W. E. JOHNS

BIGGLESŮV ÚHLAVNÍ NEPŘÍTEL

T & M

PRAHA

1998

© W. E. Johns, 1958

Jacket Illustration Zdeněk Burian, Petr Barč

© Zdeněk Burian – dědicové, 1998

© Petr Barč, 1998

Illustrations © Milan Fibiger, 1998

Translation © Pavel Kaas, 1998

ISBN 80 – 85773 – 92 –9

KAPITOLA PRVNÍ

NEČEKANÝ HOST INFORMUJE

V rádiu právě vysílali zprávy o šesté, když Biggles

vešel do dveří bytu, který sdílel se svými podřízenými

piloty. Přišel jako poslední. Ginger, sedící nejblíž u

rádiového přijímače, si všiml jeho příchodu a vypnul

přístroj.

„Vítáme tě,“ pozdravil velitele tónem prozrazujícím

překvapení. „Jsi zpátky dřív, než jsme čekali.“

4

„Záleží na tom?“ zeptal se Biggles nevzrušeně, a

zapadl do křesla.

„Ani ne. Jenomže jsi říkal, že zůstaneš v kanceláři,

dokud brigádní generál…“

„Pamatuji si to,“ přerušil ho Biggles. „Telefonoval

mi, že se hned tak nevrátí, a protože věc, o které jsem s

ním chtěl mluvit tolik nespěchá, šel jsem raději domů.

Stalo se něco?“

„Nic zvláštního. Jen sem před pár minutami volal

nějaký chlapík. Sháněl tě. Sdělil jsem mu, že se nevrátíš

před sedmou a on řekl, že se tady zastaví.“

„Víš přece, že nechci, aby sem za mnou někdo

chodil.“

„Jistě. Zval jsem ho na zítra do Scotland Yardu, ale

tvrdil, že má důvod, proč zrovna tam nechce jít.“

„Představil se?“

„Ano. Nějaký Fritz Lowenhardt. Říká ti to něco?“

„Vůbec nic až na to, že to jméno až příliš připomíná

Německo. Ostatně – za chvíli se dozvíme víc. Zavolej

domovníkovi, a pověz mu, aby až ten člověk přijde, ať ho

přivede nahoru.“

Ginger uposlechl.

„Chceš šálek čaje?“ zeptal se, když položil

sluchátko.

„Ne, díky. Jeden jsem si dal cestou domů.“ Biggles

rozevřel večerník, a pohodlně se opřel, aby se dal do

čtení.

„Máš představu, jak ten Lowenhardt sehnal tuhle

naši soukromou adresu?“ zeptal se Algy. „V telefonním

seznamu není a když ho neznáš, nemůže ji mít ani od

tebe.“

5

„Pak mu ji dal někdo jiný. Netuším kdo. Mluví

anglicky?“

„Docela dobře, ačkoli má trochu tvrdý přízvuk,“

odpověděl zrzek. „Podle hlasu bych soudil, že je hodně

mladý.“

„Uvidíme,“ řekl Biggles a zahloubal se do novin.

Krátce po sedmé hodině zaklepal domovník a pak se

ve dveřích objevil ohlášený návštěvník. Zastavil se na

prahu a přelétl očima po přítomných. Ginger měl pocit,

že v jeho pohledu se jeví značný respekt, či dokonce

strach.

Gingerův odhad, že je navštíví mladý člověk, byl

vcelku správný. Pokud se zrzek mýlil, pak jen v tom, že

hoch byl ještě mladší, než očekával. Viděl vysokého,

štíhlého mladíka světlých vlasů a jasně modrých očí.

Bylo mu sotva osmnáct a měl ostře řezanou tvář, jejíž

bledost nesvědčila o mládencově dobré pohodě.

„Posaďte se, pane Lowenhardte,“ vyzval ho Biggles

a pokynul k volnému křeslu. „Jmenuji se Bigglesworth a

slyšel jsem, že mě hledáte. Mluvíte anglicky?“

„Moc dobře ne,“ zněla odpověď, na níž byl patrný

cizí přízvuk návštěvníka.

„S tím si nelamte hlavu, mladý muži,“ usmál se

Biggles. „Pokud vám angličtina dělá potíže, mluvte

klidně německy. Domluvíme se. Odkud k nám

přicházíte?“

„Z Německa, pane.“

„Z východního, nebo západního?“

„Z Východního Berlína.“

„Hleďme,“ řekl Biggles a po jeho tváři přelétl stín.

„Pročpak jste mne vyhledal?“

„Nesu vám zprávu.“

6

„Od koho?“

„Od mého strýce.“

Biggles se zatvářil zmateně. „Znám ho?“

„Ano.“

„Kdo je váš strýc? Odkud ho mohu znát?“

„Setkali jste se prý mnohokrát,“ řekl váhavě mladík.

„Můj strýc je hauptmann Erich von Stalhein.“

Nestávalo se často, aby byli Bigglesovi přátelé

svědky toho, jak jejich velitel ztrácí půdu pod nohama.

Nyní k té vzácné chvíli došlo.

Biggles byl schopen pokračovat až po krátké

odmlce, během které se obrátil k ostatním s užaslým

výrazem.

„Co je to za zprávu?“ řekl hluše.

„Mám vám vyřídit, abyste byl mimořádně opatrný,

protože se proti vám chystá spiknutí. Chtějí vás

zavraždit.“ Hostitel návštěvníka chvíli mlčky pozoroval.

„Tohle mi vážně vzkazuje váš strýc?“ vylirkl pak.

„Ano. Byla nařízena vaše likvidace.“

„Kdo ji nařídil?“

„Zvláštní výbor tajné policie.“

„Ale to jsou přece lidé, pro které váš strýc pracuje,“

namítl ohromený hostitel a v jeho slovech zaznělo

podezření.

„Pracoval pro ně,“ řekl mladík, „ale už to neplatí.“

„Hmm,“ zavrčel Biggles. „Dejme tomu. Teď mi ale

vysvětlete, proč strýček poslal vás? Jestliže má takovou

starost o můj život, proč nepřišel sám?“

„Nebylo to možné.“

„Pročpak?“

„Je ve vězení.“

„Vy mě ohromujete. Na jak dlouho?“

7

„Odsoudili ho k doživotnímu žaláři. Asi ho už nikdy

neuvidím a vy také ne. Nebude dlouho živ. Snad víte, jak

na Východě končí lidé, kteří šlápnou vedle, nebo si to o

nich někdo myslí. Strana je považuje za nebezpečné a

hledí se jich zbavit. Ve vězeních se s tím počítá.“

Bertie se nadechl k protestu, ale Biggles ho umlčel

pokynem ruky. „Víte, jak k tomu došlo?“ obrátil se na

mladého Němce.

„Něco o tom vím.“

„Tak mi to vysvětlete,“ navrhl s pohledem upřeným

do chlapcova obličeje. „Mimochodem, kolik je vám let?“

„Sedmnáct.“

„Žil jste se strýcem?“

„Žiji s matkou, jeho mladší sestrou. Ale od doby,

kdy zemřel můj otec, strýček Erich u nás často pobýval.

Byl u nás i ve chvíli, kdy došlo k téhle pohromě.“

„Vy víte, čím se zde zabývám?“

„Samozřejmě. Strýček mi o vás často vyprávěl.

Právě kvůli vám dopadl tak špatně, ale nedává vám

žádnou vinu.“

„A kde tedy je?“

8

9

„Jeho případ převzali Sověti. Je ve vězení pro

politické vězně na ostrově Sachalinu. Leží ještě

východněji než Sibiř. To místo má pověst nejstrašnější

věznice na světě. Ti kdo se tam dostanou, umírají velmi

brzy.“

„A vy tvrdíte, že ho tam poslali kvůli mně?“

„Myslím si to.“

„Jak jste na to přišel?“

„Byl jste hlavní příčinou jeho selhání.“

„Kdyby se věci vyvíjely jenom trochu jinak, byl by

on příčinou mého neúspěchu,“ řekl Biggles. „Pokud si

zvolil spolupráci s lidmi na druhé straně železné opony,

je to jen jeho věc. Věděl, pro koho pracuje. Za to nenesu

odpovědnost. Co vás vůbec drželo v ruské zóně Berlína?“

„Snad si nemyslíte, že se nám tam líbí?“

„Není důležité, co si myslím. Proč tam zůstáváte?“

„Vždycky to přece byl náš domov, pane. Pokud

bychom odešli – a není jisté, že by se nám to podařilo –

znamenalo by to opustit všechno, co nám tam patří. Přišli

bychom do západní Evropy jen s tím, co máme na sobě.

Mnohokrát jsme o tom mluvili, ale moje matka už není

nejmladší a bylo by pro ní těžké loučit se s místem, kde

žila s mým otcem.“

„To chápu.“

„Lidé, kteří žijí ve svobodné zemi, si asi nedokáží

představit, jak se tam žije.“

„Někteří z nás o tom mají dost přesnou představu,“

řekl Biggles. „Ale abychom se vrátili k vašemu strýci.

Doufám, že neočekáváte, že si budu zoufat nad osudem

muže, který byl vždy nepřítelem mé vlasti?“

„Vy jste byl zrovna tak nepřítelem jeho země.“

10

„Tak to není, mladý muži. Platilo to, dokud zuřila

válka, ale ani tehdy v tom nebylo nic osobního. Teď je

dávno po válce, a my byli připraveni zakopat válečnou

sekeru. Váš strýc nikoli. Nechal se unést svou nenávistí

natolik, že nebyl schopen myslet na nic jiného, než jak

nás poškodit.“

„Netrvalo to dlouho.“

„Myslíte?“ pokrčil rameny Biggles. „O tom nevím.

Ale nemá smysl mařit čas touhle debatou. Pokračujte. Jak

se to vyvíjelo dál?“

„Strýc už delší dobu věděl, že kvůli svým

neúspěchům ztratil důvěru nadřízených. Všechno

vyvrcholilo, když se mu nepodařilo získat nazpět

dokumenty, které s sebou vzal Hitlerův zpravodajský

důstojník Wolff na Jamajku, kde se vydával za norského

občana jménem Hagen.“

„Ale. I o tom vám vyprávěl?“

„Ano. Když se vrátil do Německa, dostal ostrou

důtku. Pak někdo nahlédl do jeho záznamů a zjistil tam,

že neuspěl již několikrát. Příčina byla vždy stejná.“

„Jaká to byla?“

„Bigglesworth. Vždy stejné jméno!“

„Pokračujte.“

„Jeho nadřízení došli k závěru, že hrál na obě strany,

a že vám předával informace.“

„Jeminkote,“ ozval se Bertie. „Paranoidní nápad!“

Návštěvník přešel jeho slova bez poznámky.

„Strýce tehdy zatkli a obvinili z velezrady,“

pokračoval. „Mohl dokonce zatčení uniknout, protože se

našel přítel, který ho na chystanou akci upozornil. To

ještě měl několik vysoce postavených přátel. Jeden z nich

ho vyhledal den předtím, než pro něj přišli, a varoval ho,

11

že má nejvyšší čas opustit zemi. Strýc však odmítl. Řekl,

že bude čelit obvinění, ačkoli výsledek byl předem jasný.

Zatkli ho, postavili před soud a ten ho shledal vinným.

Než však vynesli rozsudek, nabídli mu možnost

záchrany. Mohl se vykoupit tím, že vás odstraní. Měl

odjet do Anglie a zabít vás na důkaz své spolehlivosti.

Odmítl se slovy, že je voják, a ne vrah. Dali mu na

rozmyšlenou čtyřiadvacet hodin. Přišel k nám, předal mi

nějaké peníze a vaši adresu. Požádal mne, abych jel do

Londýna a varoval vás.“

„Myslíte, že ho nesledovali?“ zvedl Biggles obočí.

„Ale mnohem víc mě překvapuje, že nechali odjet vás.“

„Nevím, zda ho sledovali. Já jsem pochopitelně

zmizel z domu bez zavazadel. Přijel jsem tak, jak mne

vidíte. Vyšel jsem si nalehko, jako bych šel na

procházku. Podařilo se mi dostat se na nádraží a

nasednout do prvního vlaku. Moje cesta přes hranice – to

by byla dlouhá historie.“

„Vaše matka to schválila?“

„Nic nenamítala.“

„Jste si naprosto jist, že vás nesledovali?“

„To nejsem. V mé zemi člověk nikdy neví, jestli se

mu někdo nepověsí na paty.“

„Chceš toho od něj příliš mnoho,“ vmísil se do

rozhovoru Algy. „Je strašně mladý.“

„To vidím, ale tvou ochranu nepotřebuje,“ řekl

Biggles a otočil se zpět k mladíkovi. „Nebude vás někdo

pohřešovat?“

„Možná.“

„A teď když jste splnil svůj úkol, jak se chcete vrátit

zpět do Berlína k matce?“

12

„To zatím nevím, ale až přijde čas, nějakou cestu si

najdu.“

„Nebylo rozhodnutí zabít Biggleswortha spíš

nějakým náhlým zkratem? Nadřízení vašeho strýce

museli o mé práci v britských službách vědět již řadu

let.“

„Strýček měl pocit, jakoby bylo ve vzduchu nějaké

nové tažení proti západním zemím, a kvůli němu měli

jeho představení pocit, že bude lepší, pokud vás dají

odklidit někam, kde už nebudete dělat potíže. Zdá se, že

se to rozhodnutí vztahovalo i na něj. Snad toho věděl

příliš mnoho, a proto si usmysleli, že se ho zbaví.“

„Jsem vám skutečně zavázán za tuto informaci,“

pronesl Biggles vážně. „Také vám chci říci, že mne mrzí,

když slyším, jak tragicky dopadl váš strýc. Je mi to

skutečně líto. Často jsem ho varoval, že špatně skončí,

pokud nepřestane spolupracovat s bezohlednou bandou,

která teď ovládá polovinu vaší země, a nebylo to proto,

že bych ho chtěl získat pro spolupráci s námi.“

„On byl vždycky velice hrdý.“

„Neříkejte, mladíku,“ zahučel Algy.

Biggles se opět pozorně zahleděl do návštěvníkovy

tváře. „Vy máte svého strýce hodně rád, že?“

„Ano. Byl ke mně a k mé matce vždycky velmi

laskavý. Obdivoval jsem ho i proto, že byl tak statečným

vojákem.“

„Řekněte mi, jestli jste měl ještě další důvod mne

navštívit, kromě toho abyste mě varoval před

nebezpečím, které mi hrozí,“ zeptal se Biggles. „Ale

upřímně!“ dodal.

Chlapec zaváhal.

„Klidně povídejte. Tady jste v bezpečí.“

13

„Napadlo mě, že byste mu mohl pomoci.“

„Jak to myslíte?“ zatvářil se Biggles zmateně.

„Pomoci komu?“

„Mému strýci přece.“

„Jak?“

„Když jsem si vzpomněl, jak obdivoval vaše

schopnosti, kvůli kterým nakonec upadl v nemilost,

napadlo mě, že byste snad mohl dokázat…“

„Copak?“

„Něco pro něj udělat.“

„Co bych pro něj právě já mohl udělat?“

„Mohl byste mu dopomoci k útěku.“

Biggles si narovnal záda a vytřeštil na mladíka oči.

„To myslíte vážně?“

„Proč ne, pane?“

„Vy jste asi zapomněl na to, že právě váš strýc byl

zapřísáhlým nepřítelem mé země?“

„Nezapomněl.“

„A přesto tu teď dokážete navrhovat, abych riskoval

život kvůli tomu, aby von Stalhein mohl dál vést svoji

soukromou válku proti Británii?“

„To už neudělá.“

„Jak to víte? Copak vy můžete mluvit za něj?“

„Mohu. Jeho názory se v poslední době dost

změnily. Částečně na to měl vliv kontakt s vámi, ale

velmi na něj zapůsobilo i to, co viděl při nedávném

povstání v Maďarsku. To mu otevřelo oči. Vážně. Je

možné, že ho tajná policie z těch názorových změn

podezírala. Pokud ho teď zachráníte, zasadíte ránu

skutečným nepřátelům své země.“

„Chlapče, chlapče,“ řekl pochybovačně Biggles. „O

tom nejsem ani trochu přesvědčen.“

14

„Mohl by vám poskytnout informace, nad kterými

by zaplesala vaše zpravodajská služba.“

„Svádíte mne jak Mata Hari,“ usmál se Biggles, ale

pak zavrtěl hlavou. „Ani takový argument mne

nepřesvědčí. Nejsem všemohoucí anděl, který mávne

perutí, a zachrání někoho od pekelného ohně. Odpusťte

mladíku, ale chybí mi i pohnutky. Z našeho hlediska je

lepší, když váš strýc sedí tam, kam ho posadili.“

„Ale

nebýt

výstrahy,

kterou

vám

mým

prostřednictvím tlumočil, mohl jste přijít o život.“

„O ten jednou přijdu tak jako tak. Kromě toho, máte

vy vůbec představu, jak bych se mohl dostat na Sachalin?

Ne. Je mi líto, Herr Lowenhardt, ale v této věci pro vás

nemohu nic udělat. Váš strýc si svoji cestu zvolil sám, a

jestliže ho zavedla za ostnatý drát, může za to poděkovat

jen sám sobě. A kromě toho, když beru v úvahu, odkud

přicházíte, jak vám mám věřit, že mluvíte pravdu? Jak

mohu vědět, že na mne právě nechystáte léčku, před

kterou, jak tvrdíte, jste mne přišel varovat?“

Fritz Lowenhardt vstal a napřímil se. Jeho tvář lehce

zrudla. „Pokud uvažujete takto, majore Bigglesworthe,

pak nemám, o čem bych s vámi dál mluvil,“ řekl

škrobeně.

„Nechovejte se jako bych vás urazil, Herr

Lowenhardt. Uvažuji tak, protože nejsem hlupák a

blázen. Já přece musím zvážit i tyto možnosti,

nemyslíte?“

„To chápu.“

„To mne těší. Mohu vám nabídnout malé

občerstvení?“

„Ne, děkuji vám. Úkol jsem splnil. Teď, pokud

nebudete nic namítat, se vrátím zpět.“

15

„Prosím,“ řekl Biggles. „Smím se zeptat, kde jste se

v Londýně ubytoval? Zajímá mě to pro případ, že bych se

potřeboval s vámi spojit.“

„Mám pronajatý pokoj v hotelu Brimsdale. Je to

poblíž Viktoriina nádraží.“

„Díky.“ Biggles se obrátil ke Gingerovi. „Můžeš

pana Lowenhardta doprovodit?“

„Ovšem.“

Ginger dovedl mladého Němce ke vchodovým

dveřím a vrátil se právě včas, aby mohl slyšet, co si myslí

Algy o návrhu, který tu mladík před chvílí přednesl.

„Byla by to práce pro pěkně silné nervy,“ prohlásil.

„Takový trochu zdráhavý pokus o sebevraždu.“

„S tím se dá souhlasit,“ usmál se Biggles. „Když

však shrnu všechny okolnosti, musím uznat, že hochův

požadavek není zase tak nepřiměřený. Uvědomte si, jak

je mladý a nezkušený. Už sama jeho cesta do Anglie, je

hrdinstvím. Vyrostl v zemi, odkud není snadné

odcestovat a on podstoupil velké riziko, jen aby mne

varoval před útokem, který si jistě nevymyslel.“

„Rozumím ti a smekám před tím rytířem,“ řekl

Bertie. „Ale co s tím můžeme dělat my?“

„Ano,“ zamyslel se Biggles. „Co my s tím?“

„Tebe už něco napadlo?“

„Zatím jen to, že budu opatrný. Nebude to ostatně

poprvé, kdy mi někdo jde po krku. Kdybych ale požádal

o policejní ochranu, bylo by to trochu směšné,

nemyslíte?“

Usmál se a zapálil si cigaretu.

„Myslíš jen na sebe,“ řekl Ginger. „Nemusel jsi toho

chlapce tak odbýt.“

16

„Nemusel. Takže ty radíš vzít zubní pastu a kartáček

a vyrazit na Sachalin?“

„To zrovna ne, ale čekal bych od tebe víc pochopení.

Mám dojem, že ses už rozhodl. Ruce pryč od Sachalinu.“

„Tvůj dojem je správný,“ odpověděl pevně Biggles.

„To nejlepší, co můžeme ve věci udělat, je zapomenout

na ni.“

„Myslíš, že stačí být trochu opatrný?“ ozval se

Bertie. „Neměl bys ignorovat ohrožení života, starouši.

To absolutně ne!“

„Neřekl jsem, že to budu ignorovat. Co ale mám

podle tebe dělat, abych předešel útoku? Mám zalézt pod

stůl? Odstěhovat se někam na venkov? Mám snad nosit

neprůstřelnou vestu jako nějaký vystrašený diktátor? Na

to zapomeň. Budu mít oči otevřené, a budu se vyhýbat

tmavým zákoutím. To je všechno.“

„Víš něco bližšího o tom strašlivém konci světa,

kam schovali našeho kamarádíčka Ericha?“ otázal se

Bertie. „Já nikdy v zeměpise nevynikal a to hrozné jméno

mi docela vypadlo z paměti.“

„Sachalin?“ řekl Biggles. „Taky o něm mnoho

nevím. Je to ostrov na sever od Japonska. Jeho jižní cíp je

tak blízko nejsevernějšímu výběžku japonských ostrovů,

že by se dalo říci, že jde o jejich prodlouženou část.

Ostrov ale patří Rusku, a v carských dobách sloužil jako

trestanecká kolonie s nejhorší pověstí. Nevím sice, co se

tam děje dnes, ale podle toho, co vykládal náš mladý

host, se zdá, že dnešní vládcové Sovětského svazu

pokračují v carské tradici. Rozdíl je jenom v tom, že tam

posílají politické vězně. V encyklopedii se dočteme víc.

Najdi Sachalin, Gingere.“

17

Zrzek přešel ke knihovně, našel příslušný svazek a

zalistoval v něm.

„Sachalin,“ četl pak nahlas. „Ostrov šest set mil

dlouhý, při čemž jeho šířka se pohybuje od šestnácti až

po sto dvacet pět mil. Je oddělen od sibiřské pevniny

Tatarským průlivem, jehož šířka se pohybuje od dvaceti

do osmdesáti mil. Od severu k jihu se ostrovem táhnou

dvě horská úbočí o výšce až pět tisíc stop. Téměř celý

Sachalin je pokryt jedlovými a modřínovými lesy

obývanými losy, vlky, medvědy a dalšími zvířaty, která

se sem stahují v době, kdy je Tatarský průliv zamrzlý.

Podnebí je chladné s nevelkým počtem slunečných dní.

Ve značně primitivních podmínkách zde žijí lovecké a

rybářské kmeny. Hlavní složkou jejich potravy jsou

sušené ryby. Maso velkých krabů, které lidé suší a

rozemílají, tvoří základ jakési mouky, ze které se peče

chléb. V současnosti probíhá na ostrově rozvoj těžby

surovin,

hlavně

ropy,

uhlí

a

minerálů.

K

nejvýznamnějším městům patří Due a Alexandrovsk.“

Ginger zaklapl knihu a vzhlédl. „To je všechno.“

Biggles pomalu přikývl. „Tak daleko od Berlína

poslali von Stalheina. Znám lepší místa, kde by se dalo

skončit. Nebyli jsme sice přátelé, ale takový osud bych

nepřál ani svému nejhoršímu nepříteli.“

„Řekl bych, že mladý Lowenhardt mluvil pravdu…

chci tím říci, že jeho historka nebyla léčkou, která tě

měla dostat tam, kde by tě někteří lidé nejraději viděli,“

prohlásil Bertie.

„Je jisté, že mluvil pravdu,“ řekl Biggles. „Chlapec v

jeho věku mě nedokáže oklamat. Mimo to, co jiného ho

mohlo donutit k takové cestě, než fantastická naděje, že

podniknu kroky k záchraně muže, který byl vždy mým

18

nepřítelem? Nic jiného nedává smysl.“ Biggles sáhl po

cigaretě a pokračoval. „Naše vzájemné soupeření je totiž

letité a od začátku trochu zvláštní. První kolo proběhlo

již před dávnými léty a tehdy chybělo málo a jeden z nás

by to nepřežil. Mohl by vám o tom vyprávět Algy, který

si to pamatuje.“

„Pověz nám to ty,“ navrhl Ginger.

„Moc toho neuslyšíte,“ usmál se Biggles. „Jakýsi

německý agent v Londýně si mne s někým spletl a nabídl

mi spolupráci. Oznámil jsem to zpravodajské službě

ministerstva letectví, a dostal jsem příkaz, abych nabídku

přijal. Dovedlo mne to k nejohavnější práci, jakou jsem

kdy dělal.1 Abych to zkrátil – nakonec jsem se činil jako

agent pracující pro obě strany na německém letišti v

Zabale na Středním východě. Velitelem letiště byl sešlý

starý hlupák, hrabě von Faubourg. Von Stalhein, kdysi

důstojník pravidelné armády, který po vážném zranění

nohy chodil o dvou holích, zastával v jeho štábu

zpravodajskou funkci. Věděl, že jsem špión, ale nemohl

si proti mně nic dovolit, protože podléhal Faubourgovi,

který mi důvěřoval. Snažil se tak úporně získat proti mně

důkazy, že jsem odolával jeho zkouškám jen s největším

sebezapřením a vypětím. Později určitě často litoval toho,

že se tehdy nevykašlal na důkazy, a rovnou mě

nezastřelil. Otevřeně přiznávám, že z jeho osobního

hlediska i vzhledem k zájmu jeho milovaného Německa,

jsem si nezasloužil nic jiného. On to přesto neudělal.“

„Musela v tom být nějaká jeho slabost,“ vložil se do

vyprávění zrzek.

„Ovšem,“ kývl Biggles. „Vystihl jsi to. Jeho slabost

– pokud to tak mohu nazvat – spočívala v tom, že byl

1 Kniha Biggles jde do války vyšla u T & M v roce 1994.

19

pruským vojákem ze staré školy, jemuž výchova a výcvik

vštípily určitý způsob chování, disciplínu a jakési

džentlmenství, kterých se nedokázal zříci. Mám pocit, že

s tím zápasí dodnes a jen jednou došlo k situaci, kdy jsem

o tom zapochyboval. Jako ctitel monarchie neměl také na

druhé straně železné opony co pohledávat, a nejspíš si to

dost často uvědomoval.

Jeho názory a chování se nepochybně odlišovaly od

způsobů nového panstva a to muselo dříve nebo později

vést k tomu, že se jim stane nepohodlným. Tihle lidé se

předsudky nezatěžují. On ano, a bylo tomu tak vždycky.

Věděl jsem to o něm a dokonce jsem mu to řekl. Teď na

svůj styl doplatil. Měl ve zvyku vynořit se nečekaně a

představa, že na mne po tolika létech nenamíří svou

pistoli mi připadá podivná. Chtěl bych vědět, kdo ho

nahradí. Ale jak už jsem řekl, zapomeňme na to.“

20

KAPITOLA DRUHÁ

VRAH ÚTOČÍ DVAKRÁT

Dříve, než se Biggles následujícího rána pustil do

něčeho jiného, zašel do kanceláře brigádního generála

Raymonda, svého nadřízeného, aby ho informoval o

novince, která se k němu večer tak zvláštním způsobem

donesla.

„To jsem vám mohl říci sám,“ prohlásil Raymond a

přisunul k Bigglesovi pouzdro s cigaretami.

„Chcete říci, že jste již věděl o spiknutí, které má za

cíl mě odstranit?“ zeptal se rozhořčeně Biggles.

„Ne, o tom jsem nevěděl,“ poopravil se Raymond.

„Věděl jsem však, že zadrželi a uvěznili von Stalheina.“

„Proč jste mi to neřekl? Musel jste přece vědět, že

by mne to zajímalo.“

„Dozvěděl jsem se to až včera večer jako přísně

tajnou zprávu. Získal jsem ji od jednoho z našich agentů.

Ten chlapík mne natolik zdržel, že jsem se večer už

nevrátil do kanceláře. Dnes ráno bych vám to řekl, ale vy

jste mne předešel. Náhoda je někdy všemocná.“

„Víte také, kam von Stalheina poslali?“

„Ne, ale včas se to dozvím.“

„Mohu vám to prozradit už dnes.“

„Kde tedy je?“ povytáhl Raymond obočí.

„Na Sachalinu.“

„Můj Bože. To je tedy příšerné. Docela ho odepsali.

Odtamtud se ještě nikdo nevrátil. Škoda.“

21

„Jak to myslíte?“

„Myslím, že je škoda, když ho poslali tak daleko.“

„Nerozumím.“

„Kdyby byl na přístupnějším místě, mohli bychom

se s ním spojit prostřednictvím našich agentů. Stalhein by

byl pro nás studnicí informací, a po tom, jak s ním

zacházejí, by mohl být přístupný spolupráci.“

„O tom pochybuji.“

„Každého člověka lze získat. Obvykle jde jen o

cenu.“

„Nebesa,“ řekl Biggles a zamračil se. „Jak se na to

můžete dívat tak chladnokrevně? Kromě toho jsem si jist,

že váš soud pro von Stalheina příliš neplatí. Toho muže

pohánějí jiné pohnutky, nežli peníze.“

Raymond se opřel pohodlněji o opěradlo a propletl

si prsty na rukou. „Můj milý Bigglesworthe, už byste

mohl vědět, že na světě nejsou chladnokrevnější lidé, než

ti, kteří pracují pro tak zvané tajné

služby.

Kontrašpionáž, pokud ji mám nazývat tím ošklivějším

názvem, ani jiná být nemůže. Ale proč to mám říkat

právě vám? Kdo vám poskytl informaci o Stalheinovi?“

„Jistý

mladý

Němec

jménem

Lowenhardt.

Mimochodem, je synovcem von Stalheina.“

Raymond se v křesle napřímil. „Vy jste říkal, že se

jmenuje Lowenhardt?“

„Ovšem. Fritz Lowenhardt.“

„Už jste četl ranní noviny?“

„Ne. Nedostal jsem se k tomu.“

„Pak zřejmě nevíte, že muže jménem Lowenhardt

našli dnes v noci probodnutého.“

„Je mrtev?“

„Ne, ale jeho stav je velmi vážný.“

22

„Kde k tomu došlo?“

„Poblíž Viktoriina nádraží. Zajímalo by mne, jestli

je to ten váš člověk, nebo zda jde o shodu jmen.“

„Jak starý je ten zraněný?“

„Podrobnosti ještě neznám. Zatím mne případ

nezajímal, ale teď seženu inspektora Gaskina. Bude vědět

víc, protože má ten případ na starosti.“

Raymond se natáhl ke sluchátku vnitřního telefonu a

požádal Gaskina, aby přišel do jeho kanceláře. Vzápětí

inspektor vstoupil. Byl oblečen stejně nenápadně jako

obvykle.

„Jde o toho Lowenhardta, jehož našli dnes v noci

probodnutého,“ začal brigádní generál bez jakéhokoliv

úvodu. „Jak je ten muž asi starý?“

„Muž?“ zavrtěl Gaskin hlavou. „Je to hoch. Není mu

ani osmnáct.“

„Jak jste zjistil jeho jméno?“

„Měl u sebe papíry. Fritz Lowenhardt je Němec.“

„Přežije?“ přerušil ho Biggles.

„Doufám. Lékaři říkají, že má naději. Zatím se sice

neprobral z bezvědomí, ale stále ho střeží dva muži, aby

mohli zaznamenat každé slovo, pokud přijde k sobě.

Když jsem tam naposled volal, měl právě za sebou

druhou transfuzi krve.“

„Jak se to stalo?“

„Má bodnou ránu nožem a otřes mozku. Řekl bych,

že ho udeřili zezadu a pak mu vrazili nůž mezi lopatky.

Útočník, nebo útočníci zřejmě hodlali dovést dílo až do

konce. Ten mladík měl možná dost štěstí, protože právě

když se to stalo, vyšla z domu v sousedství jakási žena.

Uviděla, co se děje a začala křičet. Křik přivolal

policistu, jehož tam, shodou šťastných okolností, přivedla

23

běžná pochůzka. Naše smůla je, že on už útočníka

nestačil zadržet.“

„Dokázala ta žena útočníka popsat?“

„Ne. Mezi sloupy veřejného osvětlení byla tma, a

ona viděla jen jeho záda, když prchal. Byla schopna

rozeznat jen to, že šlo o vyššího, robustně stavěného

muže.“

„Zjistili jste, kde se Lowenhardt v Londýně

ubytoval?“ zeptal se Biggles.

„Ještě ne. Řekl bych, že se to nedovíme, dokud

nepřijde k sobě,“ odvětil Gaskin a vylovil z kapsy

dýmku.

„Mohu vám to říci už teď,“ ušklíbl se Biggles.

„Bydlel v hotelu Brimsdale.“

„Jakpak to víte?“ zavrčel Gaskin a přestal si

nacpávat dýmku.

„Včera večer mě ten hoch navštívil. Zaútočili na něj,

když se ode mě vracel do hotelu.“

Gaskin vyvalil oči. „Proč vás vyhledal? Neříkejte

mi, že k vám přišel proto, aby vám sdělil, že po Londýně

běhají vrazi.“

„Asi vás to překvapí, ale právě proto přišel,“ řekl

Biggles a inspektorův úžas vyvolal na jeho tváři

pobavený úsměv. „Stručně řečeno, tenhle mladík k nám

přijel z Východního Berlína, aby mne varoval. Na druhé

straně železné opony se prý pár mužů rozhodlo, že je

nejvyšší čas, abych šel z kola ven. Lowenhardta jsem

viděl prvně v životě. Nevěděl jsem ani, že někdo takový

existuje. Znám však jeho strýce, který ho požádal o

doručení zprávy.“

24

„Strýce…“ zamumlal nevěřícně Gaskin. „Ano, strýc

mi tu chyběl. Podle mého se ale na Lowenhardta někdo

pověsil.“

„S tím souhlasím. Jenže se svým hlídačům na čas

ztratil a našli ho až v Londýně. Asi na něj čekali již před

přistáním letadla, ale nenaskytla se jim příležitost

odstranit ho dřív.“

„Jde o politickou záležitost, Gaskine,“ vložil se do

rozhovoru Raymond. „Měl byste tomu mladíčkovi

poskytnout policejní ochranu. Je velmi pravděpodobné,

že na něj vrazi znovu zaútočí. Je to také asi jediná

možnost, jak vypátrat muže, který se o vraždu pokusil.

Vedl útok zezadu, takže oběť vám s jeho popisem sotva

pomůže.“

„A – co vy?“ podíval se Gaskin na Bigglese.

„Jak to myslíte?“

„Jste další na řadě. Nosíte u sebe zbraň?“

„V Londýně ji obvykle nenosím. Kromě toho mi

pistole v kapse při útoku zezadu moc nepomůže.“

„To máte pravdu,“ přikývl Gaskin. „Dávejte si tedy

pozor a často se ohlížejte. Měl bych si teď pospíšit do

Brimsdale, abych se tam poohlédl po nějaké stopě.“

„Jdu s vámi,“ rozhodl se Biggles.

„Buďte vážně opatrný,“ řekl Raymond, když oba

muži opouštěli kancelář.

„Nechtějte ode mne, abych nosil v zubech zpětné

zrcátko,“ odsekl Biggles.

Když vyšli na chodbu, Gaskin se rozesmál. „Hezká

představa,“ řekl.

„Zaskočím do kanceláře, aby o mně přátelé věděli,“

ušklíbl se Biggles. „Sejdeme se u východu.“

25

Za dalších pět minut je policejní vůz odvážel ulicemi

Londýna k hotelu Brimsdale. V sešeřelé recepci se

Gaskin legitimoval smutnému muži za pultem a oznámil

mu, že jednomu z jejich hostů se stala vážná nehoda.

Sdělil mladíkovo jméno a chtěl vidět jeho pokoj.

Recepční jim odemkl.

Vstoupili a Gaskin rychle přelétl místnost zrakem

zkušeného detektiva. Na lůžku leželo nové pyžamo, na

umyvadle nový kartáček na zuby, pasta a mýdlo. Ručník

byl označen jménem hotelu. Vedle dalších věcí, které

patřily k výbavě pokoje, zde nebylo nic.

„Nepřinesl si vůbec žádná zavazadla?“ zeptal se

žasnoucí Gaskin recepčního.

„Ne. Vysvětloval, že ztratil svůj kufřík cestou do

Londýna. Ze zcela pochopitelných důvodů nevidíme rádi

hosty bez zavazadel, ale protože ten hoch zaplatil na dva

dny dopředu, ubytovali jsme ho. Vypadal velmi slušně.“

„Chápu. Dobrá. Teď nás můžete nechat o samotě.

Nezdržíme se tu dlouho.“

Jakmile se recepční vzdálil z místnosti, inspektor se

obrátil k Bigglesovi. „Řekl vám ten mládenec, že sem

přijel rovnou z Berlína?“

„Ano.“

„Jak to dokázal?“

„Také tomu moc nerozumím.“

„Kde má pas? U sebe ho neměl a tady také není. A

ten lotr, jenž ho napadl, neměl čas prohledávat mu kapsy,

protože jakmile ta žena spatřila co se děje, začala ječet

jako o život.“

„Vypadá to, že se mu podařilo proklouznout bez

pasu,“ pokrčil rameny Biggles. „Dostal by vůbec

obyvatel Berlína pas?“

26

„Snad ano,“ zavrčel Gaskin. „Mám ale spíš na mysli,

jak se mu podařilo projít kontrolou na londýnském

letišti.“

„Zeptám se ho, jen jak přijde k sobě,“ slíbil Biggles.

„Mně to řekne.“

„Vypadá to na nezákonné vniknutí do země.“

„Bude to tak,“ souhlasil Biggles. „Čím déle o tom

přemýšlím, tím je to jasnější. Uvažte, že žil v sovětském

okupačním pásmu. Patrně si to neumíte představit. Pokud

by požádal o pas, sotva by mu ho dali, a navíc by na sebe

upoutal pozornost bezpečnostních orgánů. Sledovali by

ho, a nikdy by se mu nepodařilo zmizet. Řekl mi, že se

vydal na cestu bez přípravy, a že si nedovolil ukázat se

někde se zavazadlem. Myslím, že si nemohl počínat

chytřeji. Pyžamo a ty drobné věci si koupil až v Londýně.

Podívejte, jsou to anglické věci.“

„To pořád ještě nevysvětluje, jak prošel celní

kontrolou. Mám si snad myslet, že jste uvěřil jeho

historce?“

„Ovšem. Věřím jí.“

„Mně ale připadá značně podivná.“

„Jednu z věcí, které mi přišel oznámit, totiž to, že

jeho strýc byl uvězněn pro podezření ze spolupráce se

Západem, právě včera potvrdili naši vlastní agenti. Dnes

ráno mi to oznámil brigádní generál Raymond.“

„No dobrá,“ zavrčel inspektor a naposled se rozhlédl

po pokoji. „Tady už nic nenajdeme. Předpokládám, že

máte na té věci osobní zájem. Je v tom ten strýc, co?“

„Jistě.“

„V tom případě navrhuji, abychom zajeli do

nemocnice. Zjistíme, jak se daří synovci.“

„Kde leží?“

27

„Na samostatném pokoji v nemocnici Svatého

Jiřího.“

„Dobrá. Pojďme. Protože se vydal do Londýna v

mém zájmu, mám povinnost něco pro něj také udělat. Při

nejmenším to, že pokud tu bude, trochu na něj

dohlédnu.“

Když dorazili do nemocnice, dozvěděli se od sestry,

že se mladý pacient probral z bezvědomí, ale je dosud

příliš slabý, než aby byl schopen vypovídat. Sestra jim

povolila návštěvu, ale nesměli u něj zůstávat příliš

dlouho. U lůžka Fritze Lowenhardta i nadále seděli

Gaskinovi muži.

Jak se dalo očekávat, pacient nevypadal nijak pěkně.

Zvláštní však bylo, že promluvil jako první. Když uviděl

Bigglesovu tvář, pokusil se o úsměv a řekl: „Teď už mi

věříte?“

„Nikdy jsem neřekl, že vám nevěřím,“ odpověděl

Biggles. „Nemám v úmyslu vás teď zpovídat, ale jedna

maličkost mě zajímá. Můžete mi říci, jak jste se dostal do

Anglie bez pasu?“

„Vzal mne na palubu přítel. Je pilotem na pravidelné

lince. Zařídil to ještě můj strýc.“

„To jste mi neřekl.“

„Nepovažoval jsem to za důležité.“

„Jak vás propašoval přes celnici?“

„Půjčil mi svou náhradní služební uniformu. Žádné

zavazadlo jsem neměl.“

„Rozumím,“ chápavě se usmál Biggles. „Nechtěl

byste, abych se spojil s vaší matkou a oznámil jí, co se

stalo?“

„Děkuji vám, ale nedělejte to, prosím. Bylo by to

pro ni velmi nebezpečné a navíc by ji to rozrušilo.“

28

„Jak si přejete. To je zatím všechno. Jste nyní pod

policejní ochranou, takže se nemáte čeho bát. Jediné, co

musíte, je rychle se uzdravit. Zastavím se, až vám bude

lépe.“

Opustili nemocnici a vrátili se do Scotland Yardu,

kde Gaskin zamířil do své kanceláře, a Biggles se vydal

rovnou za brigádním generálem.

„Tak co?“ zajímal se Raymond.

„V Lowenhardtově pokoji jsme nic nenašli. On sám

je už při vědomí a zdá se, že by se mohl brzy uzdravit.

Měl štěstí.“

„Co s tím hodláte dál dělat?“

„Já? Nic! Co bych měl dělat kromě toho, že na něj

dám pozor, dokud tu bude?“

„Předpokládám, že víc toho opravdu není. Takže se

o něj opravdu postaráte?“

„Jistě. Už jsem to přece řekl.“

Raymond moudře pokýval hlavou a jeho podřízený

se odebral do své kanceláře, aby sdělil ostatním novinky,

které se dozvěděl.

„Jen podlý špinavec se nestydí bodnout takové kůzle

do hřbetu,“ rozezleně vrčel Bertie. „Škoda, že nemám v

rukou toho skunka, co to udělal.“

„Obávám se, že ho do nich nedostaneš,“ řekl

Biggles. „Uděláš s tím něco?“ zeptal se Algy.

„Všechno, co můžeme dělat, je vyčkat, až bude

našemu mládenci lépe. Vyslechneme potom, co o věci

ví,“ odpověděl Biggles. „Jeho případ má na starosti

Gaskin. Ten na něj dohlédne.“

„Nepožádal jsi ho, aby dohlédl i na tebe?“

„Gaskin má práce nad hlavu. Nechci aby mi dělal

chůvu.“

29

Po několik následujících dní nedošlo k ničemu

významnějšímu. Běžná práce probíhala jako obvykle, a

mladý Němec se pod policejní ochranou rychle

zotavoval. Mládí rychle vítězilo nad zraněním a hoch byl

brzy schopen výpovědi. Policie se však nedozvěděla nic,

co by již nevěděla. Zákeřného muže, který na něj zaútočil

zezadu,

mladík

neviděl.

Biggles

ho

pravidelně

navštěvoval, a když pacient nabral sil, zapřádal s ním

hovory.

„Víte, kde přesně na Sachalinu uvěznili vašeho

strýce?“ zeptal se ho při jedné z rozprav.

„Vím. Dali ho do staré věznice Onor,“ zněla

odpověď. „Leží při pobřeží Ochotského moře na řece

Tim, která se vlévá do Nijského zálivu. Chlap, který je

dnes správcem věznice, v ní před lety také seděl. Je to

mnohonásobný vrah, ale bolševici ho propustili, aby

udělal místo novým vězňům a zaměstnali ho.“

„Jak to všechno víte?“ zajímalo Bigglese.

„Matka se to dověděla od strýcova přítele.“

„Myslel jsem si to. Tak dobře informovaný přítel je

vzácností. Co si myslel o možnosti útěku z vězení

Onor?“

„Bez pomoci zvenčí je nemožný. A únik ze zdí

věznice by byl jen začátek. Pak by bylo nutné zmizet z

ostrova, a to je bez plavidla možné jen v zimě přes

zamrzlý průliv. Tak by se uprchlík dostal na Sibiř. Pokud

by ho tam znovu nedopadli, zahynul by nejspíš hladem.

Určitě právě proto postavili na Sachalinu žaláře pro

nebezpečné zločince. V současné době jsou plné

politických vězňů. Ale původní vězni, vrazi nebo jejich

potomci, žijí na ostrově dál.“

30

„Jste nejlepší odborník na Sachalin, kterého znám,

mladíku,“ řekl uznale Biggles. „Když si to dávám

všechno dohromady, musí to být strašné místo. Hleďte se

uzdravit. Stavím se u vás, dříve než vyrazíte domů.“

Vstal.

„Mohu se vrátit domů? Pustí mne?“

„Téměř jistě. Váš přestupek je vysloveně formální

záležitostí. Ale bude vás chtít ještě vidět můj šéf.“

„Povím mu pravdu.“

„Skvělé,“ zasmál se Biggles. „Nic lepšího nemůžete

udělat. Lékař tvrdí, že děláte pokroky, a pokud se budete

uzdravovat stále tak rychle, budete brzy z nemocnice

venku. Přeji hezký den.“

Téhož večera si měl připomenout, co mladého

Němce přivedlo do Londýna. Jeho kolegové se již

odebrali domů, ale on sám si vzal taxi a nechal se vysadit

u dveří Královského leteckého klubu na Piccadilly.

Neměl k tomu žádný zvláštní důvod kromě toho, že se

mu zachtělo podívat se, jestli uvnitř nevysedává některý z

jeho

starých

přátel.

Klub

byl

místem

setkání

profesionálních letců. Nikoho ze známých však nenašel,

a tak se na chvíli posadil do čítárny, aby prolistoval pár

nových čísel zahraničních časopisů o letectví.

Když opustil klub, byla již tma, na Piccadily ovšem

zářily neony. Zastavil se na okraji chodníku, aby zamával

na taxík, když si všiml, že nedaleko něj parkuje u

krajnice vůz taxislužby. Auto bylo označeno jako

obsazené, ale Biggles se domníval, že řidič právě vysadil

zákazníka, a dosud nestačil označení vozu změnit.

Vykročil proto směrem k němu, aby nastoupil. Jeho oči

sklouzly k tabulce s poznávací značkou, a zarazil se.

Něco tu nehrálo.

31

Cestou do klubu si všiml auta s touto značkou.

Pamatoval si ji proto, že vůz s tou značkou jel po celou

cestu za taxíkem, který ho do klubu dovezl. Na tom by

nebylo nic tak pozoruhodného, ale ten taxík se stále držel

za nimi, ačkoli měl mnoho příležitostí k předjetí a šlo o

modernější a rychlejší vůz, než byla stařičká rachotina,

do které nasedl Biggles. Takové chování mu připadalo u

londýnského taxikáře neobvyklé a vzhledem k výstraze,

kterou nedávno dostal, byl na všechny podivnosti

obzvláště citlivý.

Nejpodivnější to bylo na semaforu u Hyde Park

Corner. Když se rozsvítila zelená, mohl je druhý vůz

předjet a každý jiný řidič by to udělal. Bigglesův taxikář

se totiž někam zahleděl a málem by zelenou propásl.

Řidič druhého vozu se však zachoval divně. Ani on

nevyjel včas a nadále se držel za nimi. V krátkém závěru

cesty si Biggles přestal podivného vozu všímat a málem

na něj zapomněl. Jenže nyní zde stál tentýž taxík

označený jako obsazený. Parkoval na místě, odkud byl

dobrý výhled na vchod do klubu. Byla to pouze shoda

náhod, nebo ho někdo sleduje? Nevěděl, ale nebyl zrovna

v rozpoložení, kdy by hodlal pokoušet osud. Rozhodl se

odříci si cestu tím vozem, i kdyby taxikář vystoupil a s

úklonou ho zval dovnitř.

V tom okamžiku kolem projížděl jiný taxík. Biggles

na něj mávl, ohlásil řidiči svoji adresu a zeptal se: „Vidíte

dobře to auto u chodníku před vámi?“

„Jistě, pane,“ odpověděl řidič.

„Všimněte si čísla a dávejte pozor, zda nás bude

sledovat.“

„Nějaké sázka, pane?“

32

„Můžete to tak brát,“ řekl Biggles, usadil se a

zabouchl za sebou dveře. Řidič vyjel od chodníku,

vzápětí stáhl dělící sklo a zeptal se: „Chcete, abych jel

tou nejkratší cestou, šéfe?“

„Ne,“ odpověděl horečně uvažující Biggles. „Jeďte

postranními uličkami.“

Za několik minut mu řidič hlásil: „Sleduje nás, šéfe.

Chcete, abych ho setřásl? Nebude to žádnej problém, to

vás ujišťuju. Podle toho, jak jede, není ten šofér žádnej

profík.“

„Tím se neobtěžujte,“ rozhodl Biggles. „Zavezte mě

do Mount Street, ale vysaďte mě na rohu.“

„Jak chcete, šéfe.“

Je jisté, že Biggles nepočítal s tím, že útok na jeho

osobu přijde v různých londýnských ulicích. Zajímalo ho

však, co udělá jeho stín, až zaplatí a pošle taxík pryč.

Domníval se, že dostane příležitost ho zahlédnout, nebo

alespoň jeho řidiče. Zatím viděl jen neurčité rysy

řidičovy postavy. Ze spolujezdce neviděl nic, ale

předpokládal, že tam je. Dobře si zapamatoval poznámku

svého řidiče o tom, že „šofér není profík“, čímž zřejmě

myslel, že se nejedná o skutečného řidiče taxíků.

Když dojeli do Mount Street, zajel řidič k chodníku.

Biggles vystoupil. Dal si na čas s placením, a automobil,

který je stále sledoval, se mezitím přiblížil. Pokud

nechtěl stojící vůz předjet, musel zpomalit natolik, že se

pohyboval tempem pomalého chodce. Bigglesův řidič

dostal slušné spropitné a rozloučil se slovy: „Služebník,

pane, dobrou noc!“

Mávli si na pozdrav a Biggles na chodníku osaměl.

33

V tom okamžiku k němu dojelo druhé taxi. Z okénka

vyrazila paže, mířící Bigglesovi na hlavu. Za ní byla

nejasně vidět tvář.

Biggles nečekal, až se dozví, co neznámý zamýšlí.

Už to věděl, či alespoň tušil, a co nejrychleji uskočil

stranou. Vzápětí se ozval zvuk připomínající zpola

prásknutí, zpola zasyčení, a téměř současně cosi

zlověstné zazvonilo. To kulka zasáhla nějaký kovový

předmět na domě za ním. Vzápětí vyrazil taxík vpřed,

zatímco pilot rozhodil paže, zhroutil se a padl na

chodník. Chtěl tím přesvědčit útočníka o úspěšnosti jeho

střelby.

Ten ovšem nečekal a jeho vůz zmizel za rohem.

Biggles vstal. Měl to domů pár kroků. Náhle

pospíchal. Nezahlédl tvář muže, jenž po něm střílel

zbraní opatřenou tlumičem. Nepoznal by ani řidiče, který

měl klobouk, naražený do obličeje. Vtrhl do bytu jak

velká voda, a sledován užaslými zraky svých přátel, řítil

se rovnou k telefonu. Vytočil číslo Scotland Yardu a

když dostal spojení, představil se a vychrlil do telefonu:

„Právě na mě v Mount Street střílel z auta muž.

Použil pistole a vystřelil z taxíku číslo…“ nadiktoval pro

jistotu číslo dvakrát. „To číslo bude patrně falešné, ale

ohlaste je všem hlídkám. Ne, nechci ničí zatčení. Jde o

politickou záležitost a bude lepší být potichu. Pokud

někdo vůz objeví, ať se na něj pověsí a sleduje kam jede.

To je vše. Díky.“ Zavěsil a obrátil se k přátelům.

„Dobrý večer,“ řekl klidně.

Civěli na něj a v jejich tvářích se zračil úžas.

„Co se vlastně stalo?“ zeptal se Ginger.

Stručně jim popsal své dobrodružství.

34

„Provedli to mizerně a lajdácky,“ uzavřel nakonec.

„Bud mysleli, že jsem také nezkušený hoch, nebo že

chodím se zavřenýma očima. Jak jsem si uvědomil, že

mě sledují, připravil jsem se na všechno. Uznávám ale,

že jsem nečekal, že by měli takovou drzost, aby se mě

pokusili odprásknout téměř před dveřmi bytu.“

„Určitě bys nebyl tak připravený, nebýt toho, že tě

náš přítel Lowenhardt přišel varovat před jejich popravčí

jednotkou,“ řekl vážně Algy.

„To je pravda,“ připustil Biggles a tajuplně se usmál.

„Nezdá se vám zvláštní, že možná vděčím za svůj život

muži, který si tak často přál moji smrt?“

„Jemine,“ ozval se Bertie. „Chudák Stalhein se už

nikdy nedozví, jak hezky se o tebe postaral.“

„Velká škoda,“ řekl Biggles. „Možná by to

zapůsobilo na jeho smysl pro humor.“

„Von Stalhein a humor?“ poznamenal Algy.

„Neznám sice žádného majitele pohřebního ústavu, ale

věřím, že většina z nich má víc smyslu pro humor než

on.“

35

KAPITOLA TŘETÍ

BIGGLES MĚNÍ NÁZOR

Bylo jasné, že Biggles se ve svém počátečním

odhadu, proč si taxi, které ho sledovalo počíná tak

podivně, nemýlil. Tabulky s poznávacími značkami

musely být falešné. Přes vytrvalé a důsledné pátrání,

policejní hlídky auto v ulicích neobjevily. Ještě mnohem

významnější byl pak poznatek získaný šetřením v

registrech. V oblasti Metropolitan totiž žádné vozidlo

taxislužby s příslušným číslem prostě neexistovalo!

Ve dnech následujících po útoku, měl Biggles

několikrát silné podezření, že je sledován. To také ve

skutečnosti byl. Inspektor Gaskin nařídil totiž tajně svým

detektivům, aby dotyčného pilota sledovali, aby si na to

vzali civilní šaty a aby ho ochraňovali, kdyby došlo k

opakování útoku. Pokyn k akci dostal od Raymonda,

který Gaskina současně vyzval, aby muži pověření

sledováním byli velice opatrní. Kdyby se o nich Biggles

dozvěděl, považoval by tuhle pozornost za urážlivou a

potupnou a strašně by zuřil.

Asi tři týdny poté si Raymond zavolal Bigglese do

své kanceláře. Hrdina střežený policií tam vstoupil bez

nejmenšího ponětí o tom, co se na něj chystá. Spatřil

svého nadřízeného, jak stojí u stolu s rukama v kapsách a

ze zkušenosti věděl, co to znamená. Raymond zřejmě v

duchu zápolil s velice vážným problémem.

36

„Hádám, že se mnou chcete mluvit, pane,“

napověděl mu Biggles, který si všiml, jak brigádní

generál váhá, jako by nevěděl, odkud začít.

„Ehm… to chci,“ ozvala se odpověď „Právě jsem

měl možnost pohovořit si s tím mladým Lowenhardtem.“

„Takže on ještě neodjel? Už jsem ho pár dní

neviděl.“

„Zatím ne.“

„Jak je mu?“

„Je v pořádku. Před deseti dny ho propustili z

nemocnice, a od té doby se zotavuje v jedněch klidných

přímořských lázních. Je tam pochopitelně stále pod naší

ochranou. Jak jistě víte, chlapci v jeho věku se uzdravují

velice rychle, pokud se nevyskytnou nějaké komplikace.“

„Hodláte ho obvinit z nezákonného vstupu do

země?“

„Ani nápad. Mohlo by se pak stát, že by se jeho

jméno objevilo v tisku, a já bych byl mnohem klidnější,

kdyby se neznámý útočník domníval, že Lowenhardt je

po smrti. Viděl jsem ho vlastně poprvé před týdnem a

musím říci, že jsem mu uvěřil již po tom prvním

rozhovoru. Myslím si, že mluvil pravdu do nejmenších

podrobností. Důvěrně mi sdělil dokonce i jméno

německého pilota, který létá na pravidelné lince Berlín –

Londýn, a dopravil ho sem. Hovořil jsem i s ním. Přiznal

se, že vzal Lowenhardta tajně na palubu, což bylo sice

proti veškerým předpisům, ale za daných okolností, kdy

šlo o odvrácení nebezpečí vraždy, to bylo omluvitelné.

Jistě to chápete, protože, pokud vím, měl jste být

zavražděn právě vy. Ten pilot je po dlouhá léta přítelem

Stalheinovy rodiny. Abych to ale zkrátil. Vzhledem k

37

tomu, že k přestupkům došlo ve vašem zájmu, bylo by

teď nepěkné mladíka za to obvinit.“

„Přítel jeho rodiny,“ odfrkl Biggles. „Je to pořád

zamotanější. Poté, co jsme na sebe alespoň jednou za rok

mířili ostře nabitými pistolemi, to nakonec vypadá, že si

začneme padat do náruče a budeme se zvát na odpolední

čaj.“

„K tomu občas dochází,“ prohlásil rozšafně

Raymond. „Kdo je dnes přítel, může být zítra vaším

nepřítelem, a naopak. Je mnohdy dost těžké to sledovat, a

není divu, že běžného občana se z toho občas zmocňují

závratě. Učí nás to historie a mnohé nové politické mapy

světa zastarají ještě dříve, než vyjdou z tiskárny.“

„Co uděláte s tím německým pilotem?“

„Nic. Potvrdil chlapcovu výpověď a je ochoten vzít

ho zpátky, až mu vystavíme výjezdní povolení. To, co

podniká on i Lowenhardt, je však tuze nebezpečná hra,

protože pokud je při tom na druhé straně dopadnou,

budou mít hodně velké potíže.“

„Kdy se vrátí Lowenhardt domů?“

„O tom zatím nebylo rozhodnuto. Ehm… Je možné,

že to ještě nějakou dobu potrvá.“

„Proč?“

Raymond neodpověděl.

„Pokud je v pořádku, nač to odkládáte?“ dotíral

Biggles.

„Pokud vím, tak se vás zeptal, zda byste nemohl von

Stalheinovi pomoci uprchnout ze Sachalinu?“

„Ptal se a já mu řekl, že ne. Vy jste mi ale

neodpověděl.“

„To jsem předpokládal. Pamatujete si ještě, jak jsem

vám říkal, že Stalhein je nepochybně studnicí informací?

38

Pokud bychom ho sem dostali v takovém rozpoložení,

kdy bude ochoten mluvit, nesmírně by se nám to

vyplatilo.“

„To si pamatuji. Vy si zas jistě pamatujete, že jsem

se k tomu už tehdy nestavěl nijak vstřícně.“ Biggles se

upřeně zahleděl na svého nadřízeného s přimhouřil oči,

jako by se pokoušel číst jeho myšlenky. „Začínám tušit,

kam míříte,“ řekl a v jeho hlase zazněl pobouřený tón.

„Už jsem o tom mluvil s majorem Charlesem ze

štábu zpravodajské služby. Tedy přesněji. On si o tom

přišel promluvit se mnou. Je mi líto, ale on by si nejraději

promluvil přímo se Stalheinem.“

„Proč jste mu o tom vyprávěl?“

„Já? Nesmysl. Právě major mi oznámil, že von

Stalheina zatkli a strčili do vězení. Věděl o tom dřív než

vy.“

„Takže major Charles by se teď rád sešel s

člověkem, který mu po léta působil bolesti hlavy. Dobrá.

A co vy? Vy ne?“

„Připouštím, že jsme na tom stejně. Za železnou

oponou se něco chystá a připouštím také, že o tom

Stalhein hodně ví. Je to možná hlavní důvod, proč ho

strčili za mříže. Jestli mu jednou přestali věřit, nemohou

si dovolit nechat ho na svobodě.“

„To obvinění z velezrady nebylo nic jiného, než

snůška lží,“ prohlásil rozhodně Biggles. „Já Stalheina

znám. Ten by nezaprodal lidi, pro které pracuje.“

„Moc hezká obrana,“ usmál se Raymond. „Máte ke

Stalheinovi vážně pěkný vztah. Ale je možné, že teď by

je zaprodal. Po tom, jak s ním zacházeli, by byl blázen,

kdyby je ochraňoval. Navíc mu dali dost zřetelně najevo,

že už pro ně nepracuje.“

39

„To by mohlo stačit,“ zavrčel Biggles. „Vy mi teď

naznačujete, abych se vypravil na Sachalin, našel von

Stalheina, rozboural tu věznici a přivezl ho sem.“

„Je jednou jisté, že bez pomoci zvenčí neunikne.“

„Mám vážně dlouhé vedení,“ řekl Biggles a odmlčel

se. „Víte vy vůbec, že nás tam asi povraždí?“ zavrčel

pak. „O fantastičtějším nápadu jsem v životě neslyšel!“

„Žijeme v době, kdy se fantastično stává naším

denním chlebem, Bigglesworthe,“ smutně vzdychl

Raymond. „Možná vám pomůže, když vám připomenu,

že Německo je dnes pevným článkem obranného systému

západní Evropy.“

„To mluvíte o východním Německu?“

„Západní Německo ho nikdy neuznalo. Pro

vlastenecké Němce je stále jen jedno Německo. Jak by se

vám líbila Anglie rozdělená na dva kusy, přičemž v tom

druhém byste měl přátele stejně jako v tom svém, a

přitom by tam vládla cizí mocnost?“

„Nelíbila by se mi.“

„Pochopitelně. Stejně tak neschvaluje von Stalhein

rozdělení své vlastní země. Tím si můžete být jist.“

„Možná, ale vaše přirovnání kulhá,“ bránil se

Biggles. „Jsem si jistý, že kdybych měl náhodou štěstí a

přivezl Stalheina do vaší kanceláře, stejně nebude

mluvit.“

„Po tom, co mu udělali, bych řekl, že mluvit bude.

Vztahy mezi našimi zeměmi jsou značně odlišné od těch,

co tu existovaly přeci několika lety. Všechny státy

západní Evropy už pochopily, že buď budou držet

pohromadě, nebo budou padat jeden po druhém.

Dokonce i takoví odvěcí nepřátelé, jako je Francie a

Německo, pochopili, jak je vzájemné spojenectví

40

potřebné, ačkoli se to ještě nedávno zdálo nemožné. V

době vodíkových bomb bude mnohem lepší, aby si lidé

mohli hledět do očí, než aby po sobě pokukovali z

opačných stran zadrátovaných hranic. Bude také mnohem

méně záminek ke vzájemnému nepřátelství. Problémy,

které sužují dnešní svět, se nevyřeší akcemi zaměřenými

na nové spory. Pokud si dokážeme von Stalheina

naklonit, uděláme kus záslužné práce.“

„Jenže on je v Asii. Na Sachalinu!“ bouřil Biggles.

„Ten únos se nedá uskutečnit!“

„Takhle jsem vás ještě mluvit neslyšel.“

„Tak to slyšíte teď!“

„Proč by to nebylo možné?“

„Nikdo z nás neumí ani slovo rusky, což je, jak

předpokládám, jazyk, kterým obyvatelé ostrova mluví.

Vidíte, vždyť já nevím ani to. Možná tam mnozí lidé

mluví japonsky.“

„Ne, mluví převážně rusky. Mladý Lowenhardt

vyrostl v ruském okupačním pásmu a rusky umí. Musel

se ruštinu učit povinně.“

„Jak to víte?“

„Zeptal jsem se ho.“

Biggles se opřel v křesle. Vypadal otřeseně a měl k

tomu pádné důvody. „Takže vy po mně chcete, abych se

vydal

na

ostrov

Sachalin

zachránit

Stalheina?

Lowenhardta si vezmu s sebou jako tlumočníka? Takové

nevinné štěně? Vždyť ten chlapec v životě nevytáhl paty

z Berlína!“

„Právě svým únikem z města dokázal, jak je

statečný. Vzhledem k tomu, jak hoří touhou zachránit

strýce, v něm najdete dobrého pomocníka. On nastaví krk

41

vždycky, když to pomůže strýcově úniku. Takového

člověka za peníze neseženeme.“

Biggles se na Raymonďa podíval s hořkým

úsměvem. „Ještě jsem s vámi nikdy takhle nemluvil, ale

nemyslíte si, pane, že tentokrát po mně žádáte příliš?“

„Ovšem. Uznávám. Z vlastní vůle bych vás o to

nikdy nežádal. Naneštěstí se věc stala předmětem zájmu

vyšších míst. Někteří lidé označili osvobození von

Stalheina za záležitost státního významu. Já vím, že vás k

ničemu nemohu nutit. Můžete odmítnout. Pokud však

nepůjdete vy, budeme hledat někoho jiného. Předkládám

ten návrh nejprve vám jednak proto, že znám váš vztah k

tomu Němci, hlavně však pro vaše zkušenosti s

podobnými akcemi. Považuji vás prostě za člověka, který

má největší naději ten těžký úkol splnit.“

„A řekl jste to těm nahoře,“ zavrčel Biggles. „Tím

jste mi vážně ulehčil rozhodování. Pokud odmítnu,

udělám z vás hlupáka.“

„Předpokládal jsem, že to tak budete brát,“ zabručel

Raymond „Jsou tu i další hlediska, podle kterých jste pro

danou práci tím nejvhodnějším mužem. S von

Stalheinem se navzájem dobře znáte, ale i kdyby vás

podezíral z nekalých pohnutek, nebude podezírat svého

vlastního synovce. Vždyť ho k vám sám poslal, aby vás

varoval před hrozícím nebezpečím. Nezapomínejte na to.

A pak, když už o tom mluvím, ani v Londýně nejste

právě v bezpečí. Posledním místem na světě, kde by vás

vaši nepřátelé hledali, je ostrov, na který by vás nejraději

poslali sami. Sachalin!“

„Vaše logika je plná kouzel,“ vzdychl Biggles. „Ani

ve snu by mne nenapadlo, že mě pošlete na Sachalin,

abych tam našel klidný a bezpečný útulek. Nechť mi

42

prozřetelnost zachová poslední špetku zdravého rozumu.

To mám za to, že jsem se vždycky snažil uspět,“

zahořekoval.

„Nenutím vás,“ pokrčil rameny Raymond. „Pokud

nechcete, nechodte do toho. To je snad logické i bez

kouzel.“

„Dávno

víte,

že

půjdu,“

prohlásil

Biggles

rozhodným a pevným hlasem. „Mám ale jeden

požadavek. Jestliže se mi podaří navázat kontakt s von

Stalheinem, nebudu mu klást žádné podmínky pro jeho

záchranu. Nebudu mu tvrdit, že ho odvezu z ostrova jen

tehdy, když vám pak řekne všechno, co ví. Nic takového!

Pokud ho dostanu do Londýna, můžete s ním mluvit.

Očekávám ale, že s ním budete jednat jako se svobodným

člověkem, který může jít kam chce a dělat si co chce,

pokud nebude nic podnikat proti nám.“

„Proti tomu nic nemám,“ souhlasil generál. „Vy

přece sám víte, že nemáme jediný důkaz, který by nás

opravňoval zakročit proti von Stalheinovi zákonnou

cestou.“

„Dobrá. To bychom tedy měli,“ řekl Biggles. „Co

všechno vědí zpravodajci o Sachalinu?“

„Upřímně řečeno téměř nic. Přesněji řečeno nic o

politických nebo vojenských vztazích. Pokud jde o

zeměpisné údaje, ty ovšem znají.“

„Dá se někde na ostrově nepozorovaně přistát?“

„Nevědí o žádném vhodném místě. Nejlepší bude,

když si vezmete obojživelný letoun a pokusíte se přistát

na moři nebo na některé z tamních řek.“

„A jak se vůbec dostanu na Sachalin? Nikde poblíž

přece nemáme letiště. Předpokládám, že nejbližším

místem pro doplňování paliva bude Hong Kong.“

43

„Američané mají řadu letišť v Japonsku. Náš případ

je do té míry výjimečný, že jsme ochotni diplomatickou

cestou zařídit, abyste je mohli využívat.“

„To by šlo,“ přikývl Biggles. „Budu si teď ale muset

promluvit s mladým Lowenhardtem, abych zjistil, jak se

k tomu staví on. Kde vůbec je?“

„Tady. Venku v čekárně. Zavolal jsem ho pro

případ, že byste se s ním chtěl sejít. Pošlu pro něj.“

Biggles vzdychl, zapálil si další cigaretu a čekal.

Když mladý Němec vstoupil, pohlédl na čekajícího

muže poněkud omluvně.

Biggles šel přímo k věci. „Dozvěděl jsem se, že jste

ochoten zúčastnit se výpravy určené k vysvobození

vašeho strýce z vězení Onor na Sachalinu.“

„Ano. Kdybyste výpravu nevyslali, půjdu sám.“

„Jakpak byste na to šel?“ zeptal se zvědavě Biggles.

„Bud bych si sehnal kánoi a přeplul průliv, nebo

bych počkal na mrazy a přešel tam po ledě. Ochotské

moře nezamrzá, ale průliv zůstává zamrzlý po řadu

měsíců.“

„Je vidět, že se jen tak nevzdáváte,“ chabě se usmál

Biggles. „Zatím se ale zdá, že kánoi nemusíte shánět.

Pravděpodobně do toho půjdeme a poletíme letadlem.“

„To by bylo báječné,“ řekl nadšeně mladík.

„Uvědomujete si, že budete mít velké štěstí, když

vyvázněte z té akce živ a se zdravou kůží?“

„Může se stát mnoho věci. Kdy vyrazíme?“

„Ne tak rychle,“ napomenul ho vážně Biggles.

„Takový výlet je třeba pořádně promyslet. Pokud je tam

váš strýc na doživotí, jeden či dva dny navíc ho už

nezabijí.“

„S tím nesouhlasím. Musíme pospíchat.“

44

„Proč? Co kdybyste musel čekat na mrazy?“

„Pokud strýček Erich musí v tamním podnebí těžce

pracovat, a to je v sovětských vězeních nevyhnutelné,

zabije ho to. Není slaboch, ale na něco takového není

zvyklý.“

„Můžete mít pravdu. Co ještě víte o Sachalinu?“

„Jen to, co jsem vám už řekl.“

„Nepoznal jste nikoho, kdo tam byl? Kdo zná

prostředí?“

„Ne. Ze Sachalinu se lidé nevracejí.“

„Co třeba strážní?“

„Ani strážní. Jsou to samozřejmě vojáci, ale také je

odveleli na ostrov jen z trestu. Celá Sibiř je vlastně trestní

tábor. K takové službě se lidé dobrovolně nehlásí.

Jednotvárná služba v tom drsném kraji může dovést

normálního člověka k šílenství.“

„Víc o tom říci nemůžete?“

„Je mi líto, ale víc nevím.“

„Nemusíte se omlouvat za něco, zač nemůžete,“

usmál se Biggles. „Dobrá, Fritzi. To je prozatím všechno.

Později se k tomu ještě vrátíme.“

„Ještě na něco jsem si vzpomněl. Za starých časů

posílali vězně na Sachalin z Oděsy. Byla to strašlivě

dlouhá plavba a proto je dnes dopravují na místo

letadly.“

„Takže tam někde je letiště.“

„Tak jsem to myslel.“

„Nevíte kde?“

„Nemám ponětí.“

„Jistě to tají, protože to bude vojenské letiště. Díky,

Fritzi.“

45

Mladík opustil místnost a Biggles vstal, aby ho

následoval. „Hned se dám do příprav toho našeho

výletu,“ slíbil Raymondovi. „Dejte zatím pozor na

Lowenhardta, prosím, a postarejte se, aby byl k dosažení,

kdybych ho zase potřeboval. Ten hoch se mi docela líbí.

Jestli se jen trochu vyznám v lidech, tak je opravdu

takový, jaký se jeví na první pohled.“

„Rozhodně mu nechybí kuráž,“ zasmál se generál.

„Pokud budete něco potřebovat, dejte mi vědět. Pomohu

vám ve všem, v čem budu moci.“

„V pořádku, pane.“

Biggles se vrátil do vlastní kanceláře, kde se setkal s

přáteli. Netrpělivě čekali na jeho zprávy.

„Tak co?“ zeptal se Ginger, a když si všiml výrazu

ve velitelově tváři, dodal: „Je to hodně zlé?“

„Jedeme na Sachalin,“ řekl suše Biggles.

Algy, Ginger a Bertie si vyměnili pohledy. „Co jsem

vám říkal?“ ušklíbl se Algy a podíval se na Bigglese.

„Takže ty ses nabídl, že do toho půjdeš a hubeného

Ericha, co nás tak často děsil, vylovíš z kaše, kterou si

sám navařil!“

„Nikomu jsem nic nenabízel. Vyzvali mě k tomu.“

„Kdo?“

„Návrh mi předložil Raymond, ale požadavek na

provedení akce prý přišel shora.“

„Ty jsi souhlasil?“

„Velice nerad, pánové.“

„Ty ses musel úplně pominout,“ vyjekl Algy. „Máš

vůbec

představu,

kvůli

komu

náš

ženeš

do

nejsmrdutějšího močálu na zeměkouli? A víš vůbec proč?

Jen abys dostal z pasti svého úhlavního nepřítele! To mě

někdo podržte, než to se mnou sekne!“

46

„Nikoho nenutím, aby letěl se mnou,“ oznámil

stručně Biggles. „Pokud nechceš, nechoď. To platí pro

všechny.“

„Kdyby to bylo kvůli komukoli jinému, než je

Stalhein, neřekl bych ani slovo,“ pokračoval Algy.

„Vždycky jsem ti říkal, že se jednou budete zvát na

večeři.“

„Je to lepší, než se na sebe dívat přes zaměřovač.“

„Dobrá, dělej jak myslíš,“ řekl ponuře Algy. „Od

toho studeného pruského čumáku ale nečekej žádný

vděk, pokud se nám ovšem podaří dostat ho z té bryndy.“

„Já nepomáhám lidem proto, abych si od nich

vysloužil vděčnost,“ odpověděl chladně Biggles. „Pokud

se mi podaří ukázat Stalheinovi, že proti němu nechovám

nenávist za to co bylo, bude to pro mě dostatečným

zadostiučiněním. Jednou z největších chyb našeho světa

je to, že se lidé stále ohlížejí nazpátek, místo aby hleděli

před sebe.“

„Nechme filozofie,“ řekl zrzek. „Kdy vyrazíme?“

„Nejdřív je nutné zařídit pár věcí,“ odpověděl

Biggles. „Měli byste také vědět, že s námi poletí mladý

Lowenhardt.“ Nastalo ticho.

„Jéminé,“ ozval se pak Bertie. „Pročpak bereme tu

zátěž navíc, starouši?“

„Protože ta zátěž na rozdíl od nás umí rusky.

Kdybych měl vzít vážně Algyho projev, pak bude ten

hoch jediným členem výpravy, který se jí účastní z

hlubokého vnitřního přesvědčení a to není tak málo. Ale

teď už dost řečí a dáme se do práce.“

„Do práce,“ vydechl Ginger. „Co to v tomhle

případě znamená?“

47

„V první řadě,“ odpověděl Biggles, „musíme

vypracovat plán nejvhodnější cesty na ten zatracený

ostrov. Až se tam dostaneme, musíme najít místo k

přistání. Až ho vyhledáme, budeme muset najít věznici, a

když se nám to podaří, musíme objevit celu, do které

Stalheina usadili. Pak už zbývá jen maličkost – dostat ho

ven a hurá domů. Stačí?“

„Excelentní úkoly, starouši,“ zavrčel Bertie, zatímco

si čistil monokl. „Seřadil jsi je tak, že se nedají přehodit.“

48

KAPITOLA ČTVRTÁ

OSTROV SACHALIN

O šest týdnů později se členové výpravy sešli na

palubě starého obojživelného letounu typu Sea Otter z

výzbroje zvláštní jednotky letecké policie. Stroj burácel v

nejvyšší možné letové výšce mezi půlnoční oblohou a

lesknoucími se ledově chladnými vodami severního

Pacifiku. Na západě se ve svitu měsíce, který byl téměř v

úplňku, a zářících hvězd jasně rýsovala La Pérousova

úžina oddělující nejsevernější výběžek japonských

ostrovů od ostrova Sachalinu. Daleko na východě bylo až

u obzoru možné rozpoznat nejasný obrys nejbližšího z

Kurilských ostrovů. Přímo před nosem letounu se pak

49

nacházela temná hmota ostrova, který byl cílem jejich

letu.

Mihotalo se na ní několik nepatrných osvětlených

bodů, jejichž viditelnost byla žalostná a navíc byla

ztížena chvějivými paprsky polární záře.

Dlouhá cesta proběhla až dosud bez výjimečných

příhod přesně podle plánu. Až do Hong Kongu,

posledního britského území na trase letu, připomínala

pouť turistický výlet. Odtud zamířili letci do Japonska,

kde jim doklady vystavené v Londýně Raymondem

otevřely cestu na americké letiště a umožnily jim

natankovat palivo a doplnit olej. Nebýt těch dokladů,

určitě by zdrželo posádku mnoho nemístných dotazů,

protože na palubě letounu byla kromě mužů také spousta

zařízení a výstroje neobvyklé pro zkušební let, což byl

účel cesty uvedený v papírech od Raymonda. Letci

zjistili, že je tu dokonce očekávali. Znamenalo to, že

kolečka diplomatického soustrojí, která se roztočila už v

Anglii, byla skvěle namazána. Právě v Japonsku se však

strojek zastavil a posádku čekal velmi nebezpečný a

obtížný úkol. Dál už prsty z Londýna nedosáhly, neboť

nejsevernější výběžek velikého japonského ostrova

Hokkaido mizel ve tmě za nimi.

Raymond pomohl letcům, jak se dalo.

Od samého počátku příprav akce byla velkou

otázkou volba místo přistání. Mohl to být samotný

Sachalin, nebo některá z vodních ploch u jeho břehů. Na

správnosti rozhodnutí závisel úspěch či selhání výpravy.

Chybná volba by znamenala konec nejen pro stroj, ale i

pro posádku, protože bez letounu schopného provozu

nebylo z míst, na něž mířili, návratu. Velkým

50

nedostatkem výpravy byl až zoufalý nedostatek

informací o sovětském ostrově.

O tom žalostném vzduchoprázdnu ve vědomostech

diskutovali před startem mnohokrát. Nejvíc času pak

věnovali otázce, kde přistát. Zvažovali klady a zápory

obou předpokládaných postupů. Šlo o to, zda přistát na

ledě průlivu za předpokladu, že je dosud zamrzlý, nebo

zda zvolit přistání na hladině některé z řek na východní

straně ostrova. O přistání na otevřeném Ochotském moři

ani příliš neuvažovali. Odborníci tvrdili, že jeho hladina

je téměř neustále rozbouřená. Bylo sice pravděpodobné,

že Tatarský průliv je dosud spoután ledovým příkrovem,

ale nebylo možné se o tom přesvědčit předem.

Domněnka se opírala jen o datum, kdy se ledy obvykle

lámaly a do toho stále scházelo několik týdnů. Na ledové

ploše by měla být spousta místa, ale noční přistání na ní

znamenalo hazard, který by zkušený pilot dobrovolně

nepodstoupil.

Další trápení vycházelo z možnosti, že i když

přistanou úspěšně, zjistí, že jsou na opačné straně

ostrova, než stojí věznice Onor. V takovém případě by je

pochopitelně čekal pochod, možná velice dlouhý. Vodní

toky na západní straně ostrova neznali vůbec. Mohly být

plné kamenů, skal nebo jiných překážek. Průzkumný let

za denního světla by odpověděl na většinu z

Bigglesových otázek, ale neuvažovali o něm. Sama

přítomnost cizího letounu nad sovětským územím mohla

vést k potížím velmi vážného mezinárodního dosahu.

Nebylo pochyb o tom, že Sověti oblast přísně střeží a

bylo téměř jisté, že na letišti, které předpokládal

Lowenhardt, jsou vojenská letadla, proti kterým by se

nedokázali bránit. V Londýně to nikdo nevěděl a mnoho

51

nevěděli ani Američané. Šlo o jedno z míst, kde byla

železná opona zatažena velice pevně. Na pobřeží však

přece jen byla řada skulin, což Biggles zjistil v Tokiu,

kde se opět setkal s dlouhou rukou generála Raymonda.

Ten Bigglesovi ještě před odletem poradil: „Až se

dostanete do Japonska, vyhledejte plukovníka Cyruse

Bradfielda. Řekněte mu, kdo jste, odvolejte se na mne, a

on vám pomůže. Tady je jeho adresa. Bude vás

očekávat.“

„Myslíte, že nám pomůže s přistáním na Sachalinu?“

zeptal se Biggles.

„Jinak bych vás za ním neposílal.“

„Díky. Uvítám každou informaci.“

Víc se už nedozvěděl, ale ihned po příletu do

Japonska, zatímco letištní personál doplňoval pohonné

hmoty, vypravil se sám za důstojníkem. Předpokládal, že

se jedná o příslušníka zpravodajské letecké služby

armády Spojených států, a nezmýlil se.

„Posaďte se a odpočiňte si,“ vyzval ho plukovník

Bradfield poté, co se britský letec ohlásil v jeho kanceláři

a předložil mu své doklady. Byl to muž kolem padesátky

s pronikavým pohledem a žulově tvrdou tváří. „Očekával

jsem vás. Co pro vás mohu udělat?“

„Mohl byste mi poskytnout nějaké informace o

Sachalinu?“ zeptal se Američana Biggles.

„Moc toho nebude,“ svraštil tvář plukovník. „My se

o to místo nijak zvlášť nezajímáme. Mám tu ale pár

leteckých snímků, které si můžete prohlédnout. Nevím,

zda vám k něčemu budou.“

„Určitě ano.“

„Která část ostrova vás zajímá nejvíc?“

„Jižní cíp. Řekněme jihovýchodní.“

52

„Okay.“ Důstojník zmizel ve vedlejší místnosti a

vzápětí byl zpět se složkou. „Pokud nechcete, nemusíte

mi odpovídat,“ řekl. „Máte na ostrově nějaký přesný

záměr?“

„Mám úkol přistát a vyzvednout tamodtud jistého

člověka.“

„Nedělejte takové vtipy,“ řekl plukovník, jeho tvář

však náhle ztuhla. „Sověti jsou příšerně citliví.“

„To vím,“ řekl ztrápeně Biggles, „a není to vtip.

Moje hlavní trápení se týká místa pro přistání.“

„To nebude nic jednoduchého.“

„Nepřu se s vámi, ale nějak to zvládnout musím.“

„S jakým typem letadla poletíte?“

„S obojživelníkem. Jsem schopen přistát na suché

zemi, na vodě a dokonce i na ledě. Nevíte, jestli je

Tatarský průliv pořád ještě zamrzlý?“

„Nemám poslední zprávy, ale stále by měl být.

Posíláme tam průzkum pouze v případě, když je to

nevyhnutelně nutné. Tady máte ty fotografie. Všechny

jsou brány z pochopitelných důvodů z velké výšky.“

„Skvělá práce. Je jedna jako druhá,“ uznal Biggles,

když si je letmo prohlédl. „Mohl byste mi půjčit

zvětšovací sklo?“

„Jistě.“

„Vadilo by vám, kdybych si ty obrázky prostudoval

trochu podrobněji?“

„Jen do toho. Času máte dost. Mám tu zatím dost

práce, takže vás nebudu rušit.“

Biggles se dal do prohlížení a zabralo mu to téměř

hodinu. Když byl hotov, měl v paměti uložen poměrně

podrobný obraz úseku, který ho zřejmě bude zajímat.

„Jak jsou ty fotografie staré?“ zajímal se ještě.

53

„Poslední série byla snímána asi před půl rokem.“

„Setkali se vaši piloti při těch průzkumných letech s

útoky ze strany Sovětů?“

„Velice

zřídka.

Nestojíme

o

konflikt

a

neposkytujeme jim proto čas, aby na nás mohli zaútočit.

Létáme nejvyšší možnou rychlostí ve výšce přes čtyřicet

tisíc stop. I když náš stroj zpozorují, je zpátky na

základně dříve, než by se k němu pronásledovatel dostal.

To mi připomnělo, že jsme tam vlastně před nedávnem

přišli o jeden stroj. Byl to stíhací Sabre. Vůbec nevíme,

co se s ním mohlo stát. Nikdo o něm nic nehlásil. Možná,

že měl pilot potíže s motorem, nebo se zmýlil v kurzu a

došlo mu palivo. Nevíme. Možná, že musel nouzově

přistát na moři, ale je tu také možnost, že přistál na

Sachalinu. Když už tam budete, mohl byste se podívat po

vraku.“

„Měl pilot padák?“

„Jistě.“

„Takže mohl seskočit?“

„Ovšem.“

„Jak se jmenoval?“

„Manton. Pat Manton.“

„Dobrá, Manton,“ kývl Biggles. „Budu tedy hledat i

ztraceného Američana. Člověk nikdy neví. Mnohokrát

vám děkuji, plukovníku.

Pokud bych vám mohl být nějak prospěšný, dejte mi

kdykoli vědět. Žiju v Londýně.“

„Třeba se tam někdy podívám,“ usmál se Bradfield.

„Přátelům vždy rád pomohu. A hodně štěstí. Budete ho u

Rusů potřebovat.“

Biggles se vrátil k ostatním navýsost spokojen s

výsledkem svého zkoumání, které mu umožnilo

54

rozhodnout o místě chystaného přistání. Oznámil svým

druhům podstatné věci, které se dozvěděl, a dodal: „Na té

straně, kde stojí věznice, jsou dva nebo tři zálivy, či spíše

říční ústí, která by se nám mohla hodit. Protože přesně

nevíme, jak vypadá povrch, bude to riskantní, nehledě na

potíže, o které si řekneme, když poletíme s běžícími

motory nízko nad zemí. Ještě veselejší bude hledání

úkrytu pro letadlo, až ho posadíme. Ale tyhle problémy

budeme řešit, až nastanou. Alespoň už mám představu o

místu přistání.“

Otter nyní mířil přímo k vybrané oblasti. Nikdo z

mužů nemluvil. Všichni věděli, že přistání, o němž

Biggles hovořil, by bylo nebezpečné i za normálních

okolností. Byli si vědomi, že když bude letoun poškozen,

bude to pro ně osudové neštěstí. Zůstali by potom vězni

ostrova bez jakékoli naděje na únik. Již tak dost chmurné

vyhlídky by tím dostaly naprosto černou barvu.

Letoun burácel nad temnou mořskou vodní masou a

nad nimi, tak silná již byla Gingerova zjitřená

představivost, na ně nepřátelsky mrkaly hvězdy. Seděl

nyní vedle Bigglese v pilotní kabině otteru. Jestlipak je

už na ruské straně někdo pozoruje na monitoru radaru?

Zatím tomu nic nenasvědčovalo a Ginger doufal, že se

ani s žádným signálem vyzrazení nesetká. Neustále

přemýšlel o tom, že by bylo nejlepší se vrátit, protože

vše, co tady podnikají, riskují kvůli člověku, který je

tolikrát uvedl do smrtelného nebezpečí. Jediné, co zrzka

utěšovalo, byla skutečnost, že se právě nyní nemusí toho

člověka obávat.

Zvuk motorů se o tóninu snížil. Biggles totiž ubral

plyn a stroj klesal k něčemu, co zdáli připomínalo

dlouhou nepravidelnou skvrnu černého inkoustu rozlitou

55

severně na obzoru. Pomalu, velmi pomalu, dostával

obrys skvrny pevnější tvary. Přibližovali se k Sachalinu.

Ve výšce deseti tisíc stop přešel hluk motorů na pouhé

bublání a levé křídlo otteru se sklonilo dolů. Začali

ztrácet výšku mnohem rychleji.

Biggles nemluvil. Jeho pohled, kterým probodával

temnotu před sebou, se upíral k zemi, která se k nim dost

rychle přibližovala, a zrzek věděl, že velitel pátrá po

říčním ústí, kterého si povšiml na leteckých snímcích.

Pokud bude ústí přístupné přílivovým vlnám, a jestliže se

jim podaří přistát právě za přílivu, mohli se dostat ke

břehu, aniž by na sebe upozornili rachotem motorů.

Právě tak se, podle Bigglesovy představy, mohli vyhnout

tomu, aby je někdo předčasně zaslechl. Nedaleko ústí

bylo při dolním toku řeky vidět několik roztroušených

stavení. Byla vidět na amerických snímcích, ale

pochopitelně se nedalo zjistit, zda jsou obývána, a pokud

ano, pak kým.

Stav břehů říčního ústí byl další neznámou, ačkoli

bylo na první pohled patrné, že k nim na mnoha místech

těsně přiléhají okraje hustého lesa. Pokud by se ukázalo,

že břehy tvoří mělká bahniska, na nichž by nemohli ukrýt

letadlo, museli rychle pryč a hledat vhodnější místo.

Nemohli zanechat letadlo střední velikosti na volném

prostranství a doufat, že ho nikdo nezpozoruje. Tím by

vyžadovali od osudu příliš velkou dávku shovívavosti.

Naopak by jim vyhovovalo hodně členité pobřeží poseté

mnoha útesy. Ze snímků pořizovaných kolmo z veliké

výšky však nebylo možné tak podrobné údaje vyčíst.

Otázku kam ukrýt letadlo museli prostě nechat na

náhodě. „Na náhodu se budeme muset spoléhat zřejmě

56

velmi často,“ řekl při poslední poradě dost smutně

Biggles.

Algy, sledující proudění větru, ohlásil, že vítr vane

jen s nepatrnou silou.

Pět tisíc, čtyři tisíce, tři tisíce stop ukazoval

výškoměr a stroj stále klesal rychlostí jenom o málo vyšší

než byla rychlost pádová. Pilot tlumil hluk motorů na

nejmenší možnou míru, jenže žádné letadlo nedokáže

letět v naprosté tichosti. Vždy je slyšet vrčení motorů a

hvízdání větru na povrchu a profilech křídel a kormidel.

Ve výšce tisíce stop se obrysy krajiny pod nimi

zpřesnily, ale podrobnosti ještě nebyly patrné. Biggles

seděl na své sedačce nehnutě a stále snižoval výšku letu a

letoun se tiše přibližoval k pobřeží. Zrzkovi se říční ústí

zdálo širší, nežli očekával, ačkoli, jak sám sebe

přesvědčoval, to mohla způsobovat přílivová vlna. Pak

prudce zamrkal. Všiml si, že směrem k ostrovu se ústí

prudce zužuje.

Otter klouzal níž a níž, aniž by Biggles rozsvítil

poziční světla.

Ginger si navlhčil rty. Cítil napětí a uvědomoval si,

že příští minuty mohou rozhodnout o jejich životech.

Mohly docela snadno znamenat katastrofu, stejně snadno

však mohly přinést vytoužené uklidnění. Tvrdošíjně

sledoval vodní hladinu pod letadlem. Viděl jak se na ní

odráží světlo hvězd, což znamenalo, že moře je zcela

klidné. „Jsem pitomec,“ zamumlal pro sebe. „Co jiného

čekám, když nevane skoro žádný vítr.“ Biggles s

prudkým nadechnutím uvolnil řídící páku, a za pár

okamžiků dosedl otter na hladinu s prudkým plesknutím.

Poprvé prudčeji, podruhé už lehce nadskočil a chvilku

klouzal po hladině. Zastavil se zhruba šedesát yardů od

57

temného pruhu pobřeží. Pak Biggles vypnul zapalování, a

kolem se rozhostilo ticho. Chladné, mrtvé a děsivé.

„Mrzí mne, že jsem s vámi tak praštil,“ omluvil se

Biggles. „Doufám, že jsem nic nepoškodil. Málem jsem

zapíchl příď rovnou do vody. Byl bych přísahal, že máme

ještě pár stop k dobru. Když je voda klidná, dá se výška

těžko určit i za dne. Pokaždé, když jsem donucen k

přistání za tmy mimo letiště, říkám si, že to dělám

naposled. Jsem rád, že jsme celí a ne v podobě sekané.

Klidně se vám přiznám, že při tomhle přistání si moje

nervy užily.“

Do kokpitu vstrčil hlavu Bertie. „Moc pěkná

prácička, starouši. Jen to trochu cuklo a monokl mi

vypadl z oka do klína.“

„Můžeš být rád, že neleží na dně,“ ušklíbl se

Biggles.

„Myslíš monokl nebo moje oko?“

„Obojí. Teď nafoukněte člun. Musíme se rychle

podívat na břeh. Možná, že příliv donese stroj ke břehu,

ale jestli ne, budeme ho tam muset odtáhnout. Snad

najdeme místo, kam stroj schovat. Na vodu člun spustíte,

teprve až vám řeknu. Bude lepší, když se nejprve

ujistíme, že nás nikdo neslyšel přilétat. To se ostatně brzy

dozvíme.“

Ginger následoval Bigglese nahoru na trup letounu,

kde se oba postavili, naslouchali a bedlivě zkoumali

pobřeží zrakem. V okolí se však nic nepohnulo a k jejich

sluchu nedoletí žádný zvuk, jako by přistáli na mrtvé

planetě. Vládl tu lezavý chlad a vydechovaný vzduch se

ihned měnil v páru. Několik minut čekali, naslouchali a

hleděli do šera. Neobjevilo se nic, co by je mělo varovat.

58

„Dobrá,“ řekl konečně Biggles. „Dáme se do toho.

Podíváme se, kam zamířit s letadlem.“

Spustili na hladinu gumový nafukovací člun, a začali

pádlovat ke břehu, u něhož se nepravidelně vinul pás

rákosí. Jeho stvoly byly vysoké dva až tři yardy a

vyrůstaly přímo z pobřežní mělčiny. Měli to k nim

blízko, stroj se houpal nedaleko břehu.

„Pokud dostaneme letadlo mezi rákosí, mohlo by se

nám to docela hodit,“ pronesl Biggles s uspokojením v

hlase.

Jen to dořekl, rozezněl se kolem nich tak divoký

hluk, že zrzek, ačkoli okamžitě pochopil, oč jde, padl

zpátky do člunu s vyděšeným výkřikem. Div nepřepadl

přes okraj, zatímco se z rákosí zvedaly k obloze další a

další husy, kachny či jiná čeládka z rodu vodních ptáků.

Bylo jich tolik, že jejich křídla přitlumila měsíční svit.

Tlukot mávajících křídel se pomalu tišil.

„Pravidelné hnízdiště,“ řekl Biggles. „Kdyby si

vzaly do hlavy, že odstartují ve chvíli, kdy jsem se

pokoušel o přistání, mohlo to s námi dopadnout moc zle.

S něčím takovým se prostě předem počítat nedá.“

„Fuj!“ vydechl Ginger. „Ty ale nadělaly rámus! Až

mi naskočila husí kůže.“

„Musíme na ně stále pamatovat,“ řekl vážně Biggles.

„Zítra nebo možná ještě za noci se sem ti ptáci vrátí, a

mohli by nám ještě pěkně zatopit. Musíme najít co

nejlepší místo, kam by se dal stroj ukrýt. Zbývá nám

nanejvýš hodina měsíčního světla.“

Pomalu pádlovali podél břehu, či spíše podél vnější

hranice rákosí, které střežilo břeh jako vysoká chvějivá

palisáda.

59

Podrobnou prohlídkou zjistili, že bariéra rákosí z

nějakého neznámého důvodu netvoří rovnou čáru. Její

vnější okraj se vlnil tak, že se šířka celého pásu

pohybovala od sta yardů až po pouhý úzký proužek při

břehu. Našli také místa, kde se rákosí u břehu sotva

objevilo, a kde viděli, jak se v temné vodě ztrácejí kořeny

velkých jedlí, které vroubily svah stoupající od řeky a

jejichž husté šikmo skloněné větve se proplétaly tak

hustě, že v matném světle vytvářely dojem mohutného

rozsáhlého čedičového útesu. V pásu rákosí viděli i

mezery, které odhalovaly vstup do labyrintu tajemných

drobných tůněk.

„Jedna z nich by se nám mohla hodit,“ řekl tiše

Biggles. „Bál jsem se, že si budeme muset cestu do

rákosí prosekat. Tím bychom vytvořili uličku, které by si

všiml každý, kdo popluje kolem. Pravděpodobně kolem

nějaké lodě poplují. Ideální by bylo zmizet v rákosí tak,

aby průchod, který vznikne, nebyl vidět ani z vody ani ze

souše. Tady je takové vhodné místo. Chtěl bych tu nechat

letadlo obrácené nosem k volné hladině pro případ, že

bychom měli při odletu naspěch. Současně musí být

natolik kryté rákosím, aby nebylo vidět ze člunů, které

poplují k ústí řeky nebo budou řeku opouštět. Nechci ale,

aby bylo toho rákosí moc. Určitě by to neprospělo

vrtulím. Jestli to půjde, tak sem letadlo přitáhneme.

Nehodlám znovu nahazovat motory.“

„Jak jsme daleko od věznice?“ zeptal se Ginger,

když pádlovali nazpět k letadlu. „Jsi schopen to

odhadnout?“

„Těžká otázka, ale hádám, že to není daleko.

Vzdušnou čarou to bude asi tři až pět mil.“

60

Za chvíli přirazili s těžkopádným člunem k trupu

letounu.

„Řeknu vám, kamarádi, že jsme měli nahnáno, když

se vám povedlo zvednout ty zpropadené ptáky,“ uvítal je

Bertie, když vstupovali do otteru. „Nejdřív se mi zdálo,

že jste narazili na noclehárnu, kde odpočívá pár tisíc

hrochů.“

„Hroši nelétají,“ zavrčel Biggles.

„Jemináčku, to je dobrá zpráva, starouši,“ smál se

Bertie. „Ale vážně, jestli chápeš, co tím myslím.“

„Přestaň vtipkovat!“ okřikl ho Biggles. „Máme

spoustu práce a pokud máme být hotovi do rozednění,

nezbývá nám mnoho času. Břeh lemují rákosiny. Jejich

porost je velmi hustý a my do něj musíme schovat

letadlo. Nechci startovat motory, takže je na nás,

abychom tam letoun odtáhli. Kdyby to nešlo jinak,

vezmeme si na břeh lano a vtáhneme stroj do rákosí

odtamtud. A teď do toho.“

„Kdyby aspoň nebyla tak odporná zima,“ zamumlal

Algy.

„Trocha pohybu tě jenom rozehřeje, a toho pohybu

budeš mít za chvíli víc než dost,“ ujistil jej Biggles.

Bez velkých obtíží, ale za to pomalu, dovlekli

letadlo kormidlem napřed k mezeře, kterou vybral

Biggles. Vedla k nezarostlé tůni uprostřed rákosí. Nebylo

jednoduché dostat tam stroj v poloze, kterou jejich velitel

požadoval, ale po jisté námaze, se jim dílo zdařilo. Potom

vytáhli nože a tůňku rozšířili. Posekaný rákos podávali

zrzkovi stojícímu na trupu. Ten jej rozkládal na křídla a

na trup tak, aby zamaskoval letadlo proti pohledům

shora. Ze svého místa mohl ostatním oznámit, že mezi

61

letadlem a pobřežním lesem je vzdálenost zhruba

padesáti yardů.

„Proč nezatáhneme stroj rákosím až k lesu,

starouši?“ zeptal se Bigglese Bertie. „Měli bychom

komfortní hotýlek přímo u nosu.“

„V rákosí by zůstala brázda viditelná ze vzduchu,“

řekl Biggles. „Nad pobřežím může létat sovětský

hlídkový stroj. Nehledě na to chci mít blízko k otevřené

hladině pro případ, že bychom museli nakvap zmizet. K

cestě na břeh nám poslouží člun, který nezanechá tak

viditelnou stopu.“

Rákos naházený na letadlo převázali na několika

místech provazy, aby ho neodvál vítr, a do rozbřesku

bylo dílo dokonáno k jejich úplné spokojenosti. Proti

pohledu shora zamaskovali i člun, který nechali v

pohotovosti nafouknutý při trupu letounu. Bigglesovi

však dělali starost vodní ptáci, kteří se k ránu stahovali na

bahnité plochy vzniklé po opadnutí přílivové vlny.

Hledali na nich potravu.

„Ti opeřenci jsou pěkný neřád,“ prohlásil po chvíli

podrážděně. „Když nastane potřeba odstartovat, zvednou

se a budou se nám plést v cestě. Kdybychom se pokoušeli

je plašit, může si toho zas někdo všimnout a bude se

zajímat, co je polekalo. Řekl bych, že je to jejich

pravidelné sídliště. Vidím mezi nimi i divoké husy.

Pokud bychom se s takovým velkým ptákem srazili,

nedopadne srážka dobře pro nikoho ze zúčastněných. Ale

s tím nemůžeme nic dělat. Zatím se nám docela dařilo.

Teď pojďme dovnitř trochu posnídat.“

„Půjdeme dnes na břeh?“ zeptal se Fritz.

„Možná,“ odpověděl Biggles. „Teď bychom spíš

měli sedět jako zařezaní a čekat, jestli se něco nezačne

62

dít. Brzy budeme vědět, jestli si našeho příletu někdo

všiml. Jestliže ano, pak někoho pošlou, aby to vyšetřil.“

Zatímco ostatní snídali a pili horkou kávou z velké

termosky, držel vždy jeden z výpravy stráž.

Až téměř do deseti hodin vládlo všude kolem ticho,

ale

pak

se

prokázala

moudrost

Bigglesových

předběžných opatření.

„Tamhle se blíží loď,“ oznámil Ginger. „Dvě lodi.

Sjíždějí dolů po řece.“

Následovalo několik minut úzkosti, když dvě malé,

nepříliš úhledně vyhlížející lodi veplouvaly do říčního

ústí. Úleva přišla teprve ve chvíli, když posádky lodí

vztyčily plachty, a oba čluny zamířily k otevřenému

moři.

„Nehledají nás,“ prohlásil Biggles. „Řekl bych, že

vyrážejí za rybolovem. Budou patřit k té osadě ležící po

řece o něco výš. Ptáci si jich ani nevšimli, což znamená,

že to pro ně není nic nového. Musíme zjistit, kdy se

obvykle vracejí. Mohou připlout ještě i další, takže je

třeba mít oči na stopkách. Nemyslím si, že by nás mohli

objevit, pokud budeme v klidu. Pozornost upoutává až

pohyb.“ Nad obzorem se vynořilo bledé, zamlžené

slunce. Žádné teplo sice nepřineslo, ale postačilo alespoň

k tomu, aby zaplašilo šedavou mlhu, která halila vysoké,

lesem porostlé pohoří tvořící páteř celého ostrova.

63

KAPITOLA PÁTÁ

LESNÍ DRAMA

Po celé další dvě hodiny panovalo kolem ticho.

Jedinou stopou života kromě divokého ptactva, které

občas přelétalo z místa na místo, byly plachty dvou lodí,

jejichž posádky rybařily na moři, daleko za ústím řeky.

„Myslím, že si už můžeme dovolit vyjít na břeh,“

řekl konečně Biggles. „Možná nám bude dost dlouho

trvat, než protlačíme člun rákosím.“

V tom se nemýlil. Voda byla u břehu sice mělká,

hloubka málokde přesáhla jeden yard, ale byla tak ledově

studená, že se letci třásli zimou už při představě, že by se

měli brodit. Museli se proto prodírat rákosím na člunu.

Postup byl prostý. Dva muži na přední části člunu se

chytali za rákosové stvoly a přitahovali se dopředu.

Posledních pár metrů je přece jen přinutilo vstoupit do

vody, či spíš do řídkého pobřežního bahna. Nebylo tam

dost vody, aby člun proplul a tak ho museli ke břehu

dotlačit.

Pod obrovskými jedlemi se svěšenými větvemi

vládlo mrtvé ticho. Ani kroky vetřelců zde nepůsobily

hluk, protože lesní půda byla pokrytá vysokou vrstvou

spadaného jehličí, ze kterého vyrůstaly kypré polštáře

drsného šedavého mechu. Stromy rostly tak blízko sebe,

že jediným místem, odkud se dalo vyhlédnout poněkud

dál, byla hranice rákosí, kde mezi břehem a lesní tišinou

vznikla úzká nezarostlá mezera. Když se jí rozhlédli,

64

spatřili nedaleko vpravo hnědého medvěda, který se

právě vykolébal z lesa. Také on si všiml nových sousedů,

zkoumavě si je prohlédl a pak se loudal směrem od nich.

Neprojevil sebemenší náznak nepřátelství.

„Nebude nás vyrušovat, pokud my nevyrrušíme

jeho,“ řekl tiše Biggles.

Zdálo se, že les nemá nikde konce. Z místa, kde

stáli, neviděli nic, než temnou hradbu stromů. Také za

vodou, na druhém břehu, to vypadalo stejně. Nikde

neviděli ani stoupající kouř, který bývá nejčastějším

průvodcem lidských sídel.

Jen málo krajů, které zrzek až dosud spatřil,

vyhlíželo tak chmurně a bezútěšně, jako tato temná

jednobarevná pustina. Zdálo se mu, že v ovzduší cítí

beznaděj a smutek, jako by lidská bída, kterou si s

ostrovem spojil, tu prostupovala jak zemi tak zdejší

vzduch. Dokonce i jedlové větve visely ze stromů

ochable, jako by se vzdaly naděje na další růst, nebo jako

by se styděly za svoje okolí. Vrcholky kopců, dosud

pokryté sněhem, se ostře rýsovaly na obzoru proti

bázlivému slunci, a jako by se mračily na okolní svět s

nasupenou pochmurností. Zrzkovi se zdálo, že odevšad

na ně dýchá jakési nebezpečí, číhající a všudypřítomné.

Zkrátka a dobře vzhled ostrova přesně odpovídal

pověsti, kterou u zrzka měl. Pověsti země, kde přežívá

duch hrůz minulosti a kde se dá téměř nahmatat

zoufalství vězňů, očekávajících smrt.

Bylo zřejmé, že ostatní to cítili podobně.

„V životě jsem neviděl depresivnější místo,“ řekl

chmurně Algy.

65

„Excelentně řečeno!“ souhlasil Bertie. „Ať se

propadnu, jestli nemáš pravdu. Ten odporný ostrov mi

nahání husí kůži.“

„Jako by po nás koukaly s nechutí i ty stromy,“

pokračoval Algy. „Něco mi to připomíná…“

„Mně to připomíná náš Schwarzwald, ale tohle je

ještě černější a smutnější,“ vložil se do hovoru Fritz.

„To je ono,“ vyhrkl Algy. „Vidím tu všude ty ponuré

obrázky z německých pohádkových knížek.“

„Měl by přijít nějaký král a princezna,“ přidal se

Ginger, jenž se pokusil přijít s veselejším tónem.

„Pochybuji, že se s někým takovým setkáme. Spíš

bych tady čekal nějaké lidožravé obludy,“ ušklíbl se

Biggles, a zrzek si na jeho slova měl záhy vzpomenout.

„Tak už dost,“ řekl Algy. „Jdeme dál?“

„Nespěchej,“ přibrzdil ho Biggles.

Stáli dál uprostřed nehostinného lesa a dali se do

probírání dalšího postupu, jak splnit úkol, pro který sem

přijeli.

„Kde vůbec je ta ukrutná šatlava?“ zeptal se Bertie.

„Rád bych se na ni podíval.“

„Všechno, co mi o vězení pověděl Raymond, byla

žalostně stručná informace od nějakého polského

uprchlíka, který mu tvrdil, že vězení viděl. Prý stojí na

vyvýšeném místě, blízko řeky, nedaleko jejího ústí.“

„Poblíž těch domků, které jsi viděl na fotografiích

plukovníka Bradfielda?“ zajímal se Ginger.

„Řekl bych, že o něco dál. Ta malá obydlí, jsou od

sebe vzdálena vždy asi na míli, ale ten nejbližší nemůže

být dál od pobřeží, než půldruhé míle. Na jednom ze

snímků jsem viděl velkou budovu, ale nedalo se poznat,

jestli je to vězení. Nevěděl to ani americký plukovník. Je

66

to však pravděpodobné, protože kolem stavby byla jen

plochá pustina, jako by kolem ní vymýtili les.“

„Co takhle udělat průzkum, starouši?“ ozval se

Bertie. „Něco jako první expertízu, víš? Počasí je slušné,

aspoň si protáhneme svalstvo a přijdeme na jiné

myšlenky.“

„Raději bych se tak brzy po našem příletu

neukazoval,“ odpověděl Biggles.

„Když se budeme držet pod stromy, nikdo nás

neuvidí.“

Fritz podporoval Bertieho návrh s velkým nadšením.

Zřejmě toužil vyrazit po strýcově stopě co nejdřív a

nemohl se dočkat, kdy už to začne. Biggles však váhal.

„Samozřejmě, že musíme prozkoumat okolí, ale

dnes jsem chtěl po celý den sledovat, jestli se neobjeví

náznaky, že nás někdo při příletu spatřil nebo zaslechl.

Hluk motorů letadla a hlavně ten příšerný randál, který

udělalo to hejno při vzlétnutí, musel být slyšet hodně

daleko.“

„Nechte mě jít samotného,“ navrhl Fritz. „Kdybych

cestou na někoho narazil, dokážu se z toho nějak dostat,

protože mluvím rusky. Mohl bych získat užitečné

informace.“

„Zdá se mi to jako trochu nebezpečný způsob sběru

informací,“ namítl Biggles.

„Možná je bezpečnější, než kdybychom šli všichni.“

„Tak už pojďte něco dělat,“ naléhal Ginger. „Když

tu tak stojíme a nic neděláme, začíná se do mě dávat

zima, a to mám na sobě zimní spodky.“

Po dalším přemlouvání nakonec Biggles svolil s

vysláním Fritze a zrzka na předběžný průzkum. Neměli

jít daleko a i v případě, že by cestou na nikoho nenarazili,

67

měli dojít nanejvýš k nejbližšímu z domků. Jejich cílem

nemělo být nic víc, nežli zjištění, zda jsou obydleny. V

případě, že zaznamenají jakékoli známky pohybu lidí,

měli se okamžitě vrátit.

„Až se vrátíte, najdete nás v letadle,“ skončil s

pokyny Biggles. „Pískněte na nás a my pro vás přijedeme

s člunem. Budeme se po vás dívat. Mimochodem, Fritzi,

máte u sebe nějakou zbraň pro případ, že byste se dostali

do potíží?“

„Ano. Ginger mi půjčil pistoli.“

„V pořádku. Nestřílejte však, ledaže by šlo o život.“

„Rozumím.“

Ginger s Fritzem vykročili mezerou mezi okrajem

hustého rákosí a jedlovým lesem. Brzy pochopili, že

kráčejí stezkou, kterou pravidelně chodila zvěř a někdy

možná i lidé. Zrzek pátral po lidských stopách, ale žádné

neviděl. To ovšem nemuselo znamenat, že tudy lidé

nechodí, protože v místech, kde byla půda měkká a lidská

bota by se v ní zřetelně otiskla, byla zem zcela

rozdupaná. Daly se v ní rozeznat velké i menší jelení

stopy a také něco, co stopař považoval za medvědí

šlápoty. Mohly patřit mírumilovnému medvědu, jehož

viděli u břehu. Pravidelně také nalézali na stezce místa,

jimiž scházela lesní zvěř k vodě.

Vcelku bez potíží urazili asi jednu míli. Stezka

pokračovala dál a bez jediného odbočení sledovala

úroveň říční hladiny. Nikoho ani nezahlédli a konečně se

dostali do míst, kde se oba břehy řeky k sobě přiblížily.

Znamenalo to jedinou věc. Dorazili ke korytu řeky, která

se tady vlévala do moře.

68

Ginger se náhle zastavil a upřel zrak na místo, kde

jim stezka mizela z očí. „Raději bychom neměli chodit

dál,“ řekl.

69

70

„Možná, že za tou zatáčkou něco uvidíme,“ namítl

Fritz.

Zrzek pokrčil rameny a pomalu vykročil. Nedošel

však ani k ohybu stezky, když ho zastavil ostrý zvuk.

Proťal lesní ticho jako výstřel z pušky, ale nešlo o

střelbu. Zrzek, který strávil jistý čas mezi kanadskými

dřevorubci, si nemohl ten zvuk s něčím splést. Poznal, že

to byl zvuk sekery, která dopadla na kmen stromu.

Instinktivně ustoupil ze stezky do lesa, a rukou přitáhl

Fritze za sebou.

„Někdo tam pracuje,“ zašeptal. „To byla sekera.“

Fritz kývl. „Měli bychom zjistit, kdo je to, a jakým

směrem se pohybuje, abychom se s ním nesrazili.“

Ginger, jehož návrh nijak nenadchl, musel uznat, že

má smysl, a tak se oba velice obezřetně vydali směrem,

odkud teď zaznívaly slabší zvuky. Dřevorubec možná

odsekával větve. Vzápětí zvuky utichly a hned poté muže

spatřili. Stál předkloněn na úzké mýtině, a cosi kutil u

padlého kmenu. Na zemi vedle něj ležela dvě malá

huňatá zvířata, která Ginger považoval za vydry. Blízko

pasti, kterou muž asi znovu prohledával, ležela ještě

mrtvá liška. Těžkou sekeru měl již zasunutou za opasek.

Chlapík Gingera zaujal. Rukama hledal cosi na

zemi, ale téměř každou vteřinu zvedl hlavu a na mžik se

rozhlédl. Jeho opatrnost se dala srovnat s plachostí srnčí

zvěře. Na první pohled bylo zřejmé, že jde o příslušníka

nejchudšího stavu, což prozrazoval i jeho oděv. Byly to

zablácené a potrhané zbytky kabátu vyspravené kusy

kožešin a špatně vydělanou kůží. Kabát měl lovec stažen

v pase širokým koženým opaskem, za kterým tkvěla

sekera. Nebyl to žádný mladík. Jeho věk prozrazovaly

71

dlouhé neupravené šediny a pocuchané vousy. Vlasy a

vous zahalovaly větší část jeho tváře, takže oba

průzkumníci nemohli rozpoznat její rysy. Ginger

odhadoval, že muži je asi šedesát let. Zdálo se však, že si

dosud uchoval značnou mrštnost a obratnost. Neviděli u

něj jinou zbraň kromě sekery.

Když se chlapík naposledy rozhlédl, přehodil si

ulovená zvířata přes rameno, a odcházel.

„Lovec,“ vydechl Fritz, jakmile nabyl dojmu, že ho

už neznámý nemůže zaslechnout.

„Ovšem, lovec kožešin,“ řekl Ginger. „Všiml sis

těch krásných malých vyder?“

„To byli soboli.“

„Nesmysl. Soboli jsou strašně vzácní.“

„Velice vzácní, ale právě tady zřejmě žijí.“

„Když se tu potulují lovci, musíme být ještě

opatrnější.“

„Dalo se to čekat.“

„Teď to máme potvrzeno,“ prohlásil vážně Ginger.

„Mohou tu být také pasti na medvědy a nebylo by nic

příjemného do některé si šlápnout. Myslíš, že je to jeden

z vězňů?“

„Určitě ne. Pojďme se podívat, kam jde,“ navrhl

Fritz. „Jestli přebývá někde poblíž, měli bychom o jeho

chatě vědět.“

Pomalu postupovali za lovcem a zachovávali při tom

nejvyšší opatrnost. Slyšeli jeho kroky a tiše se proplétali

mezi jedlovými větvemi, které někde dosahovaly až na

zem. Lovec mířil ke břehu, na kterém ležela primitivní

loďka, dost neuměle vyrobená z kůry a tuleních kůží.

Zrzek očekával, že ji muž spustí na vodu, jenomže se v

tom zmýlil. Chlapík se otočil a vracel se do lesa.

72

Oba stopaři ho sledovali dál. Ještě chvíli se

proplétali mezi stromy, a pak uviděli mýtinu. Vůně kouře

z hořícího dřeva zesílila a konečně uviděli odkud

pochází.

Na mýtině stála osamělá chýše, nebo spíše chatrč,

postavená z jedlových větví obložených drny. Z otvoru

ve střeše se kouřilo. Ginger si nedokázal představit

nuznější a ubožejší lidský příbytek, nicméně se podle

všeho zjevně jednalo o lovcovo obydlí. Když k němu

muž dorazil, sklonil se k nízkému vstupnímu otvoru,

zahrazenému širokým prknem, které se dalo se značnou

nadsázkou nazvat dveřmi. Nevstoupil však, protože

prkno se pohnulo a z chatrče vyšla uboze vyhlížející

žena. Měla na sobě cáry, za které by se patrně styděl i

mnohý strašák v zelí.

Žena se opřela o dveře a její vyhublé tělo roztřásl tak

prudký záchvat kašle, až sebou Ginger škubl. Pak se

kolem ní prosmýkl ven chlapec ve věku asi šesti let, a

pokoušel se ji utišit.

Přes boční stěnu chatrče byla natažena medvědí

kůže, která tam patrně měla vyschnout a na provaze

zavěšeném na průčelí se sušilo asi šest polovin velkých

ryb podobných lososu. Zrzek to nemohl pochopit,

protože podle jeho názoru mohlo to všechno ve chladném

vzduchu tajgy pouze navlhnout.

Fritz s Gingerem viděli celou scénu docela jasně,

ačkoli se drželi v bezpečné vzdálenosti od chatrče. Zrzek

byl s dosavadním výsledkem průzkumu spokojen, a

vyzval svého společníka k návratu. Dalo se předpoldádat,

že lovec již chatrč neopustí. Zvědavému Fritzovi se však

nechtělo pryč a Ginger na něj musel energicky syknout.

73

Nakonec se ještě zdrželi, protože jim v odchodu

zabránilo něco docela jiného než byla mladíkova

zvědavost. Na ubohém, ale vcelku klidném jevišti se

náhle objevili noví herci.

Předzvěstí jejich příchodu byl dusot kopyt a z ohybu

stezky se vyřítil divoký jezdec, kterého v těsném závěsu

následovali dva další. Všichni měli na sobě vojenské

stejnokroje, přičemž první jezdec, zřejmě důstojník, byl

oblečen o něco lépe. Byl to nasupený nevysoký chlapík

se širokou tváří stíněnou kulatou čepicí z jakési černé

huňaté kožešiny. Svíral v ruce jezdecký bičík, a na jeho

stehně se houpalo pouzdro s revolverem. Přes prsa měl

zkříženy nábojové pásy.

„Kozáci,“ zašeptal Fritz.

Zjevení této trojice Gingera vyděsilo, protože ho

napadlo, že může jít o hlídku pátrající po letadle. Vzápětí

však zjistil, že vojáci mají jiný cíl. Prvním náznakem

jejich úmyslů bylo chování lovcovy ženy, která se ve

strachu přikrčila, když sesedali z koní. Velitel hlídky

hodil otěže jednomu ze svých kumpánů a v následné

vteřině se obrátil ke starému lovci a drsným hlasem cosi

vyštěkl. Zrzek mu nerozuměl. Když však voják těžkou

botou nakopl chlapce, jenž se k němu rozběhl, pochopil

oč tu jde. Dítě se zapotácelo a těžce dopadlo na zem.

Propuklo v pláč, kterému oba staří lidé mlčky a

bezmocně přihlíželi.

Pobledlý Fritz se pohnul vpřed, ale Ginger ho

zadržel.

„Ani se nehni,“ sykl ostře. „Byli bychom šílení,

kdybychom se do toho vměšovali.“

Pokračování scény se dalo jen těžko pochopit. Po

několik minut podroboval důstojník oba dospělé

74

obyvatele chatrče důkladnému výslechu. Na závěr se na

hlavy vyslýchaných snesla sprška ran bičíkem, které

velitel rozdával padni kam padni. Konečně znovu nasedl

na koně. Jeden z jeho podřízených zdvihl oba mrtvé

soboly, a všichni tři tryskem uháněli pryč. Muž se ženou

za nimi s němým zoufalstvím hleděli, a pak přispěchali

ke vzlykajícímu dítěti, které odvedli dovnitř.

Ginger se zhluboka nadechl. „Musím říci, že to bylo

velice působivé představení,“ zamumlal. „Kdybych to

neviděl, nevěřil bych tomu. Rozuměl jsi tomu, co říkal,

Fritzi?“

„Neslyšel jsem sice všechno, ale i z toho mála jsem

pochopil, že šlo o to, proč lovec ihned neodevzdal svůj

úlovek.“

„Vždyť na to ani neměl čas.“

„To jim také říkal.“

„Mluvili rusky?“

„Ano.“

„To je ale příšerný život a ještě na tak příšerném

místě. Pojď! Vracíme se.“

„Počkej. Mám nápad.“

„Jaký?“

„Ti chudáci musí vojáky nenávidět.“

„Mají k tomu dost důvodů. A co s tím?“

„Mohli by nám být prospěšní.“

„Aby se jim pomstili?“

„Ano.“

„Vypadali, že jsou k smrti vystrašení. Jestli se jim

ukážeme, podstupujeme velké nebezpečí.“

„Myslím, že to stojí za pokus. Pokud se rozhodnou

mluvit, mohli by pro nás mít spoustu informací, které by

nám mohly ušetřit hodně času a potíží.“

75

Zrzek se zatvářil pochybovačně.

„Dovol mi s nimi promluvit,“ naléhal Fritz. „Slíbím

jim třeba nějaké jídlo. Vypadají, že by jím nepohrdli –

rozhodně alespoň to dítě ne. Ten muž o věznici něco

vědět musí. Nebudu mu pochopitelně vykládat, kolik nás

tu je, ani jak jsme se sem dostali. Navíc je možné, že

jestliže pravidelně používá tu stezku podél vody, a to je

více než pravděpodobné, už o nás ví.“

Ginger po určitém zdráhání souhlasil. Nejvíc na něj

zapůsobil mladíkův argument, že je lovec možná již

objevil sám.

„Dobrá,“ řekl nakonec. „Půjdu s tebou.“

„Raději ne, dva lidé by je vyplašili. Zůstaň tady a

dávej pozor, co se bude dít. Neukazuj se jim. Pokud mě

zabije, uteč.“

„Budiž. Když to chceš riskovat…“

„Jdu do toho,“ řekl Fritz, a svižně vkročil na mýtinu.

Zrzek ustoupil o kousek hlouběji mezi stromy,

usadil se k patě jednoho z nich, opřel se a sledoval vývoj

událostí. Viděl, jak Fritz zaklepal, jak se otevřely dveře a

mladík vstoupil. Dveřní prkno se za ním zavřelo.

Dveře se otevřely až za půl hodiny, a zevnitř ke

Gingerově nevýslovné úlevě vyšel živý a zdravý Fritz.

Bez zastávky prošel kolem stromu, za nímž se skrýval

Ginger, a počkal na něj až v místě, odkud na ně z chatrče

nemohlo být vidět.

„Považoval jsem za rozumnější, aby tě ti chudáci

neviděli,“ vysvětlil. „Nemyslím si ale, že by na tom nějak

moc záleželo. Z jejich strany se nemáme čeho bát.“

„Tak co ses dověděl?“

„Mnoho věcí. Mám ti to říci hned, nebo počkáš, až

se vrátíme?“

76

„Jen povídej,“ naléhal Ginger. „Ale neměli bychom

zůstávat na stezce pro případ, že by tudy někdo šel.

Pojďme si sednout do lesa. Zrovna tamhle vidím kmen,

který je na to jako dělaný.“

Usadili se na kmeni padlého stromu, který vybral

zrzek.

„Povídej!“

„Namluvili jsme toho hodně, ale zkusím to zkrátit,“

začal Fritz. „Ten muž i jeho manželka jsou Rusové.

Jmenují se Ivan a Olga Miškovovi. On býval kdysi

farmářem, který obhospodařoval hodně polí v okolí

Vladivostoku. Jednoho prokletého dne před dvanácti léty

poskytl přístřeší a jídlo nějakým japonským rybářům,

které zanesla na ruský břeh bouře. Ztroskotali. Šlo o

obyčejnou lidskou pomoc ze soucitu, ale jeho kvůli tomu

obvinili z přechovávání nepřátel státu. Řekli mu, že

skrýval ve svém domě zločince, kteří lovili tuleně patřící

sovětskému státu. Miškov tvrdí, že pokud to byla pravda,

on o tom nic nevěděl. Miškova i jeho ženu odsoudili k

deseti letům vězení na Sachalinu.“

Ginger vykulil oči. „Za takovou maličkost deset

let?“

„On prohlásil, že nakonec byli rádi, že nedostali trest

smrti. Nádavkem je soud poslal do vyhnanství. Proto jsou

teď tady. Tvrdí, že podobně jako on se na Sachalin

dostala většina lidí. Skutečným smyslem toho postupu je

prý zabránit lidem v návratu domů, kde by se mohli

dožadovat svého majetku. Ten si rozebrali jiní.“

„Takže svůj trest si tu oba odpykali?“

„Ano.“

„V tom případě musí o věznici vědět všechno.“

77

„To také vědí. Když jejich trest vypršel, propustili

je, ale nesměli opustit ostrov Sachalin. Byli vlastně z

vězení vyhozeni, aby se na ostrově postarali sami o sebe.

Postavili si tuto chatrč, aby v ní dožili, a potravu si

získávají rybařením a lovem. Ten malý chlapec se

jmenuje Miška a není jejich, ačkoli o tom neví. Jeho

rodiče, kteří s ním žili v podobné chatrči o kus výš po

řece, zemřeli, takže se o něj Miškovovi postarali.“

„A co měl znamenat ten zmatek s vojáky?“

„Ačkoli jsou Miškovovi na svobodě, nenechávají je

místní úřady na pokoji. Vojáci z vězení sem občas

přijedou, aby se přesvědčili, zda tu stále jsou. To

samozřejmě neplatí pouze pro Miškovovy. Je tu řada

dalších bývalých vězňů, kteří žijí v podobných

podmínkách. To, co se stalo dnešního rána, nebylo podle

Ivana ještě nic tak strašného – alespoň on to tak říká. Měl

prý ještě štěstí. Chytil do pasti dva soboly, jejichž

kožešina je velice ceněná.“

„A to nesmí?“

„Žádný zákon mu to nezakazuje. Bohužel se stalo to,

co jsme viděli. Nečekaně přijel poručík Vostov a spatřil

ulovená zvířata dřív, než je lovec stačil schovat. Věděl,

že je Vostov bude chtít. Jakmile je viděl, sebral mu je. Je

to hrozný člověk. Než se dostal sem, stíhali ho za krádeže

a loupeže. Proto ho sem přeložili. Snad je to všechno k

neuvěření, ale já Ivanovi věřím.“

„A vláda takové věci trpí?“ zeptal se nechápavě

Ginger.

„Možná. Je ale pravděpodobné, že o těchto věcech v

Moskvě nikdo neví. Je to strašně daleko. I Vladivostok je

daleko. Miškovovi tvrdí, že si tu nikdo neodváží stěžovat

78

ze strachu, co by jim pak Vostov udělal. Miškov říká, že

až jeho žena zemře, zabije Vostova sekerou.“

„A ona umírá?“

„Ano. Má pokročilou tuberkulózu, a mnoho života jí

nezbývá. Jak by také mohlo, když žije už řadu let v

těchto hrozných životních podmínkách. Zemře za několik

dní. Po celou dobu, co jsem tam byl, kašlala.“

„Když zabije Vostova, oběsí ho.“

„Říká, že je mu lhostejné, co se stane, až bude žena

mrtvá. Zatím musí žít, aby jí zajistil alespoň tu trochu

potravy, kterou dokáže ulovit.“

„Hrůza,“ řekl Ginger. „Chudáci. Zdá se, že se ti

povedlo rychle si získat Miškovovu důvěru. Jak jsi to

dokázal?“

„Upřímně jsem mu přiznal, proč tu jsem.“

„Co jsi mu přesně řekl?“

„Podle mého přízvuku pochopitelně poznal, že

nejsem Rus, takže jsem mu řekl pravdu. Že jsem Němec

z Berlína, že můj strýc je politický vězeň v Onoru a já že

jsem mu přišel pomoci k útěku. To on dokázal ocenit.

Jakmile si uvědomil, že jeho nepřátelé jsou také mými

nepřáteli, šlo to už hladce. Pochopil, že musím být co

nejopatrnější a dokonce mě k obezřetnosti sám vyzýval.

Řekl, že mi pomůže, jak to jenom bude možné.“

„Jsi si jist, že tě nezradí?“

Fritz kývl. „Naprosto. On nezradí. Když jsem viděl

výraz v jeho očích při hovoru o Vostovovi, stačilo mi to.

Myslím, že jsem si nikdy nedokázal představit kolik

nenávisti může být v člověku. Pokud v něm zůstal nějaký

cit, pak je to láska a soucit k ženě a strašlivá touha po

pomstě.“

„Cestu do věznice samozřejmě zná.“

79

„Jistě. To mi připomíná, že mi říkal o pověstech,

které se před nedávnem rozšířily po ostrově. Prý tam drží

nějakého Američana. Miškov neznal jeho jméno ani

žádné podrobnosti. Ty zvěsti patrně unikly mezi lidi

proto, že většina vězňů chodí na práci ven – do lesa nebo

do lomu.“

„Do lomu? Do jakého lomu?“

„Není to skutečný lom, je to povrchové ložisko

uhlí.“

„Neříkal jsi nic o našem letadle ani o zbytku

skupiny?“

„Ne. Napadlo mě, že to může počkat, než bude

Biggles věděl, co víme my.“

„Dobře,“ klepl zrzek Fritze po rameni. „Udělal jsi

kus práce a mám pocit, že jsi trochu dospělejší. Měli

bychom se vrátit a říci o tom ostatním.“

Za stálého opatrného rozhlížení a občasných

zastávek, určených k sledování zvuků v okolním lese, se

vraceli stezkou zpátky k moři a letadlu.

80

KAPITOLA ŠESTÁ

PODIVNÝ SPOJENEC

O půl hodiny později se Ginger s Fritzem posadili do

sedaček v letounu a vyprávěli ostatním o svém

podivuhodném zážitku. Jejich společníci jim naslouchali

s takovým zájmem, že dokud neskončili, nikdo je

nepřerušil ani slovem. Teprve pak se ozval Biggles.

„Skvělá práce,“ řekl uznale. „Může však přinést

dvojí výsledek. Takový kontakt může znamenat štěstí

stejně jako smůlu. Zatím je předčasné odhadovat, co se z

něj vyvine.“

„Proč smůlu?“ vyhrkl Ginger.

„Jestliže ten zoufalý Miškov ztratí nervy a dopustí se

nějaké nepředloženosti, bude se to tady za chvíli hemžit

vojáky nebo strážnými z věznice. Kromě toho – pokud

některá z hlídek jezdí do těchto míst za denního světla,

pak nemáme mnoho naděje, že by si vojáci z koňského

hřbetu nevšimli nové brázdy v rákosí mezi břehem a

letadlem. Nedá se tomu zabránit. Vždycky když chceme

na ostrov, zanecháme stopy.“

„Ale hlídky se nemusí dostat až sem,“ řekl Fritz.

„Neptal jsem se sice Miškova, jestli střeží také tuhle

pobřežní oblast, protože mne to nenapadlo, ale on sám se

zmínil, že právě jeho chatrč stojí nejblíž k mořskému

břehu. Hlídky prý jezdí jen k ní.“

„Myslíte, že Miškov míní vážně to, co říká o zabití

důstojníka potom, až jeho žena zemře?“

81

„Určitě. Je si také vědom toho, že když zabije

Vostova, podepíše si tím rozsudek smrti.“

„A jeho žena je skutečně tak vážně nemocná?“

„Když jsem tam byl, měla hrozný záchvat kašle.

Nejsem lékař, ale bude na tom opravdu velmi špatně. Je

mi jí líto, ale každý další záchvat může být jejím

posledním.“

„Co by se s tím dalo dělat?“ řekl Algy a s obavami

pohlédl na Bigglese. „Řekl bych, že jsme si nevybrali

nejlepší místo pro základnu.“

Biggles se na okamžik zamyslel. „Myslím, že

bychom se s Mškovem měli znovu sejít. Co nejdřív!

Také se musíme ujistit, zda po naší stezce pravidelně

nejezdí hlídka. Říkáte, že jste na ní nenašli stopy

koňských kopyt, takže by to mohlo být v pořádku.

Myslím si navíc, že Miškov bude vědět o všem, co se v

okolí šustne, takže pro nás může mít důležité zprávy.

Tedy alespoň v případě, když se nám podaří získat ho na

svou stranu.“

„Spojí se s každým, kdo chystá něco proti jeho

nepřátelům,“ řekl Fritz s plným přesvědčením. „Já takové

lidí znám. Je jediná věc, kterou ještě neztratil. Jeho

vlastní život. A po tom, co všechno prožil, na něm nijak

zvlášť nelpí.“

„Jste mladý, Fritzi. Na znalost lidí ve vašem věku

bych mnoho nevsázel,“ pousmál se Biggles. „Ale můžete

mít pravdu. Půjdete se mnou jako tlumočník?“

„Samozřejmě. Navrhuji vyrazit hned, protože není

pravděpodobné, že by se u něj hlídka zastavila dnes ještě

jednou.“

82

„Vezměte pro tu ženu něco k jídlu – nějaké

kondenzované mléko, med a takové ty věci,“ navrhl

Ginger.

„To by mohlo být nebezpečné,“ odpověděl Biggles.

„Kdyby hlídka objevila prázdnou plechovku s anglickou

nálepkou, mohl by se tady strhnout náramný poprask.“

„Tak ho upozorněte, aby obaly hned zahrabal.“

„Nejlepší bude, když pro něj dojdu a přivedu ho

sem,“ nabídl se mladík. „Jsem si jistý, že se nemusíme

bát jeho zrady. Když člověk nenávidí tak silně, jako

Miškov nenávidí Vostova, dá do toho celé srdce.“

„Nebudeme ho sem vodit,“ rozhodl Biggles. „Bude

nejlepší, když se za ním vydám já. Dáme si rychle něco k

jídlu a vyrazíme. Půjde se mnou Fritz. Ostatní by mohli

ještě něco podniknout s maskováním letounu, a pokusit

se trochu zakrýt brázdu v rákosí. Mimochodem, Fritzi,“

pokračoval, zatímco pozoroval, jak se obě rybářské bárky

vracejí zpět na řeku, „jak chytá Miškov ryby?“

„Říkal mi, že si vyrobil loďku. Viděli jsme ji a je to

opravdu ubohé plavidlo,“ odvětil Fritz. „Určitě se s ní

neodváží za rybami moc daleko od břehu. Ty, které

potřebuje, naloví tady, aniž by musel opustit ústí řeky.“

„Já bych do jeho člunku nevlezl,“ dodal Ginger.

Poté, co rychle pojedli, nastoupili Biggles s Fritzem

do člunu a zrzek je zavezl na břeh.

„Neměli bychom být pryč déle, než dvě hodiny,“

slíbil Biggles, když opouštěli břeh a zamířili stezkou k

Rusovu obydlí.

Ginger se vrátil do letadla, kde se s Algym a Bertiem

dali do práce, kterou jim velitel přidělil. Neustále přitom

sledovali jak ústí řeky, tak pobřežní stezku. Při práci jim

odpoledne uběhlo rychle, a než se nadáli, všimli si, že se

83

slunce sklání k horám a světla ubývá. Vracel se

nepříjemný chlad, neboť přes den slunce přece jen trochu

ohřálo vzduch.

„Jsou pryč už přes dvě hodiny,“ prohlásil Ginger,

když si utíral ruce ručníkem poté, co si z nich spláchl

bláto. „Doufám, že se tam nestalo nic mimořádného. Šéf

předpokládal, že se vrátí nejpozději za dvě hodiny.“

Přes tu poznámku necítil zatím zrzek žádné obavy o

osud dvojice, a nestrachovali se ani další dva letci.

Věděli, že při výpravě, na kterou se ti dva vydali, se musí

vždy s nějakým zpožděním počítat. Když se však Biggles

s Fritzem neukázali ani po další hodině, kdy se začínalo

smrákat, dívali se už na věc jinýma očima.

„Něco neproběhlo tak, jak Biggles předpokládal,

jinak by dávno byli zpátky,“ řekl Ginger a mračil se při

tom.

Jeho úsudek byl sice opožděný, ale správný. Malé

výpravě se nepodařilo postupovat podle předpokládaného

programu, přestože oba muži dorazili k osamělé chatrči

na lesní mýtině bez sebemenších překážek a potíží.

Muž a mladík tiše došli nad chatrč a stanuli ve stínu

temných jedlí, obklopujících mýtinu. Biggles si chtěl

nejdřív obhlédnout místo, které neznal. Dveře chatrče

byly zavřené, v dohledu nebyla živá duše a ani jediný

zvuk nerušil hluboké ticho, které v okolí vládlo.

„Mám hloupý pocit, že se tam něco stalo,“

zamumlal.

„Všichni jsou uvnitř,“ řekl Fritz, ale jeho hlas nezněl

příliš přesvědčivě.

„Podíváme se tam,“ rozhodl Biggles. „Tady bychom

mohli trčet dlouho, a nic bychom nezjistili.“

84

Pomalu a opatrně se přibližovali a v okolí se

nepohnulo vůbec nic. Konečně se Biggles dostal k

jedinému malému okénku, které chatrč měla a po chvíli

naslouchání tam zkusil nahlédnout. Vnitřek chatrče byl

však tak temný, že nic neviděl. Přistoupil ke dveřím a

zaklepal. Nikdo se neozval. Zkusil to znovu a výsledek

byl stejný. Vyměnil si s Fritzem pohled a zvedl

jednoduchou petlici. Přitáhl dveřní prkno a spatřil vnitřek

obydlí, vyhlížející přesně tak, jak očekával. Jediná

místnost, v níž chudičká rodina žije, stravuje se a spí…

A také umírá…

Jediný pohled mu stačil ke zjištění, že dorazili na

místo pozdě, tragédie malé rodiny končila. Na dřevěné

pryčně u protější stěny ležela žena s rukama zkříženýma

na prsou. Byla mrtvá. Na podlaze vedle lůžka seděl malý

chlapec s uslzenou tváří. Miškov tu nikde nebyl.

„Zeptejte se chlapce, kde má otce,“ vyzval Biggles

Fritze.

Mladík se tichým hlasem dítěte zeptal.

Hošík neodpovídal. Vypadal vyděšeně, odvracel

hlavu, a nakonec se znovu rozvzlykal.

„Tohle je zpropadená práce,“ řekl Biggles, tlumící s

přemáháním hlas. „Není mi jasné, co tady budeme platní.

Ženě už nepomůžeme, dítěti také ne a jestliže se Mškov

vydal splnit svoji pohrůžku, uděláme nejlíp, když se

odtud co nejrychleji vypaříme.“

Fritz se znovu pokusil zeptat hošíka, kam odešel

jeho otec, a jestli si s sebou vzal sekeru. Opět nedostal

odpověď.

„Nemá to smysl,“ zavrtěl hlavou Biggles. „Co

budeme dělat?“

85

„Měli bychom ještě chvíli počkat, zda se Miškov

vrátí. Pokud nepřijde, nemůžeme udělat nic jiného, než

odejít. Nevěřím, že by se ten člověk vydal ven jen tak pro

nic za nic, protože v tom případě by tu nenechal dítě.

Neměli bychom ale zůstávat uvnitř. Kdyby někdo přišel,

budeme v pasti.“

Opustili chatrč a stáhli se na předchozí stanoviště

mezi kmeny jedlí, odkud pozorovali, co se bude dít.

Asi o hodinu později byla jejich trpělivost

odměněna. Na mýtině se objevil Miškov, který rázně

kráčel k chatrči. V ruce nesl rýč, u opasku se mu

pohupovala sekera. Fritz se mu ukázal a muž k němu

zamířil. Když se na něj Biggles pozorně zahleděl, tváří

mu projel záchvěv soucitu. Obličej bývalého trestance

byl strnulý, bledý a bezvýrazný. Oči byly očima muže, z

jehož duše vyprchal veškerý cit a naděje.

„Vaše žena zemřela,“ řekl neohrabaně Fritz, který

nevěděl, jak začít hovor.

„Ano, má žena je mrtvá,“ odpověděl Miškov

podivně nezúčastněným tónem.

„Vy jste hledal Vostova?“

„Ještě ne. Měl jsem ještě něco na práci. Musel jsem

si půjčit rýč, abych mohl pohřbít manželku, a požádal

jsem jednu vdovu, jestli by se nepostarala o dítě. Teď ho

k ní odvedu.“ Miškov se podíval na Bigglese. „Kdo je ten

muž?“

„Přítel.“

„Tak.“

„Co uděláte, až odvedete dítě?“ zeptal se Fritz, který

průběžně tlumočil Bigglesovi průběh rozhovoni.

„Počkám tady, až přijede poručík Vostov. Pak ho

zabiju, vypálím svůj dům do základů a zmizím v lese.“

86

Miškov hovořil naprosto bezvýrazným hlasem. Stejně by

mohl hovořit o zabití mouchy.

„Dokážete v lese přežít?“

„Znám jednu jeskyni. Byla jeho.“ Miškov ukázal na

medvědí kůži nataženou na stěně chýše. „Teď to bude

můj domov, dokud nezemřu. Tam mě nikdo nenajde.“

„Řekněte mu, že bych s ním rád mluvil, pokud bude

souhlasit,“ požádal Biggles Fritze.

Fritz položil Rusovi otázku a odpověděl veliteli:

„Musíte prý nejdřív počkat, než odvede to dítě ke vdově.

Pak se vrátí.“

Biggles přikývl.

Miškov vstoupil do chatrče a vzápětí se znovu

objevil venku. Vedl za ruku chlapce.

Biggles, rozhodnutý počkat, se posadil na pařez,

vytáhl cigaretu a zapálil si ji. „Mám pocit, že se mi to

všechno jenom zdá,“ řekl. „Je pro mne těžké uvěřit, že se

ještě někde na světě může najít taková lidská bída. Jak si

lidé mohou něco takového navzájem dělat? Podle Rusovy

řeči bych řekl, že v mládí dosáhl docela slušného

vzdělání.“

„Také si to myslím. Oba teď vidíme, co s ním

udělaly zákony a zlozvyky zdejší společnosti. Můj strýc

by dopadl stejně, kdyby tu zůstal. Jsem si jist, že se mnou

budete souhlasit, když řeknu, že ať už proti vám podnikal

cokoli, tohle si nezaslouží.“

„To si nezaslouží asi nikdo,“ souhlasil Biggles. „Z

toho Rusa je zlomený člověk, který se těší jen na vlastní

smrt.“

Na Miškovův návrat čekali téměř hodinu. Když se

pak Rus objevil, zamířil přímo k nim. Stále nedával

najevo žádné stopy pohnutí.

87

„Jsem vám k službám,“ řekl bezbarvým hlasem a

mladík jeho slova přetlumočil.

„Povím vám, proč jsme tady,“ začal Biggles. „Pak

mi můžete říci, jestli jste nám ochoten pomoci.“

Mluvili spolu sice prostřednictvím Fritze, avšak jeho

tlumočení bylo natolik plynulé, že jejich rozhovor přes

třetí osobu nijak neztrácel spád.

„Nemáme žádnou loď,“ pokračoval Biggles.

„Přiletěli jsme sem letadlem, které jsme schovali v rákosí

v ústí řeky. Využívají místní lidé stezku, která vede mezi

rákosím a lesem? Zajímají mne hlavně strážní hlídky.“

„S výjimkou mimořádných okolností, kdy tam

projde lovec nebo rybář, ji využívám jen já,“ zněla

odpověď. „Vojenské hlídky nemají důvod chodit dál, než

je můj dům. Až odtud ale zmizím a zabiju toho dáblova

syna Vostova, budou mne hledat všude.“

„Vostov má s sebou ozbrojený doprovod?“

„Zabiju je všechny. Až se nevrátí do věznice, začnou

po nich pátrat. Těla uložím tak, aby je nebylo snadné

najít.“

Biggles úkosem pohlédl na Rusa. „Opravdu jste

rozhodnut Vostova zabít?“

„Jistě. Udělal mně ze života peklo a ostatním také.

Má na rukou příliš mnoho krve. Teď bude jeho krev na

mých.“

„Když ho zabijete, zabijí oni vás.“

„Nejdřív mne budou muset chytit, a já jsem v lese

stejně doma, jako vlci a medvědi. A i když mě chytí, proč

bych měl ještě žít? Ztratil jsem v jeden den ženu i toho

chlapce, který mi byl synem. Všechno, co mi zůstalo,

když jsem se sem dostal, byla moje žena. Teď je mrtvá

kvůli tomu, jak s ní zacházeli. To volá po odplatě.“

88

Biggles se zhluboka nadechl. „Dokážu pochopit, co

cítíte. Nemohl byste ale ze Sachalinu zmizet?“

„Netoužím po tom. Té naděje jsem se už dávno

vzdal. Můj život má jediný smysl. Už jsem vám to řekl.“

„Mají pro vás smysl peníze?“

„Ne. Už jsem vám to řekl.“

Biggles pokračoval a co nejstručněji vysvětloval

Rusovi smysl svého poslání na ostrově. „Když jste ve

věznici strávil tak dlouhý čas, dokázal byste odhadnout,

ve které části mohou držet nového vězně? Jmenuje se

von Stalhein. Našla by se možnost, jak se s ním setkat?“

„Je možné setkat se s vězni. To jméno jsem ale

nikdy neslyšel.“

„Jak byste ho potom mohl najít?“

„Když půjdou vězňové do práce. Každý z nich,

pokud je schopen chůze, musí pracovat. Buď na pile v

lese, nebo při těžbě uhlí.“

„Je snazší dostat se k vězňům venku na pracovišti,

nebo ve věznici?“

„Do vězení by bylo moc těžké proniknout. V jejích

zdech přebývá skoro stejný počet vojáků, jako vězňů.“

„Při práci venku jsou vězňové určitě hlídáni.“

„Neustále. Vojáci mají pušky nabité ostrými a střílí

po každém, kdo se pokusí o útěk. Za celou dobu, co jsem

tom byl, utekl jen jediný muž. Byl tak unaven životem,

že se rozhodl utéci v naději, že ho zastřelí a jeho trápení

tím rychle skončí. Vypálili po něm spoustu střel, ale

nezasáhli ho. Vypadalo to jako zázrak. Unikl do hor.

Nevím, co se s ním pak stalo. Do vězení se už nikdy

nevrátil. Také jiní mluvili o tom, že uprchnou, ale nikdo

už nenašel odvahu. Dokázal to jen ten sebevrah.“

89

„Jaké jsou podmínky ve věznici? Kolik je tam

celkem vězňů?“

„Podmínky? Neptejte se. A počet vězňů se mění

podle toho, kolik jich zemře a kolik přijde nových.

Obvykle je jich kolem stovky. V oddělené části jsou také

ženy. Starají se o vaření a úklid.“

„Jak je postaráno o muže?“

„Kromě samotky přebývají všichni ve velkých

společných celách po deseti lidech, kde pohromadě spí a

jedí. Všechny cely jsou stejné, dlouhé a úzké. Na jednom

konci jsou dveře, na druhém okno s pevnou ocelovou

mříží, které vede na velký středový dvůr. Celou věznici

obklopuje vysoká a široká zeď. Po jejím ochozu chodí ve

dne v noci stráž. Za ní leží příkop. Není příliš široký, ale

je plný bahna. Jeden z vězňů v záchvatu šílenství vyběhl

po schodech nahoru na ochoz a skočil dolů. Zmizel v

bahně a už se nevynořil. Vlastně to byl taky sebevrah.

Přes příkop vede jediný most, který vychází od brány. Tu

neustále střeží šest strážných.“

Zamračený Biggles pohlédl na Fritze. „To nezní

nijak dobře, ale dalo se to čekat. Vězení, z něhož by lidé,

kteří tu jsou drženi, mohli snadno uniknout, by nemělo

smysl. Fritzi, zeptejte se ho, jak se jmenuje správce.“

Fritz přetlumočil otázku.

„Myslíte velitel?“ řekl Rus. „Plukovník Kerenin.“

„Co je to za člověka?“

„Je to přesně ten hlupák, hodící se na místo, kde se

služební postup řídí stupněm velitelovy surovosti. Je to

věčně opilý hulvát bez špetky slitování. Pokud má vůbec

výčitky svědomí, zbaví se jich tak, že do sebe naleje

spoustu vodky. Vybíjí si svou zuřivost na každém, kdo

mu přijde pod ruku, a to platí i pro jeho vojáky. Když má

90

normální náladu, mlátí kolem sebe plochou stranou šavle,

bez které neopustí ani byt ani kancelář. Když se necítí

dobře, pak se chová mnohem hůř a je schopen zabít.“

„Divím se, že ho ještě někdo neodrovnal,“ zavrčel

Biggles k Fritzovi. „Zeptej se Miškova, jestli by nás mohl

odvést na místo, odkud uvidíme vězně při práci. Než

něco podnikneme, musíme vědět, kde je váš strýc a co

dělá.“

Fritz položil Miškovovi otázku a přeložil odpověď:

„Ano, může nás zavést k pracovišti vězňů, ale musí to

být brzy, protože až zabije Vostova, vydá se do té horské

jeskyně.“

„Kdy by to bylo nejvhodnější?“

„Nejvhodnější doba k pozorování vězňů u uhlí je

úsvit. Pracují tam každý den. Může nás prý zavést na

místo v lese, odkud uvidíme procházet vězně, aniž

bychom byli sami zpozorováni. Říká, že tam občas sám

zajde a počítá, kolik zbylo naživu z těch, které znal, když

byl jedním z nich.“

„Jak je to daleko? Myslím tím, jak dlouho by nám

trvalo na tu vyhlídku dojít?“

„Půl hodiny.“

„A co se tu sejít zítra před svítáním?“

„Ano. Říká, že na nás bude čekat,“ odpověděl Fritz

poté, co Rusovi položil velitelovu otázku.

„Je možné, že by nás spatřili lidé, kteří žijí v těch

dalších chatrčích kolem řeky?“

Fritz po krátkém rozhovoru s Miškovém řekl:

„Pokud máte záměry poškodit věznici, nemusíte se jich

bát. Všichni vojáky nenávidí. Úkryt by vám však

neposkytli ze strachu před trestem. Za pomoc vězňovi na

útěku je tu jediný trest. Zastřelení. Ale lidé vás nezradí.“

91

„Můžeme Miškovovi nějak pomoci? Mohli bychom

mu donést nějaké potraviny, pokud by se postaral, aby z

nich nikdo nic nenašel.“

„Říká, že už dávno neochutnal čaj a cukr,“ přeložil

Rusovu odpověď mladík.

„Dostane je. A jestli chce, tak i nějaké suchary.“

„Jediné pečivo, které tu za dlouhá léta mohl jíst, byl

černý žitný chléb.“

„Dobrá. Až ráno přijdeme, přineseme mu to.“

„Pomůže mu to prý přežít v úkrytu, až zabije toho

důstojníka,“ řekl Fritz. „Jediné čeho má dost, jsou sušené

ryby. Nabízí nám, jestli nějaké nechceme?“

„Poděkujte mu,“ usmál se Biggles. „Bude nejlepší,

když půjdeme. Řekněte mu, že jsme ráno zpátky.“

Rozloučili se a pak se oba letci vydali na zpáteční

cestu po břehu. Když se naposledy ohlédli, viděli Rusa,

jak se pomalu vrací do chatrče.

„Divný, velmi divný člověk,“ poznamenal Biggles.

„Neznáte je,“ odpověděl Fritz. „Řekl bych, že je

zcela typický. Poznal jsem několik Rusů ve východní

části Berlína. Oni neuvažují jako my. Jsou jiní. Třeba

smrti se vůbec nebojí. Řekl bych, že to z nich udělaly

tvrdé podmínky, v nichž žijí.“

„To ovlivní každého,“ potvrdil Biggles. „Ale setkání

s Miškovem nám nemusí přinést jen užitek,“ pokračoval

zamyšleně, zatímco se v houstnoucím šeru vraceli

stezkou. „Dosud se nám kontakt s ním vyplácí, ale jestli

zabije Vostova v době než odletíme, rozpoutá tím

štvanici, která nesmírně ztíží náš úkol. Nepředpokládám

však, že by mělo smysl přesvědčovat ho, aby Vostova

nezabíjel. Úkladná vražda se přitom nedá ničím

ospravedlnit.“

92

„On by vás neposlechl,“ prohlásil Fritz. „Zabití

Vostova není pro něj vraždou v tom smyslu, jak ji

chápete vy. On to bere jako zcela přiměřené jednání a

sám sebe by pokládal za zbabělce, kdyby se jí nedopustil.

Považuje zabití důstojníka za svou povinnost. Vždyť jste

už sám musel pochopit, že smrt muže, kterého nenávidí,

je pro něj jediným a posledním životním cílem. Kdyby

ho nezabil, zbývá mu jen sebevražda.“

„Docela zralé uvažování,“ zamrkal Biggles a pohlédl

na mladíka. „Tak mi ještě vysvětlete, proč chce užít něco

tak nespolehlivého, jako je sekera?“

„Protože jinou zbraň nemá.“

„To je pravda,“ ušklíbl se Biggles. „Neuvědomil

jsem si to. No, když nám nabídl pomoc, nebudeme mu

házet klacky pod nohy. My tu vraždu soudit nebudeme.“

Když se dostali k letadlu, vládla již tma a jejich

přátelé se o osud zatoulané dvojice zcela nepokrytě

strachovali vzhledem k dlouhé době jejich nepřítomnosti.

Biggles jim vyprávěl o tragické události v chatrči a

také o cenných zprávách, které získali od nešťastného

Rusa.

93

KAPITOLA SEDMÁ

ZA HRANICE MOŽNOSTÍ

Hvězdy začínaly blednout, když se Biggles, Ginger a

Fritz vydali druhého dne na cestu za Rusem Ivanem

Miškovem. Nešli nalehko, neboť mu nesli potraviny.

Zrzek, který je vybíral, jejich zásoby v letadle nešetřil.

Blížil se rozbřesk.

Biggles chtěl původně vzít s sebou pouze Fritze, ale

Ginger na něj neodbytně naléhal a přesvědčoval ho, jak

by bylo moudré, kdyby měl s sebou dalšího společníka,

který by mohl v případě nečekané překážky posloužit

jako spojka mezi průzkumníky a zbylými členy výpravy

v letounu. Biggles nakonec zrzkovým důvodům podlehl.

Vyrazili tedy všichni tři. Nespěchali. Tiše kráčeli při

břehu řeky a východní obloha se vyjasňovala. Po jejich

levici, nad západem, bylo nebe dosud tak temné, že tam

rozeznávali pouze obrysy hor. Vzduch byl mrazivý, ale

vítr na štěstí nevál.

94

Miškova našli na mýtině. Tiše stál v ranním pološeru

s nezbytnou sekerou u pasu. Měl sepnuté ruce a ani se

nepohnul. Před ním byl čerstvě navršený rov, označený

hrubě tesaným dřevěným křížem. Rus se modlil. Došli k

němu, avšak po nějakou chvíli se nedal rušit. Konečně

poklekl u hrobu své ženy, několikrát se pokřižoval, vstal

a obrátil se k příchozím.

„Jsem k vašim službám,“ řekl.

„Tady jsou potraviny,“ pokynul Fritz. „Schovejte je

někam.“

Rus zamumlal slova díků a odnesl balíčky na okraj

lesa, kde je uložil a obratně zakryl spadlými jedlovými

větvemi. Pak zdvihl varovně ukazovák, a jako první

vykročil do lesa téměř rovnoběžně s údolím řeky proti

proudu. Cestu, po které se vydal, zjevně dobře znal.

Přestože je vedl dost křivolace mezi stromy, ani na chvíli

neztrácel jistotu.

Asi po dvaceti minutách došli na místo, kde letci

ucítili kouř z hořícího dřeva. Miškov je vedl dál, až

uviděli, odkud kouř vychází. Přeci nimi stálo další nuzné

obydlí podobné tomu, které obýval jejich průvodce.

Opatrně obešli stavení a o něco později minuli další dvě

chatrče. Po chvíli zjistili, že se přiblížili velmi těsně k

řece. Její ústí již nechali za sebou, a postupovali stále výš

proti proudu. Koryto tu nebylo širší než třicet yardů a

břehy byly převážně zarostlé rákosím, mezi nímž

prosvítala mechem obrostlá skaliska. Rozednilo se.

Nezdálo se, že by tu řeka byla hluboká, s výjimkou

několika zlověstně vyhlížejících tůní. Občas bylo vidět i

kamenité dno. Na těch mělkých místech proudila voda

velice svižně. V zákrutech říčního koryta byly břehy

95

podemleté jarními přívaly vod, kdy se průtok jistě

znásobil roztálým sněhem na horním toku.

Konečně odbočili od řeky a vystupovali stále výš

hustým jedlovým lesem, který se zdál být nekonečný.

Narazili na několik březových hájků. Půda se zde vlnila

víc a víc, a brázdilo ji několik úzkých, ledem vroubených

potoků, které mířily k řece. Když došli k vrcholu

hřebene, Miškov se zastavil a mírně se přikrčil. Neřekl

ani slovo, a ukázal napřaženou paží směrem, kde se

ostatním naskytl obrázek, který nevyžadoval komentář.

Vpředu pod nimi, ve vzdálenosti ne větší než půl

míle, stála na holém plochém návrší bez stromů,

pochmurná šedivá kamenná budova. Stavba vyhlížela už

na první pohled velice bytelně a odolně a nebylo pochyb,

k čemu slouží. Byla to věznice Onor. Přímo proti

pozorovatelům se rýsovala zavřená dvojkřídlá brána,

jediný vstup do budovy. Od ní pak vedly paprskovitě

cesty jako dráty v kole. Některé mířily přímo k okraji

lesa, kde změť čerstvých větví prozrazovala, že tam jsou

káceny stromy. Jedna z cest byla širší než ostatní, protože

ji zřejmě používalo nejvíc lidí. Končila dost blízko pod

jejich stanovištěm u skupiny dřevěných staveb, kolem

nichž byly navršeny hranice dříví. Byla to pila, o které

hovořil Miškov. Druhá často užívaná široká cesta vedla

úhlopříčně mírným svahem, kde mizela za hřebenem

porostlým křovisky. Při pohledu na věznici a její okolí

zrzka napadlo, že by jen obtížně hledal na ostrově

ponuřejší pohled.

Biggles ukázal na širokou cestu mizející za kopcem

a zašeptal Fritzovi: „Zeptejte se, kam vede ta cesta.“

Mladík kývl, zeptal se a vzápětí dumočil odpověd:

„K uhelnému dolu a k železnici.“

96

„K železnici?“ užasle zamrkal Biggles. „Nic

takového bych tady nečekal.“

Fritz po krátkém hovoru s Miškovém vysvětlil: „Je

to jen krátká úzkorozchodná trať, po které občas

přijíždějí malé vagóny, které odvážejí uhlí a dřevo tam,

kam je třeba.“

Mškov je vedl dál a držel se úzkostlivě v lese,

protože dávno vládl jasný den. Kráčel s jistotou, podle

níž bylo zřejmé, že je v těchto místech jako doma. Na

chvíli se jim ztratila věznice z dohledu, když se však

přiblížili nad řeku, ukázala se jim šedá budova z jiné

strany.

Zatím jim nebyl jasný důvod, proč je Miškov zavedl

právě na toto místo, ale brzy to pochopili. Široká cesta

vedoucí k uhelnému lomu obkroužila nízký pahorek a

pak mírně klesala téměř k úrovni řeky. Dál sledovala

řečiště na opačném břehu ve vzdálenosti snad jen třiceti

yardů od místa, na které letce Rus zavedl. Potom se dosti

ostře stáčela k pracovišti. To ovšem nebylo vše, čeho si

tu průzkumníci všimli. Jejich pozornost upoutala změť

balvanů, která patrně vznikla následkem sesuvu svahu.

Vzhledem ke spoustě křovin a mladých stromků,

vyrůstajících mezi kameny, představovaly skály ideální

pozorovatelnu pro sledování stezky. Rus pokynul rukou,

aby letcům naznačil, že je sem zavedl právě proto.

Přesunuli se tedy ke skalám a ukryli se v nich tak, aby je

nebylo možné zpozorovat. Pak nezbývalo, než čekat.

„Zeptejte se ho, kde se dá nejsnáze překročit řeka,

protože se zdá, že ji dříve nebo později budeme muset

zdolat,“ požádal Fritze Biggles.

„Brod je přímo před námi,“ tlumočil mladík. „Něco

níž po proudu je prý dokonce stará dřevěná lávka. Když

97

jsme sem přicházeli, neviděli jsme ji, protože jsme šli

oklikou lesem.“

Miškov se obrátil k mladíkovi a tichým hlasem mu

vysvětloval další podrobnosti.

„Říká, že můj strýc možná nebude těžit uhlí v

lomu,“ tlumočil Fritz. „Může být na pile. Jestliže ho však

posílají za prací do lomu, odtud ho uvidíme. Musíme prý

ještě počkat, ale nebude to trvat dlouho. Teď je právě čas,

kdy tudy trestanci procházejí.“

Rus to zde znal skutečně dobře. Netrvalo déle než

dvě minuty a jeho slova se naplnila. Na hřebeni pahorku

se vynořily první postavy smutného průvodu lidských

trosek. Blížily se sem směrem od věznice a bylo snadné

odlišit zubožené vězně od strážců, kteří je obklopovali.

Všichni měli uniformy. Strážci byli oblečeni v tmavě

šedých vojenských pracovních úborech, trestanci potom

v ošuntělých žlutočerně pruhovaných hadrech, které je

činily zdaleka nápadnými. Tenhle vosí stejnokroj byl

vybrán především proto, aby byli jejich nositelé snadno

rozeznatelní v případě útěku. Vězňové kráčeli ve

dvojstupu a někteří z nich si nesli pracovní nástroje.

Ginger je spočítal, a došel k číslu dvacet devět mužů.

Dvanáct strážců bylo ozbrojeno puškami a dva z nich

měli navíc biče, kterými čas od času práskali, jako by

poháněli dobytek.

„Kdo jsou ti vězňové?“ zašeptal Biggles.

„Většina z nich patří mezi obyčejné kriminální

zločince,“ přetlumočil mladík. Biggles kývl.

Když se smutný průvod přiblížil k místu, kde se

pozorovatelé usadili, všichni z nich zmlkli. Také vězni

kráčeli mlčky a jediným zvukem byl dusot jejich nohou v

blátě cesty a občasné prásknutí biče.

98

Gingerovi, jenž se na průvod pozorně díval skalní

rozsedlinou, připadalo téměř nemožné rozpoznat mezi

postavami trestanců von Stalheina. Jednak nevěděl, zda

mezi nimi vůbec je, ale horší bylo, že nebyl schopen

rozeznat jednoho vězně od druhého. Všichni měli stejné

oděvy a byli si navzájem nesmírně podobní. Měli špinavé

dlouhé vlasy sahající až k ramenům a tváře zarostlé

vousy. Mnozí z nich měli dlouhý neupravený plnovous,

který spolu s rozcuchanými vlasy zahaloval téměř celý

obličej. Když po nich Ginger přejížděl pohledem, zdálo

se mu nemožné, že by na zevnějšek tak dbalý pruský

důstojník jako von Stalhein připustil, aby vypadal

podobně. Už už docházel zrzek k závěru, že Stalheina

nenajde, když si všiml muže, který pokulhával. Uvědomil

si, že i von Stalhein mírně kulhal následkem starého

zranění. Upřel na chlapíka pohled a pomyšlení, že by ta

špinavá lidská troska byla mužem, po kterém pátrají, mu

vyrazila dech. Jistou podobu však přece jen odhalil. Ten

kulhající muž byl totiž jediným z davu, který kráčel

vzpřímeně.

Potvrzení, že jde skutečně o von Stalheina, se

zrzkovi dostalo způsobem stejně dramatickým, jako

nečekaným.

Právě, když se k němu zástup zajatců přiblížil

natolik, že je bylo možné i slyšet, zazněl mezi nimi hlas,

který anglicky se zjevným americkým přízvukem

pronesl: „Teď nebo nikdy. Už toho mám dost.“

„Nebuďte blázen,“ odpověděl mu jiný hlas, v němž

Ginger nemohl přeslechnout příkrý a úsečný způsob

mluvy, kterým mluvil jen jeden člověk na světě – von

Stalhein. Zrzek vytřeštil zrak a poznal, že ta slova pronesl

kulhající muž!

99

Události, které následovaly, Gingerem natolik

otřásly, že neměl čas zajímat se o to, kdo je první z mužů.

Co však mínil svou poznámkou, bylo rázem jasné. Jeden

ze strážných s bičem přeběhl podél zástupu a zastavil se

u vyrušujících mužů. Rozeřval se na ně zrzkovi

nesrozumitelným jazykem, patrně je okřikoval, aby drželi

zobák. Aby dodal svým slovům důrazu, rozmáchl se a

uštědřil prvnímu z nich surovou ránu bičem přes záda.

Reakce napadeného, který nesl přes rameno lopatu, byla

naprosto odlišná od toho, co by se dalo v jeho situaci

očekávat. Muž se překvapivě čile otočil k útočníkovi a

lopatou, která jako by v tu chvíli v jeho rukách nevážila

víc než vycházková hůlka, jej veškerou silou udeřil do

hlavy. Ještě dřív než strážný dopadl k zemi, odhodil

vězeň lopatu a vyrazil k řece. Protože velmi dobře věděl,

co bude následovat, neprchal přímým směrem, nýbrž

kličkoval jako vyplašený králík. Ostatní strážní se chopili

pušek a třeskly výstřely. Chladným ranním vzduchem

zahvízdaly kulky a ty z nich, které se odrazily od skal,

protivně kvílely nad cestou.

Uprchlík však unikal, hnal se dál. Přestože nebylo

jednoduché ho zasáhnout, sprška střel byla tak hustá, že

se zdál být nesmrtelný. Rychle dosáhl břehu řeky, která

měla v těchto místech kamenité dno, neboť tudy

procházel brod. Buď o něm musel prchající chlapík

vědět, nebo ho na poslední chvíli zpozoroval. Plavat se

tam nedalo a tak se brodil mělčinou a rozstřikoval kolem

sebe vodní tříšť. Náhle zavrávoral, a zrzek, v němž se

zatajil dech, byl v té chvíli přesvědčen, že ho někdo ze

strážců zasáhl. Mýlil se. V následující chvíli byl uprchlík

opět pevně na nohou a uháněl k druhému břehu. Moudře

zamířil šikmo dolů po proudu a nepokoušel se prorazit

100

proti němu. Tím zbavil starostí i fascinované

pozorovatele, protože se tak stále vzdaloval od skal, za

kterými se krčili. Když dosáhl protějšího břehu, vyběhl

nahoru jako kamzík, dvakrát nebo třikrát se překulil po

zemi, vyskočil a zmizel v lese. Nad ním vyštipovaly další

kulky z pušek třísky ze stromů.

„Nebesa!“ vydechl Biggles. „Doufám, že se mu to

opravdu podaří. Zaslouží si to. Nikdy jsem neviděl větší

vypětí. Teď se nikdo ani nehněte!“

Většina vězňů stála, jako by je něco přibilo do země,

neboť asi věděli, že podezřelý pohyb by jim přinesl

okamžitou smrt. Strážci proklínali a ječeli. Jeden z

ubožáků však vycítil příležitost a pokusil se také o útěk.

Neměl štěstí a ani dost důvtipu. Rozběhl se k řece, ale

utíkal rovně a kulka ho srazila k zemi dřív, než urazil

dvacet metrů. Jeho nešťastný pokus ještě zvětšil

všeobecný zmatek. Strážní nahnali zbytek vězňů do

sevřené skupiny a drželi je v šachu namířenými puškami.

Muži kteří měli biče, jimi začali práskat vězňům nad

hlavami jako by šlo o stádo ovcí. Důstojník, který stráži

velel, řádil jako nepříčetný a pak vyslal jednoho z mužů

zpátky do věznice. Čtyři další vyrazili přes brod na

druhou stranu řeky po stopách uprchlíka. Podle zrzka

však měli jen malou naději na jeho dopadení, pokud

ovšem nebyl muž raněn.

Skupinka průzkumníků dřepěla bez hnutí ukryta

mezi skalisky a hleděla na vězně s mrazením v zádech.

Nyní, když je strážní namačkali do beztvarého lidského

chumáče, nedokázal by už nikdo odlišit von Stalheina od

ostatních.

Ve věznici začal ponuře vyzvánět zvon, což bylo

patrně znamením o útěku nebezpečného lotra a

101

varováním před dalšími pokusy o útěk. Za krátkou chvíli

se na cestě objevila první skupina ozbrojených vojáků

následovaná druhou a třetí. Oddíly se rozdělily a zamířily

k lesu, aby našly uprchlíka.

„Pokud na nás narazí, musíme si prostřílet cestu k

letadlu,“ řekl tiše Biggles Gingerovi. „Nechci se tu po

zbytek života hrabat v uhlí a kácet stromy.“

Strážný vyslaný do věznice, se vrátil, a zřejmě

přinesl nové rozkazy. Váhání skončilo a velící důstojník

se hned po převzetí jeho hlášení rozeřval. Jeho muži

znovu seřadili vězně do zástupu a pokračovali s nimi v

pochodu k lomu. Strážný, který dostal ránu lopatou, se

pomalu s obvázanou hlavou vydal ke věznici. Na místě

zůstal jen mrtvý vězeň, který ležel tam, kde ho dostihla

kulka.

Fritz se dotkl Bigglesovy paže: „Miškov říká, že je

nejvyšší čas vyrazit,“ řekl.

„Taky si myslím,“ odvětil Biggles.

„On říká, že nás dovede zpátky oklikou tak,

abychom nenarazili na vojáky.“

„Skvělý nápad.“

Rus vykročil tak svižně, že ostatním trvalo dost

dlouho, než mu přizpůsobili krok. Kráčel ostrým tempem

téměř celou míli, dokud nebyli dostatečně vzdáleni od

místa, kde došlo k incidentu. Potom konečně zmírnil

tempo, avšak přísně dbal na to, aby nevycházeli ze skrytu

stromů na volná prostranství.

„Zjistili jsme, co jsme potřebovali,“ řekl Biggles,

když mezi nimi a pásmem, kde hrozilo nebezpečí, byla

již taková vzdálenost, že mohli volně dýchat.

102

„Byl tam můj strýc,“ řekl smutně pobledlý Fritz.

„Viděl jsem ho a slyšel jak hovoří. Jeho hlas jsem

rozeznal dobře. Musíme ho zachránit.“

„Potřebujeme čas,“ odpověděl Biggles. „Tohle nebyl

ten pravý okamžik, ačkoli mohl být, kdybychom věděli, k

čemu dojde. Kdo však mohl předvídat takový vývoj?“

„Ten člověk, kterému se povedlo utéci, mluvil jako

Američan,“ ozval se Ginger.

„Jako by právě utekl ze San Quentinu,“ souhlasil

Biggles. „Dost by mne zajímalo, zda to nebyl vojenský

pilot Pat Menton, o kterém mi vyprávěl plukovník

Bradfield. Nemá však smysl, pokoušet se teď dohadovat

o jeho totožnosti. Mohu jen zopakovat, že jsem ještě

neviděl tak zoufalý pokus o útěk. Viděli jsme, čeho je

člověk schopen, když se odhodlá vsadit všechno na jednu

kartu. Ten muž si zasloužil, aby se mu útěk podařil.

Nestydím se přiznat, že ve mně stydla krev, když jsem

viděl, jak uhání ke skalám, kde jsme se skrývali, a tím k

nám vede celou smečku pronásledovatelů. Jsem rád, že

se mu podařilo uniknout, ačkoli nám tím může způsobit

potíže, kdyby se pátrací jednotky vydaly dolů po řece k

jejímu ústí. Mohly by objevit letadlo. Kromě toho bude

obtížný i pouhý pohyb po lese, pokud se v něm budou

hemžit vojáci.“

Opět nastalo ticho, a chvíli nato dosáhla skupina

orientačního bodu. Dva překřížené padlé stromy

prozradily Gingerovi i Fritzovi, že jsou v těsné blízkosti

Miškovova obydlí.

V tu chvíli se Rus zastavil a řekl ostatním

Fritzovými ústy, že dál půjde sám, aby se přesvědčil, zda

je cesta volná a nehrozí na ní nebezpečí. Při pátrání po

uprchlíkovi prohledají vojáci každou stezku, vysvětlil.

103

Prohlídka se prý nevyhne ani jeho obydlí, a protože

někteří vojáci určitě vyrazili na koních a mohli sem jet

přímo, nebylo by divu, kdyby již dorazili k chatrči.

Biggles, který by ze všeho nejraději byl již v letadle,

nemohl proti té úvaze nic namítat. Zůstali proto stát na

místě, zatímco neunavitelný Miškov se vydal mezi

stromy dále, aniž by nadělal víc hluku, než mihotavý stín

jedlové větve.

„Byl bych moc rád, kdyby se nám podařilo najít

toho Američana, ať je to kdokoli,“ řekl tiše Biggles.

„Mohl by nám prozradit, ve které části věznice drží von

Stalheina. Beru v úvahu i to, co soudí Miškov, že

nejvhodnějším místem k navázání kontaktu bude

pracoviště v lese. Měl v tom pravdu. Když ten Američan

řekl ,teď nebo nikdy’, věděl, kde má alespoň trochu

naděje na únik. Musel také vědět, že někdo jeho

angličtině porozumí, což znamená, že už před tím se

Stalheinem mluvil. V těchto místech bude vězeň mluvící

anglicky značnou vzácností. Řekl bych, že každopádně

uvažoval o útěku, ale když ho ten hulvát uhodil, ztratil

nervy a srazil ho k zemi lopatou.

Pak už musel pryč. Neměl co ztratit, protože by ho s

největší pravděpodobností odstřelili na místě za útok na

strážného.“

„Zdá se, že máme jen nepatrnou možnost dostat se

do vězení, nebo dostat někoho tam odtud,“ odvětil

malomyslně Ginger. „Deset mužů v jedné cele, to je už

samo o sobě problém. Chci tím říci, že nemůžeme

osvobodit jednoho, a ostatní tam nechat. Zmizet budou

chtít všichni, a celá tlupa by nás na útěku pořádně

zdržela.“

104

„I na to jsem myslel,“ řekl Biggles. „Právě proto se

snažím vymyslet, jak se dostat do styku s von

Stalheinem, zatímco bude venku. Pokud by došlo k

hromadnému útěku celé skupiny, která by se rozptýlila

po lese, přineslo by nám to i výhodu. Strážní by pak

dostali mnohem náročnější úkol, než je pronásledování

jen jediného muže.“

Umlkl a všichni zbystřili pozornost, neboť odněkud

zpředu zazněl pronikavý výkřik, který ztichl právě tak

náhle, jako začal.

„A co teď?“ zabručel Biggles. „Spolu s Miškovem je

u chatrče ještě někdo další. Náš Rus může mít potíže.

Bude lepší, když se tam dojdeme podívat.“

Nečekal na odpověď a vydal se opatrnými kroky k

mýtině. Ostatní ho následovali.

105

KAPITOLA OSMÁ

ŠTĚSTÍ V NEŠTĚSTÍ

V dohledu se záhy objevila mýtina s Miškovovou

chatrčí a novým hrobem uprostřed. Rusa spatřili stát před

chatou a s ním stál na mýtince další muž, oblečený do

žlutočemého trestaneckého úboru. Čelo měl zbrázděné

krvácející jizvou. Oba dva chlapíci divoce gestikulovali,

jako by se pokoušeli dohovořit znakovou řečí. Na zemi

opodál ležel statný muž v uniformě vězeňské stráže a

vedle něj ležela puška. Voják se nehýbal.

106

„Tak takhle je to,“ řekl Biggles chraptivě a vykročil

vpřed. Při pohledu na muže na zemi ho trochu cynicky

napadlo, že tu bude brzy potřeba kopat nový hrob…

„Vy mne hledáte?“ oslovil ho uprchlík.

„Ne, ale jsem docela rád, že jsme se tu setkali,“ řekl

Biggles. „Jste ten, koho jsme dnes ráno viděli prchat?“

„Utekl jsem. Vy jste to viděli?“

„Ano. Byl to velkolepý kousek.“

„Díky.“

Biggles ukázal na ležící tělo. „Kdo to udělal?“

„On,“ ukázal vězeň na Rusa, „ale skoro mu to

závidím.“

„Je mrtvý?“

„Řekl bych, že mrtvější už ani být nemůže.“

„Neměli bychom tu tak postávat pro případ, že by

sem dorazili další,“ řekl Biggles a zamířil do lesa.

Všichni ho následovali.

„Nejdříve bych chtěl vědět,“ obrátil se Biggles k

vězni, „jestli jste Američan?“

„Jo.“

„Nejmenujete se náhodou Manton?“

„Jistě. To jsem já. Jak to víte?“

„V Japonsku jsme se dověděli, že vaše letadlo

zmizelo beze stop. Na velitelství předpokládají, že jste

nouzově přistál na Sachalinu, ale nemohli sem za vámi

pochopitelně nikoho poslat. Plukovník Bradfield, jeden z

vašich zpravodajských důstojníků, nás požádal, abychom

se po vás mrkli.“

„Jste správní hoši. Vysadil mi motor. Spadl jsem do

moře dost daleko od hranic teritoriálních vod, jenže mě z

moře vyzvedl rudý hlídkový člun. Vyslechli mě a

dopravili sem. Všechno šlo jako na drátkách. Neměli sice

107

právo mě zadržet, ale označili mě za špióna, a viděli jste

sami, jak se mnou naložili.

„Ale vy nemluvíte jako Američan.“

„To také nejsem. Jsme Britové. Lowenhardt je

Němec.“

„V mé skupině byl také jeden Němec. Řekl jsem mu,

že se chystám utéci. Podle něj jsem musel zešílet. Tvrdil,

že se o nic takového ani nemám pokoušet.“

„Jmenoval se von Stalhein?“

„Ano. To je on. Vidím, že tu jste jako doma. Co tu

vlastně děláte vy?“

„Než se k tomu dostaneme, řekněte mi, k čemu tu

došlo.“

„Utíkal jsem k pobřeží, abych se poohlédl po

nějakém plavidle. Napadlo mě, že kdyby se mi povedlo

zmocnit se nějaké lodičky, mohl bych doplout až do

Japonska. Není to zase tak daleko. Viděl jsem shora, jak

je Sachalin blízko k ostrovu Hokkaidó. Pospíchal jsem,

abych našel člun dřív, než je začnou střežit. Jenže

všechny, co jsem viděl, kotvily na opačném břehu, a

voda je tu na plavání moc studená. Na téhle mýtině jsem

nikdy nebyl, a když jsem objevil stavení, napadlo mě

vypůjčit si něco, čím bych zakryl vězeňské hadry.

Nezdálo se, že je někdo nablízku, tak jsem vešel dovnitř.

Než jsem měl čas něco podniknout, uslyšel jsem někoho

přicházet. Vyšel jsem ven v domnění, že je to majitel

stavení, ale místo něj jsem uviděl strážného. Praštil mě

puškou a mlátil mě tak dlouho, až jsem nedokázal ani

přemýšlet, natož se bránit. Byl jsem docela v koncích,

když se tu objevil tenhle chlapík. Ležel jsem na zemi

blízko K.O. Ten skunk ze stráže mě mlátil s takovým

zaujetím, že si ani nevšiml jeho příchodu. Vlastně jsem

108

měl štěstí, že to byl takový sadista. Myslím, že ani

netušil, odkud přišla rána. Stačila mu jedna pořádná

sekerkou. Kdo je ten sekerník? Znáte ho? Já té jeho

hatmatilce nerozumím.“

„Je to Rus, bývalý vězeň. Žije v téhle chatrči.“

„Vy tedy máte odvahu, když věříte Rusovi.“

„Proč?“

„Sám jste řekl, kam patří.“

„A co z toho? Jestli se nemýlím, tak vám zachránil

život. Nemám nic proti Rusům jen proto, že jsou Rusové

a vy byste měl tomuhle muži poděkovat. Mezi přátele

nepočítám ty, co tu vládnou. Tenhle Rus má pádnější

důvody je nenávidět, než my všichni dohromady.“

„V tom budete mít nejspíš pravdu,“ uznal Manton.

„Toho strážného natřel opravdu s chutí.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl Biggles.

„Rozhodně dost riskoval, když mi pomohl, že?“

„Zdá se, že s rizikem počítá. Nejraději by pobil

všechny vojáky. Kromě toho, že sám strávil ve zdejší

věznici deset let, zemřela mu tu včera žena. Tam to je její

hrob. Obviňuje z její smrti všechny věznitele a strážného

zabil docela rozmyslně.“

„Takže to pro něj bylo potěšením?“ zeptal se

Manton. „Vlastně proč ne? Mám podobný pocit.“

Miškov něco řekl Fritzovi, který jeho slova přeložil.

„Říká, že Američanovi pomohl, protože si myslí, že by

nám mohl být užitečný. Pokud prý už jeho samotného

nebudeme potřebovat, zapálí svůj dům a odejde do

jeskyně v lese.“

„A co ten mrtvý?“

„Říká, že se o něj postará. Máme prý raději jít,

protože sem mohou přijít další vojáci.“

109

Biggles pohlédl na Mantona. „Pro vás bude nejlepší,

když půjdete s námi,“ usmál se. „Miškov je schopen v

medvědí jeskyni přežít, ale vy byste tam dlouho

nevydržel. Také pochybuji, že byste o to stál.“

„V medvědí jeskyni?“ otřásl se Američan. „To

myslíte vážně? Kam míříte vy? Někam mezi mrože?“

„Máme tu letadlo. Je ukryté v rákosí.“

„Letadlo? Konečně dobrá zpráva!“

„V tomhle oděvu jste ale maličko nápadný. Doufám,

že nám s tím pomůže Miškov. Fritzi, zeptejte se, jestli

nemá nějaké náhradní šaty. Hodí se cokoli.“

Fritz se obrátil k Rusovi a vzápětí odpověděl:

„Nemá jiné šaty, než ty, co má na sobě. Může mu dát

staré sešité kožešiny.“

„Lepší než nic,“ řekl Biggles. „Chce si nechat pušku,

která patřila strážnému.“

„Je samozřejmě jeho. Ukořistil ji sám a má na ni

právo.“

Fritz to řekl Rusovi, který zvedl pušku a odnesl ji do

chatrče. Vrátil se s něčím, co vypadalo na první pohled

jako stará silně opelichaná kožešinová předložka. Při

bližším ohledání zjistili, že jde o několik vlčích kožešin

slátaných dohromady tak, že vznikl jakýsi plášť. Rus

podal nevábný předmět Mantonovi, který si ho přehodil

přes ramena. Přehoz byl velký, ale tím lépe posloužil

účelu, jímž bylo spíše maskování nežli zahřátí.

„A teď pryč,“ rozhodl Biggles. „Fritzi, poděkujte za

nás všechny Miškovovi za pomoc. Řekněte mu, že nám

moc pomohl a také, že se mu rádi odvděčíme. Dokud tu

zůstaneme, může mít oč si řekne. Zhruba ví, kde máme

letadlo, takže pokud bude potřebovat jídlo, stačí, aby

přišel a dal o sobě vědět.“

110

Biggles vykročil. Miškov za nimi hleděl a jeho

vráskami rozrytá tvář byla jako z kamene.

„Daleko nepůjde,“ předvídal Fritz. „Když se jednou

rozhodl zabít Vostova, tak to také udělá. Ptal jsem se ho,

jestli je ta další vražda skutečně nezbytná a on mi řekl

,tohle je Sachalin!’ Znělo to jako nějaké zaklínadlo.“

„Zřejmě tím chtěl říci, že na ostrově je zabití jedinou

metodou, jak vyrovnat účet,“ odpověděl Biggles.

Gingerovi se stále ještě nevrátila do obličeje barva.

„Na tom Rusovi je něco tak chladnokrevného, až mi z něj

naskakuje husí kůže,“ řekl. „Mám jistotu, že pro něj

vražda vůbec nic neznamená. Zabití toho strážného mu

připadá asi stejně významné, jako kdyby zaplácl

komára.“

„Netvař se, jak bys ho mohl a chtěl soudit,“ zavrčel

Biggles. „Kdybys strávil deset let v tom strašidelném

hradě, jemuž říkají Onor, asi bys to prožíval stejně jako

on. Souhlasím s tím, že když se mu podařilo zabít

jednoho z lidí, kteří z něj udělali to, čím je, necítí nic než

uspokojení. Stačí se mu podívat do očí, aby člověk

poznal, že nemyslí na nic než na pomstu. Utrpení mu

vyhnalo z hlavy všechno kromě nenávisti. Ta zůstala. Pro

nic jiného nechce žít. Měli bychom mít na paměti, že

kdyby nás tu chytili, dopadli bychom úplně stejně.

Pospěšte si! Je skoro jisté, že když se ten strážný nevrátí

do věznice, propukne tam další poprask.“

„Docela jistě,“ potvrdil Manton. „Ale co tu tedy

děláte vy? Víte vůbec, jak snadno můžete přijít o krk!“

„Teď už ano,“ kývl Biggles. „Přiletěli jsme,

abychom se pokusili zachránit z vězení von Stalheina.“

„Nějaký váš přítel?“

111

„To zrovna ne,“ ušklíbl se Biggles. „Většinou jsme

byli v přesně opačném vztahu.“

„To je pro mě záhada. Nerozumím tomu.“

„Bylo by divné, kdybyste rozuměl.“

„Často jsem slyšel, že Britové jsou divní brouci.“

„U nás tohle mnozí tvrdí o Američanech,“

odpověděl se slabým úsměvem Biggles. „Víc se dozvíte

v letadle.“

„Jestli chcete skutečně osvobodit von Stalheina,

kamaráde, pak vám řeknu jen to, že jste si vzali opravdu

velké sousto,“ svraštil čelo Manton.

„Chcete říci, že je to nemožné?“

„To netvrdím, ale rozhodně to bude strašně těžké.

Můj útěk vám navíc úkol rozhodně neulehčil. Co se týká

mne, budou si myslet, že strážného, kterého zabil

Miškov, jsem oddělal já. Ne, že by mi na tom nějak

zvlášť záleželo. Kdyby mne teď chytili, pověsí mě totiž

už za to, že jsem ráno praštil lopatou tu špinavou bestii.

Půjdou mi po krku za každou cenu, příteli. Můžete si na

to vsadit hodně vysoko.“

„Vám jde o krk a my jsme na tom přesně stejně,“

usmál se Biggles. „Jistě si umíte spočítat, co by udělali s

námi, kdyby nás chytili tady, na tom jejich smrtonosném

ostrově.“

„Umím počítat,“ zabručel Manton. „Tohle nikdy

nebylo místo pro dovolenou a líbánky, ale po dnešku se

zdejší nezdravé povětří ještě zpropadeně zhorší.“

„Tady jsme se usadili,“ ukázal Američanovi Biggles,

když došli k místu, kde bylo v rákosí ukryto letadlo.

Bertie se s nafukovacím člunem objevil téměř ihned.

„Hlídal jsem stezku a viděl vás přicházet,“ řekl a nasadil

112

si pevněji monokl. „Jemináčku, je nás víc! Kohopak to

vedete s sebou?“

„Jmenuje se Pat Manton.“

„Excelentní práce, starouši. Čím dál, tím líp.“

„Proč jste si k úkrytu vybrali právě tohle místo?“

zeptal se Američan, zatímco Bertie usilovně pádloval k

letounu.

„Víte snad o lepším?“ zeptal se Biggles. „Raději

jsme zvolili rákosovou houštinu, než led na opačné straně

ostrova. Ten se teď na jaře brzy začne lámat. Co máte

proti rákosí?“

„Nic kromě toho, že tu občas bývá pěkně divoký

příboj. Ale máte pravdu. Po celé délce téhle odlehlé části

za železnou oponou si člověk moc nevybere.“

„Tak se smiřte s rákosem a pojdte něco sníst.

Pohovoříme si potom,“ řekl Biggles. „Stalo se něco,

zatímco jsme byli pryč?“ obrátil se na Algyho.

„Nic.“

„Už jste obědvali?“

„Ano,“

ušklíbl

se

Algy.

„Na

oběd

bych

nezapomněl.“

„Tak hlídejte břeh, než se najíme my. Dnes ráno

bylo na ostrově trošičku rušno, protože Manton utekl

strážným a Miškov poslal jednoho z nich do věčných

lovišť. Může se tu proto každou chvíli objevit hlídka. Víc

vám o tom řeknu později. To, co si tu budeme povídat,

uslyšíte.“

„Dokonalé řešení, starouši,“ řekl Bertie.

Najedli se důkladně a kdyby soutěžili, Američan by

vyhrál. Jedl s hltavostí člověka zpola umírajícího hlady.

Nebylo to ostatně daleko od pravdy. Bertie kroutil

113

hlavou, když vařil druhý kotlík kávy, protože ten první

Mantonovu touhu po kofeinu neukojil.

„A – teď k věci,“ řekl Biggles nakonec, když dal

kolovat krabičku cigaret. „Ze všeho nejdřív se vás chci

zeptat, Pate – snad vám nevadí, když vám tak budu říkat

– čemu byste dal přednost. Buď můžete pokračovat ve

svém plánu a pokoušet se získat člun, nebo půjdete s

námi do akce. Než se rozhodnete, musím vás upozornit,

že se tu patrně ještě nějakou dobu zdržíme. Proč jsme

tady, to už víte.“

„Zůstanu raději s vámi,“ rozhodl se bez váhání Pat

Manton. „Je skvělé být zase mezi přáteli, a cítit letecký

benzín. Už si tady připadám jako doma.“

„Dobrá,

dohodnuto.

Teď

chci

slyšet

vaše

doporučení, protože toho víte o věznici víc než my.

Máme se pokoušet dostat von Stalheina přímo z cely,

nebo ho osvobodit, když bude venku? Co považujete za

vhodnější?“

„Rozhodně, když bude venku.“

„Napadá vás nějaký způsob, jak s ním navázat

spojení, než se ho pokusíme vysvobodit?“

„K čemu to?“

„Ze dvou důvodů. Jednak proto, aby se připravil na

to, co chystáme, a pak proto, abych měl jistotu, zda s

námi vůbec chce jít.“

„Propánakrále,“ povytáhl obočí Pat. „Děláte si

legraci? Proč by nechtěl?“

„Je to zvláštní chlapík s podivnými zásadami.“

„Kdyby se chtěl vzdát možnosti zmizet z Onoru, pak

by byl víc než zvláštní. Byl by absolutní cvok!“

„I to musím připustit, ale nechme to na potom. Kde

by se s ním tedy dalo nejsnáze navázat spojení?“

114

Pat se zamyslel.

„Napadá mě jediné místo, kde by se to dalo udělat,“

řekl pak. „Tím místem je uhelná sloj.“

„Co je to za místo? Nevšiml jsem si ho.“

„Neměl jste důvod, abyste si sloje všímal, tamní uhlí

je dost mizerné. Můžete se však na ni podívat z dálky.

Uhlí tu leží jen kousek pod povrchem. Já bych ale pro

takový pohled srážku s hlídkou nikdy neriskoval.

Odkrytá je asi dvě stě až tři sta yardů dlouhá stěna uhlí.

To je ta sloj a z dálky připomíná nízký černý útes. Přímo

před ní leží velké hromady hlušiny, které tam navezli

vězni jako nepotřebný odpad. Leží tam i hromady

uhelného prachu, zbylého po třídění. Slušnější uhlí, které

se dá využít, vláčejí vězni na místo, odkud se nakládá na

vozy.“

„Leží tam tedy haldy materiálu?“

„Ohavné haldy. Tak šeredné, jak si jen dokážete

představit. Mohu vás tam zavést a ukázat vám je, až tom

nebudou stráže.“

„Kdy by to bylo nejvhodnější?“

„Za rozednění než přivedou vězně, nebo za měsíčné

noci.“

„Chodí skupiny dělat na stále stejné místo?“

„Jasně. Sloj se přece nedá stěhovat,“ ušklíbl se

Manton. „Ale jednou nás přesunuli nad ní. Káceli jsme

tam stromy a odhrabávali lesní půdu, aby bylo možné

postoupit s těžbou a dolů do uhlí nenapadalo moc

nečistot. Dobré kmeny jsme odtahali a zbytek dřeva a

jehličí spálili.“

„Popište mi, jak probíhají práce od samotného rána,“

požádal Američana Biggles. „Pokud možno přesně.“

115

„Nejdřív vždycky proběhlo ranní sčítání vězňů na

dvoře věznice, při kterém stáli trestanci v řadě a strážní

běhali kolem a řvali. Pak nás seřadili do dvojstupů a hnali

ke bráně. Někteří z nás nesli pracovní nástroje, jako

právě já nesl tu lopatu. Pak nám otevřeli bránu a skupina

pochodovala na pracoviště.“

„Vedli vás vždycky ve stejné sestavě?“

„Ano. Bývalo to stejné, protože to vycházelo z

ranního sčítání. Seznam byl stále stejný, ledaže by někdo

zemřel. Strážný vyvolával jména a trestanci se podle toho

stavěli vedle sebe. Vždycky v pořadí zprava doleva.“

„Co se dělo, když jste dorazili na pracoviště?“

„Rozdělili nás na menší party a každá dostala úkol.“

„Dobrá,“ řekl Biggles. „Skupina tedy dorazí na

místo vždycky ve stejné sestavě. Teď bych se rád

dozvěděl, zda dozorci přidělují jednotlivé vězně na stejné

práce, jaké vykonávali předchozí den.“

„Obvykle ano, protože dozorce ani nenapadne něco

měnit. Museli by při tom myslet a na to jsou líní.“

„Takže kdybych si třeba dnes všiml, kde pracoval

von Stalhein, mám dobrý důvod domnívat se, že ho

přibližně ve stejných místech najdu i zítra?“

„Ano. Ale jak byste se tam chtěl dostat?“

„Chci tam být už ve chvíli, kdy skupina na

pracoviště dorazí. Ukryji se u jedné z těch hromad.“

„Pro lásku nebeskou,“ vytřeštil oči Manton.

„Krokodýlovi přímo do tlamy. Tomu říkám pokoušet

osud!“

Biggles pokrčil rameny. „Pokoušíme osud, ať

uděláme co uděláme. Vždyť to děláme už tím, že jsme se

nastěhovali do rákosí mezi zdejší kačeny a husy. Proto

bych tu nerad zůstával déle, než je nezbytně nutné. Zatím

116

sice nemáme vážnější potíže, ale ty mohou nastat brzy.

Vyvozuji z toho, že je rozumné obhlédnout tu hromadu

uhlí hned dnešní noci. Za měsíčního světla uvidím

všechno, co potřebuji, a mohu se připravit na denní

světlo, kdy by to bylo mnohem nebezpečnější.“

„Byl bych nerad, kdybyste se urazil,“ zakroutil

hlavou Manton, „ale myslím si, že pokud nejste blázen,

jste hazardér.“

„Neurazil jste mě,“ ušklíbl se Biggles a zdálo se, že

považuje rozhovor za uzavřený. Zřejmě očekával, že

zbytek dne proběhne bez událostí, které by jim zavdaly

důvod k obavám, ale jeho naděje se tak docela

nenaplnily.

Těsně před západem slunce oznámil zrzek, který měl

právě hlídku, že se k opačnému břehu přiblížilo plavidlo.

Mělo podobu sovětského hlídkového člunu a plulo podél

pobřeží mnohem pomaleji, než by se dalo očekávat. Jeho

posádka měla konkrétní cíl.

Biggles se na člun dlouze zahleděl.

„Člun pobřežní hlídkové služby,“ prohlásil pak.

„Vidím kulomet a menší dělo. Je jisté, že sem

nezabloudili jen náhodou. Posádka se neustále rozhlíží.

Co si o tom myslíte vy, Pate? Nezdá se vám, že začal

velký lov na rybku jménem Manton? Kdyby se vám

podařilo sehnat člun, jak jste měl v úmyslu, nedoplul

byste daleko. Brzy by vás zpozorovali a hodili na vás síť.

Vsadím se, že na moře teď nevypluje ani ta nejmenší

rybářská loďka, aniž by ji důkladně prohledali.“

„Díky Bohu, že neplují podél našeho břehu,“ řekl

Algy.

117

Biggles neodpověděl, ale zůstal v poloze, z níž mohl

mezerami v rákosí sledovat každý pohyb nevítaného

návštěvníka.

Člun pokračoval v plavbě podél opačného břehu

směrem od moře a zmizel letcům z dohledu blízko místa,

kde do zátoky vtékala řeka. Nebylo to daleko od kotviště

rybářských bárek. Kašlání lodního motoru k nim stále

doléhalo přes pustou vodní pláň, ozářenou nyní

oranžovým odleskem zapadajícího slunce. Po chvíli se

hlídkový člun opět objevil, tentokrát poblíž jejich břehu,

a plul podél něj. Cestou zvedal do vzduchu hejna

nevrlých kachen a hus, kterým pokazil plány na klidný

spánek.

„Toho jsem se obával,“ zamumlal Biggles. „Nechtějí

nic nechat náhodě.“

„Než sem doplují, už toho moc neuvidí,“ řekl

optimisticky Ginger. „Za chvíli nastane tma, a oni si

netroufnou plout příliš blízko břehu ze strachu před

najetím na mělčinu.“

„Stejně nemůžeme nic dělat, takže nám nezbývá než

se spolehnout na šťastnou náhodu,“ zavrčel Biggles.

„Kolik lidé může mít člun na palubě?“ zeptal se Pat.

„O tom moc nevím, ale máme na to odborníka,“

usmál se Biggles. „Co myslíš, Bertie?“

„Není jich tam víc, než půl tuctu, starouši,“ odhadl

šlechtic. „Taková kocábka by se dala zvládnout ve dvou

lidech. Někdo musí být u kormidla, někdo u stroje. Když

připočítám dva nebo tři muže na obsluhu zbraní a

pozorování okolí, nemůže jich tam být víc, než čtyři až

pět. Proč to chcete vědět, Pate?“

„Napadlo mě, že bychom se mohli člunu zmocnit, a

zmizet s ním směrem k Japonsku.“

118

„Nesmysl,“ odmítl Biggles. „Jsme tady, abychom

osvobodili von Stalheina, a bez něj neodletíme. Je mi

úplně jedno, co tu dělá ten člun, dokud se nám nezačne

plést do cesty. Nehodlám se uchylovat k pirátství,

obzvlášť když tu mám pohodlné letadlo.“

Člun pokračoval v kurzu v rychle slábnoucím světle.

Když se přiblížil, mohli za ochranným sklem u kormidla

rozeznat postavy dvou mužů. Jeden stál očividně jako

pozorovatel na přídi, další sledoval pobřeží ze zádě.

Přesně ve chvíli, kdy člun doplul k úrovni pásu

rákosí, za nímž se ve vzdálenosti padesáti až šedesáti

yardů skrývalo letadlo, zaslechli muži z otteru, jak zvuk

motoru hlídkového člunu náhle zakolísal. Vzápětí docela

utichl, a člun se pomalu zastavil.

„Uviděli nás,“ vydechl zrzek.

„Pochybuji,“ sykl Biggles. „Je už šero.“

Zarachotil kotevní řetěz.

„Hrome,“ tiše zavrčel Biggles. „Než by riskovali

najetí na mělčinu, raději tu na noc zakotví. Vlastně není

divu. Za tmy by stejně nic neobjevili.“

„Proč právě my musíme mít tak škaredou smůlu, aby

si z celého dlouhého břehu vybrali místo k přenocování

zrovna tady?“ zamumlal podrážděně Ginger.

„Nejspíš je k tomu dovedl stejný důvod, pro který

jsem tohle místo zvolil i já,“ odpověděl Biggles. „Jsou tu

chráněni před větrem, ať už přijde odkudkoli. Budeme

muset mluvit jen šeptem, jinak nás uslyší. Víte přece, jak

se zvuky nesou přes vodu. Nikdo neškrtejte zápalkou ani

neukazujte jiné světlo. Nemají ani ponětí, že jsme tady,

takže by mohli hned za úsvitu, možná už po východu

měsíce, odtáhnout.“

119

„A co váš plán na výlet do lomu?“ zeptal se potichu

Pat.

„Počkáme, co se bude dít,“ rozhodl Biggles.

Nastalo tíživé ticho.

120

KAPITOLA DEVÁTÁ

PŘÍPRAVY

Čas plynul.

Na člunu rozsvítili poziční světla a úzký žlutý kužel

zazářil nad hladinou. Na opačném břehu se slabě míhalo

několik

světélek,

patrně

z

petrolejových

lamp.

Označovala obydlí lidí, živořících v tomto koutě světa,

kde bylo lidské štěstí vzácnější než kožešiny, uhlí a snad

i zlato.

Občas k přátelům dolehly z lodi tlumené hlasy, ale

ačkoli Fritz naslouchal velice soustředěně, nedokázal

porozumět tomu, o čem spolu členové posádky hovořili.

Gingerovi celá situace připadala zcela neskutečná.

Chvílemi se ho zmocňoval pocit, že by se měl každou

chvíli probudit ze zlého snu. Bertie byl jiného ražení.

Nejvíc ho znechucovala nuda. Trápila ho tak, až se s tím

svěřil Bigglesovi.

Pro velitele byl ten večer také zdrojem nepokoje a

úzkostí, protože dokud kotvil hlídkový člun tak blízko u

jejich základny, nemohl vůbec nic podnikat. Kromě toho

musel počítat s možností, že sem pobřežní stezkou

přijede pozemní hlídka přilákaná světlem člunu. Letadlo

ukryté v rákosí by za noci mělo uniknout pozornosti

vojáků, jenomže Biggles by byl mnohem klidnější, kdyby

se jezdci tak blízko k jejich úkrytu prostě nedostali.

Chvíli po půlnoci se z hlídkového člunu ozval nový

zvuk, který přiměl usínající muže v letounu zbystřit

pozornost. Šlo o signály rádiového vysílání v Morseově

abecedě. Fritz však mluvu čárek a teček neovládal, a

121

protože ostatním, kteří jí rozuměli, zase nic neříkala

ruština, nemělo pro ně pípání rádia význam, ačkoli ho

dobře slyšeli.

Mohli se proto pouze domýšlet, že rádiový signál

byl příčinou následujícího vývoje událostí. Nepochybně

to tak skutečně bylo, ale nijak na tom nezáleželo, což

byla první věc, na kterou své druhy upozornil Biggles.

Náhlý pohyb na palubě člunu naznačil, že se

plavidlo dá brzy do pohybu. Vzápětí uslyšeli rachot

vytahovaného kotevního řetězu a téměř současně zazněl

hluk startujícího motoru. Po dlouhém období naprostého

ticha se to rozlehlo nad zálivem neuvěřitelně hlasitě.

Člun se obrátil, přičemž se zvedly mírné vlny, které

vyvolaly šustot a praskot v rákosí, a pak plavidlo

zamířilo pryč směrem k druhému břehu.

„Díky Bohu,“ úlevně vzdychl Ginger.

Sledovali pohupující se světla, pomalu mířící k

místům, na nichž se večer člun objevil.

„Excelentní závěr,“ řekl Bertie. „Jsou pryč a já

alespoň poznal duševní stav myši, před jejíž apartmá si

dřepla kočka.“

Biggles, který ještě dost dlouho zadumaně seděl,

konečně sáhl po cigaretě a zapálil si ji.

„Už je mi líp,“ řekl, když zhluboka zatáhl. „Až tohle

dokouřím, vyrazíme se podívat na ty hromady uhlí.

Takový cíl jsem ještě v životě neměl. Bude asi nejlepší,

když vám podrobně vysvětlím, co zamýšlím, abyste

mohli počítat s tím, co bude následovat. Pokusím se

nalézt vhodný úkryt, odkud bude možné na Stalheina

promluvit, až bude zápasit s lopatou. Upozorním ho, že

má nablízku spojence, a řeknu mu, co zamýšlíme.“

„Je to nutné?“ zeptal se Fritz.

122

„Ano. Mám pocit, že by bylo příliš nebezpečné,

ukázat se mu bez varování a chtít od něj, aby hned

startoval k přespolnímu běhu, při němž jde o život.

Ostatně se musí sám rozhodnout, zda půjde do tak

riskantního podniku. Až uslyší moje jméno nebo hlas

svého synovce, trochu to s ním zatřese. Protože vím, jak

má pevné nervy, odhaduji, že to dokáže zvládnout. Když

už bude vědět, že tu jsme, kde se skrýváme a co hodláme

udělat, měl by být připraven začít jednat hned, jak

dostane pokyn. Když ho předem upozorním, může si

navíc připravit nejvýhodnější pozici k útěku. Pro něj i pro

nás by bylo velkou výhodou, kdyby znal celý plán od

začátku akce. Rozdíl mezi jeho připraveností a

nepřipraveností může rozhodnout o celém jejím průběhu

a úspěchu. Bude jednoznačně lepší, když se Stalhein o

věci dozví. Stojí to za pokus.“

„Jak se chceš dostat z dohledu strážců, až se ti

podaří navázat s ním kontakt? A vlastně i tehdy, když se

ti to nepodaří?“ zeptal se Ginger.

„Nezbude mi než počkat, až hlídači seženou vězně

dohromady a odvedou je zpět do vězení. Rozhodně se

nebudu moci hnout z místa, dokud tam budou vojáci

strašit. Je štěstí, že nemají psy.“

„To ale znamená, že tam budeš vězet celý den!“

„Je to hloupé, ale nedokáži se tomu vyhnout. S

termoskou plnou kávy a s nějakými suchary bych tam

měl vydržet. K tomu se ostatně můžeme vrátit později.

Teď si chci to místo dobře prohlédnout. Průzkum nikdy

neuškodí.“

„Koho si vezmeš s sebou?“ zajímalo Algyho.

„Chtěl bych, aby mi místo ukázal Pat.“

„Jistě,“ prohlásil Manton. „Souhlasím.“

123

„Také bych chtěl mít s sebou Fritze. Kdybychom

náhodou někoho potkali cestou, potřebujeme jeho

ruštinu. Kromě toho chci, aby byl u vlastního útěku, aby

promluvil se svým strýcem. Proto musí znát celé místo

do veškerých podrobností. Ostatní počkají tady.“

„Mohl bys vzít také mne,“ navrhoval zrzek.

„Nemám tady co dělat, a je možné, že se vám bude další

člověk hodit.“

„Jak chceš,“ ušklíbl se Biggles. „Když si chceš

mermomocí říkat o potíže, můžeš jít s námi. Alespoň

budeš moci v případě, že se něco nečekaného semele,

doběhnout na základnu a podat zprávu o našem bídném

konci Algymu s Bertiem.“ Pečlivě zadusil nedopalek

cigarety. „Dobrá,“ pokračoval pak. „Vyrazíme. Měl byste

si vzít svůj nový vlčí kostýmek, Pate. Ty pruhované

hadry vypadají pod veškerou kritiku a navíc je venku

pěkná zima.“

Bertie je dopravil na břeh, a po krátké obhlídce

pobřežní stezky, na které se nepohnulo ani stéblo trávy,

vyrazila čtveřice vpřed. Kráčeli husím pochodem. Zástup

vedl Pat Manton, a vzadu ho zajišťoval Ginger. Šli

opatrně a pomalu, drželi se těsně u stromů a byli

připraveni skrýt se pod nimi při prvním náznaku

nebezpečí. Často se zastavovali a naslouchali nočním

zvukům lesa. Za noci a v cizím nepřátelském prostředí

měli všichni napnuté nervy, a když se pak zprava od

vody ozvalo zapraskání a mručivý hlas medvěda, všichni

strnuli. Zvíře se vykolébalo z rákosí, kde patrně lovilo

ryby, sotva deset kroků za nimi. Zrzek se později přiznal,

že měl v té chvíli srdce až v hrdle. Zdálo se však, že

medvěd nezvětřil jejich čerstvou stopu, mířil do kopce a

slyšeli ho, jak stoupá svahem mezi jedlemi.

124

Chvíli nato se zastavili podruhé. Slabý vítr k nim

donesl pach hořícího dřeva. Srazili se k sobě, aby lépe

slyšeli, co šeptá Biggles.

„Vane to sem od Miškovova domu. Je jen malý

kousek odtud. Zdá se, že ho náš Rus zapálil, jak sliboval.

Hned to poznáme. Pojďte pomalu vpřed.“

Pokračovali dál ještě opatrněji a po pár krocích

spatřili mezi kmeny stromů kouřící trosky, svítící

jiskrami do tmy. Bylo jasné, že nešťastný Rus dokonal

svůj záměr a srovnal své obydlí se zemí. Ze spáleniště

občas vyšlehl modravý plamen, v jehož záři si zrzek

všiml, že tělo mrtvého strážného zmizelo.

Chvíli stáli a upřeně hleděli na žhnoucí oharky.

Těsně před tím, než se odhodlali znovu vykročit, ozval se

z lesa zvuk, který jim v tom zabránil. Zůstali stát jako

přimraženi.

Nebylo pochyb. Někde blízko ve tmě zatřásl hlavou

kůň a jeho pohyb způsobil zařinčení postroje. Žádný další

zvuk nenásledoval a neopakovalo se ani zařinčení.

Přestože to bylo blízko, považoval Ginger za nemožné

určit přesně místo, odkud přišlo. Malou mýtinu

obklopovala temná stěna lesa, která bránila svitu měsíce

vniknout na prostranství. Měsíc ozařoval pouze špičaté

vrcholky vysokých jedlí, které svítily stříbřitě šedým

leskem. Poslední mihotavý plamen pohasl a jediným

zdrojem svěda u země byla narudlá zář doutnajících

oharků, jež byla příliš slabá na to, aby osvětlila mýtinu.

Biggles, stejně jako ostatní, nehnutd stál, protože

všem bylo jasné, že tam, kde je kůň opatřený postrojem,

musí být i jezdec. Miškov koně neměl, takže jezdcem

musel být někdo, kdo tu číhal buď právě na Rusa nebo na

uprchlého vězně.

125

Vteřiny ubíhaly a čas, který uplynul od chvíle, kdy

zazněl onen varovný zvuk, se již dal měřit na minuty.

Ginger upírající zrak do tmy, prudce zamrkal, jak se jeho

oči bránily námaze, a málem by sykl nevolí, když se stalo

to, nač tak dlouho čekali. Mýtinou se rozlehl hlas. Zazněl

ostře a jasně, jako povel sestávající ze tří nebo čtyř slov.

Hned nato následovalo zavrzání koženého postroje a

zazněl tlumený dusot koňských kopyt. Od černého

pozadí stěny stromů se odlepily nezřetelné stíny. Byli to

dva muži vedoucí za uzdy koně. Přiblížili se ke spáleništi

a v mihotavém narudlém světle hasnoucích oharků bylo

vidět, jak beze spěchu nasedají a pomalu odjíždějí lesní

stezkou, vedoucí odsud k západu, k místu kde stála

věznice.

Biggles promluvil až poté, co tlumený dusot kopyt a

vrzání postrojů zcela umlkly. Obrátil se k Fritzovi.

„Rozuměl jste tomu, co říkal? Byl to jen povel?“

„Ne. Řekl, že nemá smysl čekat, že se nevrátí.“

„Měl zřejmě na mysli Miškova.“

„Ano. Koho jiného tím mohl myslet?“

„Podle všeho hledají Mškova stejně jako vás, Pate,“

řekl tiše Biggles. „To sice znamená, že rozptýlí svoje

síly, hlídky budou menší, ale zas na ně můžeme narazit

všude. Těm dvěma vojákům jsme málem vběhli rovnou

do rukou. Teď v noci ale můžeme jít bez obav dál.

Uznali, že tu Mškova nenajdou a sotva ho budou hledat

někde poblíž vězení.“

Pokračovali stezkou dál a zachovávali ještě větší

opatrnost. Gingerovi připadalo celé okolí značně

zlověstné. Když se pak po chvilce ponořili pod Patovým

vedením do hustého lesa, pocit jeho stísněnosti se ještě

zvětšil. Smyslem té okliky bylo vyhnout se obydlím,

126

která se nacházela při břehu řeky. Po delším pochodu se

vrátili k řece a zjistili to, co očekávali. Říční koryto zde

bylo již podstatně užší.

Ginger, který věděl, že uhelná sloj se nachází na

opačném břehu, měl obavu, že budou muset řeku

přeplavat, nebo ji přinejmenším přebrodit ledově

chladnou vodou. Pocítil proto velkou úlevu, když jim

Manton připomněl starý dřevěný můstek, o němž hovořil

Miškov. Ten měl ležet nedaleko odtud a za malou chvíli

k němu skutečně došli. Klenul se přes řeku v jejím

nejužším místě, velmi blízko pod úsekem, kudy včera

unikl Manton. Jak Pat řekl, protože byla řeka v těchto

místech úzká, byla tu také dost hluboká. Pokud šlo o

samotný můstek, byla to stará, velice zanedbaná dřevěná

lávka o jejíž bezpečnosti bylo možné s úspěchem

pochybovat. Pat prohlásil, že nikdy neviděl nikoho, kdo

by po ní šel. On sám spatřoval důvod v tom, že osadníci,

kteří zde žili, mohli na opačném břehu čekat leda ránu

pažbou, či ještě drsnější uvítání od stráží. Osadníci, kteří

žili poblíž říčního ústí, měli sem navíc dost daleko a

každá rodina měla rybářskou loďku.

Biggles si můstek důkladně prohlédl a poznamenal,

že by mohl být jejich ústupovou cestou v případě, když

budou muset odejít nakvap. Protože měli čas projít lávku

v klidu, udělali to. Vštípili si do paměti nebezpečná

místa, aby se jim mohli v případě útěku vyhnout. Míst,

kde chybělo několik příček, našli víc a lávka samotná se

skláněla k hladině v nepříjemně ostrém úhlu. Ze dvou

podpěr, které původně můstek nesly, plnila již svůj úkol

jediná, takže celou lávku nyní nesl jen jediný silný kmen,

z něhož dělníci oloupali kůru.

127

Přešli lávku postupně jeden za druhým, přičemž

Ginger pociťoval lehké chvění, neboť můstek se houpal i

pod jeho nevelkou váhou. Neměl strach z utonutí, na to

byla řeka příliš úzká, ale samotná představa, že se

vymáchá v ledové vodě a nebude mít možnost se

převléknout, nebyla nijak příjemná. Všichni však přešli

můstek bez úhony, a po dalších přibližně třech stech

yardech došli k místu, kde za dne vězňové těžili uhlí.

Nyní bylo ozářeno bledým měsíčním světlem. Dalo by se

říci, že vše odpovídalo tomu, jak místo popsal Pat. Stezka

vedoucí sem z věznice, vedla těsně kolem místa, kde se

zastavili. Vězení se rýsovalo na obzoru jako ohromná

hranatá temná masa na nebi.

„Jsme na místě,“ řekl Pat.

„Byl jsem tu a viděl odtud prchat jednoho vězně,“

ušklíbl se Biggles. „Mějte oči otevřené, než si to tady v

klidu prohlédnu. Ačkoli s tím nepočítám, některý ze

strážných andělů by se tu mohl objevit. Mají to sem

blízko.“

Nejprve se dlouze zahleděl na okolní krajinu a

posléze pomalu postupoval k lomu, kde ze všech úhlů

prohlížel terén a dopodrobna ho zkoumal. Nevynechal

ani rostliny, které v tomto nevlídném a zaprášeném koutě

rostly. Ukázal na několik shluků trpasličích bříz, které

vyrůstaly podél břehu řeky. „Dalo by se jich využít jako

úkrytu,“ poznamenal.

Nízký pahorek mezi věznicí a umístěním uhelné

sloje byl pokryt hustým porostem planého zakrslého

rododendronu, který na východ od Uralu nahrazuje vřes

obvyklý na západě. Místy z něj čněly staré pařezy, suchá

tráva a odumřelé úlomky větví. Byl to zbytek lesa, který

kdysi vykáceli vězni. Přejít takovou paseku by bylo dost

128

obtížné, což vysvětlovalo, proč cesta z věznice vedla

kolem paty pahorku a nikoli přímo přes něj, ačkoli by to

bylo kratší. Vedla delší, avšak schůdnější trasou, kde

bylo možné lépe se vyhnout překážkám.

„Hořelo by to jako stoh slámy,“ řekl zamyšleně

Biggles.

„Neříkejte mi, že to tady hodláte zapálit!“ vyhrkl

vystrašeně Pat Manton.

„Jestliže máte na mysli právě tuhle chvíli, tak

rozhodně ne,“ odpověděl Biggles. „Při úkolu, na jaký se

chystáme, je ale vhodné znát všechny přírodní výhody,

které máme na své straně. Kdyby bylo zle, proč je

nevyužít? Pokud by povrch pahorku hořel, nadělalo by to

spoustu kouře.“

Přikročili blíže k vlastní uhelné sloji, dlouhé černé

jizvě ve svahu, která se táhla v délce přes tři sta yardů, a

jejíž výška se pohybovala mezi třemi a šesti yardy.

Vyskytovala se zde místa, kde se sloj zbortila či snad

byla odstřelena trhavinou, a kde vznikly hromady suti, po

nichž bylo možné vyšplhat nahoru. Povrch u paty

nízkého srázu rozdupaly boty dozorců a pracujících

vězňů na jemný šedivý prach.

Na mnoha místech mezi slojí a řekou se vršily haldy

nepotřebného odpadu, jakým byla hlína, rašelina a drny,

zjevně původní povrch zakrývající uhlí. Pokud je

nevysuší vítr a letní slunce, nebude možné zbavit se jich

spálením. Kvalitnější vytříděné uhlí rovnali vězňové do

pravidelných hranic, které stály v téměř rovné čáře podél

lajdácky položených kolejnic. K vidění zde byly i haldy

mouru a drobného uhelného odpadu, který zůstal po

vytřídění uhlí. Kolečka, krumpáče, lopaty a další nástroje

byly složeny v místech, kde trestanci ukončili práci večer

129

předchozího dne. V nevelké vzdálenosti za obnaženou

uhelnou slojí se tyčil dosud neponičený jedlový les.

Nebýt velkého nepořádku, šlo o běžný uhelný

povrchový lom, který se nijak výrazně nelišil od obrázku,

jaký si členové záchranné skupiny vytvořili z

Američanova vyprávění.

„Kde přesně jste pracoval, když jste tu byl

naposledy?“ zeptal se Biggles Mantona.

„Tam!“ ukázal Pat. „Skopával jsem uhlí ze sloje.“

„A kde byl von Stalhein?“

„Tamhle.“

„Co dělal?“

„Odvážel uhlí od našeho výkopu a rovnal ho do

hranic. Pracoval na tamté haldě – stavěl obvodovou stěnu

z největších kusů.“

„Než jste utekl, čekal jste, že se vrátíte ke stejné

práci?“

„Ano.“

„Jak si tím můžete být tak jist?“

„Den před tím nám řekli, abychom nechali nářadí na

místě.“

„Kde byli rozmístěni strážní?“

„Obvykle přecházeli z místa na místo. Dva nebo tři

chodili po horním okraji sloje, aby se nikdo nemohl

pokusit o útěk do lesa a ti zbylí chodili mezi námi.“

Biggles přikročil k velké hromadě drnů a další

hlušiny, která byla původně svrchní vrstvou země,

zakrývající těžené ulili. „Předpokládám, že mezi částí

sloje, kde jste kopal uhlí, a mezi místem u kolejí, kde ho

von Stalhein rovnal do hranice, musel procházet se svým

kolečkem poblíž této veliké hromady. Nemýlím se, že

ne?“ zeptal se.

130

„Samozřejmě,“ řekl Pat. „Procházel tudy pokaždé.

Nejprve s plným kolečkem a pak zpátky ke mně s

prázdným.“

„Dobrá,“ kývl Biggles. Pomalu obešel haldu a

pozorně si ji prohlížel. „To by nám mělo stačit,“ rozhodl.

„Chceš tím naznačit, že se v tomhle hodláš

zahrabat?“ zeptal se Ginger.

„Zahrabat zrovna ne,“ odpověděl Biggles. „Spíš se

sem prostě posadíme. Je to pro úkryt jako stvořené.

Vytvoříme si tu něco jako vnitřní dutinu, a vy nás

obložíte drny tak, aby hromada vypadala co nejvíc jako

teď. Jediný rozdíl bude v tom, že uvnitř budu já s

Fritzem.“

„Dřepět v díře obklopené ozbrojenými strážci,“

zabručel Ginger. „To je přece příšerné riziko.“

„Mnohem menší, než pokus o vniknutí do věznice,“

řekl Biggles. „Nedá se předpokládat, že se tam budu cítit

jako v dobré hospodě, ale nedokáži si vymyslet jiný

způsob, jak dát Stalheinovi vědět, že jsme tady.“

„S tou věznicí máte pravdu,“ uznal Pat. „Neumím si

představit, jak byste se mohli dostat dovnitř. Museli byste

se tam prostřílet. A i kdyby se vám to povedlo, nikdy

byste se nedostali ven.“

„Dobrá,“ řekl Biggles. „Takže se dáme do práce.

Nalámejte pár delších suchých větvi a přineste je sem.“

Zaváhal, neboť oď moře zavál sice slabý, avšak

velice studený vítr. Zvedl oči k obloze a uviděl, jak přes

tvář měsíce přechází řídký opar.

„Obávám se, že se blíží změna počasí,“ poznamenal.

„Vítr vane od východu, přímo do ústí řeky. Mám strach,

že pokud zesílí, mohlo by se moře pěkně rozbouřit.

Budeme se teď muset modlit ke všem božstvům světa,

131

aby nám počasí vydrželo alespoň do chvíle, kdy budeme

připraveni odstartovat. Ale teď už pojďme.“ Obrátil se

zpět k hromadě.

„Chcete, abych tu zůstal s vámi?“ zeptal se Pat,

který si půjčil vězeňskou lopatu a dal se do hloubení

jámy.

„Ne, děkuji,“ řekl Biggles, sedající si zkusmo do

jámy. „Už by tu bylo moc těsno. Budeme se uvnitř haldy

dost mačkat i bez vás. Podávejte větve a na ně drny.

Hned jak položíte poslední, vrátíte se s Gingerem zpátky

k letadlu. My za vámi přijdeme, jakmile tu zas bude čistý

vzduch.“

„Dobrá.“

Úkol, který je čekal, byl vcelku pracný, ale jeho

dokončení už netrvalo dlouho. Během dvaceti minut

seděli Biggles s Fritzem na dně jámy, kterou vyhloubili v

haldě. Sami se obložili nosnými větvemi, na které zbylí

členové skupiny ukládali zvenčí drny, jenž zakryly

vnitřek.

„Drnů je tu dost, utěsněte je tak dobře, jak je to jen

možné, aby nezačaly samovolně padat,“ přikázal Biggles.

„Tady, v místě kde máme hlavy, musíte nechat nějakou

tu štěrbinku, abychom mohli pozorovat, co se děje

venku.“

„Musím to ještě trochu pocukrovat prachem,“ smál

se zrzek. „Teď zavřete oči!“

Oba muži uvnitř hromady protestovali, ale

nepomohlo jim to. Obloha začínala šednout úsvitem,

když byla práce hotová a mohyla s živým obsahem

dokončena. Biggles zarovnaný mezi drny tentokrát

nemohl ocenit, jak krásné dílo zrzek s Patem odvedli.

Obě dvojice si popřály štěstí a Ginger s Mantonem se

132

kvapně vydali na zpáteční cestu, aby zmizeli dřív, než se

rozední.

Biggles se natáhl po termosce, kterou si spolu s

balíčkem

sucharů

nechali

uvnitř.

„Rovnou

se

nasnídáme,“ řekl. „Spolkneme sice i trochu hlíny, ale až

přijdou stráže s trestanci, snědli bychom ji víc a mohli

bychom na sebe upozornit mlaskáním.“

133

KAPITOLA DESÁTÁ

PRÁCE PRO PEVNÉ NERVY

Není nic zbytečnějšího nežli spekulace o tom, jak by

se mohly věci vyvíjet, kdyby se něco udělalo jinak. Je

známo,

že

jedním

z

nejoblíbenějších

způsobů

sebemrskačství je neustále si opakovat: „Kdybych to

nebo ono udělal či neudělal, nebylo by se to či ono

stalo…“

Když už k věci jednou dojde, žádné nářky ji

nespraví.

Jiným oblíbeným sebetrapičstvím, jež však může být

někdy docela zábavné, je domýšlení strašlivých následků,

které měla původně zdánlivě nepatrná a bezvýznamná

příhoda, tak nicotná, že se její dalekosáhlé důsledky

134

nedaly ani v nejmenším předvídat. Tyto dva způsoby

uvažování jdou mnohdy ruku v ruce.

Podobné myšlenky vířily Bigglesovi hlavou,

zatímco seděl ukryt v haldě hlušiny, usrkával kávu a

myslí mu probíhaly vzpomínky na věci, k nimž došlo po

jejich příletu na ostrov Sachalin. Kdyby neučinil to či

ono, nemusel by teď sedět v nepohodlí pod hromadou

drnů, neměl by ve vlasech hlínu a nečekal by na úsvit,

který může být nakrásně také jeho poslední.

Ze zkušenosti dobře věděl, že sebepečlivěji

vypracovaný plán může být snadno zmařen vlivem celé

řady faktorů, které se nedají předpovědět ani po tom

nejdůkladnějším rozboru. Jakmile některý z těch faktorů

zapůsobí, věci obvykle naberou vlastní spád, který zavádí

tvůrce plánu dál a dál od původního záměru. Jediné, co je

pak možné udělat, je vyrovnat se s každou novou

změnou, a pokud možno ji přeměnit ve vlastní výhodu.

Právě o to se nyní Biggles pokoušel.

Situace, ve které se nacházel, v jeho původním plánu

nebyla a ani být nemohla. Na počátku cesty by označil

dobrovolný pohřeb za živa za naprostý nesmysl.

Nenapadlo by ho to. Potom však přišly okolnosti, které si

vynutily nezvyklé řešení, a jemu nezbylo, než se s nimi

nějak vyrovnat.

Prvním z těch faktorii bylo nečekané setkání s

Miškovem. S Rusem, jehož nenávist vůči vlastním lidem

byla tak veliká, že byl ochoten pomáhat každému

nepříteli Sovětů, jen aby se pomstil. Na tom by ještě

nebylo nic tak mimořádného. Ke zvratům v osobních

postojích občas docházelo, dochází, a nepochybně k nim

bude docházet také v budoucnosti, dokud si budou lidé

ubližovat. Zcela mimo možnost předvídání však byl fakt,

135

že k setkání s tak zvláštním člověkem došlo tak záhy po

jejich příletu.

Pak zde byl Pat Manton. Biggles věděl, že tu může

na amerického pilota narazit, ačkoli o tom neměl jediný

důkaz. Nemohl však vůbec předpokládat, že k setkání s

Američanem dojde za tak dramatických okolností.

Miškov i Manton byli nyní zapleteni do akce, a teprve

vývoj ukáže, zda to poslouží ke prospěchu, či zhroucení

plánu na vysvobození Stalheina. Zatím to nebylo špatné.

Oba muži přispěli výpravě informacemi, což byla jakási

protiváha k tomu, že strážci věznice byli teď ve střehu, a

že to tam vřelo jako v úle.

Biggles přemýšlel o tom, jaký příští nečekaný faktor

ho opět přinutí zamyslet se nad úpravami plánu.

Brzy se to měl dozvědět. Nový nečekaný faktor se

však ohlásil nejprve zvukem, a pak se teprve ukázalo, oč

jde.

Zatímco vyčkával, až se v chladném ránu objeví

skupina vězňů, dolehl k jeho uším zvuk, který – ač byl

Bigglesovi povědomý – ihned nepoznal. Pomyslel si,

nebo spíše zadoufal, že nemá nic společného s jeho

současným ani nastávajícím programem. Když se však v

dohledu ukázal první dvojstup vězňů, Biggles podle

způsobu jejich chůze ihned pochopil, co se stalo. Poznal,

že se v odhadu původu zvuku nemýlil. Byl to rachot

řetězů.

„To je rána!“ zasténal. „Proč musí stihnout zrovna

mne? Oni je spoutali! Vždyť se tím všechno strašně

ztíží.“

„Bezpečnostní opatření proti dalším útěkům,“

zašeptal trpce Fritz. „Člověk s řetězy na nohou daleko

neuteče.“

136

Biggles zaskřípal zuby. Vážně nečekal, že výsledek

Mantonova útěku bude tak osudný. Fritz měl pravdu.

Nemohli doufat, že se jim podaří dostat odsud von

Stalheina, dokud bude mít na nohou ocelová pouta. Mohl

sice chodit, ale rozhodně nebyl schopen běhu. Zdrcený

Biggles opatrně vyhlížel štěrbinou mezi drny a nevěděl si

rady. Viděl vězně a méně strážných, než předpokládal.

Bylo jich pouze šest. Dva z nich vyšli na horní okraj

uhelné sloje, odkud měli nad vězni dokonalý přehled.

Další čtyři zůstali mezi vězni a rozmístili se mezi nimi

dost daleko od sebe.

„Vím, k čemu došlo,“ zašeptal. „Stáhli všechny

strážné, které mohli postrádat, a vyslali je, aby pátrali po

Patovi. Velitel asi dostal strach, že při omezené ostraze

by se o útěk mohli pokusit další vězni, takže rozkázal,

aby byli spoutání. Kdo z nich by se pokusil o útěk s

pouty, nemá nejmenší naději.“

„Jak s tím budou pracovat?“

„To nevím a myslím, že to nevědí ani strážci. Na

tom ale zase tolik nezáleží. Jde hlavně o to, že váš strýc

je spoután řetězy, a to je nová veliká potíž. Zatím nemám

představu, co se s tím dá dělat.“

„Tam přichází,“ zamumlal Fritz a trhl sebou. „Mein

Gott!“ řekl a z jeho hlasu zaznělo pohnutí. „Podívejte se

na něj! Říkám vám, abyste se na něj podíval!“

Biggles stočil zrak k muži, který mu byl po dlouhé

desítky let nepřítelem, a zachvěl se. Tvrdit, že byl tím

pohledem otřesen, by bylo slabé slovo. Pár vteřin nevěřil

vlastním očím a pak pochopil, že se nemýlí. Byl to

Stalhein, ale kdyby Biggles nevěděl, že zde je, nepoznal

by ho. Pocítil vlnu soucitu, staré nepřátelství bylo pryč.

137

Dlouhé, šedivé a zplihlé vlasy, vyzáblá neholená

tvář

zbrázděná

hlubokými

vráskami.

Dříve

až

nepřirozeně vzpřímená postava byla nyní shrbená a

podivně seschlá. Černožluté hadry na ní plandaly a byly

špinavé, stejně jako mužova tvář a ruce, svírající rukojeti

kolečka. Jeho zjev více než cokoli jiného odhaloval,

jakým peklem ten muž prošel a čím dosud prochází.

Biggles pootočil hlavu k Fritzovi. Výraz v jeho tváři

vyjadřoval zděšení a soucit, především však ohromení.

„Nebesa!“ procedil přes sevřené rty. „Jaký druh

ďáblů se usadil v tomhle vězení? Oni dokáží za pár

měsíců udělat z člověka trosku. Nikdy bych tomu

nevěřil.“

„Říkal jsem vám to,“ zašeptal Fritz a v jeho očích se

zaleskly slzy. „Posílají sem ty největší lotry. Sachalin má

horší pověst než Sibiř, a dobrovolně sem nepřijde nikdo.“

„Nebojte se, hochu,“ řekl Biggles tichým ale

pevným hlasem. „My už ho ven dostaneme!“

Vězňové přicházeli na svá pracoviště. Podřizovali se

příkazům, které vyřvávali strážní, naprosto pokorně a

poddajně. K veliké Bigglesově radosti se von Stalhein

postavil na místo, jež za tmy označil americký letec.

Pominula tedy Bigglesova obava, že po jeho včerejším

útěku změní velitel stráže rozmístění na pracovištích.

Von Stalhein si přivezl kolečko, postavil ho a nakládal do

něj větší kusy uhlí, ležící na třídícím sítě.

„Nesnažte se na něj mluvit, dokud je daleko,“

varoval Fritze Biggles. „Neuslyší vás, ledaže byste

mluvil tak hlasitě, že by vás mohli slyšet i ostatní.

Počkejte, až půjde těsně kolem nás. Máme čas.“

„Oslovíte ho první vy, nebo já?“ zeptal se mladík.

„Mluvte vy.“

138

„Hned, jak tudy projde poprvé?“

„Ano. Ale nepokoušejte se mu toho říci moc

najednou. Z počátku mu jen oznamte, že jste tady. Když

nic jiného, alespoň mu to dodá naději. Upozorním vás,

kdyby se zatím nějaký strážný nebezpečně přiblížil.“

Nejbližší muž s puškou pod paží se právě v té chvíli

zastavil u skupiny vězňů asi pětadvacet až třicet yardů od

obydlené hromady. Práce začala a údery krumpáčů a

záběry lopat nadělaly dost hluku, což vetřelcům značně

usnadňovalo úkol. Viděli dalšího strážce, jak přechází po

horním okraji uhelné sloje, ze kterého byl již stržen

svrchní půdní pokryv.

Von Stalhein měl naloženo. Zdvihl kolečko plně

naložené uhlím, a se značným úsilím ho tlačil k dlouhé

hranici sestavené z velkých kusů uhlí. Měl to k němu

dost daleko. Železné kolečko se zarývalo hluboko do

prachu, a Stalhein se s ním namáhavě lopotil kupředu.

Podle všech předpokladů mohl být v okamžiku, kdy bude

míjet haldu z drnů, tak blízko, že by bylo možné se jej

dotknout. Trasa jeho pravidelných jízd byla jasně

vyznačena hlubokými rýhami, které vyrylo do země

kolečko.

Von Stalhein se přiblížil. Biggles bedlivě sledoval

strážné a přes hluk lopat zaslechl mladíka, jak německy

šeptá: „Nezastavuj se, strýčku Erichu. To jsem já, Fritz.

Jsme nablízku. Povím ti víc, až půjdeš zase kolem.“

Von Stalhein minul hromadu a mladík stočil hlavu k

Bigglesovi. „Slyšel mě, ale nedal nic najevo,“ zašeptal.

„Ani nezpomalil.“

„Jak ho znám, nepřekvapuje mě to,“ zasyčel

Biggles. „Promluvte na něj znovu, až se bude vracet pro

další náklad. Sleduji strážné a vzduch je zatím čistý.“

139

„Co mám říci?“

„Řekněte mu, že jsem tu s vámi. Dříve nebo později

se to musí dozvědět.“ Biggles se v šeru úkrytu potutelně

usmál. „Uvidíme, jak to přijme. Jestli s ním nepohne ani

tohle, tak už nic na světě.“

Von Stalhein se vracel.

„Je tu se mnou Bigglesworth. Přiletěli jsme

letadlem, abychom tě dostali ven. Dnes to ještě nebude!“

Biggles se rychle pohledem ujistil, že se strážní

nehýbají a pak pohlédl na Stalheina. Všiml si, jak sebou

při vyslovení jeho jména sotva znatelně trhl.

„Váš strýc je nezlomný muž,“ řekl mladíkovi, když

von Stalhein postavil kolečko na zem. „Nemyslím si

však, že by ho moc potěšila zpráva o mé přítomnosti.“

„Věděl o vás, hned jak mě uslyšel poprvé,“ řekl

Fritz. „Pochopil přece, že jsem nepřišel na Sachalin sám.

Co mu mám ještě říci?“

„Zeptejte se, jestli ví, jak dlouho je nechají v

poutech a jaká ta pouta jsou. Ocelová nebo železná?“

Přerušovaný

rozhovor

trochu

připomínal

korespondenční partii v šachu, kde mezi jednotlivými

tahy vždy uplyne tolik dnů, kolik je třeba k doručení

dopisu poštou. Zde uběhla mezi otázkou a odpovědí doba

nutná k naložení a vyložení nákladu uhlí.

Tak se dvojice vetřelců dozvěděla, že pouta jsou ze

železa, ale nedozvěděla se, jak dlouho je budou vězňové

nosit, neboť to von Stalhein nevěděl.

„Co dál?“ otázal se Fritz.

„Povězte mu, že jestliže budou příznivé podmínky,

pokusíme se ho odsud dostat hned zítra. Nevím ještě,

která denní doba by k tomu byla nejvhodnější, takže musí

být připraven řídit se našimi pokyny kdykoli. Oznamte

140

mu také, že se Mantonův útěk zdařil, a že je teď s námi.

Mělo by ho to povzbudit.“

Stalhein teď jezdil s kolečkem tak pilně, až se zdálo,

že chce překonat všechny pracovní nonny. Když Biggles

vyslechl odpověď při jeho poslední jízdě, ušklíbl se.

„Raději bych od Biggleswortha žádnou pomoc

nepřijímal,“ pronesl totiž von Stalhein.

„To jsem čekal,“ usmál se Biggles, když se

zubožený vězeň opět sklonil k sítu s vytříděným uhlím.

„Řekněte mu, ať spolkne svoji pýchu alespoň do chvíle,

než si spolu volně promluvíme. Pak si může vybírat lidi,

kteří mu budou pomáhat. Pokud však nehodlá

spolupracovat se mnou, ztrácím tu čas, a já i moji přátelé

můžeme pro nic za nic přijít o život. Povězte mu, že to od

něj není čistá hra.“

Než to všechno Fritz Stalheinovi vysvětlil, minul

vězeň drnovou hromadu třikrát.

„Vraťte se domů,“ zašeptal při další jízdě. „Když

mám ty řetězy, nemůžete stejně nic dělat…“

„To nechte na mě!“ sykl příkře Biggles.

Vedli ten podivný rozhovor dlouho, dopoledne

uplývalo. Ustávali v řeči jen tehdy, když se k hromadě

přiblížil příliš blízko někdo ze strážných. Jedna taková

chvíle se protáhla a byla napínavá, protože jeden z

dozorců výhrůžným tónem kritizoval hranici, kterou

podle něj stavěl vězeň Stalhein lajdácky. Muž se pak

postavil zády k drnové hromadě, a sledoval Stalheinovu

práci. Stál tak blízko, že by se ho Biggles mohl dotknout.

Nejkrušnější chvilka nastala, když si dotěrný strážný

zapálil cigaretu a odhodil zápalku, aniž by se přesvědčil,

zda zhasla. Hořící zápalka dopadla za jeho nohy a

zapálila suchou trávu u paty úkrytu, v němž se krčili

141

vetřelci. Nebezpečí pominulo, až když dozorce oheň

zadupal. Obydlená hromada se při tom chvěla, div se

nesesypala. Pak zazněl hvizd, dozorce poodešel a Biggles

pracně zasunul pistoli zpět do kapsy, odkud ji vytáhl pro

případ, že je ten všetečný chlapík odhalí.

Ukázalo se, že hvizd byl signálem pro shromáždění

vězňů k obědu, který se skládal z kusu černého chleba a

plátku sušené ryby. Trestanci to spolykali vstoje a rychle

se vraceli ke své práci, takže po chvíli byly lopaty znovu

v pohybu.

Během

krátké

doby,

kterou

měli

vězňové

vyhrazenou na oběd, seděl Biggles nehnutě se svraštělým

čelem. Přemýšlel. „Starost mi dělají hlavně pouta,“ řekl

svému společníku. „Na ta jsem nebyl připraven. Než

zkusíme s von Stalheinem odsud zmizet, musíme ho těch

želez zbavit.“

„Neumím si představit, jak by se to dalo provést,“

zašeptal malomyslně mladík. „I kdybychom mu třeba

hodili pilník, viděli by ho, jak s ním pracuje.“

„Kdyby to kutil na otevřeném prostranství, tak jistě.

Ale to by byl přímo směšný pokus.“

„A kde tedy jinde?“

„Tady.“

Fritz vytřeštil na Bigglese oči. „Myslíte tady v naší

hromadě? Spolu s námi?“

„Pouze s vámi.“

„Jeho nepřítomnost by přece hned zjistili.“

„Nezjistili, pokud by jeho místo zaujal někdo jiný.“

„Kdo?“

„Já.“

„Hned poznají, že nejste vězeň.“

„Nemyslím. Obleču si vězeňské šaty.“

142

„Pokud to myslíte tak, že byste si vyměnil oblečení

se strýčkem, nestihnete to dřív, než ho začnou postrádat.

A neměl byste okovy.“

„Nemusím si měnit šaty. Mohu sem ve vězeňské

uniformě přijít. Má ji přece Pat Manton a jsem si jist, že

mi ji milerád půjčí. Ujmu se práce vašeho strýce, zatímco

vy mu pomůžete dostat se z pout. Když budete pilovat

oba, nemělo by vám to trvat dlouho. S okovy na mých

nohou to bude horší. Nezbude mi, než napodobovat chůzi

spoutaného člověka a spoléhat na nepozornost dozorců.“

Fritz na Bigglese užasle hleděl. „Teď to začínám

chápat,“ řekl nakonec tiše.

„Co chápat?“

„Proč jste tak často nad strýčkem Erichem vyhrál.

Kdysi mi řekl, že co se týče vynalézavosti, nepředčí vás

ani vládce pekla.“

„To od něj bylo nesmírně laskavé,“ ušklíbl se

Biggles. „Musím se tedy snažit, abych ho nezklamal.

Mám dokonce ještě druhý nápad, ale ten je hodně závislý

na počasí.“

„Jaký je to nápad?“

„Vlastně ani není můj. Vnukl mi ho strážný, co se

postavil tak blízko k nám. Když si zapálil a odhodil

zápalku, málem podpálil naší hromadu a vypudil nás z

úkrytu. Musím to ale ještě promyslet. Požár by pomohl k

vyvolání zmatku, který by nám byl užitečný. Ale tam už

zase přichází Erich. Řekněte mu, že pokud půjde všechno

dobře, vrátíme se sem zítra.“

Mladík využil první příležitosti, aby svému strýci

informaci předal, a pak si již vlastně neměli o čem

povídat. Oběma vetřelcům nezbývalo, než čekat na

soumrak, kdy trestanci opustí pracoviště. Byli ztuhlí z

143

nedostatku pohybu a prochladlí z ledového průvanu,

který protahoval škvírami mezi drny. Než se sešeřilo, čas

plynul nesmírně pomalu. Konečně se ozvala píšťala a

strážní se dali do shromažďování a počítání vězňů.

Najednou velmi pospíchali, zřejmě měli přecházení v

chladném povětří také dost.

Pak kroky odcházejících a cinkání okovů ztichly.

S úlevným vzdychnutím Biggles protlačil v drnech

otvor, kterým se dostali ven. Oba dva měli údy natolik

ztuhlé, že jim jakýkoli pohyb činil obtíže. Svižné

procvičení však ztuhlé klouby rychle rozhýbalo.

Zamaskovali otvor a ujistili se, že kromě výztužných

větví nezanechali uvnitř žádné stopy.

„Vůbec se mi nelíbí obloha,“ řekl Biggles při

letmém pohledu vzhůru. „Proč ne?“

„Přichází změna počasí. Žlutá barva v mracích, co se

sem blíží od moře, nevěstí nic dobrého.“

„Pokud sprchne, mohlo by se oteplit.“

„Pokud se oteplí, bude mnohem pravděpodobněji

sněžit,“ odvětil Biggles. „Jsme na Sachalinu a tohle jsou

sněhové mraky. Když padne sníh, nastanou nám potíže.“

„Jaké?“

„Myslete, mladý muži. Jestliže napadne sníh, jak

budeme pobíhat lesem beze stop?“

„Jasně. To mě nenapadlo.“

„Také sníh by sehrál svoji úlohu v části mého plánu

na únik,“ řekl Biggles. „Ale co tu stojíme? Vracíme se.“

Postupovali opatrně od pahorku k pahorku a neustále

sledovali okolí, kde se mohlo co chvíli vynořit nebezpečí.

V houstnoucím soumraku spěchal Biggles jako první ke

shlukům trpasličích bříz, které lemovaly přilehlý říční

břeh. Fritze zajímalo, proč nejdou nejkratší cestu k

144

mostu, a dozvěděl se, že co je nejpohodlnější, nebývá

vždy nejbezpečnější.

Bigglesův předpoklad se bohužel ukázal jako

správný. Krátce poté, co dosáhli březového houští, a

zbýval jim jen kousek cesty k lávce, zaslechli něco jako

tlumené lidské hlasy. Břízky jim poskytovaly dostatečný

úkryt, takže mohli postupovat dál. Šli vpřed velmi

opatrně a pak můstek uviděli. Setmělo se už natolik, že

ho sotva dokázali rozeznat, ale právě padající temnota

jim ukázala, jak veliké jim na druhém konci lávky hrozí

nebezpečí. Ve tmě spatřili, že se tam pohybuje žhnoucí

bod. Byla to hořící cigareta! Biggles přidržel svého druha

na místě a hleděli chvíli do tmy. Když se jejich zrak

přizpůsobil temnotě, dokázali na opačném konci můstku

rozeznat dvě lidské postavy. Hlasy mužů teď slyšeli

docela zřetelně.

„Pokud na můstek umístili stálou hlídku, bude to

moc špatné,“ zašeptal Biggles. „Nemám nejmenší radost

z toho, že nám v takové tmě hrozí hromsky studené

brodění řekou. Možná budeme muset přes řeku dokonce

plavat. Někde tady přecházel řeku Pat Manson a my se

odsud také musíme dostat. Chvíli počkáme a uvidíme, co

se bude dít. Rozumíte alespoň, o čem se ti dva baví?“

„Ne.“

Čekali, a zdržení jim navíc znepříjemňoval ledový

vítr, který postupně sílil. Téměř po hodině se zdálo, že

konec čekání se přiblížil, protože z opačné strany, po

stezce vedoucí od říčního ústí, došli k můstku další dva

muži. Biggles si ujasnil, že čekání bylo u můstku

všeobecným jevem, neboť po krátkém rozhovoru přešli

všichni čtyři muži můstek. Nepochyboval o tom, že první

145

dvojice čekala na druhou a hodlají společně dojít ke

věznici.

Právě ve chvíli, kdy si promrzlí a netrpěliví vetřelci

začínali v duchu blahopřát k tomu, že se jejich únavné

čekání nachýlilo ke konci, propukla u lávky bez

sebemenší výstrahy vřava. Nejprve se ozval výkřik.

Zlomek vteřiny poté práskl výstřel z pušky a ve větvích

břízek, pod nimiž se krčili Biggles s Fritzem připravení

pokračovat v cestě, hvízdla kulka. Asi dvě vteřiny nato

následoval další výstřel.

Biggles se vrhl k zemi a strhl s sebou i Fritze,

protože i druhá střela zasvištěla nepříjemně blízko nad

jeho hlavou. Nemohlo ho napadnout nic jiného, než že je

stráž objevila a střílí po nich…

Připadalo mu to zcela nepochopitelné. Byla tma, oni

se nehýbali a nevydali ani hlásku. Napadlo ho, zda mezi

Rusy není mimořádně zkušený lovec. Slýchal o

zálesácích, jejichž schopnosti se zdály být až nepřirozeně

skvělé. Vytáhl pistoli, upřel oči do temnoty a připravil se

na nejhorší.

Vzápětí měl pocit, že se vyplňují jeho nejchmurnější

představy. Slyšel dusot, blížící se přímo k nim. Pak

zapraskaly větve, jak se křovinami prodíralo velké zvíře,

a vteřinu nato se kolem nich mihl neurčitý stín. Biggles

ho zachytil jen koutkem oka, ale podle jeho velikosti

poznal, že to není jezdec, kterého očekával. Šlo o větší

zvíře, pravděpodobně jelena nebo mladého losa.

Až nyní Biggles pochopil, co se seběhlo. Terčem

střelby nebyli oni dva, ale zvíře, které vyplašili strážní.

Nebezpečí však dosud neminulo. Naopak. Hlasy se

přibližovaly a bylo slyšet, jak jeden z mužů klade na svá

slova stále větší důraz.

146

„Říká, že to zvíře zasáhl,“ zašeptal Fritz, který také

pochopil příčinu zmatku a střelby. „Teď ho hledají.“

„Ticho!“ sykl Biggles. „Musíme klidně ležet.“

Leželi bez hnutí na vlhké zemi porostlé mechem a

tajili dech, zatímco se k nim březovým houštím prodírali

čtyři muži pátrající po zvířeti, o němž byl střelec

přesvědčen, že ho zasáhl. Možná to byl právě on, kdo ve

snaze dokázat svou pravdu, rozhrnul křoviny ve

vzdálenosti sotva tři kroky od místa, kde ležel Biggles

obličejem k zemi, aby nesvítil do tmy. Náhoda vetřelcům

přála. Vášnivý lovec si jich nevšiml.

Muži v uniformách se potulovali houštinami ještě

několik minut, než uznali, že jejich počínání je marné.

Konečně vyrazili směrem k vězení, ale nepřestali se

hlučně dohadovat. Když hlasy zmlkly v dálce, Biggles

zhluboka vydechl.

„To bylo strašné,“ zamumlal Fritz.

„Říkal jsem vám přece, že nebezpečí, se kterým

člověk předem počítá, se obvykle dá zvládnout,“ řekl

Biggles. „Nejhorší bývá takové, které se vynoří zcela

náhodně a nenadále, jako to pitomé parohaté zvíře.“

„Stříleli na jelena?“

„Na jelena nebo na mladého losa. Nebylo to tak

velké zvíře, jak se mi zprvu zdálo, ale nahnalo mi dost

strachu,“ přiznal Biggles. „Musíme dál. Ostatní už o nás

jistě mají obavy.“

Opatrně přešli můstek a pokračovali po opačném

břehu. Biggles spěchal, protože se chtěl dostat k otteru co

nejdřív. Dobře věděl, že mají oproti očekávání značné

zpoždění. Přes veškerou snahu však nedokázal postup

zrychlit, takže spěch byl spíše přáním než skutečností.

Vládla tma, která byla vzhledem k mračnům kryjícím

147

celou oblohu téměř neproniknutelná a ztěžovala každý

pohyb. Proto nemělo valný smysl sledovat stezku před

sebou. Bylo téměř nemožné cokoli spatřit. Mohli dělat

pouze to, že se občas zastavili a tiše naslouchali. Doufali,

že zaslechnou případné další hlídky bloudící lesem.

Biggles si ale brzy uvědomil, že pokusy nejsou moc

nadějné. Neustále sílící vítr vanoucí od moře rozhýbal

totiž koruny stromů a udržoval je v pohybu, takže noční

les byl naplněn strašidelným skřípáním kmenů, sténáním

větru a později i šustotem rákosí. Ty zvuky jim

znemožňovaly zaslechnout cokoli jiného.

Uvědomil si, že v těchto podmínkách budou potíže i

s vyhledáním letadla, a když jim do tváří udeřila sprška

zmrzlého deště, pomyslel si, že se proti nim spikla i

příroda. Přeháňka naštěstí netrvala dlouho, ale jakoby je

varovala před tím, co na ně příroda ještě chystá.

Měl samozřejmě pravdu, když vysvětloval Fritzovi,

jak by sníh ztížil podmínky pro jejich pohyb po ostrově.

Každý krok by se stal dvojnásob nebezpečným, neboť by

usnadnil hlídkám stopování každého pohybu vetřelců.

Sám ovšem věděl, že sněžení by muselo trvat dost dlouho

a být skutečně vydatné, aby proniklo i na lesní půdu pod

hustě propletené jedlové větve. Ovšemže také věděl, že

nemohou být pouze v lese a že budou muset projít i

otevřenými pláněmi. Navíc ještě nikomu nesdělil své

nejvážnější obavy. Ty vycházely z toho, že sníh ležící na

letounu se snadno mohl změnit v námrazu, které by se asi

jen těžko zbavovali. Letoun by pak zůstal uvězněn až do

oblevy. K takové katastrofě by však došlo skutečně jen

nešťastnou náhodou, neboť podle zpráv meteorologů,

získaných před odletem, byla nejhorší zima na Sachalinu

již minulostí. Podle předpovědí zde prostě mělo vládnout

148

jaro. Kdyby byly předpovědi před startem horší, Biggles

by vyčkal, až si bude počasím zcela jist.

Pokračovali v cestě unavení a promrzlí s nervy

napjatými k prasknutí. Postup jim ztěžoval i naprostý

nedostatek orientačních bodů. Bylo tu jen rákosí na jedné

straně a jedle na straně druhé. Oboje vyhlíželo podél celé

trasy stejně i když na to bylo vidět. Nyní neviděli téměř

nic, pouze vnímali zvuky. Neviděli ani záblesk světla a

jediným zvukem, který zaslechli mimo poryvů větru,

bylo smutné vlčí zavytí, znějící odkudsi z lesa.

„Jste si jist, že jsme nezašli příliš daleko?“ zeptal se

Fritz při jedné ze zastávek.

„Upřímně řečeno to nevím,“ připustil Biggles.

„Řekl bych, že už jdeme dlouho.“

„Šli jsme pomalu,“ připomněl mu Biggles. „Na

procházky v tomhle počasí aby měl člověk kočičí oči,“

dodal pak znechuceně. „Myslíte si, že nás ostatní půjdou

hledat?“

„Mohli by, ale bylo by to nebezpečné.“

„Proč?“

„Mohli bychom se postřílet navzájem. Za současné

situace, kdy je všechno vzhůru nohama, má člověk

sklony nejdřív střílet, a pak se teprve ptát.“

Šli dál.

Konec jejich putování přišel o několik minut

později, když se opět zastavili, aby se poradili. Téměř

nadskočili, neboť v těsné blízkosti místa, kde stáli, se

ozval hlas, který mohl patřit pouze Bertiemu.

„Konečně, chlapci,“ řekl lord. „Jsem tady.“

„Zaplaťpánbůh, Bertie,“ odpověděl vděčně Biggles.

„Opozdili jsme se. Ta cesta byla hrozná.“

149

„S tím jsme počítali, starouši,“ prohlásil Bertie, a

vyloupl se z temnoty. „Střídali jsme se, abychom se

ujistili, že nepřejdete dál, nebo abyste nespadli do vody,

zatímco nás budete hledat. Vymyslel to Algy.“

„Vymyslel to moc dobře,“ pochválil Biggles. „Kde

je člun?“

„Tady. Alespoň by tu měl být. Doufám, že ho

najdu.“

„Bylo by to vhodné,“ řekl chmurně Biggles.

„Ano? Je tu. Jak se vám vedlo?“

„Přímo

skvěle,“

prohlásil

Biggles,

zatímco

nastupovali do člunu. „Všechno se dozvíš, až se posadím

v letadle a trochu mi rozmrzne jazyk.“

Bertie s nimi pádloval přes hladinu, která se ve větru

zřetelně vlnila, a Biggles zjistil, že se silně pohupuje také

letoun. Když se o tom zmínil, Bertie omluvně řekl: „Ano,

starouši. Rozmrznete, ale také se pěkně pohoupáte.

Obávám se, že brzy bude hůř. Algy ti to všechno poví.“

150

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

BIGGLES PLÁNUJE

První otázka, kterou Biggles pronesl, když vstoupil

do kabiny, platila Algymu. „O čem to mluvil Bertie, když

mi naznačoval, že by se počasí mělo ještě zhoršit?“

„Že měl pravdu,“ řekl Algy.

„Jak to víš?“

„Z nedostatku jiné zábavy jsem si hrál s rádiem,

abych vyslechl zprávy. Místo nich jsem zachytil

všeobecné varování meteorologické služby vojenského

letectva Spojených států v Japonsku. Svolávali všechna

letadla zpět na základnu. Vítr změnil směr a blíží se sem

fronta od severovýchodu. Může nad celou oblastí vyvolat

sněžení a samozřejmě to platí i pro Sachalin.“

„Nádhera,“ řekl trpce Biggles, když si svlékal kabát

a s vděkem přijímal šálek kávy a sendvič s nakládaným

hovězím. „Tak vítr od severovýchodu. Ten i kdyby

nepřinesl sněžení, požene vlny přímo do ústí řeky, a

může rozbouřit hladinu tak, že neodstartujeme. Asi by

dokázal vyhodit letadlo na břeh a zničit nám ho. Nemohli

jsme ale očekávat, že všechno půjde hladce.“ Obrátil se

ke Gingerovi. „Měli jste s Patem nějaké potíže během

zpáteční cesty? Na nás se smůla jenom lepila.“

„Ani ty nejmenší. Viděli jsme v dálce dvoučlennou

hlídku, ale včas jsme jim zmizeli v lese. Minuli nás bez

povšimnutí.“

Biggles se otočil zpět k Algymu. „Stalo se zatím

něco tady?“

151

„Nic. Viděli jsme dva strážné, pravděpodobně tytéž,

které potkal Ginger s Patem. Prošli kolem po stezce, ale

nedošli nijak daleko, protože se za nějakých dvacet minut

vraceli.“

„O Miškovovi žádné zprávy?“

„Vůbec žádné.“

„A co ten hlídkový člun?“

„Nevrátil se. Na moře vypluly dvě rybářské lodě, ale

vrátily se hned, jak se zvedl ostřejší vítr. To je všechno,“

prohlásil Algy. „Teď by mě zajímalo, jak se vedlo vám?“

„Neměli jsme potíže,“ odpověděl Biggles. „Proběhlo

to jak jsem doufal, jen cestou zpátky jsme měli smůlu.“

Během několika minut sdělil Biggles svým druhům

všechno zásadní, k čemu došlo v uhelném lomu.

„Von Stalhein se choval tak, jak jsem čekal. Určitě

naší pomoc přijme. Je to jeho jediná možnost, jak z

Onoru zmizet. Já budu spokojen už s tím, když se nám

podaří osvobodit ho z vězení. Pak si může svobodně

zvolit, zda chce zůstat tady, nebo zda se s námi vrátí.

Určitě mne podezírá z postranních úmyslů a teď asi

uvažuje o tom, proč mu hodlám pomáhat.“

„To dá rozum,“ řekl zlomyslně Algy. „On přece

nemůže věřit tomu, že by člověk něco udělal z pouhé

lidskosti.“

„Možná se s lidskostí málo setkával,“ pokrčil

rameny Biggles. „Nikdo nemůže za to, jaký je, a všichni

máme sklony posuzovat své okolí podle sebe. Věděli

jsme, jaký je Stalhein člověk, už když jsme sem letěli.

Nemá teď smysl ztrácet čas tlacháním na to téma. Máme

na práci mnohem důležitější věci zvláště vzhledem k

tomu, že se na nás řítí tak příšerné počasí.“

„Okay,“ řekl Algy. „Co bude dál?“

152

„Zítra se pokusíme dostat von Stalheina ven,“

odpověděl Biggles. „Metodu jsem už vymyslel, ale pro

její uskutečnění budete všichni muset něco udělat, tak mě

dobře poslouchejte. Do značné míry bude celý plán

záviset na počasí, které nemůžeme ovlivnit. Zbytek bude

záviset na správném načasování akce. Pokud selže, bude

to naše chyba.“ Biggles se odmlčel a zapálil si cigaretu.

„A teď k tomu plánu,“ pokračoval. „Ráno před

úsvitem zaujmeme stejné stanoviště, na jakém jsme

strávili celý dnešní den. Snad je všem jasné, že Fritz bude

se mnou. Pokud by poslali Stalheina na jiné pracoviště,

bude to špatné. Nemáme sice důvod předpokládat, že k

tomu dojde, ale kdyby by se to náhodou stalo, budeme

muset plán odložit, protože si nemůžeme dovolit

neúspěch. Jestliže by pokus špatně dopadl, nedostaneme

nikdy další příležitost. Kdyby totiž dozorci zjistili, že tu

má von Stalhein spojence, můžeme vsadit krk na to, že

ho umístí tam, kam se nedostane už vůbec nikdo. Mohli

by ho dokonce přeložit i do jiné věznice. Takže dál.

Dostáváme se k první vážné potíži. Jsou to pouta. Ty

řetězy musí dolů dřív, než ho dostaneme ven. To je

prostě nevyhnutelné. Je zcela jisté, že se budeme muset

pohybovat hodně rychle, a člověk se spoutanými kotníky

moc rychle neběhá.“

„Chcete ho zbavit okovů před očima strážných?“

vyhrkl Pat.

„Ano.“

„Děláte si legraci?“

„Na tu není nejvhodnější doba.“

„Okay. Tak mi tedy řekněte, jak chcete zařídit

nemožné.“

153

„Nechci se pokoušet o něco nemožného. Když

přestanete na chvíli mluvit a budete poslouchat, dozvíte

se co udělám.“

„Omlouvám se. Pokračujte.“

„Vezmu si s sebou pilku na železo, kterou jsem

hodil do letadla v domnění, že budeme muset přepilovat

mříže v oknech. Přeříznout řetěz z obyčejného železa by

nemělo trvat moc dlouho.“

„Dost dlouho na to, aby si strážní všimli, co se děje.“

„Neuvidí to.“

„Nebyl mezi nimi ani jeden slepec,“ zavrčel Pat.

„Co vás vede k přesvědčení, že neuvidí, jak se jim někdo

před očima prořezává z okovů?“

„Protože von Stalhein bude v tu chvíli v úkrytu

spolu s Fritzem. Ten mu pomůže zbavit ho okovů tak

rychle, jak to jen půjde.“

„Dozorci ho budou hledat.“

„Nebudou, protože ho nahradím já. Budu oblečen v

těch odporných vězeňských hadrech, které máte na sobě.

Zaujmu Stalheinovo místo. Bude míjet naší hromadu, a

když bude mezi ní a dozorcem, schová se dovnitř. Já

vyskočím ven a popadnu jeho kolečko. Výměna by nám

neměla trvat déle než dvě až tři vteřiny. Von Stalheina na

akci pochopitelně předem upozorníme, takže se na ni

připraví. Sám budu bez okovů, ale věřím, že se dokážu

patřičně belhat, aby si toho nedostatku nikdo ze strážných

nevšiml. Stačíte mě sledovat?“

Téměř po celou minutu nikdo nepromluvil ani slovo.

Pak se ozval uznalým tónem Pat: „Tak do toho jdu s

vámi!“

Ostatní pochvalně zamručeli.

154

„Budu pokračovat v práci za von Stalheina, než Fritz

přeřízne řetěz,“ pokračoval Biggles. „Tuhle část

nechávám plně na něm, je to přece jen jeho synovec a má

k němu daleko nejblíž. Odhaduji, že by mu práce neměla

trvat déle, než asi deset minut. Až půjdu znovu kolem,

Fritz mě upozorní, že se svým úkolem skončil. Dá také

svému strýci pistoli, aby nám byl něco platný v případě,

kdyby došlo k přestřelce.

Tolik tedy k provedení, a teď ke zmíněnému

načasování. Fritz a já musíme být z pochopitelných

důvodů na místě již před tím, než trestanci dorazí na

pracoviště, stejně jako jsme to udělali dnes. V devět

hodin ráno si se Stalheinem vyměníme místa, což

znamená, že řetěz by mohl být dole zhruba v devět hodin

deset. Protože není jisté, zda se Stalhein dostane k

hromadě přesně v devět, protáhnu to na devět patnáct. V

té době nastoupí na scénu Ginger a Bertie. Jejich úkol

bude velmi důležitou částí plánu, která podstatně

zjednoduší vlastní útěk. Podejte mi tužku a papír!“

Než si Biggles připravil psací náčiní, ostatní mlčeli.

„Řekněme, že tady je uhelná sloj,“ začal Biggles a

nakreslil úsečku. „Tady je náš úkryt.“ Udělal malý

kroužek. „Von Stalhein vybírá uhlí z hromady u sloje,

kde došlo k sesuvu svahu a tím tam vznikl suťovitý

jazyk, po němž je možné vylézt nahoru.“ Vyznačil to na

papíře. „Nahoře, za horní hranou sloje, je ve vzdálenosti

čtyřiceti nebo padesáti yardů les. Hustý jedlový les a

podle toho, co jsem mohl z místa, kde jsem seděl, vidět,

je to skoro prales. Ten bude při útěku našim prvním

cílem. Jestli se do něj dostaneme, budeme dobře kryti po

celou cestu k řece. Mezi věznicí a lomem je značně

hrbolatý terén. Pahorky nejsou nijak vysoké, ale postačují

155

k tomu, aby zakryly výhled na pracoviště z vězení. Celá

ta plocha je porostlá nízkým a hustým rododendronovým

houštím, v němž leží spousta starého suchého jedlového

klestí. Zapálit tuhle paseku by neměl být žádný větší

problém. S pomocí větru by na ní brzy mohl vzniknout

docela pěkný ohýnek.“

„A spousta kouře,“ zamručel Ginger.

„Velice správně. Jde mi prostě o kouřovou clonu. Ty

a Bertie se položíte do tohoto nízkého porostu. Nejlépe

bude, když si najdete nějakou pěknou proláklinu. Uděláte

to ve stejnou dobu, kdy budu já a Fritz zalézat do drnové

hromady. Aby se váš oheň co nejrychleji rozhořel,

vezmete s sebou po plechovce benzínu. Rozlijete ho tak

daleko od sebe, jak to jen dokážete. V devět hodin

patnáct pak nemusíte udělat nic víc, než do křovisek

nasáklých benzínem hodit hořící zápalku. Nedokáži

odhadnout, co udělají dozorci, až zjistí, že pahorek nad

nimi hoří a kouř se valí přímo na ně. Rozhodně by to

mělo z počátku vyvolat mezi nimi zmatek a způsobit, že

si aspoň trochu přestanou všímat vězňů. Kdyby jim

plameny navíc připálily podrážky, tím lépe. Pod clonou

kouře která vznikne, hodlám uhánět do lesa spolu s

oběma společníky. Naše naděje budou o to větší, oč horší

bude viditelnost. To bude platit, ať už dozorci zpozorují

naše zmizení ihned nebo o chvíli později.“

„Ale podívej se na to také takhle, starouši,“ namítl

Bertie. „Co když zůstanou v plamenech také vězňové? Ti

chudáci asi moc daleko neutečou, když jim na nohou

chřestí ty prachmizerné náramky, pokud víš, co tím

myslím.“

„To nehrozí,“ zavrtěl hlavou Biggles. „Až plameny

postoupí k pásmu, kde je půda vymýcená, požár zhasne.

156

Zhruba čtyřicet yardů od míst, kde pracují trestanci, už

není nic, co by hořelo. Leda že by se vzňalo uhlí, ale to

nepřichází v úvahu.“

„A co uděláme my, až rozpoutáme ten stepní

požár?“ otázal se Ginger.

„Vy vyrazíte k lávce, přeběhnete ji, a budete co

nejrychleji upalovat zpátky k letadlu. Mezi vámi a strážci

by se měl valit kouř, takže vás neuvidí. Je tu určitá

možnost, že by vás mohli spatřit vojáci z věznice, ale ta

je přece jen daleko, takže byste se měli dostat k mostu

jako první i v případě, že vás někdo bude pronásledovat.

Jakmile překročíte most, zamiřte hned do lesa, aby

strážní neviděli, kde mizíte. Mohli byste je dovést k

letadlu.“

„A co když dojde ke střelbě?“ zajímal se Bertie.

„Stát se to může a řešení nechám na vás. Sám za

sebe vám však povím, že než bych se tu nechal zajmout,

budu střílet jako divý.“

„Svatá pravda,“ zamručel Bertie. „Nedokážu si

představit horší konec.“

„A co budeme dělat my s Patem, zatímco vy si

budete rozdělávat ohníček?“ chtěl vědět Algy.

„Je mi líto, ale zůstanete tady a můžete si hrát na

vodníka,“ odpověděl Biggles. „Pokud Pat bude chtít,

může vyjít na stezku a hlídat. Možná nám pomůže

odrazit vojáky, kdyby nás pronásledovali. Vzhledem k

počasí, jaké musíme očekávat, nemohu riskovat opuštění

letadla. Dozor nad ním je tvá starost, Algy. Dohlédneš na

to, aby byl letoun připraven na okamžitý start, hned jak

se sem všichni vrátíme. Možná, že se ti tvůj úkol nezdá

dvakrát přitažlivý, ale věř mi, že může jít o nejdůležitější

součást akce. Ať bude útěk probíhat jakkoli, můžeš se

157

spolehnout, že tady nastane taky pěkný rozruch. Když už

se dostaneme do letadla, pak čím dříve budeme ve

vzduchu, tím větší máme možnost zachránit si zdravou

kůži. Jsem si jist, že velitel vězení začne žhavit telefon i

rádio a pokud mají v dosahu svá letadla, půjdou okamžitě

po nás.“

„Vy vážně věříte tomu, že váš plán vyjde tak, jak

říkáte?“ zeptal se pochybovačně Pat Manton.

„Podle vlastních zkušenosti mohu říci, že kdyby

vyšel bez chyb a změn, nebude překvapenějšího člověka,

než já sám,“ řekl Biggles otevřeně. „Ale člověk musí

začít s jasnou představou, jak hodlá postupovat. Když

situaci změní nepředvídané okolnosti, budeme se s nimi

muset vyrovnat. Nejlépe tak, abychom je využili ve

vlastní prospěch.“ Biggles se rozhlédl. „To by bylo zatím

vše. Pokud není někomu jasné, co má dělat, nebo má-li

někdo jakékoli dotazy, je ještě čas všechno probrat.“

„Mně je to naprosto jasné,“ řekl Fritz, a ostatní

přisvědčili.

„Potom je to v pořádku,“ prohlásil Biggles, „takže

přistoupíme rovnou k přípravám.“ Pohlédl na hodinky.

„Čas kvapí. Ti z nás, kdo jdou do terénu, mají ještě asi tři

hodiny na spánek. To nám musí stačit. Na pořádné

vyspání budeme mít dost času, až se dostaneme někam,

kde jsou slušné postele. Vyměnil byste si se mnou šaty,

Pate?“ požádal Američana. „Nebojte se, vynasnažím se

vrátit vám je v pořádku.“

„Docela rád se jich zbavím,“ ušklíbl se Pat. „Ale

pozor, strašně páchnou!“

„Snad mi budou. Postavu máme podobnou.“

„S tím si nelamte hlavu. Mají jednu velikost pro

všechny.“

158

„Na štěstí mám podobnou postavu také s von

Stalheinem. Je možná jen o něco vyšší a hubenější. No,

trocha bláta a uhelného mouru ve vlasech a na obličeji by

měla zabránit tomu, aby si dozorce všiml změny, ledaže

by ho zajímalo, jak jsem se oholil.“

„Nikdo se tam neholí,“ odmítl to Pat. „Není čím. Ale

co když si přece jen některý z nich všimne, že nemáte ty

okovy?“

„Ve vlastním zájmu by neměl být tak všímavý a

ostražitý,“ řekl zlověstně Biggles. „Připrav nářadí,

Gingere, a dej Fritzovi druhou pistoli pro jeho milého

strýce. Jdu se podívat ven, jak se nám dál vyvíjí počasí.“

Brzy byl zpátky. „Nic moc pěkného,“ hlásil. „Vítr se

teď stočil a vane přímo do ústí. Moře se začíná vlnit, ale

zatím to není tak zlé, abychom se museli znepokojovat.

Naopak je dobré, že když se směr větru nezmění,

prospěje to našemu ohýnku. Připomíná mi to, že ještě

musím mluvit s vámi, Gingere a Bertie. Než rozlejete

benzín, všimněte si směru větru. Musíte založit oheň tak,

aby kouř mířil k pracovišti, jinak by to nebylo k ničemu.

Jdu teď na kutě. Měl byste udělat totéž, Fritzi. Hlídka ať

nás probudí ve čtyři ráno. Nerad bych pospíchal. V lese

si člověk může zlomit nohu, ani neví jak…“

159

KAPITOLA DVANÁCTÁ

ZKOUŠKA ODVAHY

Vládla dosud tma, protože bylo jen pár minut po

čtvrté hodině, když se záchranné komando s kapsami

plnými vybavení pro akci vylodilo na pobřeží a vstoupilo

na stezku. Po rozloučení s Patem, který se rozhodl zůstat

na břehu a postavit se čelem případnému nebezpečí,

vydala se skupina na cestu, kterou Ginger považoval za

pokus o sebevraždu, ať již jim náhoda bude přát sebevíc.

Biggles oděný do Patových vězeňských hadru vedl své

spolubojovníky již důvěrně známým terénem.

V plánu došlo k jedné změně podnícené Bertieho

návrhem. Podnět spočíval v tom, že Bertie s Gingerem,

kteří se původně měli ihned po splnění žhářského poslání

vrátit přes lávku k letadlu, počkají za mostem v lese na

uprchlíky vedené Bigglesem. Vrátili by se tedy na

základnu všichni společně. Smyslem bylo zajistit větší

palebnou sílu pro případ, že by cestou narazili na odpor.

Biggles s nápadem souhlasil a dokonce Bertieho

pochválil. Řekl, že na to mohl přijít pouze člověk, který

má vojenskou strategii v malíku. Je třeba ještě dodat, že

Pat, aby mohl zůstat na břehu a být připraven dopravit

komando i uprchlíka okamžitě k letadlu, ukryl

nafukovací člun v pobřežním rákosí. Měl ho tak při ruce.

Považoval totiž za pravděpodobné, že budou opouštět

břeh překotně a možná dokonce pod nepřátelskou palbou.

Během posledních nočních hodin se počasí

nezměnilo. Bylo zatím stále sucho a jediným náznakem,

že začne sněžit, byly temné mraky, clonící celou oblohu.

160

Ledový a řezavý vítr, který dosud nepřekročil rychlost

označovanou meteorology jako „dosti čerstvý“, vál stále

ze stejného směru. Moře se začínalo silněji vlnit, ale stále

to nebylo nic, co by otter konstruovaný pro používání v

náročných podmínkách, nemohl zvládnout, kdyby bylo

nutné rychle odstartovat.

161

162

Skupina postupovala co nejtišeji a nejrychleji a

všichni dbali hlavně na to, aby nesešli z cesty. Pochod v

inkoustově černé tmě lesa byl velice obtížný. Základním

prvkem Bigglesova plánu bylo, aby všichni zúčastnění

byli na místě před rozedněním, a zatím jim nehrozilo, že

by přesun nestihli. Velitel předpokládal, že cestou je

nebude nikdo zdržovat. Podle jeho názoru byly hlídky

hledající Pata Mantona jedinými lidmi, kteří měli důvod

se tudy pohybovat. Ty by však nyní za černé noci jen

ztrácely čas, neboť naděje, že by někoho ve tmě objevily,

byla zanedbatelná. Ten předpoklad se ukázal jako

správný, a záchranné komando dorazilo k můstku, aniž

by narazilo na živou duši.

Nedaleko lávky Biggles zastavil ostatní členy

skupiny, a vydal se na průzkum sám. Kráčel s krajní

opatrností a nedbal moc na čas. Pistoli držel v ruce

připravenou k okamžitému použití, kdyby nečekaně

narazil na nepřítele. Nepotkal nikoho. Když došel na

počátek můstku, na pár vteřin se zastavil, a zaposlouchal

se. Kromě šumění vody tekoucí dole nezaslechl z

opačného konce lávky ani zvuk, a viditelnost byla tak

bídná, že na zrak se spoléhat nemohl. Tiše hvízdl v

přesvědčení, že když bude někdo na protější straně,

odpoví mu. Protože se ohlasu nedočkal, vrátil se a

pokynem ruky vyzval ostatní, aby ho následovali.

Sám přešel můstek první. Ostatní šli za ním jeden za

druhým, takže během krátké chvíle stáli všichni

pohromadě na opačném břehu.

„Jsem rád, že je to za námi,“ zašeptal Biggles.

„Klidně se vám přiznám, že ta lávka mi naháněla strach.

Kdyby přece jenom vyslali z vězení hlídku, čekala by

163

patrně právě tady. Takže teď se musíme rozdělit.“ Mávl

paží do tmy. „Tím směrem je váš kopeček,“ oznámil

Bertiemu a zrzkovi. „Až najdete vhodné místo, zůstaňte v

klidu a nevystrkujte nos. Nesnažte se sledovat, co se děje

kolem. Pokud uvidíte nepřítele, mohl by také on spatřit

vás. Vaše zvědavost by nám mohla způsobit vážné

potíže.“ Zadíval se na Bertieho postavu a užasle zamrkal,

neboť si všiml, že štíhlý muž překvapivě ztloustl. „Copak

to máš po kapsách, lorde?“ řekl.

„Jen pár drobností, starouši. Napadlo mne, že by se

mohly docela hodit,“ odvětil lhostejně Bertie.

V Bigglesově tváři blesklo podezření. „Doufám, že

nechystáš něco pro zasmání. Sověti nemají smysl pro

humor.“

„Měj uznání, starouši,“ ohradil se ukřivděně Bertie.

„Myslíš si, že bych se v tak smutné situaci pokoušel o

nějaké veselé kousky? Nevidíš, že se třesu strachy?“

„Jenom aby,“ zavrčel nedůvěřivě Biggles. „Tak

jděte a hodně štěstí.“

Bertie s Gingerem vykročili do tmy, v níž se po

pouhých několika krocích ztratili jako kameny spadlé do

studně.

„Jdeme také, Fritzi,“ obrátil se Biggles na jediného

společníka, který mu zbyl. „Čas máme dobrý, a neumím

si představit, že by se tu někdo potloukal v tak

nesmyslnou dobu a tak šíleném počasí.“

Vyrazili rázně, v opatrnosti však ani trochu

nepolevili. Ještě drahnou chvíli předtím, než se na

východě objevil první našedlý proužek jako zvěstovatel

větrného dne, byli ve svém drnovém úkrytu a snažili se

zevnitř co nejlépe zamaskovat vstupní otvor. Biggles si

posypal tvář jemným prachem, rozcuchal si vlasy a

164

pomazal je hlínou. Fritz si po zemi rozložil nářadí, které

bude potřebovat k osvobození svého strýce ze želez.

Pomalu přicházel den, během něhož nepronikl

oblohou jediný sluneční paprsek. Obloha měla barvu

olověné desky a osvětlovala už dost dlouho uhelnou sloj,

když se teprve na hřebeni pahorku objevili první trestanci

se strážnými. Skupina dorazila na místo a rychle se

rozptýlila na pracovní místa. Rozdělení vězňů proběhlo

stejně jako včera a Bigglesovi se v tu chvíli velice

ulevilo. Až dosud byl jako na jehlách, zda dozorci

nerozdělí vězně jinak a zda trestance v tak nevlídném

počasí vůbec přivedou.

Oproti předchozímu dni však k jisté změně skutečně

došlo. Spolu s von Stalheinem pracoval ještě jeden muž,

který mu pomáhal při čištění uhlí. Dostal za úkol

shazovat dolů ze sloje větší kusy uhlí, aby je mohl

Stalhein snáze posbírat a naskládat na kolečko. Biggles si

změny všiml, ale přijal ji klidně. Vyvodil z toho jen ten

závěr, že až si se Stalheinem vymění místo, bude občas

blízko druhého vězně. Nemohl předem odhadnout, zda si

nový

chlapík

všimne

zázračné

proměny

svého

spolupracovníka, a jestliže ano, jak na ni zareaguje.

Biggles si nemyslil, že by ho muž záměrně zradil. Spíše

se obával toho, že chlapík nedokáže skrýt překvapení a

upoutá tak pozornost některého strážného. Tím by

Bigglese prozradil nechtěně. Protože se však se změnou

situace nedalo nic dělat, musel se s ní Biggles smířit.

Důležitější bylo, že počet strážných se od včera nezvýšil.

Nejbližší dozorce zaujal stanoviště dost daleko od něj,

blíže větší skupině vězňů.

Práce začala. Když von Stalhein projel kolem haldy

s prvním nákladem, hodinky na Bigglesově zápěstí

165

ukazovaly několik minut po osmé. Biggles měl pocit, že

se von Stalhein chová ostražitěji, než o den dříve, ale

mohlo jít jen o pozorovatelovo zdání.

Kolečko pomalu míjelo hromadu a Biggles potichu

řekl: „Jsme tady a všechno pokračuje podle předpokladu.

Začneme za hodinu. Fritz je se mnou. Více později.“

Von Stalheinovi trvalo asi deset minut, než vyložil a

srovnal náklad, a dalších pět minut mu zabral návrat ke

sloji. Protože měl nyní kolečko prázdné, a kráčel dolů po

mírném svahu, postupoval značně rychleji, než s

nákladem. Zkrátil se tím čas na rozhovor. Biggles stačil

říci jen pár slov: „Kdyby nastaly potíže nebo vás chtěli

odvést jinam, přijďte sem. Máme pro vás zbraň.“

Von Stalhein mlčel.

Když kolem opět ztěžka tlačil náklad uhlí a mezi

ním a strážným ležela drnová hromada, Biggles ho znovu

oslovil: „Jakmile vám řeknu, vlezete sem z téhle strany, a

já půjdu na vaše místo. Fritz vás uvnitř haldy zbaví

pout.“

Von Stalhein stále mlčel. Pokračoval ve vožení uhlí,

jako by nic neslyšel, jako by na světě nebylo nic než

práce.

Biggles potřeboval zajatému Němci sdělit poslední

zprávu. „Za čtyřicet minut zapálíme pahorek nahoře,“

řekl. „Ať budou dozorci vykřikovat jakékoli rozkazy,

neposlouchejte je! Jak se sem začne valit dým, nechte

všeho a uhánějte sem!“

Stalhein nadále mlčel a jeho zachránce to přestával

chápat. Rád by se přesvědčil, že Stalhein skutečně slyšel

jeho slova, protože to zatím neprozradil ani mžiknutím

oka. Chladnokrevnost svého úhlavního nepřítele Biggles

dobře znal, ale v téhle situaci cítil přece jen lehkou

166

nejistotu a chtěl vědět, zda Stalhein porozuměl jeho

plánu. Navíc se ho zmocnila nepříjemná představa, zda

vůbec Stalhein hodlá poslouchat právě jeho rozkazy.

Odmítnutí by přesně odpovídalo jeho nepoddajné povaze.

Kdyby tu s ním neseděl Fritz, mohl se Biggles

obávat dokonce i Stalheinovy zrady. Mohl pocítit

pochybné uspokojení z toho, že se s Bigglesem setká v

trestaneckém šatu, a jejich životní běh tak skončí stejně,

jak jim mnozí předpovídali. Tu úvahu však Biggles

zavrhl jako nesmyslnou. Když nic jiného, vylučovala to

přítomnost Fritze. Ať již von Stalhein cítil vůči

Bigglesovi co chtěl, jeho nenávist nemohla být taková,

aby ho dohnala k tomu, přivolat na vlastního synovce tak

krutý osud.

„Rozuměl jste mi?“ důrazně sykl Biggles, když

Stalhein konečně znovu míjel drnový úkryt.

Stalhein poprvé promluvil, ale nijak při tom

neplýtval slovy: „Ano,“ řekl nemluvný vězeň a kráčel

dál.

Biggles začal odpočítávat minuty, ačkoli jich do

začátku akce zbývalo plných dvacet. Fritzova tvář, která

byla v úkrytu blízko jeho hlavy, byla pobledlá vzrušením.

„Zachovejte klid!“ ostře šeptl Biggles. Také on však

pociťoval značné napětí. Stále ještě zbývalo dost a dost

času, kdy se mohl celý důmyslný plán beznadějně

pokazit.

Asi deset minut před devátou zahlédl osamělou

sněhovou vločku, kterou unášel vítr. Jedinou vločku.

Biggles sebou trhl.

Stačila k tomu, aby se jeho rty semkly obavou.

Věděl, že brzy budou následovat další, a sněžení bylo tím

posledním, oč v této chvíli stál. Jestliže by nezpůsobilo

167

jiné potíže, rozhodně by znemožnilo prudké vzplanutí

porostu. Ještě víc se však Biggles obával toho, že když

začne sněžit, zhorší se viditelnost a dozorci odvolají

vězně z práce. On sám na jejich místě by dostal strach,

aby některého z vězňů nesvedla chumelenice k útěku.

Sněžení houstlo a v prudkém větní vířily sněhové

vločky svůj zlověstný rej. Zatím nesněžilo tak hustě, aby

to přímo omezilo viditelnost, ale bylo zřejmé, že se blíží

ohlášená sněhová bouře, nebo přinejmenším její

předzvěst. Obloha se zabarvovala do temně nafialovělého

odstínu.

Přestože ještě zbývalo pět minut do deváté, rozhodl

se Biggles jednat ihned. Dobře věděl, co riskuje změnou

plánu, do kterého byli zapojeni všichni jeho partneři, ale

vzhledem k tomu, jak se vyvíjelo počasí, se rozhodl začít

hned. Byl si už zcela jistý, že strážní nenechají vězně po

dobu sněhové bouře na pracovišti. Při tak malém počtu

stráží by bylo příliš mnoho trestanců mimo přímý dohleď

„Až půjde váš strýc příště kolem, zavolám ho

dovnitř,“ obrátil se k Fritzovi. „Nezná přesný čas, takže

ho změna nemůže zaskočit. Připraven už je.“

V té chvíli nakládal von Stalhein na kolečko

poslední kusy uhlí a Biggles proto odhadl, že mine jejich

úkryt asi za dvě nebo tři minuty. Právě v té chvíli udělal

Stalhein chybu. Snad už myslel na útěk, možná ho vedla

snaha předvést strážnému jak je pracovitý, výsledkem

bylo, že když přetížené kolečko zvedl, převrátilo se mu a

náklad se rozsypal kolem.

K nehodě nemohlo dojít v méně vhodném

okamžiku. Biggles v duchu zadoufal, že nad ní strážný

mávne rukou, naděje však byla lichá. Ozval se drsný

nesrozumitelný výkřik, jemuž nerozuměl ani Fritz.

168

Mohla to být jen kletba nebo varování, aby byl vězeň

opatrnější. Pokud by tím celá záležitost skončila, zavládl

by zase klid. To se však nestalo. Dozorce, který si chtěl

možná dokázat svoji převahu nad vězni, se nespokojil s

nadávkou a rozběhl se ke Stalheinovi. Uštědřil mu

surovou ránu bičem přes záda. Trestanec, sklánějící se

nad kolečkem a znovu nakládající uhlí, ránu nečekal a

málem upadl. Ze rtů mu však neunikl ani sten.

Pokračoval v práci, jako by se nic nestalo. Zdálo se, že to

rozlítilo strážného k nepříčetnosti. Udeřil proto znovu.

Tentokrát von Stalhein viděl rozmáchnutou paži s bičem,

vztyčil ruku před obličej a kryl si jej před úderem. Rána

dopadla, a ani tentokrát nevyloudila z jeho úst ani hlásku.

Fritz, třesoucí se vztekem po celém těle, se v tu

chvíli pohnul vpřed, ale Biggles ho zadržel. „Ani se

nehněte, vy blázne,“ sykl. „Chcete všechno pokazit?“

Fritz klesl zpět a ztěžka dýchal. „Svině,“ hlesl.

Strážný zůstal stát nad von Stalheinem, dokud

nenaložil náklad a nevydal se na cestu ke složišti. Pak se

pomalu stáhl, avšak nedošel až na své původní

stanoviště, nýbrž zůstal stát trochu blíž ke Stalheinovi.

„Jdeme na to, ať se odehraje cokoli,“ zašeptal

Biggles směrem k Fritzovi. „Teď nebo nikdy!“

Von Stalhein procházel kolem haldy s bolestí ve

tváři. Když byla vzdálenost mezi ním a úkrytem pouhých

pár metrů, Biggles ostře zasyčel: „Teď!“ Současně

protlačil ve stěně haldy otvor, a vyrazil ven. V té chvíli

byl von Stalhein na úrovni úkrytu. Rychle položil

kolečko na zem a ještě rychleji vtrhl dovnitř. Biggles se

chopil rukojetí, zvedl kolečko a vyrazil. Podle jeho

odhadu netrvala výměna míst déle, než dvě nejvýš tři

169

vteřiny. Letmým pohledem se ujistil, že druhý vězeň stojí

u sloje obrácen k hromadě zády a nemůže tedy vidět nic.

Biggles dorazil ke složišti a skládal uhlí na hranici

tak, jak to viděl dělat u von Stalheina. Koutkem oka

neustále sledoval strážného. Chlap se na něj díval, ale

nehýbal se z místa. Biggles samozřejmě věděl, že nemohl

vidět výměnu, ke které došlo, protože proběhla na straně

haldy odvrácené od místa, kde stál.

Novopečený trestanec se vydal zpět ke sloji pro další

náklad. Jediné, co nyní potřeboval, bylo deset minut

klidné a nerušené práce, avšak byl si velice dobře vědom

toho, že se za tu dobu může sebělmout cokoli. Když

míjel drnovou hromadu, zaslechl zvuk pilky na železo

zakusující se do řetězu. Práce způsobovala více hluku,

než předpokládal, ale zatím se zdálo, že si ho strážný

nevšiml. Mohli za to děkovat patrně svištění větru.

Sníh se sypal z olověné oblohy stále hustěji, vločky

nabývaly na velikosti. Biggles se v duchu modlil za

pouhých pět minut k dobru.

Dorazil na místo, kde měl znovu naložit vozík, ale

nedostal se s nakládáním daleko, když si všiml, že jeho

spolupracovník ustal v práci a upřeně na něj civí.

Nehleděl mu však do tváře, ale dolů na nohy! Biggles

hmed pochopil proč. Pozornost vězně zřejmě upoutalo to,

že neslyšel chřestit řetězy, když se Biggles pohyboval.

Tak zjistil, že Biggles má nohy volné. Vězeň byl chlapík

středního věku s přihlouplým výrazem obličeje. V

zoufalé snaze pochopit, jak se jeho spolupracovník zbavil

okovů, se opřel o krumpáč. Výsledek byl neodvratitelný.

Chvilkové přerušení práce vyvolalo vzteklý výkřik

strážného, který měl předpokládaný účinek. Muž se pustil

horlivě do díla.

170

Proběhla další minuta.

Von Stalheinův spoluvězeň se přiblížil k Bigglesovi,

a cosi nesrozumitelného zamumlal. Biggles netušil, co

říká, protože mužův jazyk neznal, natož aby mu rozuměl.

Dokázal však pochopit význam jeho slov. Muž se ho ptal

na řetěz. Zavrčel v odpověď něco, co mohlo znamenat

cokoli, a pokračoval v práci.

V té chvíli byl von Stalhein v úkrytu již téměř

plných deset minut, takže se dalo předpokládat, že řetězy

již povolily, nebo že k jejich sejmutí už mnoho času

neschází. Protože však Biggles posunul načasování akce

o pět minut, musela ještě uplynout přesně tato doba, než

začne Bertie a Ginger s akcí.

Biggles se s plným kolečkem vracel k hranici, když

se ozval zvuk, při němž mu přeběhl mráz po zádech.

Byla to série krátkých ostrých hvizdů na píšťalku,

kterými velitel stráže svolával vězně dohromady, neboť

zřejmě dospěl k závěru, že není bezpečné nechávat je

nadále v hustém sněžení rozptýlené. Úsudek byl z jeho

hlediska naprosto správný. Hustě padající vločky velmi

snížily dohlednost, takže nebylo vidět dál než na padesát

yardů.

S očima upřenýma před sebe, protože se bál

rozhlédnout v obavě, že strážný vydá pokyn, jehož by

bylo nebezpečné neuposlechnout, Biggles pokračoval v

práci, jako by hvizd ani neslyšel. Věděl, že se vystavuje

nebezpečí zastřelení, ale neměl na vybranou. Když míjel

haldu, řekl chraptivě: „Už jste volný?“

„Ano,“ ozvala se odpověď ve kterou doufal.

„Vydržte,“ řekl a tlačil kolečko dál, zatímco vsadil

vše na jedinou kartu tím, že doufal v brzký příchod

kouře, který zmírní nebezpečí následující části úniku.

171

Oheň musel vzplanout každou chvíli. Sněžná clona sice

také poskytovala jistý kryt, nestačila však k tomu, aby si

jich nejbližší strážný nevšiml, kdyby se dali na útěk.

Vyvolali by tím okamžitou střelbu, a každé zranění by v

této chvíli dostalo zasaženého do neřešitelné situace.

Bylo proto nemyslitelné nechat některého z členů

skupiny na milost a nemilost dozorcům. Pokud by mu

však chtěl někdo z ostatních pomoci, byl by patrně

zpečetěn i jeho osud.

Několik kroků od hromady předstíral klopýtnutí.

Nechtěl se od ní příliš vzdálit pro případ, že se oheň a

dým objeví v nejbližších okamžicích. Nevěděl, zda ho

strážný sleduje, protože se bál z již naznačených důvodů

rozhlédnout. Jeho klopýtnutí, kterým chtěl jen zpomalit

postup, bylo účinnější, než chtěl. Naložené uhlí se svezlo

k jedné straně kolečka, jedna rukojeť vyklouzla

Bigglesovi z ruky a celý náklad se vysypal.

Sehnul se a dal se do nakládání, když nad sebou

uslyšel hrubý hlas strážného, který si k němu hodně

pospíšil, protože již stál přímo u něj. Za dozorcem se

tyčila hromada, takže kdyby se otočil, spatřil by vstupní

otvor. Chlapík se však naštěstí plně věnoval vězni, který

zhřešil. Pověsil si bič přes rameno a zůstal nad ním stát

ve výhrůžném postoji se zpola zdviženou puškou,

protože cosi v Bigglesově chování vzbudilo jeho

podezření. Už otevíral ústa, jako by se ho chtěl na něco

zeptat, když jeho pohled sklouzl dolů, a slova mu ztuhla

na rtech. Vteřinu nevěřícně hleděl na Bigglesovy kotníky,

na nichž chyběly okovy. Pochopil, co to znamená, prudce

sebou trhl a puška mu, jako zázrakem, vklouzla do rukou.

172

Biggles původně nechtěl použít pistoli, protože

věděl, že třesk výstřelu sem přiláká ostatní strážné,

jenomže teď mu nezbývalo, než po ni sáhnout.

Nestačil zmáčknout spoušť. Za strážným se jako bůh

pomsty oděný ve žlutočerném otrhaném šatu vztyčil von

Stalhein. V pravé ruce třímal sejmuté okovy. Rozmáchl

se s nimi a veškerou silou, kterou znásobila nenávist vůči

člověku, který ho často bil bičem, jimi udeřil. Zasáhl

dozorcovu hlavu a muž, aniž by tušil co se stalo, zhroutil

se k zemi jak hadrový panák.

„Díky,“ řekl tiše Biggles.

V tu chvíli ucítil první závan kouře. Když pohlédl

směrem, odkud přicházel, spatřil i skrze sněhovou vířící

clonu matnou oranžovou záři. Fritz již také opustil

drnovou skrýš a Biggles nehodlal na nic čekat.

„Vpřed,“ řekl chraptivě, a rozeběhl se ke svahu.

Běžel vlastně naslepo, neboť husté závoje sněhových

vloček a čpavá kouřová clona téměř úplně znemožnily

viditelnost.

173

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

BERTIE ZASAHUJE

Změť hlasů nasvědčovala tomu, že dozorci i

trestanci propadli zmatku. Vichr sem přiháněl sníh v

jakýchsi vlnách, jedna sledovala druhou a v mezerách

mezi nimi vířily vločky v divokých vzdušných vírech.

Vidět nebylo téměř nic, zato z různých míst zazníval křik

a pak se ozval také výstřel. Bílá vánice se míchala s cáry

šedého dýmu a černými sazemi. Když se Biggles na úpatí

suťovitého svahu u sloje ohlédl, vyděsil ho pohled na

žlutou hradbu plamenů, která rychle postupovala směrem

k lomu. Očekával sice pořádný oheň, ale tohle mu

připadalo trochu moc. Místo pachu benzínu cítil spíše

hořící pryskyřici. Prudký vítr rozdmýchal oheň, který se

nyní hnal vpřed téměř stejně rychle jako vítr.

174

Potom uviděl, jak vzduchem víří hořící jedlové

jehličí, které padalo i za uhelnou sloj, a zamrazilo ho.

Věděl, že je tam stejný porost, jako na pahorku, a dostal

strach, že v zajetí ohně by se mohli ocitnout i oni. Kdyby

požár přeskočil až k vysokým jedlím, k lesu, kudy hodlali

prchat, měli by uzavřenou cestu, neboť celá oblast by se

změnila v ohnivé peklo.

Vydal se svahem vzhůru, ale moc se to nedařilo,

neboť mu pod nohama podkluzovala suť promísená se

sněhem. Když konečně zdolal příkrý svah, dočkal se

nepěkného překvapení. Srazil se tam totiž se strážným,

který mířil opačným směrem. Oba muže setkání natolik

překvapilo, že ani nesáhli po zbrani a zaklesli se do sebe

jako by to udělali jejich pradědové v době kamenné.

Několik vteřin se navzájem přetlačovali nakloněni nad

svahem. Pak jim ujela půda pod nohama, a v sevření,

které ani jeden nechtěl uvolnit, se kutáleli po svahu dolů.

Až na úpatí se rozdělili a téměř současně vyskočili na

nohy. Dříve však než mohl kdokoli z nich něco udělat,

třeskl výstřel a dozorce se skácel. Vystřelil Fritz, který

spolu se svým strýcem seběhl za Bigglesem dolů. Von

Stalhein dosud držel v ruce okovy.

„Jste v pořádku?“ vyhrkl mladík.

„Několikrát už mi bylo líp,“ řekl udýchaný Biggles.

„Můžete jít?“

„Jistě. Rychle do lesa. Dovede nás k řece.“

Znovu zdolali svah a rozběhli se poslepu k lesu,

který žádný z nich neviděl. Všude kolem bylo tolik

kouře, že neviděli vůbec nic. Utíkali, klopýtali přes

přírodní překážky, dým je štípal do očí a nutil je ke kašli.

Z šedobílé temnoty se náhle vyloupla lesní stěna.

Doklopýtali mezi stromy, kde je čekala neznámá část

175

trasy. Biggles, vedoucí skupinu, odbočil doleva. Zaslechl

zvuk tekoucí vody a poděkoval v duchu nebesům, že se

řeka sama ohlásila. Nevěděl ovšem, jak jsou od ní

daleko, protože horní cestou při okraji lesa nikdy nešel.

Tušil jen, že by měli za nějakou chvíli znovu odbočit

doleva. V lese se viditelnost trochu zlepšila, ale přesto se

před nimi někdy zcela nečekaně vynořil kmen stromu a

nízká větev je švihla do tváře. Nezvolnili však tempo,

dokud nedošli tak daleko, aby se dostali níž, než ležel

spodní konec lomu.

Pak se Biggles zastavil, aby on sám a také druzí dva

nabrali dech. Nejhůře na tom byl von Stalhein, který se

dost opoždoval. „Jak je vám?“ zeptal se ho Biggles.

„V pořádku,“ zněla odpověd. „Je to už dávno, co

jsem si mohl zaběhat v lese. Na mne se neohlížejte. Kam

míříme?“

„K mostu přes řeku.“

„Budou ho střežit.“

„Možná,“ řekl Biggles. „Uvidíme. Raději bych se na

druhou stranu dostal suchou nohou, pokud to bude jen

trochu možné. Až dojdeme k řece, poznáme podle ní,

kterým směrem se dát.“

Vykročil dál svižným tempem. Ve vzduchu bylo

ještě dost kouře, ale pod hustými větvemi stromů jim

nepřekážel v rozhledu padající sníh. Velitel nevěděl, co

se nyní děje v okolí lomu, a ani ho to příliš nezajímalo.

Jediné, co tím směrem viděl, byla oranžová zář ohně,

tlumená clonou kouře a sněhových vloček.

K řece to měli dál, než Biggles předpokládal,

konečně k ní však přece jen dorazili. Nebyla tu sice příliš

široká, její šířka však byla dostatečná na to, aby byli

promočeni až na kůži, kdyby se ji pokusili překročit. Jistě

176

by museli plavat, protože voda byla temná a patrně tedy

hluboká. Stejně jako na spodním toku řeky, i zde byly

břehy místy lemovány shluky trpasličích bříz. Občas se

tu vyskytly i vrby se svěšenými oponami větví.

„Pokusíme se dostat přes lávku,“ rozhodl Biggles.

„Pokud se nám to podaří, mohli bychom mít brzy klid.

Stráže nás budou hledat na tomto břehu.“

Vykročil a držel se co nejblíž řečiště.

„Kam zamíříte, až se dostaneme na druhý břeh?“

zeptal se zvědavý von Stalhein.

„K letadlu. Je ukryto ve vysokém rákosí u ústí řeky

do moře asi tři míle odsud.“

„Než nastoupíme, budeme si muset promluvit.“

„Doufám, že nehodláte dělat scény.“

„Řekněme, že se chci pojistit.“

„Výborně, ale doufám, že vám to nebude trvat

dlouho, protože až nasednu do letounu, nebudu se

zdržovat dohady.“ Biggles teď mluvil velmi rozhodně.

„Ostatně – ještě jsme nepřešli ani můstek,“ dodal s

úšklebkem.

Nikdo

neodpověděl.

Pokračovali

dál

husím

pochodem, von Stalhein šel jako poslední a jen otevřená

prostranství přebíhali všichni tři společně. Zvolnit tempo

si dovolovali pouze v krytu houštin trpasličích bříz. Po

předchozím rozruchu se nyní celé okolí zdálo až podivně

klidné. Sníh stále padal ve velkých vločkách a jediným

zvukem, který bylo možné zaslechnout, bylo jejich

tlumené šeptání při dopadu na zem. Náhle k nim však

dolehl zvuk jiný, podstatně nepříjemnější. Poznali jej

všichni, neboť šlo o řinčení řetězů. Někde poblíž se

pohybovala skupina vězňů.

177

Biggles zvedl ruku v němém povelu k zastavení.

„Bude lepší, když počkáme, až nám zmizí z cesty,“ řekl

klidně.

Počkali, než se zlověstný rachot vzdálil, a pak

pokračovali dál.

Ušli asi půl míle, když sněžení ustalo jako mávnutím

čarodějného proutku. Během sněhových bouří k tomu

občas dojde. Sníh přestal padat tak náhle, jako by kdosi

nahoře zahradil výsypník. Výsledkem bylo, že se krajina

náhle jakoby rozevřela. Protože je přestávka zastihla

právě na otevřeném prostranství, rozeběhli se rychle k

nejbližšímu březovému houští, kde se zastavili, aby se

rozhlédli. Nic z toho, co viděli, je neznepokojilo.

Nacházeli se v místech, kde stezka vedla blízko

řeky, nedaleko od brodu, kde se Patovi zdařil jeho běh za

svobodou. Vzadu viděli sloj uhelného lomu, či spíše

kouř, který smutné pracoviště dosud zahaloval, ačkoli se

zdálo, že oheň již vyhasl. Stopy po požáru byly na

pahorku vyznačeny zčernalou plochou. Lávku viděli

zhruba tři sta yardů opačným směrem. Na cestě vedoucí

ke věznici kráčela vězeňská pracovní skupina s řetězy na

nohou, pomalu mířící ke zdem věznice Onor. Po stranách

smutného průvodu šli strážní. Biggles si s trpkým

úsměvem uvědomil, že skupina postupovala po krátký

čas souběžně s nimi, nebyli tedy od sebe nijak daleko.

Bylo to tehdy, když zaslechli chřestění řetězů. Protože se

neviděli, ke srážce nedošlo. Nehrozila ani teď, protože

skupina byla již dost daleko a vzdalovala se od jejich

úkrytu. Kdyby se však některý strážný ohlédl, patrně by

je spatřil, zvláště když dva z prchajících byli navlečeni

do nápadných žlutočerně pruhovaných šatů.

178

„Raději chvíli počkáme, až pokročí o kus dál,“

rozhodl Biggles. „Jsme ještě na dostřel jejich pušek.

Všiml jsem si, že chybí jen jeden strážný, zřejmě ten, na

něhož vystřelil Fritz. Znamená to, že přežil chlap, kterého

jste praštil po hlavě, von Stalheine. Ta kožešinová čepice,

kterou měl na hlavě, ztlumila úder. Jestli přišel k sobě a

začal mluvit, velitel strážního oddílu bude mít potíže.“

„Proč?“ zajímalo Fritze.

„Zraněný dozorce přece vypoví, že u útěku museli

být nejméně dva muži, přičemž jeden z nich neměl

okovy. Pokud vězně před odchodem z pracoviště

spočítali, zjistili, že chybí jen jeden. Kdo tedy uhodil

strážného do hlavy? A jak se ten druhý zbavil okovů?“

„Dozorce si všiml, že je nemáte?“ zeptal se Fritz.

„Podle toho jak se šklebil, je to jisté. Oči mu přímo

vylézaly z důlků. Věděl jsem dobře o tom riziku. Všiml

si toho i chlapík, se kterým jsem byl na pracovišti.

Koukal mi tak upřeně na nohy, až jsem se vyděsil, aby

všechno nezkazil. Když budou toho vězně po návratu

vyslýchat, potvrdí jim výpověď strážného, podle které se

jednomu z vězňů podařilo zbavit pout. Velitel bude mít o

čem přemýšlet.“

Biggles otočil hlavu a zadíval se dolů po řece. „Na

můstku nikdo není, takže jakmile poodejde ta žalostná

parta trochu dál od nás, jdeme k němu. Jsem rád, že

přestalo sněžit. Podívejte! Někde už sníh leží v

souvislých polích, kde bychom zanechali stopy. Musíme

se jim vyhýbat. Nejenom my, ale i Bertie a Ginger.“

„Předpokládám, že ten ohňostroj spustili oni,“ řekl

Stalhein.

„Správně.“

„Pěkná ukázka skupinové práce.“

179

„Jsem rád, že to dokážete ocenit. Tvoříme skupinu,

na kterou se mohu spolehnout. Vy jste nikdy nic

takového neměl a nemohl jste věřit nikomu.“

„Kdybyste byl na mém místě, neměl byste ji také,“

řekl chladně von Stalhein.

„Místo jste si zvolil sám, takže je to vaše chyba,“

řekl chladně Biggles. „Ale to nemá smysl rozebírat.“

„Kde jsou vaši společníci?“

„Jestli se jim povedlo bez obtíží uniknout, už na nás

čekají na opačné straně mostu. Kdyby to bylo nutné,

budou krýt náš přechod. Je ale možné, že šli dál. Nechal

jsem to na jejich uvážení.“

„Nikde je nevidím,“ řekl Fritz.

„To je v pořádku,“ usmál se Biggles. „Nejsou tak

hloupí, aby se předváděli na otevřeném prostranství.

Nejsme na výstavě. Nejspíš pozorují okolí z úkrytu v

lese.“

„U věznice se něco děje,“ řekl von Stalhein.

Biggles hledící dosud k mostu, se otočil. Brána

věznice byla otevřená. Právě z ní vyjížděli tři vojáci na

koních. Mířili vstříc průvodu vězňů, jemuž ještě chyběl k

chmurnému domovu kus cesty.

Rychle se obrátil k ostatním: „Možná, že mají

namířeno k lávce, aby ji střežili. Kdyby se tam dostali

před námi, můžeme tu trčet hodně dlouho. Jesdiže se na

chvíli zastaví a dají se do řeči se strážnými, vyrazíme.

Získáme tak přibližně minutový náskok, než si nás

všimnou. Stihneme to, i kdyby nás zpozorovali hned.

Přejdeme lávku dřív než oni.“

Pokynul svým společníkům, aby ho následovali, a s

očima upřenýma k jezdcům si klestil cestu ke konci

březového houští. Jako úkryt sloužilo dobře. Zastavil se

180

na místě, kde stromky končily, a dál sledoval, co se

odehrává nedaleko budovy.

„Skvělé!“ řekl, když se jezdci zastavili u průvodu.

„Vyzvídají, co se stalo v lomu. Jakmile vám řeknu,

vyrazíme. Rozhodně se ale nezastavujte, i kdyby stříleli.

Když budeme mít jen trochu štěstí, budeme u můstku

dřív, než se sem vůbec podívají.“

Velitel jezdecké hlídky se sklonil ze sedla k

náčelníkovi stráže a žlutočerný průvod se zastavil.

„Teď!“ sykl Biggles, a rozběhl se k mostu.

Vzdálenost, kterou museli uběhnout, byla zhruba

dvě stě yardů. Jezdci měli před sebou mnohem víc než

trojnásobnou vzdálenost.

Biggles následovaný ostatními uběhl asi polovinu

cesty k lávce, když mu vzdálený výkřik prozradil, že byli

zpozorováni. Ani ho nenapadlo, aby se ohlížel,

soustředěně sledoval terén, po kterém běžel. Břeh byl

nerovný, plný záludných míst a pád mohl znamenat

záhubu. Přeskakovali mokré kameny, klouzali po blátě a

zastavili se až u můstku. Všichni tři se ohlédli jako na

povel.

Jezdcům, kteří pobídli koně do trysku, zbývalo k

můstku víc než sto yardů. Von Stalhein vytáhl pistoli.

„Jděte dál,“ řekl. „Zdržím je, abyste získali náskok.“

„Na most!“ vyštěkl Biggles. „Vy také, Fritzi! Tady

velím já.“

„Ale…“

„Už ať jste na druhé straně! Nevláčel jsem se až na

konec Asie jen proto, abych zpátky přivezl vaše

mrtvoly.“

Von Stalhein pokrčil rameny a vstoupil na most.

Fritz šel s ním.

181

Biggles dvakrát vystřelil směrem k jezdcům spíše

proto, aby jim dal na srozuměnou, že je ozbrojen, než v

naději, že by některého zasáhl. Střelbou dosáhl dvojího

výsledku. Jezdci zpomalili trysk, což bylo dobré, hned

však sahali po puškách, což už bylo mnohem méně

příjemné.

Než však vojáci stačili zastavit koně a zamířit pušky,

dosáhl Biggles druhého břehu, kde se připojil k ostatním.

Tam, ke svému překvapení, našel Gingera a Bertieho, na

které v rozrušení z útěku úplně zapomněl.

„Tak do toho, starouši!“ pokřikoval na něj Bertie.

„Jen do toho! Ke mně! Honem do lesa a držte si

klobouky! Když budou ti mizerové chtít sem za námi,

budou si muset zaplavat.“

V tu chvíli byli jezdci asi padesát yardů od můstku a

blížili se. Koně nakonec nezastavili, ale jen zpomalili.

Pušky třímali v rukou, ale nepokoušeli se o střelbu,

přesné míření je za jízdy velice obtížné.

Bertie se ušklíbl na Bigglese, pokročil k mostu a

napřáhl paži jako mistr světa v hodu oštěpem. To, co mu

pak vylétlo z ruky, však nebyl oštěp.

„Hopla,“ vykřikl.

Předmět, jakýsi váleček, dopadl na můstek blízko

jeho středu. Následoval oslepující záblesk a ohlušující

výbuch. Do vzduchu se vznesl sloup kouře, zatímco střed

mostu se poroučel do vody. Kolem zavířily třísky.

Bertie se znovu rozmáchl a hodil druhý válcový

předmět. Snažil se dohodit co nejdál a skoro se mu

podařilo vodní tok přehodit. Věc dopadla těsně u

protějšího břehu a zazněla další exploze.

„Hopla!“ řekl Bertie.

182

Bylo to víc hluku a ohně, než by snesl sebelépe

vycvičený kůň. Všechna tři zvířata, která zatím doklusala

do bezprostřední blízkosti můstku, divoce odskočila, a

pak vyrazila pryč od řeky. Jezdci měli náhle plné ruce

práce, aby se udrželi v sedle, tím spíše, že každý svíral v

jedné ruce pušku.

„Jemináčku, hurá!“ zajásal Bertie. „Prchají!“

Vítr zatím rozvál mračno kouře, a před zraky

přihlížejících se naskytl pohled na zbytky můstku.

Roztříštěná prkna a nosné trámy odnášela voda.

„Excelentní práce,“ řekl Bertie s úšklebkem. „Věříte,

pánové, že něco takového jsem si přál vyzkoušet už léta.“

„Vyzkoušet co?“ zeptal se Biggles.

„Pořádnou ránu.“

„Takže sis ji vyzkoušel,“ řekl Biggles. „Jak jsi to

udělal?“

„Dal jsem si za bundu pár dynamitových patron.

Původně jsi přece myslel, že by se nám mohly hodit k

vybourání díry do zdi věznice. Napadlo mě, že by se nám

dnes ráno mohly hodit.“

„Neřekl jsi mi to,“ prohlásil přísně Biggles.

„Neptal ses. Kdybych se o tom zmínil, zatrhl bys mi

to.“

„Určitě,“ řekl Biggles, skrývající úsměv. „No, už se

stalo…“

„Jemináčku,“ pokračoval Bertie a obrátil se k von

Stalheinovi. „Kohopak to tady máme? Ať mě sám

satanáš, jestli tohle není…“

„Dost řečí,“ přerušil ho Biggles. „Máme před sebou

ještě spoustu práce.“ Podíval se po jednom z jezdců,

který jako první z trojice uklidnil koně a vedl ho zpátky k

řece, proti jejímu proudu.

183

„To je Vostov,“ řekl Ginger. „Poznávám ho.“

„Míří k místu, kde se přebrodil Pat,“ odhadoval

Biggles. „Pojďme dál. Když se dostane na náš břeh,

může nám ještě nadrobit spoustu nepříjemností. Byla by

škoda, kdyby byl někdo z nás po tom všem ještě zraněn.“

„Máte pravdu, je tam brod,“ řekl Fritz, sledující

Vostova, který dojel ke břehu a pobídl koně do proudu.

„Co po něm trošičku vystřelit?“ navrhl Bertie.

„Nemá to smysl,“ odmítl Biggles. „Na tuhle

vzdálenost ho stejně nezasáhneš. Šetří náboje. Možná je

budeš potřebovat dřív, než se nadějeme.“

Právě se odvracel, aby se vydal na cestu, když třeskl

výstřel z pušky.

„Někdo mě slyšel a poslechl,“ zasmál se Bertie. „A

dokonce se trefil. Jemináčku, podívejte se!“

Vostovovi vypadla zbraň do vody a pak se muž

zhroutil na krk svého koně. Několik vteřin na něm visel a

pomalu klouzal dolů. Potom spadl a vycákla voda. Kůň

pomalu klusal ke břehu a vláčel za sebou muže, jehož

noha zůstala zaklesnutá ve třmeni. Po chvíli se noha

uvolnila a jezdcova těla se zmocnil říční proud. Volný

kůň dosáhl břehu, vyskočil na něj a vyrazil tryskem pryč.

„Předpokládám, že střelcem byl váš starý přítel

Algy,“ odhadl von Stalhein.

„Algy má jinou práci,“ řekl Biggles. „Nevím kdo

by…“

„Ale já to vím!“ prohlásil Ginger. „Střílel Miškov.

Nestačil jsem ti to říci, ale viděli jsme ho procházet

kolem, když jsme se tu schovali po tom, co jsme zapálili

oheň.“

„Kdo je Miškov?“ zajímalo von Stalheina. „Nějaký

další tajný trumf vaší skupiny?“

184

„Nemáme tajné trumfy,“ řekl Biggles. „Je to Rus, se

kterým jsme se tu seznámili. Vydal se na lov a lovil

právě Vostova.“

„Nedivím se,“ řekl Stalhein. „Byl to nejhorší ďábel

ze všech ve věznici.“

„Miškov je bývalý vězeň. Trest si zde odpykal, ale

oni ho ani potom nenechali na pokoji.“

„Budete na něj čekat?“

„Ne. Není na nás závislý, a my na něm také ne.

Nehodlá odejít z ostrova. Jediným jeho životním cílem je

vést válku proti lidem, kteří mu udělali ze života peklo.

Tak nám to řekl.“

„Podívejte! Ve věznici se zase něco děje,“ upozornil

Ginger.

Pracovní skupina spoutaná okovy trčela před bránou,

ze které vybíhali muži v uniformách. Bylo jich asi deset a

rozběhli se dolů cestou k uhelnému lomu.

„To je úderný oddíl, který nasazují v případě

nouze,“ informoval ostatní von Stalhein.

„Nemám chuť čekat na jejich údemost,“ řekl

Biggles. „Teď, když jsme si trochu odpočali, jdeme dál.

Nedalo se čekat, že střelbu a hlavně Bertieho dynamit ve

vězení přeslechnou.“

„Nezapomeňte, že s vámi chci mluvit,“ tiše řekl

Stalhein.

„Teď na to není čas,“ odsekl Biggles. „Už tady

besedujeme moc dlouho a máme před sebou pořádný kus

cesty.“

„Ale já bych si chtěl vyjasnit…“

„Jestliže máte něco proti naší společnosti, uchylte se

do lesa,“ přerušil ho Biggles. „Je rozlehlý a můžete se v

něm lehce schovat. Přišli jsme, abychom vás dostali na

185

svobodu. Teď ale chceme domů. Dělejte si co chcete, ale

nezapomeňte na Fritze.“

„Ano,“ kývl krotce von Stalhein.

Biggles se zahleděl na oblohu. „A ještě něco vám

řeknu,“ dodal. „Sněžení ještě neskončilo. Jestli se jen

trochu vyznám v počasí, bude hůř. Mnohem hůř.

Skutečná vánice teprve přijde. Až se vojáci dozví, co se

stalo s mostem, hned pochopí, na kterém břehu vězně

hledat.“

Svižně vykročil stezkou, schlíplý Stalhein se vydal

za ním a ostatní je následovali. Usilovně tak pochodovali

několik minut, až k nim dolehlo několik výstřelů. Biggles

se zastavil.

„Co myslíte, že to znamená?“ řekl.

„To bude náš starý dobrý Rus,“ prohlásil Fritz.

„Vsadil bych se, že pokračuje ve vyrovnávání účtů.“

„Kde vůbec sehnal pušku?“ zeptal se von Stalhein.

„Vzal ji strážnému, kterého zabil sekerou.“

„Nejužitečnější mužský z těch, co brouzdají po

Sachalinu,“ ozval se Bertie. „Pokud sedí v medvědím

doupěti naproti brodu s puškou v ruce, přebrodí se tam

tuze málo vojáků, jestli chápete, co tím myslím.“

„Chápeme,“ zavrčel Biggles. „Mluvení už bylo

dost!“ Vykročili dál.

186

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

HORKÉ CHVILKY

Bigglesův výkon při odhadu počasí byl bohužel

prvotřídní. Neušli ani míli, když začalo znovu sněžit.

Zima, která měla dávno končit, vzala toho dne rozloučení

se Sachalinem velice vážně. Hned v první minutě se z

nebes vysypaly tuny sněhu a současně se opřel do tváří

mužů tak ostrý vítr, že se dal nazvat blizzardem. Kráčeli

těsně za sebou a sotva na sebe viděli. Brzy zapadali do

závějí až do půli lýtek. Biggles si uvědomil, že za sebou

zanechávají spíše hluboké koryto než stopy, a odbočil

pod stromy. Bylo sice jasné, že nové přívaly sněhu stopu

brzy zahladí, přesto to považoval za rozumné. Koruny

stromů větší část nebeské nadílky dosud zachycovaly a

muži se nemuseli pod nimi brodit tak hlubokým sněhem.

Navíc bylo možné, že vánice ustane tak náhle jak začala,

a pak by je stopy na stezce při břehu řeky ihned

prozradily.

Gingerovi začala sněhová bouře nahánět strach.

Zatím neřekl nic, ale bylo mu jasné, že v takovém počasí

nemůže být o odletu ani řeči. Jestliže sněžení vydrží delší

dobu, neodstartují ani poté, co ustane, protože letoun

bude přetížen sněhovou nadílkou.

Biggles se obrátil k von Stalheinovi.

„Určitě odhadnete lépe než já, jak bude velitel

věznice v téhle situaci postupovat,“ řekl. „Myslíte si, že

za námi vyšle vojáky i v tomhle počasí?“

187

Von Stalhein odpověděl, že přímé pátrání možná

odvolá, ale jistě rozmístí strážné na všech klíčových

místech. Určitě u rybářských lodí, které by mohly

posloužit uprchlíkům k odplutí, a jistě také u usedlostí,

kde by mohli shánět potraviny.

„Díky,“ kývl Biggles. „Nemusíme tedy nijak

pospíchat. Stačí když se vyhneme lidským sídlům.“

Stalheinovo varování jim však mnoho nepomohlo,

ačkoli dodržovali krajní opatrnost. V době, kdy jim k

úkrytu letadla zbývala sotva míle, zažili totiž nepěkné

překvapení. Kráčeli lesem a sypající se sníh jim ztěžoval

viditelnost. Vichr kvílel a k uším prchajících mužů

doléhaly nárazy zdivočelých vln o břeh, Přestože šli

blízko stezky, aby ji měli na dohled, náhle je překvapil

voják na koni. Jel velmi tiše, neboť sníh dokonale tlumil

dusot koňských kopyt. Všimli si proto jeho přítomností,

až když projížděl nedaleko nich. Zahlédl ho zrzek právě

ve chvíli, kdy se muž hluboko předkláněl ze sedla, jak

sledoval zasněženou stezku před koněm.

Strnuli na místě a voják ve vteřině zmizel za

houštinou, která vyhlížela pod sněhem jako bílá mohyla.

Ustoupili hlouběji do lesa.

„Budeme si muset dávat dobrý pozor, abychom se s

ním nesrazili, až pojede zpátky,“ řekl Biggles tlumeným

hlasem.

„Nezapomeň, že někde před námi je Pat,“ připomněl

Ginger.

„Říkal, že se schová v lese. Kdyby došlo k

přestřelce, palte jen po tom, koho bezpečně poznáte,

abychom neublížili Patovi.“

Plahočili se dál. Průvod se plazil mezi stromy jako

unavený had. Drželi se stále na dohled stezky, aby

188

nepropásli nikoho, kdo se na ní objeví. Zvlášť důležité

bylo všimnout si jezdce, který je před chvílí předejel.

Náhle odněkud zpředu třeskly rychle po sobě dva

výstřely a muži strnuli. Rány značně ztlumilo vytí

sněhové vichřice a nedokázali proto odhadnout, jak

daleko od nich ke střelbě došlo.

„Byly to výstřely ze dvou různých zbraní,“ řekl

Biggles. „Vůbec se mi to nelíbí. Někdo patrně vystřelil

na Pala, a on se bránil, nebo naopak.“

Pokračovali dál a asi o dvě minuty později se z

vánice vynořil vracející se jezdec. Byl to tentýž muž,

který je překvapil cestou tam. Tuze pospíchal a hnal koně

tak rychle, jak jen to dovoloval terén. Nechali ho projet.

„Ten chlapík upaloval, jako by mu za patami

hořelo,“ prohlásil Biggles. „Asi jsme ho měli zastavit.“

„Letadlo neviděl, to je jisté,“ řekl zrzek. „Viditelnost

je tak bídná, že nemohl vidět dál, než na deset kroků.“

„Dozvíme se víc, až se setkáme s Patem…“ Biggles

se odmlčel. „Jestli na nás ještě čeká.“

„Ty myslíš že…?“

„Nemyslím si nic. Jdeme!“

Pokračovali dál tak rychle, jak jim to dovolovala

stále hlubší vrstva sněhu. Bouře nejevila nejmenší

známky slábnutí.

„Kdybychom teď minuli letadlo, můžeme se

nadobro ztratit,“ řekl Biggles asi po pěti minutách

namáhavé chůze a zastavil se. „Pate!“ zavolal zvýšeným

lilasem. „Pate, ozvi se!“

Vyčkávali, ale odpověď se neozvala. Pokračovali v

chůzi dalších sto yardů, a Biggles zavolal znovu. Stále

žádná odpověd.

189

„Jestli ho ten chlap, kterého jsme viděli, zasáhl,

neozve se vůbec,“ zabručel truchlivě Ginger.

„Pate!“ zavolal znovu Biggles. „Pate!“

K jejich nevýslovné úlevě se docela blízko ozval

známý hlas. „Okay, boys!“ slyšeli. „Jsem tady.“

Po několika krocích ho uviděli.

„Už jsme se báli, že jste měl s tím jezdcem

přestřelku, která pro vás nedopadla nejlíp,“ přivítal se s

Američanem Biggles.

„Je to lotr!“ zavrčel podrážděně Pat. „Střílel po mně.

Mne sice nezasáhl, ale podařila se mu jiná lumpárna.

Hrom aby do něj!“

„Co se stalo?“

„Ten bastard trefil náš člun.“

Po vteřině ticha se ozval Bertie, jenž pochopil

katastrofický dosah zprávy jako první. „Jemináčku,“ řekl.

„To je ale hnus!“

„Jak se to stalo?“ zeptal se Biggles. „Myslel jsem, že

budete někde v úkrytu.“

„To jsem byl až do doby před dvaceti minutami,“

zavrčel Pat. „Když jsem ale viděl, jak se tvoří závěje,

došlo mi, že by sníh mohl zasypat člun. Naplnil by ho

tak, až by nebyl k použití. Proto jsem se na něj šel

podívat. Asi jsem byl hlupák.“

„Ne,“ řekl Biggles. „To by udělal každý rozumný

člověk.“

„Ve člunu byla spousta sněhu. Nakláněl ho k jedné

straně, a tak jsem začal to bílé svinstvo vyhazovat.

Naneštěstí se právě tehdy objevil ten ruský kovboj.

Neslyšel jsem vůbec nic. Když jsem zvedl hlavu, prostě

tam byl a civěl na mě. Sáhl jsem po zbrani, on taky a oba

jsme vystřelili. Minul jsem ho a on uháněl pryč. Napadlo

190

mě, že mám štěstí, když mě nezasáhl, a podíval jsem se

na člun. Trefil ho. Byl splasklý jak vypuštěný balón.

Napadalo do něj tolik sněhu, že šel ke dnu dřív, než jsem

mohl cokoli udělat.“

„Nedalo se dělat nic. Kde je člun?“

Pat je dovedl k osudnému místu, kde vyčnívala z

vody splasklá a beztvará hmota. To, co bývalo, dle

Bertieho slov, jejich pyšnou vlajkovou nafukovací lodí,

spočívalo na dně.

„Mrzí mě to,“ řekl omluvně Pat.

„Nemáte se proč omlouvat,“ prohlásil Biggles.

„Nebyla to vaše chyba. Na vašem místě bych jednal

stejně. Objevil se nečekaně, střílel po vás a náhodou

zasáhl člun.“

„Snažil jsem se, abych vám byl něco platný.“

„Zapomeňte na to,“ řekl Biggles. „Co se týká člunu,

je s ním amen. Nemáme možnost ho opravit, ale i kdyby

to šlo, nedokázali bychom ho znovu nafouknout.“

Až teď si i zrzek uvědomil, jak dokonale jsou

odříznuti od Algyho, a jaké důsledky z toho pro ně

plynou.

„Jak dáme vědět Algymu, co se stalo?“ zeptal se.

„Nijak,“ zavrčel Biggles. „Nejde to. I kdybychom

něco vymysleli, nijak zvlášť bychom si nepomohli. Je

vyloučeno, aby sem dokázal za současných podmínek

dostat letadlo. Vítr je tak silný, že by odvál letadlo na

volnou hladinu, jak by Algy vytáhl kotvu. Viditelnost je

zoufalá. Jakmile by ztratil z dohledu rákosí, neměl by se

čím orientovat.

Kdybychom měli chuť posadit se tu na sníh a čekat,

až se vánice vybouří, nic moc bychom tím nepropásli.

191

Ale neuděláme to, protože už víme, proč ten voják tak

pospíchal.“

„Jel pro posilu,“ hlesl Fritz.

„Samozřejmě. Pokud viděl člun, a o tom není

pochyb, pak velitel věznice brzy pochopí, odkud přišly

jeho potíže.“

„To vám způsobí nemalé problémy,“ prohlásil von

Stalhein.

„Vám také,“ řekl Biggles. „Už jsem ale měl horší.“

„Já z toho nevidím východisko.“

„Nějaké bude, jen na něj přijít.“

„Co kdybych doplaval k Algymu?“ nabídl se Pat.

„Nesmysl!“ odmítl obětavý návrh Biggles. „Ve

vánici byste stroj vůbec nenašel. Je také příliv, takže

byste musel skutečně plavat. Kromě toho, že je voda

ledová a ochromila by vás, v hustém rákosí se plavat

nedá. Kdepak. Měl byste pohřeb bez rakve.“

„Algy bude mít strach,“ připomněl Ginger.

„Jistě. Taky mám strach. Jenže on dostal rozkaz

zůstat na místě, takže jeho situace by musela být naprosto

zoufalá, aby se pokusil odtamtud hnout. Zatím k tomu

nemá důvod. Nebezpečí takové akce si uvědomuje stejně

jako já. Nechte mě chvíli přemýšlet.“

Zavládlo ticho.

„Fritzi,“ ozval se po chvíli Biggles. „Vzpomínám si,

jak jste po návratu z prvního průzkumu mluvil o

Miškovově loďce, kterou užívá k rybaření. Neklame mě

paměť?“

„Ne. Je to pravda.“

„Ty necky?“ vyprskl Ginger. „Mně připadaly jako to

nejubožejší, co se dá doma na koleně sesmolit.

Nevydržely by ani pět minut na klidném moři a jsou víc

192

než míli daleko. I kdybychom ten krám dostali na

hladinu, nedokážeme sem v tomhle větru dopádlovat.“

„Proč bys chtěl pádlovat?“ zeptal se Biggles. „Máš

snad nějaký vážný důvod, proč bychom sem nemohli

loďku přenést?“

„To ne,“ zarazil se zrzek. „Řekl bych, že ne. Ale

dostaneme ji sem včas? Vojáci mohou přijet brzy.“

„Třeba ne. Přes most nemohou a potuluje se tam

odstřelovač Miškov. Možná, že jsou pořád ještě na

opačném břehu, protože díky dnešní pohodě se do vody

určitě nepohrnou s nadšením. Loďka nám poskytne

možnost dostat se k letadlu. Proč bychom se o to neměli

pokusit? Jestli je to skutečně skořápka, jak říkáš, nemělo

by nám dělat obtíže donést ji sem. Někdo zůstane tady,

aby nás zarazil, abychom tohle místo nepřešli. Nejlépe

bude, když tu zůstanete vy, Pate a s vámi von Stalhein.

Po tak namáhavém dru a po útrapách ve vězení je určitě

vyčerpaný.“

„Nejsem ani trochu unaven,“ vyjekl von Stalhein.

„Raději chci jít s vámi. Budu užitečný. Alespoň vám

mohu krýt záda a sledovat, zda vám nehrozí nebezpečí

útoku zezadu. Dokud se udržím na nohou, nikoho

nepropásnu.“

„Dobrá,“ vzdychl Biggles. „Věřím vám. Takže se

rozdělíme. Pate, zatímco budeme pryč, ukliďte člun buď

pod vodu nebo pod sníh. Není nám k ničemu a kdyby

sem vojáci přišli, mohli by právě podle něj poznat naší

základnu. Když člun nenajdou, nemusí poznat, kde jste se

střetli. A ukažte se nám, až se budeme vracet.“

„Jak poznám, že jste to vy?“

„Poneseme loďku a asi budeme trochu hekat.

Kdybychom se dlouho nevraceli, musíte zvážit sám, co

193

uděláte. Radil bych vám vyčkat až skončí vánice a pak se

nějak dostat za Algym. Řekněte mu, co se stalo, a snažte

se doletět do Japonska. To je asi všechno. Jdeme.“

Pět unavených a zmrzlých mužů vyrazilo stezkou k

úkrytu loďky. Neměli velikou nadějí. Vítr jim sice vál do

zad, takže postupovali rychleji, objevit úkryt loďky však

nemuselo být snadné. Biggles kráčel první a Stalhein

průvod uzavíral. Zbraně drželi v rukou, neboť počítali se

srážkou s vojáky postupujícími opačným směrem. Zrzek

si byl téměř jistý, že ke střetu dojde. Uvědomoval si také,

že vysoký sníh zásadně změnil vzhled krajiny, takže

může být velmi obtížné loďku najít. Potíže mohou nastat

již při hledání zbytků Miškovovy chatrče, tím spíše pak

na blátivém břehu, kde schovával své plavidlo. Ginger se

nemýlil, a skupina se nejednou zastavila a dohadovala o

dalším postupu. Nakonec však přece jen našli mýtinu, na

které původně stávalo Rusovo obydlí. Odtud zamířili ke

břehu.

Lodka skutečně nebyla k nalezení. Když několikrát

prošli po břehu podél mýtiny, kde stávala chýše, museli

si přiznat trpkou pravdu. Loďka byla pryč.

„Někam si ji schoval,“ napadlo Fritze.

„Potom ale jen ztrácíme čas,“ zalkal Biggles. „Mohl

ji přece schovat na tisíc různých míst.“

Chvíli nerozhodně přešlapovali na místě, neboť se

jim nechtělo vzdát se pátrání, které pro ně mělo tak

zásadní význam. Následkem zklamání dokonce polevila i

jejich ostražitost. Biggles se právě chystal vyzvat je k

návratu, když v bílé tmě nedaleko nich zaznělo zavolání.

Hlas nepatřil nikomu ze skupiny.

„To je Miškov!“ vykřikl Fritz.

„Co říká?“ zeptal se Biggles.

194

„Ptá se, co hledáme.“

„Řekněte mu to.“

„Váš člun,“ křikl mladík.

Hlas se ozval znovu a vzápětí se ze sněžné clony

vynořil Rus. Jeho postava se nejasně rýsovala na bílém

pozadí s nezbytnou sekerou u pasu a s puškou v ohbí

lokte. Došel až k nim.

Tentokrát tlumočil von Stalhein.

„Loďku schoval, ale není daleko. Napadlo ho, že

budeme mít potíže kvůli počasí, a vrátil se sem pro

případ, že by se po stezce vydali vojáci.“

„Řekněte mu, že jsme o vlastní člun přišli, a zeptejte

se ho, jestli si můžeme půjčit jeho,“ požádal Biggles.

Netrvalo ani minutu a věc byla vyřešena. Miškov je

zavedl do lesa, kde nedaleko pod stromy ležela loďka s

jediným pádlem. Hustá klenba větví ji ochránila před

padajícím sněhem. Zaujali místa po stranách nevelkého

plavidla a s Miškovovou pomocí jej bez obtíží zvedli a

vyrazili cestou zpátky. Chůze proti ostrému větru byla

mnohem obtížnější, než cesta sem. Vichr jim vháněl sníh

do tváří a opíral se nejen o ně, ale také o loďku a

vytrhával jim ji z rukou. Utěšovalo je jen vědomí, že sníh

brzy zavane jejich stopy. Ginger kupodivu nepociťoval

únavu, ale jisté rozjaření ze zápasu s živly. Nebyl ovšem

zklamán, když uslyšel Patův hlas. Byli na místě.

Položili Miškovův člun na hladinu, která byla v

tomto zákoutí překvapivě klidná, neboť ji chránilo rákosí.

Loďka unesla jen dva lidi, což znamenalo, že poplují k

otteru mnohokrát, protože někdo musel zavézt člun

zpátky na břeh. S výjimkou von Stalheina věděli všichni,

kde Algy kotví, takže pořadí, ve kterém vstupovali do

loďky nebylo podstatné.

195

Biggles určil jako první k nalodění Pata a Fritze. Ten

z nich, který zůstane v letadle, vylíčí Algymu, k čemu

došlo a co se děje nyní. Volba místa přistání se osvědčila.

Nehrozilo totiž nebezpečí převrácení loďky, neboť široké

pásmo rákosí tlumilo vlnobití, jež bouřilo na otevřené

hladině.

Člun s Patem s Fritzem zmizel v šeru vánice.

Zrzkovi připadalo jako celá věčnost, než se Pat vrátil.

Američan naložil Bertieho, který pak přivezl loďku zpět.

Lord dovezl k letadlu Gingera, jenž se vrátil, když na

břehu zbývali jen Biggles, von Stalhein a Rus, střežící s

puškou v ruce stezku nad nimi.

Ginger si připadal jako blázen, když si uvědomil

situací, kterou by si nepředstavil ani v nejbujnějším snu.

Viděl stát Bigglese s von Stalheinem na jednom břehu, a

ti dva – spolupracovali! Slyšel Bigglese říkat: „Teď je

řada na vás, von Stalheine.“

„Ne, jděte vy,“ odpověděl téměř galantně von

Stalhein.

„Tady velím já,“ vybuchl Biggles. „Dostal jste

rozkaz, tak ho splňte! Nastupte do loďky!“

„Jawohl,“ vyhrkl von Stalhein, srazil paty, lehce se

uklonil a opatrně vstoupil na palubu vratkého plavidla.

„Vrať se pro mě ty, Gingere,“ nařídil Biggles.

„Kdyby přijel von Stalhein, pohádáme se a zůstali

bychom na břehu do rána.“

Když vezl zrzek Stalheina k otteru, nepadlo mezi

nimi ani slovo. Vysadil ho na palubu letounu, a když se

vracel pro velitele, stěží potlačoval úsměv, který na jeho

tváři vyvolala předchozí situace. Pohled na sněhem

zasypané postavy von Stalheina a Bigglese byl pro něj

něčím neuvěřitelným.

196

„Chci vrátit loďku Miškovovi,“ řekl zasmušile

Biggles, když do ní nastupoval. „Myslím si, že by o ni

nerad přišel, takže mě bude muset zavézt zpátky k

letadlu, a pak si ji může odvézt. Cestu zpátky zná.

Odhaduji, že loďku ukryje někde poblíž, a vrátí se do

lesa. Jestli jsem někdy viděl člověka schopného se

postarat sám o sebe, je to on. Jak jsem ho poznal, je mu

celkem jedno, zda bude žít nebo zemře.“

„Nemyslíš, že by s námi chtěl odletět?“ zeptal se

Ginger, když odrážel směrem k letadlu.

„Ne. Dal nám jasně na srozuměnou, že chce zůstat a

zabít tolik dozorců, kolik bude možné, než jej dostanou

oni. K tomu nakonec bezpochyby dojde. Jak vypadá

moře?“

„Moc jsem z něj neviděl, ale bude pěkně

rozbouřené. V rákosí je poměrně klid a vlny jsou

překvapivě mírné.“

„Na otteru leží hodně sněhu?“

„Určitě. Sice jsem se nedíval, jak vysoká je vrstva,

ale obávám se, že to bude značná zátěž.“

„Jestli nezačne mrznout, vypořádáme se tím,“

prohlásil Biggles. „Snad na to uvidíme. Bouře už nemůže

trvat dlouho. Připravte pár konzerv pro Miškova. Vezme

si je s sebou, až s námi skončí. Je to malá pomoc, ale co

mu můžeme poskytnout, když nic nechce?“

„Zařídím to,“ slíbil Ginger a vstoupil do letounu.

Biggles odrazil s malým plavidlem ke břehu na

předposlední etapu dlouhého stěhování. Brzy byl zpátky,

protože nyní pádloval Miškov, který to s loďkou uměl.

Biggles obhlédl trup letounu, aby ověřil sílu sněhové

vrstvy. Ginger stál ve dveřích letadla a držel v ruce tašku

s konzervami. Miškov ji přijal se zamumláním, které asi

197

mělo vyjádřit jeho díky. V minutě pak pohltila bílá tma

nejtragičtější postavu, jakou kdy zrzek spatřil. Rus se

ztratil cestou k ostrovu, který zničil jeho život a zlomil

jeho srdce.

Biggles vstoupil do kabiny, kde přítomností mnoha

lidí a hlavně lihový vařič, na němž se ohřívala voda na

kávu, vytvořila docela příjemné teplo.

„Už jsem slyšel, co se stalo,“ řekl Algy. „Co si o

tom myslíš teď?“

„Žádná sláva,“ ušklíbl se Biggles. „Ale práci, kvůli

které jsme přišli, jsme udělali, takže si vlastně nemáme

na co stěžovat. Teď nemá smysl uvažovat o startu. Brání

nám v tom váha sněhu, špatná viditelnost a bouřlivé

moře. Můžeme jen čekat. Je mi to dost líto, Pate, ale vzal

bych si zpátky svoje šaty.“

„Jasně,“ ušklíbl se Pat Manson. „Trochu jsem

doufal, že si moje módní šatičky oblíbíte. V Londýně

byste měl podobné jenom vy.“

„Nemám tak vytříbený smysl pro módu,“ řekl

Biggles a otočil se k von Stalheinovi. „Napadá mě, že

jste si chtěl se mnou promluvit. Teď na to máme čas.“

198

KAPITOLA PATNÁCTÁ

JAK ZAKOPAT VÁLEČNOU SEKERU

Pohledy všech mužů se upřely na osvobozeného

Němce. „Na upřímnou otázku bych rád dostal upřímnou

odpověď,“ prohlásil Stalhein.

„Udělal jsem něco, podle čeho soudíte, že by má

odpověď neměla být upřímná?“ řekl Biggles.

„Ne.“

„Tak nač to rozebírat? Pokračujte.“

„Co vás vedlo k tomu, abyste se sem vydal kvůli

mně?“

„To je jistě upřímná otázka, ale těžko se na ni bude

odpovídat. Je důležité, abyste to věděl?“

„Ano.“

199

„Proč?“

„Než přijmu vaši pomoc, chci znát cenu, kterou za ni

zaplatím. Mám svou hrdost.“

„Ano? A kampak vás dostala?“ řekl Biggles. „Vy

ještě nevíte, že jsou chvíle, kdy hrdost musí ustoupit

zdravému rozumu? Nevzpomínám si, že bych vám řekl

něco, z čeho byste mohl usoudit, že za to co dělám, budu

chtít nějakou protihodnotu. Přesně naopak. To já vám

oplácím varování, se kterým jste za mnou poslal svého

synovce. Vy si snad myslíte, že jsem na to zapomněl?“

„Mám vám věřit, že jste podstoupil tohle nebezpečí

pouze ze soucitu nebo jakési náklonnosti?“

„Vám se ten důvod musí nutně zdát podivný,“ řekl

Biggles. „Ale divte se jak chcete, něco takového za tím

je, protože jinak bych se sem nevydal. Nikdo mě nenutil,

von Stalheine. Věřte tomu nebo ne. Je to na vás a mně je

to vcelku jedno.“

„Když to říkáte, věřím vám.“

„Tak vida,“ usmál se Biggles. „Berte to asi tak, že

jsem ocenil vzkaz, který jste mi poslal po Fritzovi. U nás

se říká, že dobrý skutek je správné oplatit. Dalším bodem

pro vás byla Fritzova snaha a zaujetí. Byl ochoten

obětovat pro vás život. Jenom jednou se mnou promluvil

a málem ho zabili. Třetí věc, která na mne silně

zapůsobila, byla zvůle a bezpráví, vládnoucí ve vaší

zemi. Poslali vás na Sachalin a na smrt jen proto, aby se

vás zbavili. Doufal jsem, že to změní vaší nenávist k

Britům, mám ovšem dojem, že váš názor se příliš

nezměnil.“

„Ale pokud…“

„Nechte mě mluvit,“ přerušil ho Biggles. „Ještě jsem

neskončil. Chci si vyjasnit všechno najednou a být k vám

200

zcela upřímný. Je vám jasné, že takový výlet nelze udělat

jen z osobních pohnutek a bez požehnání nadřízených.

Potřeboval jsem pomoc šéfa, brigádního generála

Raymonda. On nepochybně doufá, že mu poskytnete

užitečné zprávy, ale to nemá co dělat se mnou. U nás

nedostáváme z lidí informace mučením, takže záleží jen

na vás, zda mu něco zajímavého povíte.

Podtrženo a sečteno: jak to půjde, odstartujeme a

zamíříme tou nejkratší cestou do Anglie. Uděláme

několik nutných mezipřistání k doplnění paliva. Buď

můžete zůstat zde, nebo si vybrat, na kterém letišti

letadlo opustíte. Další vaší možností je doletět s námi až

do Londýna a zůstat tam tak dlouho, než si s Fritzem

ujasníte, co dál. Určitě víte, že návrat za železnou oponu

nepřichází v úvahu, pokud nechcete putovat na

popraviště. Jestli se rozhodnete zůstat v Anglii, můžete.

Dokonce se nemusíte s generálem Raymondem vůbec

setkat, ačkoli doufám, že to uděláte alespoň ze

zdvořilosti. Unikl jste z Onoru díky jemu, přestože jsme

vlastní práci zajistili my a váš synovec. To je vše.

Nehodlám se s vámi dohadovat. Chci po vás jen to,

abyste se rozhodl a dal mi vědět, k čemu jste dospěl.“

„Uvědomujete si, že nemám vůbec nic? Ani libru?“

„K tomu se vrátíme později,“ ušklíbl se Biggles.

„Najíst tady dostanete.“

„Dobrá,“ von Stalhein sklonil hlavu. „Poletím s

vámi do Anglie a promyslím si to cestou. Teď vám mohu

pouze poděkovat. Nemyslete si, že vám nejsem vděčný

za to, co jste pro mě udělali.“

„I já vám děkuji,“ přidal se Fritz.

„Květinové dary až v Londýně,“ usmál se Biggles,

„jenže tam máme ještě daleko. Doufám, že nám dáte

201

najevo vděk především tím, že se zdržíte činnosti

zaměřené vůči nám.“

„Ta poznámka je zbytečná,“ řekl odmítavě von

Stalhein. „Možná o mně nemáte příliš valné mínění, ale

tolik bych se nikdy nesnížil. Mimochodem, nemáte

strach, že vaše přistání na Sachalinu vyvolá mezinárodní

incident?“

„Když doletíme domů, nikdo se nedoví, že jsme tu

byli.“

„Předpokládáte, že odsud odletíte za denního světla,

aniž by si letadla někdo všiml?“

„Čeho by si na něm všiml? Otter je zastaralý typ.

Jeho vzhled a konstrukce jsou zcela běžné, a může patřit

komukoli.“

„A co kódové označení státní příslušnosti?“

„Zatím jste je neviděl. Až to uděláte, snad poznáte,

že nikomu nic neřekne. Čekal jste, že jsem takový

hlupák, abych se sem vydal s letadlem označeným

výsostnými britskými znaky?“

„Jaké máte označení?“

„S.K.“

„Které zemi patří?“

„Nevím, ale nejspíše žádné. Proto jsme je použili.“

„Čistá hra to není, ale myslel jste na všechno.“

„Doufám, že jsem se nepřepočítal,“ řekl Biggles.

„Stále si ještě lámu hlavu, zda ještě nenastanou nečekané

potíže. Ale teď bychom se měli trochu prospat. Čeká nás

dlouhá cesta.“

Zbytek noci uplynul v neklidném spánku, neboť

letadlo se zmítalo na kotevním řetězu. Neustále se

ozývalo vlnobití bijící do zádi letounu a šustot rákosí.

Vzhledem k tomu se všichni často budili a zvláště zrzek

202

byl rád, když se přiblížil úsvit a mohl konečně vstát.

Vyhlédl ven, aby zjistil, co se děje.

Sněžení ustalo a vzduch se mírně oteplil. Trhliny v

mracích na východě, jimiž občas prosvitlo mdlé slunce, a

slábnoucí vítr naznačovaly, že se bouře přehnala. Rákosí

opět ožívalo vodním ptactvem. Když se Ginger zadíval

na břeh, neviděl široko daleko jedinou živou bytost. Z

přetížených jedlových větví se občas sesypal sníh,

přicházela obleva.

Vedle něj se objevil Biggles a zadíval se na moře.

„Zatím jsou stále dost vysoké vlny, ale za hodinku

nebo dvě bychom mohli startovat. Ten čas využijeme k

tomu, abychom zbavili letadlo sněhu. Také bude třeba

proklestit v rákosí cestu, kterou vyjedeme. Zavolej

ostatní, ať přiloží ruku k dílu. Fritz ať hlídá břeh.

Můžeme čekat příjezd vojenského oddílu. Mělo by je

zajímat, co se to zde v noci odehrálo.“

Asi hodinu měli naprostý klid. Ozbrojení jezdci

nepřijeli a tak probíhaly přípravné práce k úplné

Bigglesově spokojenosti. Muži odházeli z trupu, křídel i

kormidelních ploch sníh, který se jim měnil pod rukama

v rozměklou břečku. Do rákosí, které bránilo ve vyjetí na

moře, se obětavě spustil Pat a vysekal v něm jakousi

uličku. Biggles se posadil k řízení. Chtěl nastartovat

motory, aby se zahřály. Měl s tím potíže, protože motory

měly teplotu vzduchu, která se blížila bodu mrazu. Po

několika neúspěšných pokusech však oba motory

naskočily. Pilot je držel v nízkých otáčkách, neboť měl

obavu, aby přílišný hluk nepřilákal nezvané hosty. Na

zkoušku plného výkonu byl podle Bigglese čas, až budou

skutečně připraveni ke startu. Nechal běžet motory asi

203

deset minut, potom je vypnul a přidal se k zrzkovi, který

končil s čistěním trupu.

„To jdeš brzy,“ ušklíbl se na něj Ginger. „Hotovo!“

V té chvíli k nim dolehl hluk motoru a za výběžkem

pevniny se vynořil hlídkový člun. Bylo to v místě, kde ho

zahlédli již jednou a podle pozvednuté přídě a bílé

zpěněné brázdy za ním bylo zřejmé, že pluje nejvyšší

rychlostí.

„Zatím nás neviděli,“ řekl Biggles. „Míří k místu,

kde stávala Miškovova bouda.“

„Když jsme vysekali rákosí, uvidí nás, jak jen se

sem kouknou,“ prorokoval Ginger.

„Třeba ne. Potřebujeme ještě trochu času. Vlny jsou

stále dost vysoké. Raději bych ještě chvíli čekal.“

„Záleží na tom, jestli nás uvidí? Musíme tak jako tak

startovat, a vlny se nemusí uklidnit ani za hodinu.“

„Záleží na tom víc, než si myslíš. Nezapomínej, že

na člunu je vysílačka. Ohlásí náš start dřív, než budeme

do vzduchu. Nemám sice ponětí, jak daleko poletuje

nejbližší sovětské letadlo, ale může být blíž, než nám

bude zdrávo.“

„Uviděli nás!“ vykřikl Ginger. „Otáčejí se.“

„Co dělat,“ vydechl Biggles. „Plivneme si do dlaní.“

Spěšně zamířili k pilotní kabině. Ostatní, kteří buď

slyšeli nebo viděli, co se děje, již seděli na svých

místech.

„Pořádně se usaďte,“ zavolal Biggles, když klusal

uličkou. „Asi to bude trochu drncat.“

Start byl ještě tvrdší, než Biggles předvídal. Moře

divočilo víc, než se zdálo z úkrytu v rákosí, a mohutný

otter poskakoval na vlnách jak divoký kůň. Posádka

dostala pár tvrdých ran od sedaček, jak stroj nadskakoval

204

na vlnách, než ho jedna z nich poslala do vzduchu.

Jakmile se letoun odlepil, potíže rázem ustaly. Na tváři

pilota se objevil úsměv prozrazující úlevu. Konečně letěl

pryč od studeného ostrova, kde se nestřetl s ničím jiným

než s trvalým nebezpečím. Biggles však nezvedal letoun

do výšky, naopak ho držel co nejníž nad vlnami a mířil k

otevřenému moři. Jakmile se ocitl za zálivem, stočil stroj

k jihu, k Japonsku.

„Sleduj oblohu!“ přikázal Gingerovi.

„Nebudeme stoupat?“

„Ne. Těsně nad mořem si nás spíše nevšimnou.“

O deset minut později zbyl z ostrova jen temný pruh

na severním obzoru. Za dalších několik minut se před

letadlem vynořila z moře nejasná táhlá skvrna. Země, kde

očekávali spásu.

„Banditi!“ zvolal náhle Ginger. „Jdou po nás!“

„Kde jsou?“

„Přímo za námi. Výška asi pět tisíc stop.“

„Kolik jich je?“

„Tři.“

„Co jsou zač?“

„Vypadá to na Migy.“

„S tím musíme něco udělat,“ řekl Biggles s očima

upřenýma před sebe, kde se každou další minutou stále

zřetelněji rýsoval cíl jejich letu. „Neodváží se nás

pronásledovat až nad Japonsko. Řekni Algymu, ať zavolá

rádiem plukovníka Bradfielda. Ať řekne, že máme na

palubě Mantona. Udejte mu naši polohu a řekněte, že se

na nás pověsily tři Migy.“

„Okay.“ Ginger spěchal k Algymu.

Vyšlo to na poslední chvíli. Sovětské stíhačky, které

měly výhodu mnohem vyšší rychlosti i výšky, rychle

205

otter doháněly. Byly téměř na dostřel, když se z

opačného směru přiřítily tři stroje typu Sabre. Migy již

překročily hranice japonských teritoriálních vod a jejich

piloti si to zřejmě uvědomili. Stroje se obrátily jako na

povel. Američané je nepronásledovali. Jejich stíhačky

prolétly s řevem kolem otteru a vyrazily před ním k

pobřeží.

Nebezpečí skončilo. Biggles zmírnil rychlost letadla

a nezměnil ji až do chvíle přistávacího manévru na

vojenském letišti. U budov je vyhlížel plukovník

Bradfield a čtyři muži z Patovy letky.

Když Manton vystoupil na plochu letiště ve

vězeňských hadrech, uvítala ho sprška žertů a pošklebků,

jimiž letci obvykle zakrývají své skutečné city, když se

objeví přítel, kterého již pokládali za ztraceného.

„No… tohle…“ koktal plukovník Bradfield, když

sledoval jak ze stroje vystupuje jeden špinavec za

druhým. „Mám dojem, že by vám neškodila pořádná

koupel, pánové. Pojďte se mnou na štáb. Než se

vykoupete, zařídím, aby vám připravili něco k snědku.

Až se budete cítit trochu lépe, můžete mi všechno

vyprávět. Kdopak je ten druhý muž v pruhovaných

šatech?“ pokračoval s pohledem upřeným na von

Stalheina. „Je to ten, pro něhož jste letěli?“

„Ano,“ kývl Biggles.

„Skvělá práce. Jsem nesmírně rád, že jste dopomohli

Mantonovi k útěku.“

„Křivdíte svému letci,“ usmál se Biggles. „Utekl z

vězení sám, a to způsobem, který si zaslouží nejvyšší

uznání. My zařídili jen to, že na cestu domů nepotřeboval

letenku. Neměl by na ni. Ale on vám to určitě vysvětlí

sám.“

206

„Tak už pojďte,“ řekl plukovník. „Tudy.“

Když o tři týdny později přistál otter na domovském

letišti, nevypadala jeho posádka o nic hůř, než před

výletem na Sachalin. Von Stalhein v nových šatech

koupených v Tokiu, které nahradily jeho žlutočerné

hadry z Onoru, vypadal téměř stejně jako dřív, kdy

ovšem nosíval uniformu.

Kráčel s ostatními k operačnímu velitelství letecké

policie a zvědavě se rozhlížel. „Tak tady to všechno

začalo,“ mumlal. „Nikdy bych nevěřil, že se tu někdy

ocitnu.“

„Věřím vám, ale život je plný překvapení,“ řekl

Biggles. „Už jste si ujasnil, co uděláte dál? Jak jsem vám

už řekl, pokud jde o mne, jděte si, kam chcete. Poskytnu

vám do začátku nějaké peníze. Budete přece potřebovat

novou tašku a špičku na cigarety a monokl. Bez nich to

nejste vy.“

„Nejdřív najdu pro sebe a Fritze ubytování,“ usmál

se Stalhein. „To má před cigaretovou špičkou přednost.“

„V Londýně není potíž najít byt. Svezeme vás do

města a můžeme vám pomoci i s bytem. Chcete-li si ho

ale najít sám, rád bych znal vaší adresu.“

„Vy byste nás chtěli ještě vidět?“

„Jistě, ale vtírat se k vám nechci,“ ušklíbl se Biggles.

„Hlavně však navštivte mého šéfa. Měl byste mu

poděkovat.“

„Když si to přejete, udělám to.“

„Dobrá. Raymond by mohl ostatně vymyslet, jak

dostat Fritzovu matku z Východního Berlína. Fritz by

musel zešílet, kdyby se za ní chtěl vrátit. Jejich dům

budou hlídat a vsadil bych se, že už teď číhají v okolí jak

207

hejno supů. Otrávilo by mne, kdyby vás chytili a poslali

zpátky na Sachalin. Byla by to rána po těch starostech,

které jsme měli, než jsme vás převlékli do civilu.“

„Toho se nebojte,“ řekl von Stalhein. „Nechci vás už

okrádat o čas, ale než odejdu, musím vám ještě

poděkovat za…“

„Květiny nechci ani teď,“ ušklíbl se Biggles a pak

zvážněl. „Naše země přece válečnou sekeru zakopaly,

udělejme to také my dva. Uvidíme, jestli se nám povede

lépe jako spojencům. Netvrdím, že náš výlet na Sachalin

byl moc zábavný, ale občas jsem měl pocit, že to tak

muselo dopadnout. Hodně zdaru.“

Napřáhl pravici a Stalhein ji přijal. Pohlédli si s

Bigglesem zpříma do očí. „Škoda, že jsme si tak

nerozuměli dřív,“ řekl tiše a otočil se k ostatním. V té

chvíli se otevřely dveře, a vstoupil generál Raymond.

„Omlouvám se za zpoždění,“ řekl. „Dostal jsem vaši

zprávu, že přistanete, ale než jsem zařídil všechno

potřebné, zabralo mi to spoustu času. Měli jste dobrou

cestu?“

„Docela to ušlo, pane,“ usmál se Biggles. „Sám

vidíte, že jsme se vrátili všichni.“

„Zasloužíte si dík,“ kývl Raymond a otočil se k von

Stalheinovi. „Je to už dost dlouho, co jsme se viděli

naposledy. Doufám, že se tu budete cítit lépe, než na

Sachalinu. Tohle jsou vaše doklady. Kam máte teď

namířeno?“

Von Stalhein zaváhal.

„Právě se chystá najít nějaké bydlení, pane,“ řekl

Biggles.

„Doufal jsem, že se ke mě připojíte na oběd.“ obrátil

se Raymond s úsměvem k von Stalheinovi, jehož

208

nečekaná pohostinnost očividně zaskočila. „Vyhovovalo

by vám to?“

„Tedy… děkuji vám. Rád přijímám.“

„Výborně. Auto čeká venku.“

Když vycházeli ze dveří, Raymond se ohlédl na

Bigglese a tváří mu přelétl úsměv. „Brzy se uvidíme,“

řekl, a následoval Stalheina.

Dveře se za nimi zavřely a v místnosti zavládlo

ticho. Trvalo pár vteřin, než ho přerušil Bertie.

„Jeminkote“ vydechl. „Viděl jsem zázrak na vyšší

úrovni.“

„Já to čekal,“ řekl Biggles. „Život bez zázraků by

byl pěkně nudný. Rozebereme si to, ale posadíme se k

tomu. Pojďte, dáme si někde pořádný biftek!“

209

OBSAH

Nečekaný host informuje

Vrah útočí dvakrát

Biggles mění názor

Ostrov Sachalin

Lesní drama

Podivný spojenec

Za hranice možností

Štěstí v neštěstí

Přípravy

Práce pro pevné nervy

Biggles plánuje

Zkouška odvahy

Bertie zasahuje

Horké chvilky

Jak zakopat válečnou sekeru

210

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLESŮV ÚHLAVNÍ NEPŘÍTEL

Z

anglického

originálu

BIGGLES

BUMES

A

HATCHET

Edice Hrdinové vzdušných bitev 36

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Milan Fibiger

Překlad Pavel Kaas

Vydalo nakladatelství Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4

jako svou 687. (117.) publikaci

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o.,

Český Těšín, Střelniční 54

ISBN 80-85773-92-9

211