to obyčejné kožešiny

ubohé kvality. Někdo můj balík vyměnil a já jsem

zruinovaný.“

„Byla adresa nalepena na špatný balík náhodou?“

„Ne náhodou. Já byl okraden.“

„To už jste nám řekl, pane Lutenski,“ řekl Biggles.

„Je mi líto, ale s tím se budete muset obrátit na celní úřad

a na odesílatele.“

„To já už udělal. Nikdo o mých kožešinách nic neví.

Nic. A přece jsem je onehdy viděl tady v Londýně, měla

je na sobě madam Brandingová.“

„Víte určitě, že to byly ty vaše?“

„O tom nemůže být pochyb. Kožešiny byly

předmětem obchodování v mé rodině po celé generace.

Já poznám kožešiny, jako vy poznáváte tváře.“

„Co jste udělal?“

„Vyveden z klidu jsem zašel za tou dámou a zeptal

se, kde dostala tak překrásné kožešiny. Cítila se

polichocena a nedělala s tím žádné tajemství. Řekla, že je

koupila od Mariuse Kinduse, který má exkluzivní obchod

v Mayfair. Mariuse znám, tak za ním zajdu a ptám se, jak

167

získal kožešiny, které jsem já koupil v Leningradě. On

zapírá, že to jsou moje kožešiny.“

„Byl s vámi Kindus v Rusku na obchodní misi?“

„Ne. Říká, že kožešiny kupuje od soukromého

obchodníka, který je nabízí na zvláštní přehlídce ve svém

bytě v Park Lane. Já říkám, že ten muž je podvodník. On

ukradl můj balík. Já spěchal ho navštívit, on tam není.

Byt je prázdný, zloděj je pryč.“

„Co jste udělal potom?“

„Jdu k vedoucímu celního úřadu a ptám se na jméno

muže, který dovezl mé kožešiny. Měl by to vědět,

protože za tak mimořádné kožešiny se platí vysoký

poplatek. Co on říká? Říká, že podle záznamů žádné

takové kožešiny dovezeny nebyly. Že já se mýlím. Já – a

mýlit se!“ Lutenski si odfrknul.

„Celní úřad by měl vědět, jestli ty kožešiny jeho

rukama prošly.“

„Ovšem. Říkají, že neprošly. Tak jak se ty kožešiny

do této země dostaly?“

„Chcete říci – že byly propašovány?“

„Já si myslím víc. Jestli se do této země mohou

kožešiny dostat bez zaplacení, tak budou čestní

obchodníci přivedeni na bankrot. Nejenomže jsem přišel

o překrásné kožešiny, ale teď vidím, že mi hrozí úpadek.“

„Takže v podstatě chcete říci toto,“ shrnul Biggles.

„Vy si myslíte, že kožešiny byly ukradeny v Evropě, do

této země propašovány a do oběhu předány na soukromé

přehlídce, je to tak?“

„Ano.“

„Bývají na tu přehlídku zváni obchodníci s drahými

kožešinami?“

„Ano. Marius říká, že několik bylo pozváno.“

168

„Proč jste nebyl pozván vy?“

„Protože zloděj věděl, že když na balíku byla moje

nálepka, tak bych ty kožešiny poznal.“

„Jestli ten muž Marius Kindus nebyl v Rusku na

obchodní misi, pak by ty kožešiny nemohl vidět dřív než

v den, kdy je koupil.“

„Pokud ovšem nemá soukromé dveře skrz Železnou

oponu.“

„Chcete tím říci, že je propašoval?“

Lutenski zaváhal. „Musel to být ten muž, který

pořádal přehlídku v Park Lane, byt 17, Greenwood

Mansion.“

Biggles vstal. „Dobře, pane Lutenski. Podívám se na

to a uvidím, jestli budu moci váš problém vyřešit.“

„Byly-li kožešiny propašovány, pak to je jak ve

vašem tak i v mém zájmu,“ byla poslední slova

Lutenskiho před odchodem z kanceláře.

„Je poctivý?“ zeptal se Algy, když se za Lutenskim

zavřely dveře.

„Řekl bych, že je. Kdyby nepřišel o kožešiny,

nesháněl by se po nich. A kdyby je nenabyl čestně,

neodvážil by se jít na celní úřad – ani k nám. Opravdu se

zdá, že ty kožešiny sem byly propašovány. Bylo-li to

provedeno jednou, pak to bude provedeno opět. Otázkou

je, jak je to prováděno. Pro začátek si zkontrolujeme

tvrzení toho Kinduse. Algy, obtelefonuj přední

obchodníky s kožešinami a zeptej se jich, jestli se

zúčastnili soukromé přehlídky v Greenwood Mansion,

Park Lane.“

Za půl hodiny Algy podal Bigglesovi odpověď. O

nějaké přehlídce neměl potuchy ani jediný obchodník s

kožešinami.

169

„Začíná to vypadat, že Kindus je lhář,“ konstatoval

Biggles. „Mám podezření, že si tu přehlídku vymyslel,

aby vysvětlil, odkud ty kožešiny má, pro případ, že by se

ho na to někdo ptal. Něco mi napadá. Když ty kožešiny

prodal na běžném trhu madam Brandingové, musel přece

vědět, že dřív nebo později je Lutenski pozná, ať už

přímo na ní nebo na fotografii v nějakém společenském

časopise. Dámy si kožešiny kupují, aby se s nimi

ukazovaly, ne aby je skrývaly v šatníku. Podstoupil by to

riziko, kdyby věděl, že ty kožešiny byly ukradeny?

Pochybuji. Proto spíš usuzuji, že když Kindus kožešiny

získal, nevěděl, že je objevil a v Rusku koupil Lutenski.

Teď svou pozornost soustředíme na byt v Park Lane.

Gingere, zavolej správce a zeptej se, jestli je byt ještě

pořád prázdný a kdy byl obydlen naposled.“

Ginger měl odpověď brzy. Byt je neobydlen a nebyl

navštíven déle než rok.

Biggles se jízlivě zasmál. „Teď víme, že Kindus je

lhář, ne-li něco horšího. Naším cílem teď je zjistit, jak se

Lutenskiho kožešiny dostaly do jeho rukou.“

„Ještě moment, kamaráde,“ vmísil se Bertie. „Proč

by lhal o nejlepších obchodnících s kožešinami, kteří se

přehlídky v Park Lane nezúčastnili?“

„Jak by to vypadalo, kdyby řekl, že byl pozván

pouze on sám. To by přece nedávalo smysl. A něco říci

musel. Představ si jeho situaci, když – za předpokladu, že

ke kožešinám nepřišel počestně – ho Lutenski napadl a

obvinil z krádeže svých kožešin. Kdyby kožešiny získal

na volném trhu, neměl by zapotřebí lhát. Jenže on je

neměl z volného trhu. Musel proto přemýšlet a rychle

něco vymyslet. V tom je původ vymyšlené akce v bytě v

Park Lane. Jestli věděl nebo nevěděl, že kožešiny byly

170

ukradeny, to je jiná věc. Řekl bych, že to nevěděl,

protože by neriskoval, aby je někdo mohl vidět v

Londýně. Poslal by je do Paříže nebo do New Yorku.

Krátce řečeno, věděl, že do této země se nedostaly

běžnou veřejnou cestou. To je důvod, proč musel lhát.“

„Znamená to, že když je nepropašoval sám, ví, kdo

to udělal?“

„Tak je to řečeno po lopatě. Požádám Gaskina, aby

nám o něm sehnal nějaké důvěrné informace. Má na

takovou práci zvláštní lidi. Sejdu dolů a promluvím s

ním.“

Za dva dny měl Biggles vyčerpávající podrobnosti i

fotografii Kinduse na psacím stole. Z toho nejdůležitější

bylo, že nemá žádný policejní záznam. Čtyřicet sedm

roků, ženatý, bezdětný, narozen v Londýně lotyšským

rodičům. Všeobecně uznávaný v obchodování s

kožešinami, jeho stálými zákazníky jsou bohatí lidé.

Bydlí v bytě nad obchodem, víkendy však často tráví ve

venkovském domku, který si udržuje ve Wivehoe v

Essexu. V tamějším kotvišti má motorový člun přibližně

o padesáti tunách jménem Scandik, aby mohl hovět své

zálibě v hlubinném rybaření. Je členem klubu Tunny

Fishers Club a už se mu podařilo několik dobrých

úlovků. Na snímku, vystřiženém z novin, byl zachycen

na palubě Scandiku vedle tuňáka obecného o váze šest set

padesát liber.

Bertie při pohledu na obrázek řekl. „Co tak asi může

ten chlap dělat s rybičkou takové velikosti? K snídani to

přece jen je dost velký kus – jestli chápete, co tím

myslím.“

„Podle mne se úlovky těchto nadšených lovců na

udici dostanou k obchodníkům s rybami,“ odpověděl

171

Biggles. „Brzy se to dovíme. Když se tak dívám na toho

muže v městských šatech, nikdy by mi nenapadlo, že

jeho koníčkem je zápasit s velkou rybou na malém člunu.

Severní moře dovede být kruté a řídit loď, pokud vím z

vlastní zkušenosti, je drsná a únavná zábava.“

„Myslíš snad, že kromě rybaření by jeho pobyt na

moři mohl mít ještě nějaký jiný účel?“ vychytrale

vyzvídal Ginger.

„Něco takového bych nechtěl říkat o někom, kdo má

čistý policejní rejstřík.“

„Je to přece lhář, jak se ukázalo,“ připomněl Algy.

„Jestli lhaní dovede z člověka udělat podvodníka,

nebylo by dostatek vězení, aby bylo možné pozavírat

všechny lháře,“ smutně reagoval Biggles. „Pojďme raději

dál. Někdo z vás by mohl navštívit Státní výbor pro cla a

nepřímé daně a zjistit, co se děje, když malá loď, jako je

Scandik, se vrátí do přístavu. Je kvůli možnému

kontrabandu kontrolována nebo ti lidé prostě jen zakotví

v přístavu a jdou domů? Já si zjistím nějaké informace o

lovení tuňáků.“

Ginger odešel a nějakou dobu byl pryč. Když se

vrátil, oznámil: „Po zakotvení jsou všechna plavidla

kontrolována. Tedy, alespoň se na ně dostaví celní

úředník. Jak dalece loď prohlíží, to záleží na tom, jak

dobře zná majitele plavidla a jeho posádku. Může se

spokojit jen s položením několika otázek. Na Scandiku je

posádka dvojčlenná. Pokud si budeme chtít promluvit s

místním celníkem, jmenuje se Bright. Nosí uniformu a

Scandik určitě velmi dobře zná.“

„Rozumím,“ zamyšleně řekl Biggles. „Až příště

Scandik přirazí ke břehu, půjdeme se ze zvědavosti

podívat, co se bude dít. Jestli pan Bright Kinduse dobře

172

zná a ví, že je opravdu nefalšovaným rybářem na udici,

pak by, přirozeně, mohl obvyklou prohlídku přejít

mávnutím ruky. Jestli však povídání Lutenskiho je

pravdivé, a já nevidím důvod, proč bych o tom měl

pochybovat, Kindus kožešiny dováží pod nějakou

zástěrkou; protože má vlastní člun, mohl by to být

způsob, jak pašování funguje.“

„Dokonce i pod dohledem celního úředníka?“

Biggles se nepatrně pousmál. „I pod dohledem

celního úředníka.“

Uběhlo čtrnáct dní, když v pátek večer inspektor

Gaskin informoval Bigglese, že Kindus odjel na víkend

do Wivenhoe. Následující den ráno došla zpráva, že

Scandik vyplul na moře na lov ryb. Jeho návrat se

očekává v neděli večer.

„Právě na to čekáme,“ řekl Biggles. „Algy, vemte si

s Bertiem Austera a aniž byste se nějak ukrývali, snažte

se objevit Scandik. Z obrázku víte, jak vypadá. Hra s

lovem tuňáků se podle mých informací odehrává takto.

Běžné rybářské čluny, čluny všech národností, jakož i

naše, sledují táhnoucí hejna sleďů. Totéž dělají i tuňáci,

kteří se jimi živí. Následkem toho jsou lodě lovící tuňáky

i lodě lovící sledě ve stejném prostoru. Lovci tuňáků to

vědí, proto plují tam, kde rybářské plachetnice vyhazují

sítě. Dověděl jsem se, že někteří z těchto vrhačů sítí

rybářům na udici vypomáhají tím, že jim říkají, když

nějakého tuňáka zahlédnou. Někteří to však neprozradí,

protože si také chtějí chytit tuňáka, který má přece jen

velkou cenu.“ Biggles se usmál. „Existují rybáři s udicí,

kteří si raději koupí tuňáka z rybářského člunu, než aby

se vrátili s prázdnýma rukama. Algy, potřebuji zjistit,

jestli se Scandik na moři setká s nějakou větší lodí. A

173

jestli ta loď má vlajku, podle níž je možné zjistit

národnost. Ohlas mi polohu na krátkých vlnách. Jakmile

Scandik vyrazí domů, můžete to zabalit. Pokračuj tak

dlouho, dokud nebudeš muset doplnit pohonné hmoty.“

„O. K.“ Algy a Bertie odešli.

První zpráva přišla během večera. Bertie hlásil, že

Scandika vidí padesát mil od břehu, chytají ryby asi půl

míle od logru (rybářská lodice pro lov plovoucími sítěmi)

pod lotyšskou vlajkou.

„Hele,“ zabručel Ginger. „A Kindus je Lotyšan. To

nebude náhoda.“

Biggles připustil, že blízkost obou plavidel má rybí

příchuť.

Za soumraku Bertie ohlásil, že lodě jsou stále na

stejném místě. Protože na ně už brzy neuvidí, vracejí se

na základnu.

„Má-li dojít ke styku obou plavidel, stane se tak po

setmění,“ podotkl Biggles. „Nemusejí nic riskovat za

denního světla.“

Za svítání byl Auster opět ve vzduchu. Opět

pilotoval Algy a Bertie ve funkci radisty brzy po startu

ohlásil, že Scandik je na cestě domů. Logr zmizel.

„O. K.,“ řekl Biggles. „Vytáhni auto z garáže.

Pojedeme do Wivenhoe a podíváme se, jaké štěstí měl při

lovu Kindus.“

„Sázím se o týdenní plat, že má tuňáka na palubě,“

kousavě řekl Ginger.

„Budu překvapen, jestli nějakou rybu nebude mít,“

souhlasil Biggles.

Bylo klidné pozdní nedělní odpoledne, když uviděli

Scandika, s bafáním se blížícího ke svému kotvišti.

174

Několik shromážděných povalečů ho se zájmem

pozorovalo. Na kole přijel muž v tmavomodré uniformě.

„To je určitě pan Bright,“ domýšlel se Biggles.

Scandik ještě nedoplul do kotviště a už na dálku

vzbudil všeobecnou pozornost přítomných asi šest set

liber vážící tuňák, ležící na jeho palubě. K jeho

vyzdvižení na břeh bylo nutno použít kladkostroj. Na

operaci

dohlížel

osobně

Kindus.

Neoholený,

s

rozcuchanými vlasy a v loveckém úboru jen málo

připomínal

obvykle

bez

poskvrny

oblečeného

obchodníka z Mayfair. Několik slov s ním prohodil celní

úředník. Jeden z Kindusových mužů přistavil nákladní

auto, zřejmě k odvozu ryby.

Biggles přistoupil blíž. Gingerovi tiše řekl: „Podívej

se na jeho oči. Sázím se, že ta ryba už je týden mrtvá.

Kindus ji nechytil. Byla chycena Lotyši, s nimiž měl

sjednanou schůzku.“ Přistoupil k hlavě ryby a rozevřel

čelisti.

„Co to děláte?“ ostře na něho vyjel Kindus.

„Zajímá mne, jaký druh háčku bylo nutno použít,

aby udržel rybu takové velikosti,“ podobně odpověděl

Biggles. „Nevidím po háčku žádné zranění,“ věcně

dodal.

Kindus se na něho divně podíval. „Nestarejte se o

mou rybu,“ vybafl a dal se rychleji do práce.

„Tak moment,“ řekl Biggles. „Rád bych si tu rybu

prohlédl.“ Ukázal policejní odznak. „Pane Brighte,

pojďte laskavě sem. Je možné, že budu potřebovat

svědka.“

Nastalo ticho. Bright s vytřeštěnýma očima

postoupil dopředu. Kindus, jehož tvář náhle zbledla,

175

nerozhodně stál. „Co – co chcete dělat?“ koktal. „Co si

myslíte, že naleznete?“

„To byste měl nejlépe vědět vy,“ tiše odpověděl

Biggles a z kapsy vytáhl veliký nůž.

Kindus, jehož tvář zpopelavěla, se zalekl. „Tak

dobře,“ řekl rozechvělým hlasem. „Vzdávám to. Jen

nedělejte divadlo tady.“

„Jak si přejete,“ souhlasil Biggles. „Kde si ho budete

přát?“

„U mne doma.“

„Tak dobře.“

Ryba byla pod dohledem celního úředníka – který

vypadal poněkud otřesen – dopravena do Kindusova

domu. V kůlně byla otevřena a z jejích útrob vybrána

kolekce drahých kožešin. Každá byla pevně smotaná a

zabalená v olejované hedvábné tkanině.

„Tady to máte, pane Brighte,“ řekl Biggles. „Ostatní

už nechám na vás.“

„Nechápu, jak jste na to přišli,“ bědoval nešťastný

Kindus.

„Kdyby vaši lotyšští přátelé, kteří vám rybu prodali,

do ní nastrkali běžné minky, koupené na veřejném trhu,

asi by vám to vycházelo ještě moc dlouhou dobu,“

odpověděl Biggles. „Prozradilo vás osm krémových

kožešin, které jste prodal madam Brandingové. Byly totiž

ukradeny a jejich skutečný vlastník pan Lutenski si zcela

přirozeně stěžoval.“

„Nevěděl jsem, že jsou kradené,“ ohradil se Kindus.

„Vysvětlení byste si měl nechat k soudnímu dvoru,“

odpověděl Biggles.

176

BIGGLES VYHÁNÍ DUCHA

9

Biggles vešel do své kanceláře ve Scotland Yardu,

na stůl odložil haldu papírů, klesl do křesla a rozladěně

hleděl na spirálu kouře, stoupajícího z cigarety.

„Tak co?“ zeptal se Ginger, který takové Bigglesovo

chování znal.

„Šéf chce vědět, kdy něco hodláme udělat s tím

strašidelným duchem letadla, který ničí nervy pilotům na

cestě do Paříže.“

„Cos mu řekl?“

„Řekl jsem mu, že na strašidla ani duchy nevěřím.“

„Co on na to?“

„Řekl, že v tom případě velký počet vynikajících

linkových pilotů jsou lháři.“

„Stejně je to divné,“ vložil se do řeči Algy. „Ta věc

už byla spatřena pětkrát nebo šestkrát.“

„Tommy Thomson z B.E.A. ji včera v noci zase

viděl těsně po půlnoci z kokpitu Vicsounta. Musím

připustit, že pilot s deseti tisíci hodinami ve vzduchu asi

není takovým druhem chlapa, aby si něco tak

nepravděpodobného vymyslel.“

„Co udělal?“

„Rádiem zavolal řídící věž a řekl jim, že ve stejné

nadmořské výšce jeho kurs křižuje nějaké letadlo bez

navigačních světel; jistě si dovedete představit, že z toho

neměl žádné potěšení. Jenže oni mu řekli, ať si

nevymýšlí žádné pitomosti, že ho mají na obrazovce

177

radaru a na míle kolem něho nemají žádné jiné letadlo.

Kdyby tam bylo, určitě by ho viděli.“

„Samozřejmě, že by ho museli vidět. Jestli ho radar

nezaznamenal, tak tam nebylo. Radar nelže.“

„Tommy nabízí svůj krk na to, že tam bylo. Viděl

ho. Říká, že si nic nevyfantazíroval a oči má v pořádku.“

„Jaký to byl typ, který viděl?“ zeptal se Ginger.

„Boeing B-17. Létající pevnost. Měl americké

válečné zbarvení.“

„To je přece nesmysl!“

„Zjistil dokonce jeho název i číslo.“

„Překontroloval už to někdo?“

„Ano.“ Biggles mluvil pomalu a rozvážně. „Podle

amerických záznamů tento konkrétní stroj, který

odstartoval s nákladem bomb, se v roce 1945 zřítil a

posádka přišla o život.“

Ginger vyvaloval oči. „To je hezká duchařina.“

„Teď si aspoň dovedete představit, kde je zdroj řečí

o strašidelném duchu letadla. Rozřešili jsme už hezkých

pár kuriózních úkolů, tentokráte to je však poprvé, kdy

jsme požádáni, abychom se poohlédli po letadle, které

neexistuje.“

„No jo, jenže když ho viděl Tommy, tak musí

existovat – pokud ovšem někde nedošlo k omylu; na

příklad v amerických záznamech.“

Do řeči se vložil Bertie. „Musím říci, že to je trochu

silné kafe.“

„Takové kafe, že Tommy se už o tom odmítá bavit,

protože tím, podle názoru jiných, ze sebe jenom dělá

hlupáka. Stejně tak to vidí i jeho druhý pilot Marston.“

„Viděl to letadlo i některý z cestujících?“

178

„Ano, jenže ti ho brali pouze jako nějaké jiné

letadlo. Nic podivného v tom neviděli, a není třeba říkat,

že letecká společnost jim o tom žádnou informaci

neposkytla.“ Biggles pokrčil rameny. „Takže už jsme tu

měli strašidelnou loď – proslulého Bludného Holanďana

–, i strašidelný vlak, takže bylo pouze otázkou času, kdy

se na obloze začne prohánět duch strašidelného letadla.“

„Bylo o tom něco v novinách?“ zeptal se Algy.

„Ani slovo. Víte, jak jsou někteří lidé pověrčiví.

Žádná z leteckých společností si nepřeje, aby došlo k

panice, následkem níž by se mohla jejich letadla

vyprázdnit, proto nad tím raději pevně zaklapli víko.“

„Vzpomínáte si,“ zamyšleně řekl Algy, „že v první

světové válce kolovaly nějaké pověsti o strašidelných

letadlech. Typ RE.8 přistál tehdy úplně sám na letišti v

Cambrai.“

„S dvěma mrtvými muži v kabině. Byli zastřeleni.

Byla to vlastně jen náhoda, že letadlo přistálo samo.“

„No, a co ta naše mašina, kterou viděl Boelcke?

Nikoho v ní neviděl. Mnoho mil letěl za ní a střílel tak

dlouho, až mu došlo střelivo. Letadlo, letící ve stále

přímém letu, se nakonec ztratilo v mracích.“

„Věřím, že ta zpráva je hodnověrná,“ připustil

Biggles. „Vysvětlení však bylo stejné jako u RE.8.

Posádka byla už zastřelena, když Boelcke letadlo uviděl.

Stroj byl náhodou seřízen na vodorovný let, takže se dalo

předpokládat, že poletí tak dlouho, až dojde v nádržích

benzín. Raději se vraťme k přítomnosti.“

„A co tato zpráva?“ prohodil Ginger, prohrabující se

v haldě papíru, přinesené Bigglesem. „Francouzský pilot

Varlac tvrdí, že letadlo před ním náhle změnilo směr a

letělo přímo na něho. Zakryl si rukou tvář a byl připraven

179

na srážku; nikdy k ní nedošlo. Když se opět podíval, v

dohledu už nic neviděl. Následkem utrpěného šoku musel

být po přistání ošetřen.“

„To bych musel být i já.“

„Z toho však lze soudit, že duch letadla není

trojrozměrný, není hmotný.“

„Žádné strašidlo, ani duch, který má k sobě

patřičnou úctu, přece není trojrozměrný,“ poškleboval se

Biggles.

„Kamaráde, nemohl by to být nějaký druh odrazu?

Fata morgána, jestli chápete, co myslím,“ nabídl Bertie.

Bigglesovy rty se oddělily v neveselém úsměvu.

„Jestli se neexistující letadla začnou zrcadlit na obloze,

tak s létáním končím.“

„Máš snad na to všechno nějakou teorii?“ zeptal se

Algy.

„Ani tušení. Při objevení se duchařského zjevení

byly vždycky stejné podmínky. Musí to být opravdu

nějaký zvláštní a vybíravý duch. Vyžaduje hlubokou noc,

nízkou výšku a napůl zamračenou oblohu. A někdy,

zřejmě má-li náladu, se ukáže ve stejném místě a ve

stejnou dobu – těsně po půlnoci.“ Bigglesův tón řeči byl

nadále lehce jízlivý.

„To je přece ta nejsprávnější doba pro každého

dobře vychovaného ducha či strašidlo, kdy se má

objevit,“ řekl smějící se Ginger.

„Jestli je možné bez sebemenšího poškození tím

strašidlem proletět, tak nevím, proč je kolem toho tolik

rozčilení,“ poznamenal Algy.

„Kdybys viděl, jak letí na tebe, tak bys asi taky

nebyl klidný,“ řekl Biggles. „Takové legrace nemají

piloti rádi, takže s tím budeme muset něco udělat – nebo

180

to alespoň předstírat. I když to bude hrozná otrava

potulovat se po obloze a hledat něco, co tam není.“

„Rád bych věděl toto,“ shrnul Bertie. „Dělají tito

okřídlení bubáci hluk nebo jsou potichu, jestli víte co tím

myslím?“

„To nevím, odpovědí však pravděpodobně bude ano,

dělají hluk,“ odpověděl Biggles. „Říkám to s vědomím,

že když někdo vyrobí tichý letadlový motor, pak budu

vědět, že jsem buď hluchý, nebo dokonalý cvok. Letecký

komodor v tom však nevidí nic legračního, tak něco

začněme dělat. Pro začátek navrhuji, abyste se nějak

propotili přes tato hlášení a vyčesali z toho cokoli, co vás

zarazí a bude se vám zdát hodno dalšího zkoumání.

Hledejte fakta. Pak se na ně podíváme, a snad někomu

něco-napadne.“

Auster Letecké policie už týden v nočních hodinách

číhal v prostoru Weald v Kentu, aniž by se strašidelný

duch objevil, i když, upřímně řečeno, podmínky nebyly

zcela stejné jako při dřívějších zjeveních. Bylo to

zklamání, ale jak Biggles suše poznamenal, ne

překvapení, protože je dobře známo, že bubáci se nikdy

neobjevují tehdy, kdy je lidé čekají, aby je pozdravili.

Jistou útěchou bylo, že ho nezahlédli ani piloti létající na

pravidelných linkách, což jen naznačovalo, že podmínky

nebyly ideální.

Noční lety se už stávaly únavnými, přestože Biggles

své piloty rozděloval tak, že se mohli střídat, protože

bylo nutné udržovat nepřetržité rádiové spojení s

kontrolní věží, aby se zabránilo možnému střetnutí s

dopravními letadly, pravidelně létajícími po této trase.

Vedoucí směn na řídící věži věděli, co Auster dělá a

181

slíbili varovat jeho piloty v okamžiku, kdy se na jejich

obrazovce objeví nějaké jiné letadlo.

Sedmé noci, kdy na hlídce byli Biggles s Gingerem,

byly povětrnostní podmínky zatím nejdokonalejší v

porovnání s podmínkami nahlášenými piloty, kteří

záhadného návštěvníka viděli. Vzduch byl čistý, skoro

bez pohnutí, od západu připlouvaly velké kupovité

mraky.

Čas se vlekl a půl hodiny před půlnoci se už zdálo,

že Auster opět nepochodí. Biggles, unavený takovouto

činností, už ohlásil úmysl vrátit se na základnu, snížil

otáčky motoru a začal klesat, když Ginger vykřikl.

„Tam je! Za tebou!“

Biggles bouchnutím zatlačil škrtící klapku na doraz

a ve stejném okamžiku prudce letadlo otočil skoro na

místě. Příď letadla směřovala dolů a po nabrání rychlosti

Biggles uháněl k obrovskému letadlu, stoupajícímu čtvrt

míle vpředu přes čelo mraku. Za několik vteřin doletěl na

místo, pouze aby zděšeně vykřikl, když letadlo po

doletění ke konci mraku zmizelo, zmizelo tak dokonale

jako kamínek hozený do nádoby s inkoustem. Marně

oblétával mrak, až se Ginger neudržel a úzkostlivě

poznamenal: „Dávej pozor, aby ses s ním nesrazil.“

Biggles

chvíli

neodpovídal.

Pak

nezvykle

zabarveným hlasem řekl: „Tak jsme tu věc aspoň viděli.

Všiml sis něčeho?“

„Byla to americká létající pevnost.“

„To jsem viděl i já. Ještě něco jiného?“

„Bylo na něm něco podivného, něco neskutečného.

Nevypadalo – trojrozměrně.“

„Teď už si snad nenamlouváš, že to je nějaký

strašidelný duch.“

182

„Hm – to ne, ale vypadá to příšerně. Ještě něco ti

řeknu, i když to bude znít směšně; měl jsem dojem, že

jsem prchavě zahlédl pod letadlem zemi, vrcholky

hangárů nebo nějakých jiných budov, jako kdyby letadlo

právě vzlétalo. A pak, když opouštělo mrak, jako kdyby

se ohnulo nebo v trupu prasklo.“

„Ohnulo!“ Bigglesův hlas se nevírou téměř zlomil.

„Jak se mohlo ohnout? Už jsi někdy viděl, že by se

nějaké letadlo ohnulo?“

„Ne.“

„Ani já ne. A pokud jde o tu zemi, jak by v takové

výšce mohla být země? To přece nedává žádný smysl.“

„Ani mně ne. Jenže v této záležitosti nic nedává

smysl.“

„Zeptej se letiště, jestli na obrazovce viděli ještě

někoho jiného, než nás.“

Ginger poslechl. „Nic,“ oznámil za chvilku. „Na

obloze jsme sami. Na této straně od pobřeží není v tomto

okamžiku žádné jiné letadlo.“

„Teď vím, že jsem cvok,“ zatrpkle bručel Biggles.

Začal létat v kruhu. „Dívej se dolů k zemi, pro

případ, že by letělo pod námi,“ nařídil.

„Blíží se další mrak. Třeba se skrývá v něm.“ Ginger

ukázal na další kupu mraků, líně postupující po obloze ve

stejné výšce jako letadlo. Právě vyšlý měsíc měkkým

stříbrem zvýraznil jeho okraje.

Auster klouzal k mrakům.

„Už ho vidím,“ vybafl náhle Biggles, na křídle se

otočil a sklonil příď k zemi, aby nabral rychlost. „Zase

zmizelo,“ zuřivě zabručel. „Zdálo se, že vyrazilo z mraku

a mířilo přímo na nás; pak, jako kdyby nás pilot zahlédl,

183

zabočilo a zmizelo, jako by se rozpustilo ve vzduchu.

Začínám snad cvokovatět? Viděls něco ty?“

„Pouze nějaké světlo na zemi. Zvláštní modré světlo,

velmi jasné, až oslnivé. Díval jsem se dolů, jak jsi mi

řekl. Díval jsem se pozorně a uvažoval, co to asi je, jenže

v okamžiku, kdy jsi řekl ,Zase zmizelo’, světlo zhaslo.

Mohlo by to být nějaké smluvené znamení?“

„Uvědomil sis polohu toho místa?“

„Přibližně ano.“

„Tak fajn. Dávej dobrý pozor, delší dobu teď budu

jen plachtit, v naději, že mne dotyčný operátor neuslyší.

Jestli se světlo objeví znovu, zjisti dobře jeho polohu.“

„O. K.“

Auster plachtil několik minut v širokém plochém

kruhu, až konečně Ginger sevřeným hlasem řekl:

„Tamhle je! Ne, už zase zhaslo! Místo jsem si ale

zapamatoval.“

„To je výborné,“ pochvaloval si Biggles. „Mám

pocit, že odpověď na tento rébus najdeme spíš na zemi

než na obloze. Pro dnešní noc už toho mám opravdu dost.

Letíme domů.“

*

Následujícího dne ráno jelo policejní auto po jedné z

mnoha klidných silnic v hrabství Wead v Kentu.

Ginger, bedlivě pozorující krajinu, zanedlouho řekl:

„Tady je zhruba to místo. Všiml jsem si v této esovité

zatáčce křižovatky s úzkou venkovskou cestou mezi

živými ploty, probíhající od severu k jihu. V rohu je

rybník.“

184

„V případě, že světlo vycházelo z nějakého domu,

pak to nemůže být jiný než ten na levé straně, k němuž se

blížíme. Jiný tady není.“

Dům, o němž se Biggles zmínil, byla jedna z

hezkých starobylých chalup, nebo snad dvou chalup

spojených v jednu, která po renovaci, vybavena

moderním komfortním zařízením, už nebyla obydlena

zemědělskými pracovníky, pro něž byla původně určena.

Dosti rozsáhlá zahrada byla od vozovky oddělena dobře

udržovaným, hustě vysazeným živým plotem, vedle

něhož Biggles auto zastavil. Vystoupil a s Gingerem po

boku se kousek vrátil k brance a rozhlédl se. Viděl toto.

Vedle zmodernizované chalupy byl trávník, který už

velmi hlasitě volal po sekačce. Za ním terén pokračoval

na míle daleko, krajina dýchala pokojem. Na vzdáleném

konci trávníku nějaký nedbale oblečený mladík cosi dělal

s nepromokavou plachtou, která zakrývala něco poměrně

velikého.

„To je ono,“ zabručel Ginger. „Mám zato, že pod

tou plachtou má světlomet.“

„Půjdeme se podívat,“ řekl Biggles a otevřel branku.

Mladík s úsměvem vzhlédl, když se k němu blížili.

„Dobré ráno,“ pozdravil vesele. „Přejete si něco? Zřejmě

jste ztratili cestu. Tady to není nic zvláštního.“

„Ne,“ přívětivě odpověděl Biggles. „Cestu jsme

neztratili.“ Ukázal na nepromokavou plachtu. „Co to,

proboha, pod tím máte? Dělo nebo něco podobného?“

Mládenec se rozesmál. „Nic tak odporného. Je to

moje poslední hračka, hračka, která, jak doufám, udělá

revoluci ve filmovém průmyslu.“

„Co neříkáte?“ pomalu řekl Biggles. „Jestli dobře

rozumím, jste vynálezce.“

185

„No, dejme tomu,“ nesměle připustil mladík.

„A co to je, ten poslední vynález?“

„Dalekonosný trojrozměrný projektor pro promítání

v přírodě. Lidé budou moci sedět v autech dost daleko od

sebe a dívat se na film. Stejně jako moderní reflektory

můj projektor nevrhá kužel světla – jen obraz. Ovšem,

fungovat to může jenom v noci,“ pokračoval mladý muž

s nadšením někoho, kdo je spokojen sám se sebou.

Na Bigglesově tváři se objevil podivný výraz. „A vy

teď s tím děláte pokusy?“

„Ano. Když je vhodné počasí.“

„A nepoužíváte promítací plátno?“

„Nakonec budu, jenže právě teď se musím chovat

hospodárně, proto používám něco, co nic nestojí –

mraky. Máte-li chuť přijet dnes v noci, ukáži vám to.“

„Na filmu, který teď promítáte, je letadlo?“

„Samozřejmě. Je to stará cívka, kterou mi přenechali

přátelé od filmu.“

„Proč říkáte samozřejmě?“

Mladík se zatvářil zaraženě. „Milý pane, co jiného,

než letadlo byste čekal, že uvidíte na obloze? Já pracuji,

když už většina lidí leží v posteli, přesto však by to

nějaký pozdní chodec při zvednutí hlavy mohl

zahlédnout. Uvidí-li letadlo na obloze, nijak ho to

nepřekvapí. Kdyby tam však viděl po mraku cválající

koně, mohlo by ho to k smrti vyděsit. Při těch neustálých

řečech o meziplanetárních letech by si mohl myslet, že se

blíží Marťané.“

Biggles se s širokým úsměvem na tváři podíval na

Gingera. Pak se obrátil k mládenci a pokračoval: „Nikdy

vám nenapadlo, že byste mohl k smrti vyděsit lidi,

pohybující se v mracích? Mám na mysli piloty.“

186

Mladík se zarazil. „Ne. Proč by je mělo vyděsit

letadlo? Vždyť vidí tolik jiných.“

„Ne však to, které jim ukazujete vy. Víte, ono totiž

už ve skutečnosti neexistuje. Už před mnoha roky se

zřítilo. Posádka zahynula s ním, takže jeho objevení se

dostává poněkud morbidní příchuť.“

„To je hrozné,“ vážně odpověděl mladík. „Abych

řekl pravdu, na tuto možnost jsem nikdy nepomyslel.“

Zamračil se. „Kdo vlastně jste?“

„Jsme policejní důstojníci. Vyšetřujeme ten úkaz na

obloze.“

V mladíkových očích zasvitlo pochopení. „Hrozně

mne to mrzí. Porušil jsem nějaký zákon?“

„Ne, myslím, že ne,“ připustil Biggles. „Zákony

nejsou vydávány proti něčemu, co se ještě nikdy nestalo,

a pokud vím, to, co děláte, se ještě nikdy nestalo.

Myslím, že byste si měl buď koupit promítací plátno,

nebo informovat letiště, v kterých nocích budete na

oblohu vypouštět ta svá neskutečná letadla, aby se

zabránilo neštěstí v případě, že by pilot ztratil vládu nad

řízením dopravního letadla ve snaze vyhnout se srážce s

letadlem, které tam může, ale také nemusí být.“

„Zcela určitě se podle toho zařídím,“ slíbil mladý

muž. „Omlouvám se, že jsem způsobil tolik potíží.

Pojďte alespoň na šálek kávy.“

„Díky,“ přijal Biggles. „Lov duchů je práce, při níž

vysychá v krku.“

187

DAREBÁCTVÍ ZA ÚPLŇKU

10

„Poslechněte si toto.“ Letecký detektiv-inspektor

Bigglesworth zvedl hlavu od psacího stolu ve své

pracovně, kde otvíral poštu. Pak začal z dopisního papíru

číst.

Five Elms Farm, Shingleton, Suffolk.

Milý pane.

Snad si ještě vzpomínáte – kaprál Norden, pilot

sloužící během války ve Vaší letce. Jsem teď zpátky v

rodinném zemědělském podniku na výše uvedené adrese.

Když jsem onehdy v novinách zjistil, že jste v čele

Letecké policie, napadlo mi napsat vám pár řádků, a

informovat Vás, že se na mém pozemku děje něco

podivného v souvislosti s letadly. Protože by to bylo

dlouhé povídání, myslím, že by bylo lepší, kdybyste sem

přijel a posoudil to sám. Jestli chcete, můžete přiletět,

místa k přistání je tady dostatek, jak už někdo objevil.

Rád bych Vás navštívil, avšak právě teď jsem zůstal

úplně sám a mám moc práce s jehňaty.

S úctou

John Norden, ex-R.A.F.

PS. Přikládám náčrtek mapy s vyznačením svého

bydliště a místa pro přistání.

„Na toho Nordena si pamatuji,“ řekl Ginger. „Fajn

chlap, rozumný.“

188

Biggles přikývl. „Snad ho letecké zkušenosti

přivedly na stopu něčeho, čeho by si běžný člověk

nevšiml. Je hezký den. Netlachejme a pojďme zjistit, o co

jde. Vytáhni ven Austera.“

Po půl hodině a několika minutách policejní Auster

několikrát zakroužil kolem zdaleka viditelné skupiny

vysokých jilmů, podle nichž farma zřejmě dostala své

jméno, a dosedl na velké pastvisko, vyznačené na

Nordenem zaslaném náčrtku mapy; sotva návštěvníci

vystoupili z letadla, bývalý letec k nim dlouhými kroky

spěchal přes nevysoký trávník, aby je přivítal.

Když se navzájem pozdravili, Biggles se zeptal:

„Tak co se tady děje?“

„Pojďte se mnou,“ vyzval je Norden a vedl je ke

vzdálenému konci pole. Před nimi, směrem k východu,

byla přibližně do vzdálenosti tři čtvrtě míle krajina rovná,

nezvlněná. Do poloviny byla půda dobře obdělána, za ní

rostla už jen hrubá tráva a v močálu rákosí. Dále vzadu

už bylo vidět Severní moře, jiskřící v zářivém jarním

slunečním svitu. Jediným stavením v dohledu byl

opuštěný větrný mlýn s jediným rozbitým ramenem,

namířeným k obloze.

„Vidíte tu tyč směrem ke starému mlýnu, blízko

okraje rákosového porostu?“ zeptal se Norden. „Před

několika dny jsem ji tam zapíchl jako značku, kde během

noci přistálo nějaké letadlo. Dokonce to nebylo poprvé.

Raději bych však měl začít od začátku. Jednoho dne v

únoru okolo svítání jsem si vyšel s puškou do močálu v

naději, že si ulovím na pekáč kachnu. Po velkém mrazu

byla půda bílá, takže bylo zřetelně vidět každou stopu, ať

králíka nebo čehokoli jiného. Co myslíte, že jsem

objevil? Stopy kol letadla.“

189

„Jste si jistý, že to bylo letadlo?“ zeptal se Biggles.

„Nic jiného to nemohlo být,“ tvrdil Norden. „Stopy

začínaly i končily na poli, takže ať to bylo cokoli, muselo

to spadnout z oblohy. No, tehdy jsem o tom nijak moc

nepřemýšlel. Konec konců, dnes je vzduch stejně letadly

přeplněný. Napadlo mi, že tu snad přistálo letadlo, které

mělo problém s motorem, nebo snad letecký instruktor

učil žáka nucené přistání v praxi. V hrabství je mnoho

malých letišť.“

„Na vlastní oči jste přistávat letadlo na svém

pozemku nikdy neviděl?“ zeptal se Biggles.

„Ne. Občas sice létají hezky nízko, jak však vidíte,

tady je to hezky osamělé místo, takže mohou jedině

polekat dobytek. Nu, jak už jsem řekl, nic jsem si o tom

tehdy nemyslel. Jenže o měsíc později se stalo totéž. I

tehdy byl porost zmrzlý, takže stopy byly zřetelné.“

„Chcete říci, že se to opakovalo přesně za měsíc?“

zeptal se Biggles.

„Ano. Vím to, protože byl úplněk. Letadlo však

mohlo přistát i jindy, aniž bych o tom věděl.“

„Nezůstal jste někdy dlouho do noci vzhůru, abyste

ho přistihl?“

„To ne. Mám důležitější věci na práci. Jenže v noci

před dvěma dny, kdy byl opět úplněk, jsem letadlo slyšel

přistávat. Vstal jsem, abych se na něj podíval, ale když

jsem došel sem, bylo už pryč. Po rozednění jsem si to

tady šel prohlédnout, nenašel jsem však nic, než malou

skvrnu oleje, který musel prosáknout z motoru. Tak jsem

do skvrny zapíchl tyč – tam, kde ji vidíte teď. Ti lidé,

kteří bez zaplacení přistávacího poplatku používají můj

pozemek jako letiště, mne začínají štvát. Napadlo mi

proto, napsat vám pár řádků.“

190

Biggles přikývl. „To jste udělal zcela správně. Je

jasné, že se tady děje něco nekalého. Letadla sice tu a

tam nouzově přistávají, jenže trojí přistání na stejném

místě mi nepřipadá jako náhodné.“

„Ani mně ne,“ přizvukoval Norden. „Už jsem měl v

úmyslu natáhnout přes pole drát, abych tomu mizerovi

nastavil překážku, pak jsem si však uvědomil, že bych

mohl způsobit smrt chlapa, který opravdu nouzově

přistane.“

„Asi vám nenapadlo změřit vzdálenost stop po

přistání? Mohlo by to pomoci při identifikaci typu

letadla.“

„Ne. To mi nenapadlo,“ smutně přiznal Norden.

Pomalu došli k tyči, zapíchnuté v zemi. Olejová

skvrna byla stále znatelná, všechny ostatní stopy, které

tady možná byly, však vyhladil vítr a déšť.

„Co si o tom myslíte, pane?“ zeptal se Norden, když

si Biggles zamyšleně prohlédl okolí.

„Zatím nic moc. Jestli tady někdo přistává, pak to

znamená, že někdo nebo něco je tady vykládáno nebo

nakládáno. Může to být cokoli, od nepřátelských agentů

až po kontraband. Víme, že se něco takového děje. Proto

existuje ozbrojený sbor Letecké policie.“

Zatímco

Biggles

hovořil,

Ginger

pohledem

prozkoumával trávu v nejbližším okolí. Najednou se

zarazil a zvedl malý předmět, tak malý, že se Biggles

musel zeptat, co to má.

„To bys nikdy neuhádl,“ odpověděl Ginger s

nádechem úžasu ve hlase. „Je to známka – použitá raná

Austrálie. Určitě byla v albu. Ještě pořád je v kapsičce.

To jsem blázen, jak se sem mohlo něco takového

dostat?“

191

„Tohle je podivné místo k přinášení alba,“

odpověděl Biggles se zvláštním výrazem ve tváři. „Třeba

ji vytřepal nějaký školák z vysvědčení.“ Vzal známku do

ruky, prohlédl si ji a opatrně ji uložil do náprsní tašky.

Pak se obrátil k Nordenovi a řekl: „Používáte někdy

tamhleten starý mlýn?“

„Ne. Už se rozpadá na kusy. Nebyl jsem v něm už

od dětství. Myslím, že za války ho ve špatném počasí

domobrana používala jako pozorovatelnu – alespoň tak

mi to řekla máma.“

„Pojďme se tam podívat,“ navrhl Biggles.

Když k mlýnu došli, našli budovu v mnohem

zchátralejším stavu, než vypadala zdálky. K zadnímu

vchodu vedla hustě zarostlá cesta. Když vešli dovnitř,

Biggles se nedůvěřivě díval na rozpadávající se schody,

vedoucí do horní části; ostražitě našlapoval, až vystoupil

do malé osmihranné komory, hustě vyzdobené

pavučinami.

Ginger se rozhlédl. Mnoho k vidění toho však

nebylo. Rozhodně nic, co by stálo za pozornost. Na

jednom ze dvou oken, obráceném do vnitrozemí, visel

kus černé látky, která se ukázala být zatemňovacím

závěsem, jaký se používal za války. Druhé okno

směřovalo k moři. Skla byla špinavá. Prostřední tabule

chyběla. „Není tady nic,“ poznamenal.

„Nečekal jsem, že tady něco zajímavého najdeme,“

reagoval Biggles. „Moderní pašerák má dost rozumu, aby

po

sobě

nenechával

navštívenku,“

rozmarně

si

pobrukoval. „Když už tady nemáme možnost nic udělat,

snad bychom měli odletět do hlavního stanu. Nordene,

192

kdyby náhodou došlo k dalšímu přistání dřív, než se

ohlásím, zavolejte mi do Scotland Yardu.“

„Zavolám,“ slíbil farmář, když sestupovali po

schodech.

„Poslyšte, používá se ještě někdy ta cesta?“ zeptal se

Biggles a ukázal na starou příjezdovou cestu.

„Ne. Pokud vím, od zavření mlýna se po ní ani

nechodí,“ odpověděl Norden, když došli k Austeru.

„Do čeho se dáme teď?“ zeptal se Ginger, když se

vrátili do Bigglesovy kanceláře.

„Podle mého názoru bychom teď měli v prvé řadě

zjistit, jakou cenu má známka, kterou jsi našel.“ Biggles

položil známku na pijavý papír.

„To by nemělo trvat dlouho,“ odpověděl Ginger,

sáhl po známém katalogu a rychle v něm listoval.

Najednou jemně zapískal. „Ale-ale-ale… to jsem tedy

opravdu našel něco,“ oznámil s široce otevřenýma očima.

„Účetní hodnota je sedm set liber. Je známo, že existuje

jen několik exemplářů.“

„To je tedy opravdu velmi zajímavé, uznal Biggles.

„Teď bys mohl zavolat inspektora Gaskina a zeptat se ho,

jestli by byl tak laskav a na minutku sem zaskočil.“

Statný inspektor přišel brzy. „Tak co vás trápí?“

zeptal se.

„Máte z poslední doby nějaké hlášení o známce,

která zabloudila někam, kam neměla?“ zeptal se Biggles.

„Kupodivu mám. Před jedním nebo dvěma týdny

zmizela spolu s rodinným stříbrem a šperky ze statku

Nutsford Grange hezká malá drobnost, album v ceně pěti

tisíc liber. Dobrá práce. Zatím ani stopa, ani nejmenší

informace. Majitel statku plukovník Rushby se čertí až

hrůza.“

193

„Znáte ho?“

„Byl jsem u něho služebně.“

„Mohl byste mu zavolat a zeptat se ho, jestli jeho

sbírka obsahuje olivově zelenou australskou známku z

časných dob Austrálie, podle katalogu v hodnotě sedmi

set liber, a jestli ano, pak ať vám popíše kapsičky, které

ve svých albech používá.“

Inspektor vrhl na Bigglese udivený pohled, protože

ho však znal, začal bez komentáře vytáčet číslo.

Ostatní čekali. Biggles si zapálil cigaretu a

pozoroval tvář hovořícího inspektora.

„Děkuji pane,“ konečně řekl inspektor a zavěsil.

Rozhlédl se kolem. „Ano, jednu takovou známku měl,“

oznámil, „a používá oválné kapsičky, které si sám

stříhá.“

Biggles ukázal na známku na stole. „Tak tato určitě

patří jemu.“

Gaskin vyskočil z židle. „K čertu, odkud ji máte?“

Biggles se zazubil. „Věřte nebo ne, Ginger ji dnes

dopoledně zvedl z trávy na poli v Suffolku.“

„Kde je zbytek sbírky?“

Biggles smutně zavrtěl hlavou. „Ach! Tak to jste mě

nachytal. Mám však důvod se domnívat, že je někde v

Evropě, pravděpodobně rozebraný.“

„Jak se ta známka dostala na pole?“

„Posaďte se, řeknu vám to,“ vyzval ho Biggles, a

pověděl mu o dopoledních událostech. „Došel jsem k

tomuto podezření,“ řekl nakonec. „Budete se muset

vypořádat s novým způsobem přemísťování kradeného

zboží; tento způsob umožňuje zboží letadlem odvézt přes

hranice bez zlobení se s celními formalitami. Zkrátka,

existuje kyvadlová doprava přes Severní moře. Jejím

194

koncem na této straně je Nordenova farma v Suffolku.

Vymyšlené je to dokonale. Pokud jde o tuto konkrétní

známku, mohu si jen domýšlet, že se uvolnila a vypadla z

vaku či brašny, v níž byla přenášena lupičská kořist.“

„Máte představu, jak to gangsterství zatrhnout?“

zeptal se inspektor.

„Zřejmě budeme muset být na místě, až letadlo

přistane příště.“

„Kdy to bude?“

Biggles přešel ke kalendáři. „Sedmého května,

aspoň doufám. Pojedete s námi a vezmete s sebou

jednoho nebo dva silné muže? Nevím, s kolika lidmi

budeme mít co do činění. Možná ne s víc než jedním

nebo se dvěma, možná však s více. Můžeme všichni zajet

na farmu spolu.“

„Zorganizujte to, já opatřím muže,“ slíbil inspektor,

než odešel z kanceláře.

Po jeho odchodu se Ginger s úžasem podíval na

Bigglese. „Jak ses k tomu dopracoval?“

Biggles pokrčil rameny. „Viděls totéž co já a slyšels

totéž co já.“

„A co to bylo?“

„Podle Nordena letadlo poprvé přiletělo v noci za

úplňku. Podruhé to bylo přesně o měsíc později. Snad si

vzpomeneš, že jsem se na to ještě zeptal. Zřejmě byl opět

úplněk. Z toho vyplývá, že letadlo přilétá jednou za

měsíc, vždy v noci, kdy je úplněk. Takovýto přesně

dohodnutý systém je výhodný. Ušetří se tím dopisování,

zasílání telegramů nebo telefonování, které bývá vždy

nebezpečné.“

Ginger přikývl. „Už mi to došlo. A příští úplněk

bude sedmého května.“

195

Biggles se zakřenil. „Přesně.“

„A co ten mlýn?“ podezřívavě se zeptal Ginger.

„Když jsme stáli u olejové skvrny, první co mě

napadlo bylo, že je přímo na spojnici mlýna s pěti jilmy

nedaleko farmy. Obě místa jsou význačnými body pro

pilota blížícího se od moře. Jilmy jsou na obzoru.“

„Mlýn však ne.“

„Tam má pilot společníka, který mu jeho polohu

ukáže světlem nebo jiným znamením. Aby to mohl

udělat, vyrazil střední tabulku v okně, poněvadž sklo

bylo špínou skoro neprůhledné, jak sis určitě všiml.

Druhé okno, které by mohlo být zahlédnuto z farmy,

zřejmě zatemnil. Zatemňovací látka by tam v takovém

stavu nevydržela deset roků. A konečně přístupová cesta

ke mlýnu byla nedávno použita nějakým vozidlem,

pravděpodobně autem. Několik trnitých keřů bylo

polámáno a zohýbáno a listy odtrženy. Norden tu cestu

nepoužívá. Aspoň to řekl.“

„Ty keře mohly poškodit ovce.“

„V tom případě bychom v trnech viděli vlnu.“

„Ty máš na všechno odpověď,“ smutně řekl Ginger.

„Jsme placeni za to, abychom ji hledali a našli,“ s

úsměvem zdůraznil Biggles.

*

Už jen málo lze dodat, snad jen to, že Bigglesovy

dedukce se ukázaly správnými.

V noci za úplňku sedmého května Biggles, Ginger a

inspektor

Gaskin

čekali

ve

vhodném

,úkrytu’,

196

inspektorovi muži byli rozmístěni na strategicky

důležitých místech.

V jedenáct hodin pomalu přijelo po cestě auto bez

rozsvícených světel a zastavilo těsně u starého mlýna.

Řidič, který byl sám, auto obrátil, vyzvedl těžký kufr a

odnesl ho s sebou do mlýna. Nastalo ticho. Jedinými

zvuky byly občasné skřeky divokých hus v mokřinách.

„Myslím, že je sám,“ zašeptal Biggles, když uběhla

půlhodina. „Bude zajímavé podívat se na obsah toho

kufru.“

Brzy se ozval zvuk, na který čekali – vzdálený

monotónní hukot nízko letícího letadla. Muž v mlýně ho

určitě slyšel, protože skoro vzápětí se v horním okně,

směřujícím k moři, začal pohybovat kužel světla. Letadlo

se blížilo. Nebylo ho vidět, protože nemělo rozsvícena

navigační světla, ze zvuku motoru bylo však

jednoznačné, že míří k obvyklému místu přistání. Svítilna

v okně zhasla. Ze mlýna se ozvaly kroky po schodech,

brzy je však přehlušil zvuk letadla, snášejícího se s

přiškrceným plynem nad mlýnem.

„Má zvuk jako vrtulník,“ zašeptal Ginger.

Sotva se muž vynořil ze mlýna, Biggles i inspektor

byli připraveni. Biggles mu zezadu přitiskl dlaň na ústa a

dříve, než si pašerák stačil uvědomit, co se děje, zaklapla

mu na zápěstích pouta.

„Jen žádný brajgl,“ zavrčel mu do ucha inspektor,

svítilnou si posvítil do vězňovy tváře a vykřikl: „A

helemese, Charlie. Jsem rád, že právě tebe tady

potkávám. Myslel jsem si, že po několika letech v lochu

jsi už dostal rozum.“

Charlie zaklel. „Proč se mi pořád musíte plést pod

nohy?“ řekl žalostně.

197

Biggles a Ginger šli vedle sebe ostrým krokem k

letadlu, které mezitím už bylo na zemi. Zády k nim

obrácený pilot právě slezl dolů, když k němu došli. „Snad

bych si mohl urvat minutku na cig –“ začal; když se

obrátil a uviděl stojícího Bigglese, ruka mu bleskově

sjela ke kapse, jenže Bigglesova pistole byla venku první.

„Raději bych se o nic takového nepokoušel,“ varoval ho

vzteklý Biggles.

Přiběhlo několik inspektorových mužů. Sotva je

pilot uviděl, pokrčil rameny. „Tak jo,“ řekl klidně. „Vím,

kdy jsem prohrál.“

Pak se přihnal inspektor Gaskin. „Výborně,“ řekl

svým mužům. „Odveďte je.“ Obrácen k Bigglesovi

dodal: „Co s tím letadlem?“

„Do rána může zůstat, kde je. Pak uvidíme, co jsme

to ulovili,“ rozhodl Biggles, vylézající do kokpitu, aby

vypnul motor, který stále běžel.

Poklusem přiběhl Norden a vykřikl: „Tak přece jste

je chytili?“

„Chytili – díky vám,“ uznale řekl Biggles.

Tím aféra na farmě Five Elms Farm skončila. Na

závěr došlo k jedinému překvapení. ´,Charlie’, muž,

kterého inspektor Gaskin poznal, byl profesionálním

přechovávačem kradeného zboží, policii velmi dobře

známým. Jeho zavazadlo obsahovalo kořist z několika

loupeží, které by se bezpečněji zbavil v Evropě než v

Anglii. Pilot se ukázal být dezertérem z letectva

Spojených států, který s pomocí dvou členů své letky,

umístěné v Německu, měl nebetyčnou drzost, že ke

zločineckým účelům používal vojenské letadlo. Kdyby si

místo pro přistání nevybral náhodou na pozemku

198

bývalého pilota, jeho plán by mu mohl dlouho úspěšně

vycházet. Šel do vězení.

Když bylo po všem, Biggles řekl svému někdejšímu

kaprálovi, že by bylo dobré, kdyby víc farmářů aspoň na

krátkou dobu prošlo službou v Královském letectvu.

199

PŘÍPAD UKRADENÉHO NÁKLADNÍHO AUTA

11

Byla to vyložená náhoda, že se na jedné z chodeb

blízko své kanceláře Biggles srazil s inspektorem

Gaskinem.

„Buďte zdráv, inspektore,“ vesele ho pozdravil

Biggles. „Proč tak zamračený? Snad si nejdete kopat

hrob nebo něco podobného?“

„To by bylo asi to nejlepší,“ zabručel detektiv.

„Co vás kouslo?“

„Zase se objevili zloději nákladních aut.“

„To není mé hájemství,“ řekl Biggles. „Jak se to

stalo?“

„Celkem jednoduše. Jeden z řidičů těžkotonážních

nákladních aut, jezdících v noci na dlouhé vzdálenosti

mezi Londýnem a severem země, se zastavil v motorestu

na odpočívadle na šálek kávy a snad na sendvič. Když

vyšel ven, náklaďák nikde. Zmizel s ním jeden z těch

prohnaných hochů, kteří pracují na silnici.“

„Myslel jsem si, že podle zákona mají být na

dlouhých trasách řidiči dva, aby se střídali, pro případ, že

by se jeden cítil unavený a mohl by za volantem usnout.“

„To je zcela správné, jenže ono se to vždycky

nedodržuje. Vezměte si případ podnikatele jezdícího

mezi Skotskem a Londýnem. Nákladní auto vyjede se

dvěma řidiči. Ten první dojede za volantem, dejme tomu,

do Doncasteru. Tam vystoupí a jde se vyspat, zatímco

druhý řidič řízení přebere. Řidič dvojka dojede do

200

Londýna, tam přespí, následující den naloží a dojede do

Doncasteru, kde čeká řidič číslo jedna a ujme se řízení.“

„Rozumím, tak se to dělá v praxi.“

„Při takovémto způsobu je ovšem v autě jen jeden

řidič.“

„Ví zloděj nákladního vozu, jaký náklad veze?“

„Může a nemusí. Nějaký slídil by sice mohl

vyslechnout řidiče, žvanící na některé z pravidelných

zastávek a od nich se dovědět, co ve vozech mají. Ve

skutečnosti to však není zase tak důležité, protože v

dnešní době existuje poptávka po všem. Vezměte si

případ včera štípnutého nákladního auta. Co myslíte, že

vezlo?“

„Nemám tušení.“

„Deset tun brambor.“

„Chcete

říci

–

obyčejných

nebo

nějakých

zahradních?“

„Obyčejných.“

Biggles se hlasitě rozesmál.

„Co je na tom tak směšného?“ zeptal se Gaskin.

„Myslel jsem, že jde o něco cennějšího.“

„Kdyby ten darebák dostal za tunu deset liber, je to

dohromady sto liber – to za jednu noční práci zase není k

zahození, pokud víte, kam je odvézt. A nezapomeňte, že

jedna brambora je jako druhá, nejde je stopovat.“

Biggles přikývl. „To je jasné. Kde ti lumpové

prodávají své zboží?“

„Na všechno mají trh.“

„Co se stane s nákladním autem?“

„Buď někde zůstane opuštěno – ovšem prázdné,

nebo může skončit v některé z těch pochybných sběren

201

surovin, kde je rozebráno na náhradní díly. Pak už ho

nikdy nikdo neuvidí.“

„Nu, je mi líto, že vám nemohu nijak pomoci,“

zabručel

Biggles a obrátil se k odchodu. Znenadání se však

zastavil. „Ještě moment,“ řekl rozhodně. „Řekl jsem, že

nemohu pomoci, teď mi však napadlo, zda by to přece

jen nešlo?“

„Co můžete udělat?“

„Mám pár dobrých očí.“

„To já také.“

„Jenže ty vaše mohou pracovat pouze v přízemní

úrovni, kdežto moje při letmém pohledu shora vidí víc.“

„To je možné.“

„Kde přesně ty brambory zmizely?“

„Pojďte do mé kanceláře, ukáži vám to.“

Biggles šel za inspektorem do jeho oddělení, kde na

stěnách visely mapy, poseté špendlíky s různobarevnými

hlavičkami.

„Tady to máme,“ řekl Gaskin, uchopil dlouhé

ukazovátko a postavil se před velkou mapu silnice Great

North Road. „Tady je A. 1., jinak hlavní severní silnice.“

„To je jasné.“

„Tady Stamford.“ Inspektor ukázal. „Tady, dvacet

jedna mil k severu, je Grantham.“

„Takže ta práce byla provedena mezi těmito městy?“

„Nákladní auto zmizelo někde v tomto sektoru.

Řidič nechal svého kolegu v Doncasteru s tím, že na

zpáteční cestě do skladu v Aberdeenu ho vyzvedne. Ve

tři hodiny ráno řidič zajel k motorestu, otevřenému celou

noc pro dálkový provoz. Dal si kávu a párky. Z

nákladního auta nebyl pryč déle než čtvrt hodiny. Na

202

parkoviště neustále přijížděla nebo z něho odjížděla auta,

proto nezaslechl, že někdo startuje jeho nákladní auto.

Když vyšel ven, auto bylo pryč. Neměl ponětí, jestli

odjelo na sever nebo na jih. Zatelefonoval proto policii

do Granthamu i do Stamfordu. Ti oba konce sektoru

zablokovali v době, kdy auto muselo být ještě na silnici.

Co myslíte, že se stalo?“

„Auto nedojelo ani do Granthamu ani do

Stamfordu.“

„Jste velmi pohotový,“ zabručel pochvalně Gaskin.

„Takže někde v tomto úseku silnice auto muselo

odbočit.“

„Samozřejmě.“

„Proč samozřejmě.“

„Ten zloděj si přece určitě domyslel, co řidič udělá,

až zjistí, že auto zmizelo, takže pokud to nebyl vyložený

hlupák, dal si zatracený pozor a zdaleka se vyhnul těmto

dvěma městům, kde na něho policie čekala.“

„O. K. Takže odbočil. Otázkou ovšem je, kterou

cestou jel, zda na východ nebo na západ. Pokud to

nevíme, představuje to příliš velký prostor k pátrání.

Vedlejší cesty vedou na obě strany.“

„Na východě je Lincolnshire, na západě Rutland a

Leicestershire.“

„No právě. Tady jsme zůstali v koncích. Policisté

během jedné hodiny projeli na motorkách obě oblasti, po

nákladním autě nenašli ani jedinou stopu. Napadá vám

něco?“

„Napadá mi, že zloděj, který to nákladní auto

čmajznul, má dost rozumu na to, aby nezůstával na

silnici. Takže svůj úlovek někde zahrabal.“

203

„Nemluvte nesmysly. Nemůže přece zahrabat

desetitunové nákladní auto, vrchovatě naložené pytli s

bramborami.“

Biggles se usmál. „Nemyslel jsem to doslova,

Řekněme raději, že s ním zajel do skrýše. Jestli to udělal,

určitě o ní věděl předtím, než ten náklaďák štípnul, a

dovolil bych si tvrdit, že existence dobrého úkrytu by

mohla souviset s polohou motorestu, kde mělo být auto

ukradeno. Tím chci říci, že krádež byla uskutečněna ne

příliš daleko od skrýše.“

„V tom byste mohl mít pravdu,“ připustil Gaskin.

„Ovšem, ať je tomu jakkoliv, nákladní auto nebylo zatím

nalezeno.“

„Mám zato, že tyto krádeže nejsou dílem jednoho

člověka.“

„Ne. Je to práce gangu. Nejméně dvou nebo tří lidí.“

„Myslíte, že vaši motorizovaní policisté mají naději

ten náklaďák nalézt, když jen tak silnice projíždějí?“

„Co jiného mohou dělat? Přes zoraná pole

neprojedou ani s auty ani s motorkami. A při tak velkém

dopravním ruchu nemá smysl pokoušet se hledat na

silnici nějaké stopy. K tomuto účelu je povrch silnic

příliš tvrdý.“

„Pokud jsem v letadle, nezajímá mne, co je pod

mými koly,“ řekl významně Biggles.

„Chcete tím snad naznačit, že byste se po tom autě

mohl rozhlédnout ze vzduchu?“

„Tím nelze nic pokazit. Jakou barvu má to nákladní

auto?“

„Tmavočervenou, černou plachtu přes náklad. Číslo

XKZ 969. Na kapotě je název společnosti, vlastníci auto

– Long Loco Ltd..“

204

„To je dostačující,“ řekl Biggles. „Vezmu s sebou

několik hochů a porozhlédneme se. Budu s vámi ve

spojení na krátkých vlnách. Můj identifikační volací znak

znáte. Teď už bych sebou měl raději hodit nebo bych

mohl přijít pozdě.“

„Tisíceré díky. Jestli to nákladní auto objevíte, máte

u mne oběd.“

Biggles se zazubil. „Říkáte to tak, jako kdybyste

nečekal, že ho najdu.“

„Také že nečekám.“

„Raději neutrácejte všechny své peníze a svému

radistovi řekněte, aby měl našpicované uši a čekal na mé

zavolání.“ Biggles vyšel a rázným krokem zamířil do své

kanceláře.

„Má v tomto krásném odpoledni někdo chuť na

krátký výlet?“

„Tak o co jde, kamaráde,“ zeptal se Bertie, skládající

knihu s novinovými výstřižky, na níž pracoval.

„Naším úkolem je nalézt ztracený náklad brambor.“

„To si děláš psinu?“

„Ne.“

„Kdo ty zemáky ztratil a kde?“

„Ztratily se i s nákladním autem, které je mělo po

silnici Great North Road přepravit do Londýna.“

„Jak chceš najit nákladní auto mezi několika tisíci

aut, uhánějících oběma směry po silnici?“ uštěpačně řekl

Algy.

„Jestli to vidíš takto pesimisticky, pak zůstaneš tady

a budeš udržovat naše oddělení v chodu,“ odpověděl

Biggles. „Zavolej operační sál a řekni jim, aby vytáhli

Austera, doplnili nádrže a zahřáli motor. Bertie, Gingere,

seberte si čepice, jdeme na věc. Je to naléhavé.“

205

„Proč takový povyk kvůli několika zemákům?“

zeptal se Algy.

Během pěti minut bylo auto Letecké policie na cestě

k letišti. V průběhu jízdy Biggles informoval Gingera a

Bertieho o tom, co se stalo a co má v úmyslu udělat.

„Silnice musíme brát v úvahu,“ řekl. „Jenže jestli to

nákladní auto je někde na silnici, nemáme naději ho

odhalit. Nemyslím si však, že tam je nebo že by tam

mohlo být nalezeno. Ne, bylo někam zastrčeno a

počítám, že je někde ve volné přírodě. Celou oblast v

okruhu čtyřiceti nebo padesáti mil od místa, kde zmizelo,

si rozdělíme na čtvrtiny a budeme se dívat po všem, co

by mohlo připomínat černou plachtu.“

„Co když je zamaskováno?“ zeptal se Ginger.

„V tom případě by bylo zamaskováno jenom po

stranách proti pozorovatelům na úrovni země,“ sebejistě

prohlásil Biggles. „Nevěřím, že by ti lumpové

předpokládali pátrání po nákladu brambor letadlem.

Zatím se to ještě nikdy nestalo. A právě v tom se šeredně

zmýlí.“

„Myslíš, že jsou pořád u nákladního auta?“ zeptal se

Ginger.

„To

nevím.

Pravděpodobně

ne.

Mnohem

pravděpodobnější je, že po zaparkování nákladního auta

se ztratili z dohledu a neukáží se dřív, než policejní

pátrání vyšumí do ztracena. Tak si to aspoň myslím.

Nemluvě o tom, že po zjištění, jaký náklad to auto vezlo,

jim bude možná chvíli trvat, než najdou příslušné

odbytiště. Pochybuji, že by ukradli právě toto nákladní

auto, kdyby věděli, že veze jenom brambory. Jdou

nejraději po nejžádanějším zboží, jako jsou cigarety,

206

whisky a podobné věci. Teď, když získali brambory,

pokusí se je prodat.“

Přijeli na letiště, připravený Auster čekal. Ginger

vytáhl příslušnou mapu, posadil se vedle Bigglese a

rozložil si ji na kolenou. Bertie si sedl za ně, připraven

pozorně sledovat dění na zemi.

Biggles odstartoval a namířil k silnici Great North

Road, přeplněné uhánějícími auty všeho druhu. Přeletěl ji

jižně od Hatfieldu a namířil ke Stamfordu.

„Tak fajn,“ řekl. „Tady začneme. Nejdříve poletíme

nad východní části. Krajina je tam víc otevřená, mohlo

by to tam být snadnější.“

Pak začal nudný let, tak dobře známý pilotům,

zajišťujícím letecké mapování a fotografování. Stále jen

tam a zpátky, tam a zpátky v rovnoběžném směru. Let už

pokračoval hodinu, výsledkem však bylo jen několik

falešných poplachů; když Biggles slétl níž, předměty se

ukázaly být zemědělskými vozidly.

„Tak to teď zkusíme na druhé straně silnice,“ vesele

řekl Biggles.

„Tady na této straně je z hlavní silnice více

odboček,“ poznamenal Ginger.

„Je tady také víc porostu; lesy a tak,“ dodal Bertie.

Pak už jen následoval stejný postup, stále jen tam a

zpátky, tam a zpátky, stále dokola, s občasnou nízkou

zatáčkou nad lesem nebo nad tratí.

Byli právě nad lesní cestou, která v ostrém úhlu

odbočovala z polní cesty, když Ginger vykřikl: „Tady je

něco. Vrať se zpátky nad místo, na nímž jsme letěli teď.“

Biggles vyhověl. „Myslíš, žes tam něco zahlédl?“

„Stranou od té cesty je štěrkový lom. Něco černého

jsem tam zahlédl. Tamhle to je!“

207

„Už to vidím,“ řekl Biggles, stáhl škrtící klapku a

začal klesat.

„Třeba to je jenom další traktor,“ poznamenal

Bertie.

„Na to je příliš velký,“ namítl Biggles. „Nevidím

tam nikde poblíž žádný pohyb. Raději přistaneme a

podíváme se na to zblízka.“

„Právě před tebou je pole.“

„Vidím ho.“ Biggles pak v několika esovitých

zatáčkách ztratil výšku, přistál a zastavil tak blízko

štěrkového lomu, jak to pole dovolovalo. Vystoupili a

několik posledních yardů šli pěšky. Došli k okraji lomu,

k nejvzdálenější straně, kde stromy vrhaly stíny na hustě

zarostlou odbočku do lomu z polní cesty. Ze stavu cesty

bylo jasné, že už delší dobu není v běžném používání.

„To je určitě nějaké nákladní auto,“ řekl Biggles. „I

s nákladem. Pojďme dolů.“

Po svahu sešli do lomu. Dříve, než došli k

nákladnímu autu, viděli, že je to přesně to, které hledají.

Název firmy na kapotě a poznávací značka auta to

potvrzovaly. Nikdo nebyl v dohledu. Lano přitahující

nepromokavou plachtu bylo odvázané, náklad však byl

nedotčen.

„To Gaskina dorazí,“ řekl na plné kolo se šklebící

Biggles. „Měl jsem dojem, že mě vůbec nebere vážně.

Myslel jsem si, že to sice za pokus stojí, ale nic bych na

to nevsadil.“

208

... Biggles v několika esovitých zatáčkách ztratil výšku ...

209

„Co teď?“ zeptal se Ginger.

„Uvědomíme Gaskina, že nákladní auto je tady.

Neměli bychom ho však pouštět z dohledu, aby

nezmizelo dřív, než sem Gaskin dorazí. Navrhuji tento

postup. Já tady zůstanu s Gingerem a ty, Bertie, odletíš s

letadlem domů. Až budeš ve vzduchu, zavolej Scotland

Yard a nech si přepojit Gaskina. Řekni mu, ať sem co

nejrychleji přijede. Nemám nejmenší chuť se tady

poflakovat celou noc.“

„Hoši, mějte se.“ Bertie odešel a brzy bylo slyšet,

jak vzlétá.

Biggles a Ginger si nedaleko nákladního auta

vyhledali v křoví místo k sezení, udělali si pohodlí, jak to

okolnosti dovolovaly a připravili se na dlouhé čekání.

Biggles si zapálil cigaretu.

Den se vlekl. Po polní cestě občas projelo osobní

auto a jednou šel kolem ovčák s několika ovcemi; do

štěrkového lomu však nepřišel nikdo. Ginger sledoval

hodiny. Pět hodin. Šest. „Jestli sem Gaskin nedorazí před

setměním, bude situace zřejmě mnohem obtížnější,“ řekl

netrpělivě.

„Poskytni mu čas. Není to nijak blízko. Slyším

přijíždět auto. Zpomaluje. Zůstalo stát. To by mohl být

on.“

Jak se za chvíli ukázalo, tentokrát se Biggles mýlil.

Objevil se nedbale oblečený mladý muž a opatrně došel k

místu, kde nákladní auto vjelo do lomu. Prohlédl si okolí,

pak se obrátil a zvolal: „O. K. Pojeď dál.“

Na jedničku jedoucí osobní auto sjelo z cesty do

lomu. Vystoupili dva muži. Jeden nesl náhradní

210

poznávací značky, druhý hrnec s barvou, jak se ukázalo,

tmavě zelenou, a několik štětců.

„Seď tiše,“ nabádal Biggles šeptem Gingera. „Tak

takhle se to dělá. Za půl hodiny to auto nebude k

poznání.“

„Za půl hodiny bude tma,“ poznamenal Ginger.

„Raději bych ještě počkal. Nechtěl bych nic

uspěchat a dostat se do pěstního souboje s těmi třemi

ostrými hochy, kteří mají v kapsách určitě zabijáky.“

Biggles a Ginger pozorovali tři muže, kteří se dali

do práce; novou barvu na nákladní auto však plácali tak

rychle, že nátěr nebyl dobrý. Nakonec, to už se začalo

šeřit, jeden z nich hrnec s barvou odhodil a druhý si šel

sednout na místo řidiče.

„Mají v úmyslu odjet,“ řekl Ginger. „Poslouchej!“

„To by měl být Gaskin. Určitě hledá cestu do lomu,“

řekl Biggles. „Já to risknu. Gingere, běž k cestě a naveď

ho správně, kdyby jel jinam. Tady se toho zatím ujmu

sám. Drž se těsně u křoví, snad se ti podaří odejít, aniž by

tě někdo z nich zahlédl.“

S tím Ginger rád souhlasil, protože muži u

nákladního auta zatím nejevili známky neklidu. Biggles

vstal a vykročil k mužům u nákladního auta. Prakticky

byl už vedle nich, když si ho konečně všimli. V momentě

ztuhli a agresivně na něho třeštili oči.

„To je vaše nákladní auto?“ věcně se zeptal Biggles.

Po krátké odmlce jeden z mužů odpověděl: „Ano.“

„To jste si vybrali podivné místo k jeho

přemalování.“

„Co je vám do toho,“ vybafl jeden z mužů.

„Toto je soukromý pozemek,“ sdělil jim Biggles.

„No, a co? My už jsme stejně na odchodu.“

211

Biggles zavrtěl hlavou. „Odejdete, jenže ne tam,

kam si myslíte.“

„O čem to tady mluvíte?“

„Jsem policejní důstojník a vy jste zatčeni za krádež

tohoto nákladního auta, protože jste jeho majitele

nepožádali o dovolení si ho vzít,“ chladnokrevně jim

sdělil Biggles.

Asi pět vteřin se nikdo ani nepohnul. Pak se scéna

dramaticky změnila. Jeden z mužů vytáhl krátkou

olověnou trubku, vzápětí druhý vydechl nahlas: „Bacha!

Policajti!“ a rychle se chtěl vzdálit, jenže Biggles mu

nastavil nohu a muž se těžce svalil na zem.

Biggles se pak musel věnovat druhým dvěma

mužům, kteří se snažili doběhnout k osobnímu autu.

Pak najednou bylo po všem. Z šera se zhmotnily

tmavé postavy. Ozvalo se několik tupých úderů, zvuky

rvačky, těžké oddechování, pak už jen klid a ticho.

„Hezká práce, Bigglesworthe,“ ozval se hlas

inspektora Gaskina. „To vám tedy v tomto případě

opravdu musím uznat.“

„Půjdete-li poblíž nákladního auta, dejte pozor na

šaty,“ odvětil Biggles. „Právě dostalo nový nátěr.“

„Tak takhle se to dělá?“ Gaskin vydal rozkaz a

zloději nákladního auta odpochodovali do policejního

vozu.

„Tohle je auto, v němž ti chlapi přijeli?“ pokračoval

Gaskin, přistoupil k autu a podíval se na tabulku s

poznávacím číslem.

„Je to ono.“

„Dnes dopoledne bylo štípnuto v Hendonu. Bude

třeba ho odvézt.“

212

„Tak to je výborné,“ ozval se Biggles. „Právě jsem

si dělal starost, jak se dostanu domů. Pojedu s tím autem

za vámi. Nu, a zítra máme schůzku u oběda – pamatujete

se ještě?“

„Vy mi určitě nedovolíte, abych na to zapomněl,“

smutně řekl Gaskin.

213

William Earl Johns

BIGGLES SE VYZNAMENÁVÁ

Z anglického originálu Biggles Presses On

přeložil Jiří Hora

Obálku zpracoval s využitím

motivu Zdeňka Buriana Josef Pinkava

Ilustroval Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Riopress Praha,

jako svoji 136. publikaci

První vydání

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Vytiskla ČTK – Repro Brandýs n. Labem

Doporučená prodejní cena 99,– Kč

ISBN 80-86221-03-2

214