W. E. Johns

BIGGLES NAD OHŇOVOU ZEMÍ

RIOPRESS PRAHA

2001

W. E. Johns

BIGGLES NAD OHŇOVOU ZEMÍ

Copyright © 1959 by Captain W. E. Johns Translation ©

Jiří Hora

© Jacket Illustration Zdeněk Burian, Josef Pinkava

Illustrations © Pavel Andrýsek ISBN 80-86221-37-7

PŘEDMLUVA

TIERA DEL FUEGO – OHŇOVÁ ZEMĚ

Aby

v

následujícím

vyprávění

nedošlo

k

nedorozumění, zde je několik skutečností, které byste

měli vědět o nejjižnějším cípu pevniny Jižní Ameriky,

který Ferdinand Magellan, velký portugalský mořeplavec

a objevitel, žijící v šestnáctém století, nazval Ohňovou

zemí podle signálních ohňů, které uviděl na břehu v

průběhu své proslulé a odvážné plavby z Atlantického do

Tichého oceánu přes průliv, nesoucí jeho jméno. Byl

první, kdo jím proplul.

Před dokončením Panamského průplavu v roce 1920

musela každá loď směřující z jednoho oceánu do druhého

podstoupit nebezpečnou plavbu kolem Hornova mysu a

námořník, který takovou plavbu vykonal, se měl opravdu

čím chlubit. Mezi pevninou a chaotickým labyrintem

jižně ležících ostrovů se rozkládá tři sta padesát mil

dlouhý a od dvou do sedmnácti mil široký průliv,

objevený v roce 1520 Magellanem. Názvy některých

vybraných ostrovů a průlivů mluví samy za sebe:

Rozzuřené živly, Oblast hladu, Hora utrpení, Bezútěšný

ostrov, Záliv utrpení.

Název Ohňová země pro území, kde se stýkají dva

oceány, však vůbec neodpovídá skutečnosti, protože je to

země ledu, rozeklaných hor, vichřicemi bičovaných

strmých útesů a hrůzostrašné zvuky vydávajících

ledovců, praskajících pod velkou váhou ledu a sněhu a

svrhujících obrovské masy ledu do moře. Krátce řečeno,

v tomto prostředí, oplývajícím nejhorším podnebím na

4

zeměkouli, je svrchovaná prázdnota a bezútěšnost. Téměř

každý den v roce zde prší, ledový déšť doráží se zuřivou

výbušností. Není proto divu, že převážná část tohoto

nehostinného světa bude muset být teprve prozkoumána.

Nelze se divit, že tato mrazivými větry šlehaná

liduprázdná země byla kdysi nazvána Koncem světa. Z

pohledu obyvatel civilizovaného světa je to název

opravdu výstižný. Je samozřejmé, že se tato oblast stala

pohřebištěm více lodí než kterékoli jiné místo na

zeměkouli. Po ponuře bezútěšných průlivech mezi

ostrovy se lze plavit celé týdny, aniž by bylo možné

zahlédnout sebemenší známku života. Živí tvorové jsou

tady vzácní, protože ani v „letním období“ led zcela

neroztaje. Když tady proplouval Magellan, jeho zcela

vyčerpaná posádka nakonec pojídala slanou vodou

nabobtnalé části své výstroje.

Když známý britský přírodovědec Charles Darwin

na lodi BEAGLE v roce 1831 proplouval průlivem,

zahlédl několik ubohých domorodců, nazývaných

Alakalufové, kteří svou nejistou existenci na ostrovech

udržovali pojídáním jedlých mořských slávek a různých

zdechlin, vyplavovaných mořskými vlnami. Na vlhké

zemi spali prakticky nazí jako zvěř, byli na neustálém

pochodu za potravou, proto došel k závěru, že to je ten

nejnižší druh lidských tvorů na zemi. Eskymáci si v

porovnání s nimi žijí v dokonalém přepychu. Napsal:

„Tito nešťastníci jsou zakrnělí v růstu, mají šeredné

tváře, pleť nečistou a umaštěnou, hlasy pronikavé,

jednání drsné až násilné.“ Také řekl: „Jediný pohled na

tyto strašlivé mořské břehy stačí, aby se člověku týdny

zdálo o ztroskotání lodi, o hrozícím velkém nebezpečí a o

smrti.“ V jeho deníku nalezneme i taková slova: „Od

5

sebe vzdálené průlivy mezi horami, zjevující se z ponuré

bezútěšnosti, jako by směřovaly za hranice tohoto světa“.

Z hydrografických záznamů se dovídáme: „Nikde se

počasí nemění náhleji nebo prudčeji. V žádné jiné části

světa nebývá po celý rok horší počasí. Zima a léto si jsou

až příliš podobné, déšť, ledové kroupy, sníh a vítr

neběsní jedině ve zcela krátkých obdobích. Led je

přítomen vždycky.“

Není překvapující, že turisté jsou tady vzácní,

přestože tady nejsou ani mouchy ani komáři. Zdá se, že i

pro ně je počasí až příliš nesnesitelné.

Mezi březnem a květnem však tady přece jen bývají

krátká období čisté oblohy nad ostrovy: a ani ostrovy

nejsou zcela bez vegetace. Lze zde nalézt lesy

antarktických bříz, borovic a vrb, mezi nimi pak mechy a

lišejníky.

Území, a to jak pevnina, tak ostrovy, zčásti náleží

Chile a zčásti Argentině. Hlavní město Magellanes s

celkovým počtem obyvatel kolem dvaceti pěti tisíc se

donedávna jmenovalo Punta Arenas. (Protože se tento

název neustále objevuje na většině map, budeme i my

toto pojmenování používat.) Hlavní město leží v Chile a

je nejjižněji položeným městem na celé zeměkouli. Je

střediskem

největšího

patagonského

průmyslového

odvětví, zabývajícího se chovem ovcí a zpracováním

vlny. Stáda v počtu čtyřiceti tisíc kusů zde nejsou ničím

mimořádným. Tento obchod je zcela v rukou smíšeného

společenství Evropanů, včetně Britů.

Po otevření Panamského průplavu poklesl význam

Punta Arenas jako zdroje bohatství a uhelné základny.

Zastavuje se tady méně lidí. Pro spojení mezi oceány je

6

používána kratší a snadnější cesta přes Panamský

průplav.

Právě k těmto nehostinným břehům byl Biggles

vyslán s posláním, které, i když se možná nevyrovná jeho

nejvelkolepějším dobrodružstvím, přece jen vyžadovalo

více než běžnou zručnost v leteckém umění a vznikla zde

i opravdová nebezpečí, která – jak on sám vypověděl –

byla dostatečná, aby dokázala pilota vyvést z míry.

7

KAPITOLA 1

HISTORICKÁ ZÁLEŽITOST

Letecký komodor Raymond, náčelník Letecké

policie Scotland Yardu, se v křesle za stolem zvrátil

dozadu, konečky prstů stiskl k sobě a s nepatrným

úsměvem se zadíval na svého vedoucího pilota. Biggles z

toho usoudil, že zřejmě půjde o obtížný problém a snad o

ještě obtížněji řešitelný přidělený úkol.

Biggles, pozvaný k rozhovoru, si přitáhl křeslo,

posadil se a natáhl se pro cigaretu v krabici posunuté

před něho. „Prosím, pane, začněte raději hned tím

nejhorším,“ pronesl posmutněle. „Věřím, že se s tím

budu schopen vyrovnat.“

„Jak by se vám líbil hon za pokladem?“

„Nelíbil.“

„Mám dojem, že jste si zcela jistý. Proč nelíbil?“

„Protože v naprosté většině něco takového znamená

příliš mnoho tvrdé práce kvůli ničemu.“

„Rozumím vám. V tom případě bych vám chtěl

položit jednu otázku. Ericha von Stalheina zřejmě znáte

lépe než kdokoli jiný, že ano?“

„Asi bych měl,“ neradostně přisvědčil Biggles.

„Kdyby vydal nějaké ničím nepodložené prohlášení,

věřil byste mu?“

„Ano.“

„Opravdu?“

„S největší pravděpodobností.“

„Navzdory pověstem o jeho dřívější činnosti?“

8

„Kdyby mi dal své slovo, věřil bych mu navzdory

čemukoli.“

„Vaše důvěra v muže, který, jak víme, převážnou

část svého života strávil jako vyzvědač, by překvapila

většinu lidí, kteří vědí, jak často jste se navzájem málem

pozabíjeli.“

„To ovšem znamená, že tito lidé nejsou schopni

posoudit charakter osoby. Já von Stalheina znám. Možná

podstatnější je, že znám jeho nejen tělesné, ale i morální

přednosti a zápory.“

„Někdy se přece jen vytasil s poněkud ostudnými

fintami.“

„Něco takového jsem přece dělal i já, budeme-li

upřímní, i když možná záleží na tom, co míníte slovem

ostudnými. Vždycky je nutné brát v úvahu, na které

straně se náhodou nacházíte a způsoby, které jste se

naučil používat.“

„Co tím chcete říci?“

„Hauptman von Stalhein je Prus, což znamená, že

nejen od přírody, ale i následkem výcviku považuje

bezohlednost plus zdatnost za nejlepší prostředky k

dosažení toho, o co mu jde. Jenže tím se z něho nestává

lhář. Jako důstojníkovi pocházejícímu ze staré vojenské

rodiny by mu hrdost nedovolila, aby klesl tak hluboko,

což byl zřejmě důvod, proč si se svým zaměstnavatelem

na druhé straně železné opony vjel do vlasů, když si

uvědomil, že jejich čas je odměřován lhaním,

pokrytectvím a přetvářkou. Bylo mi jasné, že něco

takového právě on nebude schopen snášet příliš dlouho;

dokonce jsem mu to jednou řekl. Každé jeho tvrzení bych

akceptoval, kdyby mi na ně dal své slovo, protože jsem si

jistý, že by za stejných okolností on přijal tvrzení moje.

9

V tomto ohledu jsou naše zásady velmi podobné. O co

tady vlastně jde? Mám tomu rozumět tak, že pronesl

nějaké své vyznání nebo dokonce vydal paměti?“

„Ani vyznání, ani paměti. Nazvěte to oznámení nebo

konstatování.“

„Vydal ho dobrovolně?“

„Ano.“

„Do této země přišel pod podmínkou, že nebude

nikdy požádán, aby udal své dřívější spolupracovníky. S

ohledem na to, co mu jeho dřívější zaměstnavatel

provedl, je právě toto neklamnou známkou toho, k

jakému druhu lidí tento muž patří.“

„On opravdu nikoho nezradil. To, co nám řekl, z něj

vypadlo jenom tak, mimochodem. Prostě mu napadlo, že

by nás to mohlo zajímat.“

„A zajímá nás to?“

„Zcela určitě.“

„Má to něco společného se železnou oponou?“

„Možná jenom nepřímo, což je ovšem pouhý dohad,

protože informace, kterou nám poskytl, se vrací nazpět

do doby první světové války, takže ve skutečnosti jde o

historickou záležitost.“

„Má to snad nějaké spojení se mnou?“

„Mohlo by, nebo řekněme raději, že byste se do toho

mohl zaplést, což bude záležet na vašem rozhodnutí.“

Pochmurně zamračený Biggles přikývl. „No jo.

Konečně jsme tam, kde jsme chtěli být. Pokračujte, pane.

O jakou práci vlastně jde?“

„Ono to je dlouhé vyprávění, takže se budete muset

obrnit trpělivostí a dobře poslouchat, abyste situaci

pochopil. Poslužte si cigaretami.“

„Díky. Tak kam se vydáme?“

10

„Do jedné z několika málo oblastí na zeměkouli, nad

kterou jste, pokud vím, nikdy neletěl. Povězte mi –

pamatujete se na německou bitevní loď, jejíž jméno se v

letech 1914-15 nějakou dobu udržovalo na prvních

stránkách denního tisku?“

„EMDEN?“

„Nikoli, její sesterská loď DRESDEN.“

Biggles pokýval hlavou. „Pokud jsem to jméno

někdy znal, tak jsem ho zapomněl. Nic mi neříká.“

„V tom případě vám musím osvěžit paměť. Určitě si

vzpomenete na mořskou bitvu u Coronel, nedaleko

pobřeží Chile, kde německá flotila pod velením admirála

hraběte von Spee nám uštědřila nemilosrdnou porážku,

když ze světa sprovodila naši jižní válečnou flotilu pod

velením admirála Cradocka.“

Biggles přikývl. „Něco mi to připomíná. Brzy se

osud hraběte von Spee naplnil v bitvě o Falklandské

ostrovy. Von Spee tam plul s úmyslem zlikvidovat naši

námořní základnu a uhelnou stanici v Port Stanley. Byl

však překvapen, když zjistil, že tam už na něho čekají

naši chlapci v modrých uniformách. Bylo tomu tak?“

„Zcela správně. Jeho tah admiralita totiž předvídala

a spěšně tam vyslala naše nejmodernější bitevní lodě

INVINCIBLE a INFLEXIBLE, které by však připluly

příliš pozdě, kdyby von Spee nezakotvil, aby si doplnil

zásoby uhlí z britských uhelných lodí. Uhlí muselo být

překládáno ručně, což trvalo tři dny. A to bylo něco,

čemu se říká válečné štěstí, ovšem pro nás. Když pak

doplul k Falklandům, shledal, že na něho čekají hoši v

modrých uniformách. Za těchto okolností neměl naději

na záchranu. Jeho loďstvo bylo smeteno z povrchu moře

s výjimkou jediné lodi jménem DRESDEN, které se

11

podařilo šťastně uniknout, když náhodou narazila na

hradbu mlhy. Avšak s válečným loďstvem za zády

neměla příliš velkou naději doplout nazpátek do

Německa, proto kapitán zamířil do labyrintu ostrovů

kolem Ohňové země a tři měsíce se tam ukrýval

navzdory veškerému úsilí našich lodí ji nalézt. Naši

věděli, že tam někde je.“

„Byla vůbec někdy objevena?“

„Dokud byla tam, tak ne, z čehož si můžete udělat

představu, jaké to je fantastické bludiště ostrovů, zálivů a

úzkých průlivů. Nakonec byla nucena vyplout, protože jí

docházely veškeré zásoby, hlavně uhlí. Zmizela

nepozorovaně a k ostrovu Juan Fernandez v Tichém

oceáně – k ostrovu Robinsona Crusoe – se jí podařilo

doplout dřív, než ji naše křižníky KENT a GLASGOW

dohonily. Pak bylo ale brzy po boji, což byl konec

poslední německé válečné lodě pohybující se na širém

moři.“

„Ono to je sice velmi zajímavé, ale co to má

společného se mnou?“

„Jestli to se mnou vydržíte ještě chvilku, hned se k

tomu dostanu. Bylo známo, že DRESDEN potopila

několik britských obchodních lodí, i když ne tolik, jako

mnohem známější EMDEN, která pak byla u

Kokosových ostrovů potopena lodí SYDNEY. Co však

tehdy známo nebylo, a všeobecně není známo ani dnes,

je, že jednou z obchodních lodí potopených Ludeckem,

kapitánem lodě DRESDEN, byla loď WYNDHAM STAR z

australského přístavu Fremantle, která se do Anglie

plavila s mimořádně drahocenným nákladem v

podpalubí. Kapitán Ludecke o něm předem nemohl

vědět. Ve skutečnosti od této lodě nechtěl nic jiného než

12

uhlí, protože neměl možnost ho získat nijak jinak než od

lodí na moři. Otázka zní, objevil a sebral tehdy i to

mnohem cennější zboží? O tom nikdy nepadlo ani jediné

slovo a vždy se všeobecně věřilo, že ho neobjevil.“

„Co tím tak cenným zbožím vlastně bylo?“

„Přibližně jeden a půl tuny zlatých cihel a téměř půl

tuny platiny z australských dolů.“

Přes Bigglesovu tvář přeletěl lehce pohrdavý úsměv.

„Konečně mi to dochází. Domýšlím se správně, když

řeknu, že podle stávajících domněnek loď DRESDEN ty

zlaté cihly přece jen sebrala?“

Letecký komodor mu úsměv vrátil. „Domýšlíte se

správně. Bez velké námahy mozkových závitů byste se

také mohl domyslet, co s nimi kapitán udělal. Bylo mu

jasné, že naděje dostat se domů je velice malá. Naděje

přežít byla pro něho stejná jako pro zmrzlinu hozenou do

kbelíku plného vroucí vody. A tak raději, než by riskoval,

že zlato padne do našich rukou, co s ním mohl nejspíš

udělat?“

„Ukryl ho.“

„Opět správně. Pozoruji, že s příběhem držíte krok.

V

průběhu

nedobrovolného

pobytu

v

dosud

nezakreslených průlivech mezi ostrovy kolem Ohňové

země náklad někde vyložil. Snad se spoléhal na to, že

Německo válku vyhraje a že si pak pro zlato zajede,

jenže výsledek války jeho očekávání nesplnil.“

„A právě toto je informace, kterou vám dal von

Stalhein, pokud si to domýšlím správně.“

„Ano, je tomu tak.“

„Je zlato dosud tam, kde ho kapitán Ludecke

uschoval?“

13

„Von Stalhein nikdy neslyšel o jeho opětném

nalezení, i když byl v postavení, v němž by se o jeho

převozu do Německa měl dovědět.“

„Jak se tedy vlastně o tom dověděl von Stalhein?“

„Tuto historku se poprvé dověděl od důstojníka

posádky lodi DRESDEN, který bitvu přežil a měl štěstí v

tom, že po zranění v bitvě o Falklandské ostrovy byl

vysazen na ostrově Juan Fernandez. Z nemocničního

lůžka pak pozoroval rozmetání lodi DRESDEN na cucky.

Von Stalhein sice s tímto důstojníkem ztratil spojení,

docela nedávno se však dověděl, že je jedním z mnoha

jiných, které Rusové stále drží ve vězení. Pokoušel se s

ním navázat spojení, ale bez úspěchu. Pak mu napadlo,

že s cílem zajistit si propuštění by tento důstojník mohl o

ukrytém zlatě povědět Rusům. A vskutku, těsně před tím,

než byl sám von Stalhein uvržen do vězení, zaslechl

nějaké řeči o vybavování expedice, která by měla

odněkud přivézt nějaké zlato. Myslí si, že by mohlo jít o

součást téhož příběhu.“

„A co přimělo von Stalheina, aby o tom řekl právě

nám?“

„Jak jistě víte, v začátcích jeho pobytu tady jsme mu

bídu od dveří zaháněli tím, že jsme mu zadávali

překladatelské práce, je proto možné, že nám to vyklopil

jako výraz své vděčnosti. Podle strohé věcnosti, s jakou

se o této záležitosti zmínil, tomu sám zřejmě nepřikládá

žádnou zvláštní důležitost. Řekl, že se cítí oprávněn o

tom hovořit, protože jde o záležitost, která nemá žádný

vztah k politice.“ Letecký komodor se usmál. „Mám-li

být upřímný, tak přesně řekl, že ‘Bigglesworth by se o

tom možná měl dovědět, protože se tu nabízí práce, která

by byla přesně podle jeho gusta.’“

14

„To je od něho opravdu velmi laskavé,“ řekl

ironicky Biggles. „Požádal o nějakou odměnu za tuto

úchvatnou informaci?“

„Ne. Možná ale přece jenom doufá, že by z toho

mohl něco získat, bude-li zlato nalezeno.“

„Ví přesně, kde bylo zlato ukryto?“

„Ne, dověděl se pouze hrubý popis místa.“

„Proč se nedověděl přesné místo?“

„Z toho jednoduchého důvodu, že při unikání po v

mapách nezakreslených průlivech jen o málo širších než

loď měl sám kapitán Ludecke jenom hrubou představu,

kde se nachází. Lze vůbec pochybovat, že by nalezl cestu

ven, kdyby neměl bývalého německého námořníka, který

náhodou pracoval v Punta Arenas, a proto ty bouřemi

bičované vody znal.“

Biggles přikývl. „Rozumím. Ale jaký to všechno

dává smysl? Chcete snad navrhnout, abych zajel do

tohoto nelidského prostředí s bláhovou nadějí, že

zakopnu o hromadu zlatých ingotů?“

15

16

„Ne přesně.“

„Myslím, že to není nic pro mne. Něco takového

přece jednoznačně náleží válečnému námořnictvu. Co

bych si počal se dvěma tunami kovu, kdybych je opravdu

našel? Naložil snad do letadla a vyrazil v něm podlahu?“

„Ale no tak. Není nutné se vzrušovat.“

„Vždyť já se nevzrušuji, ale jestli v tom nepříjemně

proslaveném prostředí ani půl tuctu křižníků nebylo

schopno nalézt loď DRESDEN, jakou naději bych měl já

nalézt několik kousků zlata, které jsou pravděpodobně

zastrkány do nějaké díry v zemi?“

„Nikdo po vás nechce, abyste hledal zlato –

rozhodně ne jako hlavní úkol. První, co budete muset

udělat, je přesvědčit se, jestli tam je nějaká ruská loď za

stejným účelem. Musím připustit, že naše křižníky

selhaly při hledání lodi DRESDEN, je však nutné si

uvědomit, že při výhledu z úrovně hladiny měly omezené

možnosti dohledu. Průzkum z letadla by přece jen byl

něčím zcela jiným.“

„Za to se vám mohu zaručit,“ přitakal Biggles.

„Důležitou roli hraje také rychlost. Dostat se tam by

vám nemělo trvat nijak dlouho. A je možné, že se z toho

nakonec vyklube případ ranního ptáčete, které narazí na

zlatou ponravu.“

„Takže podle vaší představy tam přiletím, uvelebím

se někde mezi ledem, sněhem a skalisky a budu dohlížet

na to, aby se nikomu nepodařilo objevit úkryt dříve, než

tam doplují naše lodě.“

„To je opravdu náš hrubý plán.“

„Jak se tam dostanu?“

17

„Poletíte podél atlantického pobřeží Jižní Ameriky.

Po celé trase jsou přistávací plochy, dokonce i v samotné

Ohňové zemi. Najdete je zakreslené na nejnovějších

mapách.“

„A jakou budu moci uvést záminku pro svůj let

podél celé Argentiny? Úřady bývají otrávené, když vidí

cizí letadla nad svým územím.“

„Vy určitě nepatříte k těm, co by se kvůli výmluvě

nechali zahnat do slepé uličky.“

„Jenže tvrdit, že k Hornovu mysu letím jen tak z

vlastního potěšení, to by určitě vzbudilo hlasitý řehot.

Nemám sebemenší chuť seznámit se s interiérem

jihoamerických vězení.“

„Výborně. Pro případ, že opravdu nebudete schopen

si vymyslet nějakou rozumnou výmluvu, napadl mi jeden

opravdu dobrý důvod k letu do těchto končin. Jeden

anglický botanik jménem Carter spolu se svým přítelem

před

několika

měsíci

pod

patronací

Královské

zahradnické společnosti odjeli na ostrovy sbírat vzorky

květeny. Nikdo o nich neslyšel od doby, kdy z Punta

Arenas vypluli v malém člunu, který si vypůjčili jako

nejvhodnější, ve skutečnosti ale jediný způsob přepravy.

Člověku napadá, že byli nerozumní, když odpluli, aniž by

si najali místního muže, který se tam vyzná. Nebylo by

snad logické, kdybychom tam poslali letadlo, aby se po

nich podívalo, nebo aby se aspoň podle možnosti zjistilo,

co se s nimi stalo?“

Biggles přikývl bez sebemenšího nadšení. „Tak, jak

to říkáte, to zní rozumně. Mohu brát na vědomí, že

obdržím úřední doklad prokazující, že důvodem mého

pobytu na tak exotickém místě v cizím státě je nalezení

těchto dvou praštěných sběratelů rostlin?“

18

„Samozřejmě. Vlastně, když už budete na místě,

mohl byste se pokusit po nich mrknout, i když už jsou s

největší pravděpodobností po smrti.“

„Byli utlučeni k smrti a připraveni jako oběd pro

místní domorodce?“

„To je velmi nepravděpodobné,“ odpověděl letecký

komodor, beroucí poznámku zřejmě vážně. „Existují sice

pověsti, že když domorodcům došlo jídlo, byla nějaká

stará žena udeřena do hlavy a pak snězena, jenže to se

dělo zřejmě už před delší dobou. Pochybuji, že dnes

existují nějací kanibalové, pokud vůbec někdy byli.“

„Doufám, že máte pravdu.“ zareagoval Biggles. „Už

jsem uvažoval o mnohých způsobech, jak ukončit svou

životní dráhu, ale konec existence v hrnci na vaření mi

nenapadl nikdy.“ Biggles vstal.

„Nu, tak co vy na to?“ zeptal se letecký komodor.

„Zajdu se podívat na mapu, srovnám si to v hlavě a

dám vám vědět, co jsem vydumal.“

„Výborně. Nezaobírejte se tím ale nijak moc

dlouho,“ požádal ho letecký komodor.

U dveří se Biggles obrátil. „Mimochodem, pane,

mám ve svém návrhu uvést typ letadla, které budu chtít

použít?“

Zdálo se, že jeho otázka vzbudila překvapení. „Je

snad něco špatného na stroji, který na podobných úkolech

obvykle používáte? Mám na mysli toho starého

obojživelníka Mořskou vydru.“

Biggles se vrátil se zakaboněným výrazem ve tváři.

„Pane, mějte aspoň trochu slitování. Není na něm

nic špatného – dosud nám ta stará bedna opravdu sloužila

docela dobře, neřekl bych proti ní ani jediné slovo, jenže

ani ona přece není schopná vydržet věčně, a tak jestli se

19

mnou spadne, protože jsem toho po ní chtěl příliš mnoho,

budu muset dát vinu jedině sám sobě. Nehledě na

vzdálenost, z toho, co jste o tomto úkolu řekl, nebudeme

na žádném příjemném místě. Co kdyby došlo k nějaké

havárii?“

„A co ten Sunderland, kterého jste si před nedávnem

vzal do Oratovoy?“

„Do míst, kde jsou průlivy příliš úzké, je příliš

široký, těžko ovladatelný, nemluvě o tom, že pro start

potřebuje poměrně velký prostor. Proč si vlastně vždycky

musíme všechno půjčovat od ministerstva letectví. Chce-

li mít vláda oddělení Letecké policie, tak ať ho řádně

vybaví vším potřebným. Očekávají snad, že si nechám

narůst peří? Už je nejvyšší čas, aby nám dali letadlo k

dlouhodobému používání, něco trochu modernějšího než

ty zastaralé kraksny, s nimiž musíme stále létat.“

„Chcete snad tryskové letadlo?“

„Ale ne. Jaký užitek bych měl z nějakého tryskáče

na místech, kam musím doletět a také někdy přistát?

Přece nemohu předpokládat, že na mne bude vždycky

čekat na míle dlouhá betonová přistávací dráha.“

„Co máte přesně na mysli?“

„Dobře

ovladatelné,

prokazatelně

spolehlivé

víceúčelové letadlo, řekněme šestisedadlové se dvěma

vrtulemi.

Bez

nadměrného

množství

zbytečných

přístrojů. Stále ještě dávám přednost létání podle

vlastních instinktů.“

„Podívám se, co s tím budu moci udělat,“ slíbil

letecký komodor.

„Nechci si stěžovat,“ pokračoval Biggles, „vy přece

dobře víte, že moje práce nepozůstává ze snadných

operačních letů z jednoho letiště na druhé s mechaniky

20

vždy po ruce. Požaduje-li však po nás vláda nějaké

výsledky, je čas, aby na to věnovala nějaké peníze.“

Letecký komodor projevoval souhlas. „Teď si

vzpomínám, onehdy jsem se doslechl o nějakém

soukromém letadle, které by odpovídalo vaší představě.

Je to prototyp, který se má záhy objevit na trhu. Zkoušky

má za sebou a měl by jít do výroby pro Královské

letectvo, pokud nedojde ke změně politiky.“

„Myslíte snad stroj pojmenovaný Ovád?“

„Ano.“

„Už jsem o něm něco četl. Podle komfortního

vybavení i podle výkonnostních údajů by nám výborně

vyhovoval.“

„Nechám sehnat informace.“

„Děkuji vám, pane.“ Biggles odešel.

21

KAPITOLA 2

NEZDVOŘILÉ PŘIVÍTÁNÍ

Biggles zívnul. „Už by to nemělo trvat dlouho a

budu rád, až tam doletíme,“ podotkl před Gingerem,

sedícím vedle něho u řízení Ováda. „Při letech na dlouhé

vzdálenosti je potíž v tom,“ pokračoval, „že když se

nedaří, člověku to leze krkem a když všechno je, jak má

být, tak se začne proklatě nudit.“

„Nemůžeme to mít tak i tak,“ otřepanou frází

odpověděl Ginger.

„Jenže dnes už jsme toho dostali vrchovatě,“ tvrdil

Biggles. „Pochybuji, že existuje jednotvárnější ubíhání

dne než při sezení v letadle jednu hodinu za druhou při

dokonalém nicnedělání. Za hezkého počasí se člověku

chce spát, za špatného na něho padnou obavy.“

„Teď ale můžeme nic nedělat alespoň v komfortním

letadle,“ zdůraznil Ginger.

S těmito slovy tento ne příliš duchaplný rozhovor

zvadl. Letadlo si pobrukovalo v letu k jihozápadu v

deseti tisících stopách a proráželo vzduch pod blankytně

modrou oblohou, tu a tam poskvrněnou chuchvalci

větrem rozháněných závoj ovitých mraků.

Od zahájení ‘Operace Odškodnění’, jak byla akce

oficiálně nazvána, uplynulo deset dnů a mezitím byla v

londýnském hlavním stanu podrobně projednána. Bylo to

období horlivé činnosti, protože zkušenostmi poučený

Biggles věděl, že úspěch nebo selhání letu na dlouhou

vzdálenost je výsledkem nejen vlastního letu, ale i

přípravných prací před letem. Proto všichni účastníci

22

výpravy, což byla celá Bigglesova posádka, se v tomto

období dověděli všechno, co vědět měli. S úkolem se co

nejdůvěrněji seznámili studiem map zeměpisných,

námořních i leteckých a potřebné informace získali od

ministerstva námořnictví a z meteorologické příručky

příslušné lokality.

Pokud jde o nové letadlo, letecký komodor se ukázal

v lepším světle, než sám slíbil. S ohledem na časovou

naléhavost a význam uvažované mise si příslušný

nadřízený orgán během tří dnů opatřil povolení k nákupu

letounu Ovád. Biggles letoun podrobil svým vlastním

testům a uspokojen ho pak převzal jako úřední vlastnictví

Letecké policie. Jakmile byla zmapovaná celá trasa letu,

připraveny příslušné doklady a dokončeny všechny

přípravy, Ovád se vydal na svůj první operační let.

Letoun se svým vzhledem velmi málo podobal

hmyzu, podle něhož byl pojmenován. Byl to racku

podobný obojživelný jednoplošník hliníkové konstrukce,

s dvěma motory o tisíci koňských silách, umístěnými na

křídlech. Za pilotní kabinou pro dva piloty byla umístěna

rádiová a navigační kabinka a kabina pro šest cestujících.

Dolet patnáct set mil byl prodloužen o dalších pět set mil

přimontováním přídavné nádrže na Bigglesovu žádost.

Postranní

plováky

byly

ke

křídlu

připevněny

jednoduchou vzpěrou proudnicového tvaru. Třílisté

vrtule, zatažitelný podvozek a hydraulické brzdy kol

usnadňovaly ovládání letadla, což bylo příslibem pro

splnění jakéhokoli úkolu v rozsahu daných možností.

Biggles by sice dal přednost dřevěnému trupu, protože

byl přesvědčen, že hliníkové letadlo je méně odolné proti

proděravění při srážce s překážkou pod vodou, jak však

rozumně poznamenal, nemohl mít všechno a s letadlem

23

byl spokojen. Jednou z výhod bylo, že pro nové letadlo

byly dostupné náhradní díly jak pro drak letadla, tak pro

pohonné jednotky. Letadlo zatím splnilo očekávání.

Biggles zvolil starou trasu přes Atlantik z Dakaru v

Západní Africe přes Rio de Janeiro, Montevideo, Buenos

Aires, Bahia Blanca a Santa Cruz. Při doletu do poslední

zastávky v Rio Gallegos se vzduch citelně ochladil.

Počasí bylo celou cestu výborné a protože byl duben,

tedy na jihu léto, dalo se čekat, že vydrží i nadále.

Dosud neměli problémy žádného druhu, ani

technické, ani politické, doklady, které Biggles obdržel,

usnadňovaly na každém letišti obstarávání benzínu, jídla

i noclehu. V noci neletěli. Jak Biggles řekl Gingerovi,

Bertiemu a Algymu, nemají nijak naspěch.

Po karnetu, který jim umožňoval nakoupit benzín a

olej

na

úvěr,

byl

nejdůležitějším

dokladem

pravděpodobně ten, který vysvětloval údajný důvod letu.

Tedy pokusit se nalézt pohřešované botaniky pana

Cartera a jeho společníka jménem Barlow, jak zjistil

letecký komodor. Oba muži byli středního věku,

zkušenosti se sběrem rostlin nabyli v Andách, nikdy však

nebyli tak daleko na jihu. Žádná jiná informace o nich

nedošla a společnost, která jejich expedici financovala,

projevila radost ze záchranného letu, když se o něm její

představitelé dověděli. Biggles měl, samozřejmě, kromě

hlavního úkolu upřímný zájem poohlédnout se po

zmizelých mužích, když už bude v těchto končinách.

24

25

Pokud šlo o hlavní úkol, Biggles si v duchu nedělal

příliš velké iluze, že bude dosaženo nějakého úspěchu. S

von Stalheinem se setkal v jeho londýnském bytě, ale

všechno, co mu jeho bývalý nepřítel řekl, bylo toto: skrýš

se zlatem byla na jižní straně malého ostrova, z jehož

vrcholu mezi dvěma kopci kuželovitého tvaru bylo

možné pohledem k jihovýchodu vidět horu Sarmiento

vysokou 7000 stop a přímo za ní vrcholek hory Italia o

výšce 7700 stop. Tyto údaje naznačovaly, že skrýš s

pokladem je v jednom z kanálů u vzdáleného konce

Magellanova průlivu, blíž k Tichému než Atlantickému

oceánu.

Jestli to místo bylo nebo nebylo nějak označeno, von

Stalhein nevěděl. Ta informace nemohla být méně určitá,

protože, jak podotkl Biggles, scházela sebemenší zmínka

o vzdálenostech. Ty dvě jmenované hory mohly být v

okruhu od deseti do padesáti mil kolem ostrova, na němž

bylo zlato uloženo.

„Starý brachu, nemusíme přece dělat nic jiného, než

se rychle proběhnout po všech těch pitomých kopcích,

než najdeme ten, z něhož budeme moci hezky zařadit za

sebe ty dva zaměřovací kopce, jestli chápeš, co tím

myslím,“ bodře poznamenal Bertie.

„Jen si je rychle proběhni sám,“ odpověděl Biggles.

„Hory, to není nic pro mne, nikde a nikdy.“

„Nabízím menší sázku, že rýč nebo lopatu

nebudeme nikdy potřebovat,“ ozval se Algy.

Během cesty k jihu se celní úředníci podivovali nad

rýčem, lopatou a sochorem, které Biggles umístil mezi

ostatní nářadí. Na dotaz po účelu, jakému mají sloužit,

Biggles odpověděl, že budou-li pohřešovaní botanikové

26

nalezeni mrtví, budou je přece muset pohřbít, chtěli by si

však ušetřit vyhrabávání hrobu holýma rukama.

Vysvětlení vyznělo poněkud pochmurně a mohlo

způsobit i rozpaky, protože skutečný účel, jakému by tyto

nástroje měly sloužit, byl zcela jiný. Biggles sám sice

pochyboval, že je budou potřebovat, považoval však za

rozumné být připraven na jakoukoli eventualitu. Jak řekl

ostatním, možná budou muset trochu kopat a připadali by

si poněkud hloupě, kdyby jim k vykopání díry scházelo

nářadí.

Během přeletu si kupodivu mohli ponechat příruční

zbraně – pistole a pušky. Vědomi si, že dovoz střelných

zbraní do zemí, kterými museli proletět, je zakázán,

uvedli je v celním prohlášení. Tato otevřenost se, jak se

často stává, vyplatila. Byli pouze požádáni, aby je použili

jenom ve výjimečných případech, při napadení člověkem

nebo zvířetem. Na zpáteční cestě domů je budou muset

ukázat na důkaz, že je v žádné zemi neprodali.

Bigglesova poslední instruktáž byla prostá a

jednoznačná. Bude-li úkryt odhalen, nebudou muset

udělat nic jiného, než podat o tom zprávu domů s žádostí

o vyslání lodi na vyzvednutí zlata. Pro přepravu letadlem

by zlato bylo příliš těžké, nemluvě o tom, že letecká

přeprava by určitě měla za následek nějaké politické

problémy. Takže budou čekat, až loď přijede, aby ukázali

přesné místo ukrytého pokladu. Kdyby se snad objevila

nějaká cizí loď nebo skupina lidí s úmyslem dát se do

hledání, má být rovněž vyslán předem dohodnutý signál

leteckému komodorovi.

Ovád byl teď konečně na posledním úseku dlouhé

cesty do Punta Arenas, kde se Biggles chystal zřídit

27

základnu, z níž by podnikali průzkumné lety nad okolní

pevninou a nad křivolakými průlivy mezi ní.

Zde je nutno vysvětlit, že rozsáhlý ostrov Ohňová

země, který tvoří konec jihoamerické pevniny, je

rozdělený na dvě části: východní polovina náleží

Argentině, západní polovina Chile. Každá země má své

letiště. Argentinská letecká trasa, kterou až dosud

sledoval Biggles, končí v Rio Grande na ostrově Ohňová

země. Punta Arenas je na chilské pevnině na severní

straně Magellanova průlivu. Biggles měl dva důvody

použít právě tohoto letiště: jednak bylo blíž oblasti

vybrané k prozkoumání a jednak na atlantickém pobřeží

ležící Rio Grande je mnohem víc vystaveno zuřivým

vichřicím, kterými jsou tyto oblasti notoricky proslulé. Z

toho důvodu chtěli přistát na chilské půdě. Po odletu z

Rio Gallegos ještě chvíli letěli nad Argentinou, ale po

překročení hranic se už ocitli nad teritoriem chilským. Do

konečného cíle Punta Arenas už to pak byla poměrně

krátká vzdálenost kolem jednoho sta padesáti mil.

Objevil se před nimi široký pruh vody, o němž

Biggles věděl, že to je proslavený Magellanův průliv a

rozmazaná nachová skvrna za ním že je Ohňová země.

Zmínil se o tom Gingerovi a současně přiškrtil klapku

plynu, aby letadlo začalo pomalu klesat.

Rozdíl venkovní teploty pocítil Ginger i v pilotní

kabině, nepochybně následkem toho, že Ovád přiletěl

přímo z tropického vedra na severu. Se zájmem si

prohlížel terén pod sebou, avšak ani při pohledu na tu

úchvatnou scenérii nezapomínal na to, jaká práce je před

nimi. Před odletem se sice snažil seznámit s územím,

pokud to z knih bylo možné, skutečnost však vypadala

mnohem horší než jeho představy. To, co viděl, ho

28

naplňovalo zlou předtuchou, ne-li dokonce zvoněním na

poplach, že v takovém chaosu něco hledat bude marná

námaha. V těchto chvílích se přestal divit, proč loď

DRESDEN nebyla nalezena.

Z výšky dvou tisíc stop země pod nimi odpovídala

svému označení: konec světa. Zdánlivě nekonečné

množství skalnatých útesů, balvanů, vody a sněhu bylo

rozházeno bez sebemenšího náznaku nějakého řádu.

Hroty a hřebeny balvanů, některé vysoké, jiné nízké,

všechno však v hrozivě odstrašující černé barvě, s

výjimkou sněhem poprášených míst, se zařezávaly do

tmavé oblohy. Bílá místa na vodě, což mohl být jedině

led, byla tlakem větru hnána do nepřehledného množství

zálivů a úzkých zátok. Mlha připomínající vatu

pokrývala údolí. Na východě, kde se průliv rozšiřoval do

Atlantického oceánu, ženoucí se vlny hrůzostrašné výšky

narážely do pevné země s divokou a neoblomnou

zuřivostí. I vegetace, která se uchytila na některých

nižších svazích, vypadala chmurně a odpudivě.

„Žádné teplo, starý brachu,“ ozval se Bertie, když

strčil hlavu do pilotní kabiny. „Jsem rád, že jsem si vzal

vlněné zimní prádlo.“

Ovád při pomalém klesání letěl dál, až se po obletu

severního břehu průlivu náhle objevilo město Punta

Arenas a rovná plocha s budovami – letiště.

Nedaleko parkovalo dopravní letadlo s chilským

registračním označením.

Biggles dosedl s letadlem na zablácenou přistávací

dráhu, dojel k budovám a vypnul zapalování. „Nu, tak

jsme konečně tady,“ řekl. „Dávejte na všechno pozor.

Jste poučeni o všem, co je potřeba. Ať se děje co se děje,

29

budeme muset se zdejšími lidmi udržovat dobré vztahy,

jinak bychom tady jedině marnili čas.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se Algy.

„Necháme se zaregistrovat a budeme je informovat,

proč jsme sem přiletěli, to za prvé. Potom zajdeme do

města a až seženeme nějaké ubytování, poptáme se, jestli

nejsou nějaké nové zprávy o botanicích Carterovi a

Barlowovi.“

„Nic o těch botanicích nevím, ale musejí to být

fanatikové, když se vydají do takových končin, jenom

aby se poohlédli po nějakých pryskyřnících a

sedmikráskách, či po čem,“ pobrukoval si Ginger.

„To je ovšem věcí vkusu,“ zareagoval Biggles.

„Někteří lidé by raději našli nějakou novou květinu než

zlatý důl. Vystupme a protáhněme si nohy. Já sice raději

sedím, než stojím, nic se však nemá přehánět. Doufejme,

že tu někdo mluví anglicky.“

Když vystoupili a vykročili k pravděpodobné hlavní

budově, objevil se nějaký muž a šel jim naproti: ještě

dřív, než došlo k nějakému rozhovoru, Ginger vycítil, že

je čeká srážka s byrokracií, a to v místě, kde to bylo

nejméně žádoucí. A opravdu, dřív než muž promluvil,

bylo z jeho bojovného výrazu a okázalého chování jasné,

že je bere na vědomí s jednoznačnou nelibostí. Přibližně

padesátiletý muž mohutné postavy měl na sobě vybledlou

modrou uniformu. Jeho oči pod hustým, litinově šedým

obočím měly barvu ledu a vyzařovaly i stejný chlad.

Nezastřižené, poněkud prošedivělé vousy budily dojem,

že kdysi mohl být námořníkem. Mezi zuby svíral dýmku

z žíhaného dřeva s velkým kalíškem. Nepodobal se určitě

ani Latinci, ani Chilanovi, ani Argentinci, podobně tomu

30

bylo i s mnohem mladším, uniformovaným mužem, který

šel v uctivé vzdálenosti za ním.

Starší muž promluvil. „Jste Britové?“ zeptal se

dobrou angličtinou, ale způsob, jakým to řekl, zaváněl

vyzývavým tónem.

S ohledem na registrační číslo Ováda se tato otázka

zdála být Gingerovi zbytečná. „Jsme,“ potvrdil Biggles.

„Hm.“ V tom povzdechu byl skrytý význam. „To

letadlo tam nemůžete nechat stát,“ pokračoval muž

odměřeně.

Biggles se zatvářil překvapeně. „Proč ne?“

„Stojíte v cestě letadlu, které bude brzy startovat.“

Muž ukázal na letadlo.

„Omlouvám se,“ řekl Biggles. „Kam si přejete,

abych ho zaparkoval?“

„Tamhle,“ řekl muž a ukázal.

Ginger už pochopil, že se štěstí od nich odvrátilo.

Nerudná povaha úředníka byla až příliš zjevná, protože

dotyčné letadlo mělo k pojezdu před startem dostatečně

velký prostor. Nebylo jasné, proč ten muž zaujal takový

postoj.

Všichni vyčkávali, než Biggles došel k Ovádovi,

přejel s ním na vyznačené místo a vrátil se.

„Zdržíte se dlouho?“ položil muž nevlídně další

otázku. „Snad. Zatím si tím nejsem zcela jistý,“

odpověděl Biggles.

„Proč jste sem přiletěl?“

„Byl jsem na cestě do vaší kanceláře, abych vám to

řekl. Jste správcem letiště?“

„Ano.“

„To je výborné,“ řekl z klidu nevyvedený Biggles.

„V kapse mám dopis, podepsaný tajemníkem chilského

31

vyslance v Londýně, který žádá o spolupráci chilských

představitelů v těchto končinách. Chtěl byste si ho

přečíst?“

Agresivní chování muže se poněkud zmírnilo. „Co

tady hodláte dělat?“

„Přiletěl jsem se pokusit vypátrat dva pohřešované

anglické sběratele rostlin.“

Správce letiště se nepříjemně usmál. „Maříte čas.

Jsou mrtví.“

„Byla nalezena jejich těla?“

„Ne.“

„Jak tedy víte, že jsou po smrti?“

„Jak by mohli být ještě živí?“

„Právě to jsem přijel zjistit.“

Muž přikývl. „Pohovoříme si v mé kanceláři.

Nejprve však proběhne celní prohlídka.“ Obrátil se a

místním jazykem dal svému asistentovi pokyn, aby

prohlédl letadlo. Ginger uměl natolik španělsky, že

rozuměl.

„Si, seňor Gontermann,“ uctivě odpověděl mladý

muž. Zřejmě byl pomocníkem správce letiště a měl na

starosti celní odbavování.

„Budeme se držet vašich příkazů, pokud budeme

tady,“ klidně řekl Biggles.

Když pak šli za správcem do jeho kanceláře, Biggles

tiše řekl ostatním. „Škoda. Zřejmě jsme narazili na

nepříjemné individuum.“

„Co ho kouslo?“ rozhořčeně se Algy zeptal.

Biggles zavrtěl hlavou. „To nevím, kdybys ale chtěl

slyšet můj dohad, tak podle jména to je Němec nebo je

po předcích německého původu. Zřejmě ho něco tíží na

svědomí. Třeba to má nějakou souvislost s válkou. Tady

32

má v každém případě rozhodující slovo, takže bez ohledu

na jeho chování zachovejte klidné hlavy, protože jinak

bychom mohli jedině odletět domů – ovšem, pokud by on

k tomu dal souhlas.“

Z budovy vyšli piloti a posádka dopravního letadla,

za nimi přibližně půl tuctu cestujících.

Když letadlo odstartovalo a nasadilo kurz k

severozápadu, Biggles s ostatními šli za správcem do

jeho kanceláře.

33

KAPITOLA 3

ZNEKLIDŇUJÍCÍ ZPRÁVY

Není nutné zopakovat podrobně rozhovor, který

trval déle než hodinu v kanceláři správce letiště, i když

Gontermann nepřekročil své úřední povinnosti, choval se

tak neochotně, jak mu to jeho postavení dovolovalo. Jak

však Biggles později řekl, byl by asi ještě protivnější,

kdyby neměl k dispozici dopis z chilského vyslanectví v

Londýně, který měl u ostatních pověřovacích dokladů.

Poněvadž cestoval vyloženě jako soukromá osoba, o jeho

spojení s policií Velké Británie samozřejmě nepadlo ani

jediné slovo.

Jestli se Gontermann tak neotesaně choval ke každé

letecké návštěvě, nebo se tak choval jenom proto, že jsou

Britové, to nebylo jasné. O zmizelých botanicích

Gontermann informován byl, svým chováním dal však

jednoznačně najevo, že pro ně nemohl nic udělat.

Souhlasil však, aby Biggles používal letiště jako

základnu pro pátrání po nich s tou výhradou, že nebudou

pořizovat fotografie z letadla. Neudal pro to žádný

důvod, protože asi žádný neexistoval a ten zákaz by se

asi těžko dal zdůvodnit ohrožením státní bezpečnosti.

Ginger měl podezření, že povolení používat letiště

jako základnu bylo dáno jedině proto, že nemohlo být

zdůvodněně odmítnuto, protože jak cestující, tak letadlo

odpovídali mezinárodním předpisům o létání. Letiště

používalo jen velmi málo jiných letadel než těch, která

zajišťovala

pravidelné

letecké

spojení

jménem

společnosti LAN (Linea Aerea Nacional), což byla vládní

34

organizace, zajišťující letecký provoz z hlavního města

Santiaga na severu země.

Narazili na problém kvůli zbraním, které vezli s

sebou. Bigglese to nepřekvapilo. Gontermann je chtěl

zabavit a uložit do úschovy. S předstíranou zdvořilostí

řekl, že jim na ně dá potvrzení a při odletu jim zbraně

vydá. Biggles namítl, že jim bylo dovoleno provézt je

přes brazilská a argentinská letiště a že i když

nepředpokládá, že je někdy použije, bude se s nimi cítit

bezpečněji. V případě poruchy letadla by si možná

museli zastřelit něco k jídlu. Gontermann nakonec řekl,

že jim dovolí zbraně si ponechat, bude-li za ně zaplaceno

dovozní clo. Biggles s tím souhlasil.

Další námitky byly vysloveny k náčiní, jehož

přítomnost ohlásil mladý chilský správcův zástupce a

současně celní úředník, když předložil seznam obsahu

letadla. Biggles poukázal na to, že kdyby snad našli

mrtvá těla postrádaných mužů, museli by je pohřbít. Dále

řekl, že je nepravděpodobné uvidět těla ze vzduchu, proto

budou muset upravit si nějaký prostor pro přistání v

terénu, pokud ovšem nějaký vhodný najdou. A dál,

kdyby se letadlo zabořilo do bahna, k jeho uvolnění by

potřebovali nářadí. Gontermann byl zřejmě podezřívavý,

proto prohlásil, že jelikož návštěvníci nepožádali o

povolení hledat nerosty, mají zakázáno pátrat po nich.

Znovu však připustil, že neexistuje žádný zákon, který by

dovoz takového nářadí zakazoval.

Záležitost pobytu byla dohodnuta v ovzduší, které

určitě nebylo možné nazvat příjemným. Gontermann pak

bez dalšího slova nasedl do auta a odjel do města.

Biggles si s úlevou oddechl a obrátil se k mladému

chilskému úředníkovi, který probíhající rozhovor

35

sledoval

s

pohledem

naznačujícím

sympatie

k

návštěvníkům. „Je s ním vždycky taková těžká

domluva?“ zeptal se španělsky.

Úředník s posmutnělým úsměvem odpověděl:

„Záleží to na různých okolnostech.“

„Na čem konkrétně?“

„Na národnosti návštěvníků.“

„Chcete tím říci, že nemá v lásce Angličany?“

„Ano, to je pravda.“

„On je Němec, že?“

„Ne, on je Chilan, ale jeho otec, který se oženil s

místní ženou, sloužil jako námořník v Říšském

námořnictvu.“

„Snad v tom tkví vysvětlení.“

„S ním má potíže každý. Je až příliš sám a veškerý

volný čas tráví plachtěním na malé jachtě, kterou má ve

městě.

Nemějte

však

sebemenší

obavy.

Zdejší

zaměstnanci jsou správní hoši a ti vám poskytnou

všechno potřebné. Ani oni ho nemají rádi. On je totiž tak

trochu tyran. Máte smůlu, že jste přiletěli dnes. Přijel sem

jedině proto, aby se podíval na to velké letadlo, které sem

přiletělo.“

„Bude tu zítra?“

„Myslím, že ne. Předpokládám, že si zase vypluje se

svou lodí.“

„Jak se jmenuje křestním jménem?“

„Hugo.“

„Smím se zeptat, jak se jmenujete vy?“

„Juan Vendez. Jsem neustále ve službě, ale moc

práce tu stejně není. Objevuje se tady málo lidí, někdy

nějaký hledač rud či zlata nebo nějaký obchodní cestující

či prodavač, často agenti s vlnou a se skopovým masem.

36

Pokud někdo odjíždí, pak jde obvykle o úředně povolený

odjezd na dovolenou, nebo výjimečně jde o muže, který

toho tady najednou má až po krk a vrací se do své vlasti.“

„Kde jste se naučil tak dobře anglicky?“ zvědavě se

zeptal Biggles.

„Rok jsem žil v Anglii, Francii a v Německu, abych

se naučil jazyky, potřebné v mém zaměstnání. Tady to je

mezinárodní přístav, víte, a bývá tady mnoho cizinců.“

„Líbí se vám tady?“

„Ne. Pocházím ze severu, kde je teplo, ale každý,

kdo slouží v celním a daňovém úřadě, si musí jednou

odbýt službu tady, protože tato stanice si nezískala

žádnou popularitu, aby sem někdo chtěl jít dobrovolně.“

„To rád věřím,“ zabručel Ginger.

„Zbývá mi už jen několik měsíců, pak se vrátím do

Santiaga.“

„Povězte mi, jak se dostanu do města?“ zeptal se

Biggles. „Je tady nějaká pravidelná doprava?“

„Ne, při tak nepatrném počtu cestujících by se

dopravní služba nevyplatila. Jeden nebo dva taxikáři sem

zajíždějí k letadlům, která mají pravidelný přílet. Mohl

bych zavolat do hotelu, aby pro vás poslali auto.“

„Ještě jsme se nikde neubytovali.“

„To nevadí. Právě pojedu domů a odvezu vás do

města ve svém autě, kterým jezdím do práce.“

„Můžete mi doporučit nějaký ne příliš drahý hotel?“

„Vím o jednom správném místě, které by vám

mohlo vyhovovat. Je malé a čisté a vede ho žena ze

Skotska. Její manžel sem přijel pěstovat ovce, ale v

bouračce přišel o život.“

„Tak to se nám určitě bude líbit,“ řekl Biggles.

„Díky, jste velmi laskavý. Mimochodem, víte snad něco

37

o dvou anglických sběratelích rostlin, kteří sem přijeli,

odjeli odtud na člunu a ještě se nevrátili?“

„Vím pouze to, co se tehdy všeobecně povídalo.

Všechno je už dnes zapomenuto. Všeobecně se

předpokládá, že jsou mrtví. Měl byste navštívit muže

jménem Scott. Má u nového mola půjčovnu lodí. No, to

molo je nazýváno stále nové, přestože bylo postaveno v

roce 1927. Pan Scott bude možná informován lépe než

ostatní, protože to byl on, kdo jim pronajal svůj člun.

Určitě neměl radost, že o něj přišel.“

„Zajdeme ho navštívit,“ řekl Biggles.

Přívětivý mladý úředník s nimi za chvíli ujížděl do

města. Nepřítomnost stromů navozovala bezútěšnost,

Ginger však přesto shledal, že ulice jsou překvapivě čisté

a po jejich obou stranách jsou prvotřídní obchody.

Nepříliš výstavné domy se vyznačovaly jednotvárnou

uniformitou.

Vendez je vysadil u hotelu, který doporučil.

Baculatá a poněkud přísně se tvářící paní, která svůj

rodný přízvuk stále neztratila, je přivítala a nabídla jim

ubytování. V úzkostlivě čisté jídelně jim pak byly

nabídnuty poměrně velké hovězí bifteky, které všichni

uznale přijali, protože v nezvykle čerstvém ovzduší

všichni pořádně vyhládli.

Nad kávou a s cigaretou v ruce se pak Biggles cítil

nadmíru klidný a spokojený.

„Na co myslíš,“ zeptal se po chvíli Algy.

„Přemýšlím o tom chlapíkovi Gontermannovi,“

zadumaně odpověděl Biggles. „Budeme si muset před

ním dávat pozor. On zřejmě jenom čeká, aby nám

způsobil nějaké problémy. Abych řekl pravdu, začíná mi

vrtat v hlavě, jestli snad jeho otec neměl nějaké spojení s

38

lodí DRESDEN, když se tady tehdy ukrývala. Ten člověk

možná ví o té aféře všechno a to by mohlo vysvětlit jeho

antipatie nejenom vůči nám, ale i vůči všem

Angličanům.“

„Jinými slovy, starý brachu, si myslíš, že trpí

stejným neduhem jako náš drahý Erich, kterého také

rozčilovali všichni Britové,“ dohadoval se Bertie.

„Snad to je něco podobného. Na důvodu však

nezáleží. Prostě nás nemá rád, tak to musíme mít stále na

paměti.“

„Já jsem v tom došel o kousek dál,“ ozval se Ginger.

„Nemohla by ta jeho chuť plachtit na člunu, o níž nám

řekl Vendez, mít něco společného s lodí DRESDEN?“

„V jakém směru?“

„Možná on, možná jeho otec něco zaslechli o zlatě

na palubě lodi DRESDEN. Jestli ano, pak by po něm

mohl pátrat.“

„Myslím, že to možné je.“

„Mám-li pravdu, tak mu určitě není příjemná

představa, že by nějací cizí lidé, tedy my, se začali po

ostrovech potulovat, ať už z jakéhokoli důvodu. Nehledě

na zlato, mohli bychom zase my začít dumat nad tím, co

na ostrovech dělá ON. Nebylo snad právě toto důvodem

jeho nepříjemného chování ráno?“

Biggles se natáhl pro cigaretu. „Mohlo by to tak být.

Brzy zjistíme, jestli máš pravdu.“

„Poletíme dnes ještě někam?“ zeptal se Algy.

„Ne. Potřebujeme den odpočinku. Myslím, že

nejprve si pohovoříme s tím panem Scottem, který

Carterovi a Barlowovi pronajal plachetnici. Má-li mít

někdo představu, co se s nimi mohlo stát, pak by to mohl

být právě on. Jdeme.“ Biggles vstal.

39

Půjčovnu lodí s množstvím lanoví a pachem dehtu

našli bez zvláštních potíží. Jak řekl Vendez, byla poblíž

mola, kde byla na dvě rezavými skvrnami pokryté

chladírenské lodě – jedna měla červenou vlajku

obchodního loďstva – z velkého mrazírenského zařízení

pilně nakládána těla zmrzlých ovcí. Gingerovi proletěla

hlavou podivná myšlenka, že jednoho dne po návratu

domů se možná zakousne do kýty některé z těchto

mrtvých ovcí.

Vešli do obchodu a představili se majiteli, v jehož

přízvuku zaznívala země jeho zrození. Po vysvětlení

účelu návštěvy v zemi se Biggles pana Scotta zeptal,

jestli by jim mohl poskytnout nějaké informace, které by

jim při pátrání pomohly.

Pan Scott dal brzy najevo, že tato událost je pro něho

bolavým místem, že však je ochoten říci jim všechno co

ví. Podle jeho mínění se ti dva muži museli minout

rozumem, stejně jako on sám, když jim přenechal člun,

desetitunový keč (malá dvoustěžnová plachetnice)

jménem SEASPRAY, opatřený malým motorem Petter.

Navrhl jim, aby si s sebou vzali místního lodivoda, jenže

oni odmítli údajně kvůli mimořádným výdajům. Tvrdili,

že oba jsou zkušení jachtaři a nemají obavy, že by nebyli

schopní člun ovládat. Jenže ovládat plachetnici někde

kolem ostrova Wight u Anglie, řekl trpce pan Scott, a

ovládat ji tady, to je něco zcela jiného. Protože však ti

muži jsou mrtví, nemá důvod říkat o nich něco

nelaskavého.

„Proč jste si tak jistý, že jsou určitě mrtví?“ zeptal se

Biggles, přestože s tímto názorem souhlasil.

„Jak by mohli být ještě živí?“ byla odpověď.

„Nevrátili se. Zásoby měli na měsíc, nanejvýš na šest

40

týdnů. Nemohou žít z ničeho kromě mořských ptáků, i

kdyby věděli, jak je chytit. Jinak jsou k dispozicí pouze

jedlé slávky a ani těch není nikde příliš mnoho.“

„Nezmínili se před vámi, kam chtějí doplout?“

„Vůbec ne. Pochybuji, že to věděli sami. Prostě

řekli, že se budou plavit z místa na místo mezi ostrovy.

Tehdy bylo počasí slušné. Řekli, že se vrátí, jestli se

zhorší.“

„A zhoršilo se?“

„Ovšemže. Vždycky se zhorší. Říkal jsem jim, že se

zhorší. Nikdy nevydrží dlouho slušné. Oni si však byli

sami sebou tak jisti, ti ubozí hlupáci. Měl jsem si to lépe

uvědomit a nedovolit jim odplout.“

„Co vám napadlo, že se s nimi stalo?“

„Stát se mohla spousta věcí. Mohli být zatopeni,

mohli se převrátit ve snaze dostat se na břeh nebo možná

byli rozdrceni malými ledovci. Místa jako je Icy Reach

jsou jich neustále plná.“

„Ledovci?“

„Nojo. Kusy ledu o velikosti domů, nebo i větší, se

odlamují od ledovců a padají do vody. To se děje

neustále. Pokud je sami neuvidíte, určitě je zaslechnete.“

„Pane Scotte, vy přece víte, co máme v úmyslu

udělat. Můžete mi dát nějakou radu?“

„Ale jo. Stejnou jako jsem dal Carterovi a

Barlowovi. Odjeďte domů. Nevíte, do čeho se chcete

pustit.“

„To si nemohu dovolit, aniž bych udělal aspoň jeden

pokus. Byl jsem sem vyslán, abych odvedl nějakou práci,

a tak jestli to bude jen trochu možné, tak ji odvedu.“

„Ať je teda po vašem.“

„Měli bychom navštívit nějaké domorodce?“

41

„Proč?“

„Možná

by

nám

mohli

poskytnout

nějaké

informace.“

„V Indian Reach možná uvidíte v kánoích žebrající

Indiány. Několik se jich tam pořád potuluje sem a tam v

naději, že z některé míjející lodi jim lidé hodí nějaké

jídlo. Potřebují ho, ti ubozí ďáblové, ale nedávejte jim

nic.“

Biggles se zatvářil překvapeně. „Proč ne?“

„Protože jestli to uděláte, už se jich nikdy nezbavíte.

Ženy a děti by z toho stejně nic nedostaly. Ti muži by

všechno sežrali sami. Je to špinavá a sobecká sebranka.“

„Jsou nebezpeční?“

„K tomu mnoho příležitosti nemají.“

„Když jsou na tom tak špatně, tak proč nepřijdou

sem?“

„Zřejmě mají strach.“

„Proč by měli mít strach?“

„To je stará historie. Před lety, když lidé začali

chovat ovce, Indiáni, kteří ve svém životě nikdy neviděli

procházet se takové spousty jídla, si začali pomáhat k

ovcím. Výsledkem bylo, že na ně byly pořádány hony

jako na vlky, až byli skoro vyhlazeni. Myslím, že na to

nezapomněli.“

„Tak to tedy bylo. Povězte mi ještě toto. Měl váš

člun SEASPRAY nějaké charakteristické znaky, podle

nichž bychom ho poznali, kdybychom náhodou nalezli

jeho vrak?“

„Ani ne. Byl natřen na bílo a měl tmavě červené

plachtoví. Kosatka byla světle červená. Byl to tady jediný

člun s plachtami takové barvy.“

42

„Ještě poslední otázku. Napadá vám nějaký důvod,

proč správce letiště Hugo Gontermann s námi po

dnešním přistání jednal tak, jako bychom byli nějaká

banda darebáků?“

Pan Scott sešpulil ústa. „Moc dobře ho neznám, ale

myslím, že hádavý je od přírody. Snad proto, že pochází

z německé rodiny, má zlost na každého z Británie.

Povídá se, že před mým příchodem sem jeho otec sloužil

na lodi DRESDEN, která, jak asi víte, se tady po bitvě o

Falklandy ukrývala. Nepochybně jste už o tom slyšel.

Gontermannovou matkou bylo místní děvče a on se

narodil a byl vychován tady. Během Hitlerovy války

Gontermann zmizel a někdo mi řekl, že prý odjel do

Německa a nechal se odvést do armády. Prý se dostal do

vojenského letectva a stal se velitelem základny nebo

něčím podobným. V každém případě, když se sem po

válce vrátil, věděl mnoho o letadlech, což mu spolu se

znalostmi zdejšího počasí a okolního moře umožnilo

získat zaměstnání na letišti. Pro tuto práci byl správným

mužem. Většinou si vystačí sám, chodí plachtit na

vlastním člunu. Je dobrým námořníkem a co je

důležitější, zdejší vody zná stejně dobře jako málokdo

jiný. Někteří lidé mají za to, že byl německým

vyzvědačem, já však o tom nic nevím, vím jenom to, že

má sympatie k Německu. To však z něho nedělá

vyzvědače. Jeho člun DER WESPE najdete uvázaný u

přístavní hráze.“

„Děkuji vám, pane Scotte. Teď je jasnější, proč je

vůči nám tak nepřátelský. Přece, jestli jeho otec sloužil

na lodi DRESDEN, určitě pomáhal u Coronel poslat ke

dnu šest tisíc britských námořníků.“

„Nojo. Také si to myslím.“

43

„Je to všechno, co nám můžete říci?“

„Ano, jedině ještě snad, abyste ani pět minut nevěřili

počasí. Hromobití, bouřka a poryvy větru mohou přijít

odkudkoli. Jestli tady zůstanete, poznáte, co tím myslím.“

Protože už nebylo co říci, poděkovali Scottovi a

Biggles vyšel ven. „Teď konečně vím, proč se na nás

Gontermann při pozdravu neusmívá,“ poznamenal.

„Skutečnost, že jeho otec sloužil na lodi DRESDEN, je

pravděpodobně náhoda. Pokud vím, byla to jediná

německá bitevní loď, která doplula až sem. To aspoň

vysvětluje, proč je Gontermann právě tady. Jestli sloužil

v LUFTWAFFE, pak se vyzná v létání a to si musíme

velmi dobře uložit do paměti.“

Na zpáteční cestě do hotelu se Biggles zastavil v

garáži

a

velmi

levně,

z

druhé

ruky,

koupil

polorozpadlého a zchátralého Forda, který, jak řekl, jim

docela dobře poslouží na cestu na letiště nebo z letiště.

„Zítra,“ řekl, když auto přivezl k hotelu, „se

porozhlédneme shora a uvidíme, jestli to tady je tak

špatné, jak všichni tvrdí.“

44

KAPITOLA 4

NEPATRNÁ STOPA

Následujícího rána se naši přátelé připravovali na

letišti k prvnímu průzkumnému letu. Biggles s

úzkostlivou péčí obcházel letadlo, zatímco ostatní

doplňovali nádrže benzínu až po okraj. Ráno bylo

poněkud mrazivé, počasí však bylo hezké, tedy alespoň

tak hezké, jak v těchto končinách bylo možné očekávat –

většinou modrá obloha, přestože ostrý, od východu

vanoucí vánek po ní proháněl několik načechraných

mraků. K uspokojení všech Gontermann nebyl přítomen,

žádná letadla pravidelných linek zřejmě nebyla

očekávána. Objevil se však Vendez a vypomáhal jim, co

mu síly stačily. Řekl, že Gontermann odplul ve svém

člunu: viděl jeho černě natřený člun DER WESPE,

oplachtěný oranžovými plachtami, vplouvat do průlivu.

Německý název člunu znamenal VOSA, což Ginger

považoval za přiléhavý název.

Jakmile byl Ovád ve vzduchu a stále stoupal,

Biggles rovněž zamířil k průlivu, který byl jedním z

dobře viditelných orientačních bodů v krajině, na který se

mohli spoléhat do té doby, než se seznámí s nějakými

jinými. V dohledu nebyla žádná loď s výjimkou malé

Gontermannovy plachetnice s pomerančovými plachtami,

která plula stejným směrem, tedy skoro přesně k jihu.

Poněkud dále vpředu se průliv ostře zatáčel a

severozápadním směrem pokračoval do Tichého oceánu.

Biggles vystoupal s Ovádem do výšky deseti tisíc stop,

aby se mohli dobře rozhlédnout po krajině. Z takové

45

výšky nad obzorem se před nimi ukázala nádherná, i

když poněkud znepokojivá podívaná na svět nedotčený

lidskýma rukama. Jako by letěli nad nějakou cizí

planetou, napadlo Gingerovi. Vrcholky většiny hor byly

naneštěstí zahaleny měkkou mlhou – naneštěstí, protože

Ginger, sedící s mapou na kolenou vedle Bigglese, se

právě na ně spoléhal, že mu poslouží jako orientační

opěrné body. Utěšoval se, že se mu do mapy podaří

zakreslit právě ty dvě, které je zajímaly nevíce, a sice

Sarmiento a Italii, což se však ukazovalo poněkud

obtížné aspoň do té doby, než zesílí pravidelná bríza a

roztrhá závoje mraků, zakrývající hory. Občas k tomu

došlo a tu se objevil bíle se lesknoucí obr pod sněhovou

přikrývkou věčného sněhu. Byl to opravdu respekt budící

pohled, o to hrůznější při vědomí, že žádný z těchto

vrcholů nebyl a ani nikdy nebude slezen. Na mapách

bývají tyto hory označovány INESPLORADO –

neprozkoumaný.

V dohledu Biggles neviděl nic, co by nasvědčovalo,

že jsou nad obydlenou zemí, objevili však největší z

několika ledovců, vinoucích se mezi horami. Byla to

obrovská bílá řeka Vergera, skládající se z obrovských

mas nepředstavitelně dlouhé věky starého ledu, který

vrhal úchvatně modré stíny. Viděli vyšplíchávat vodu,

když se ohromné kusy odlamovaly od morény a dopadaly

do vody. Záliv pod ústím ledovce byl poset ostrůvky

modrého a bílého ledu. Přistát se tam nedalo. Dělalo mu

starosti právě to, co pan Scott nazval „malými plujícími

ledovci“ na většině ploch jinak volné mořské hladiny.

„Co na to říkáš?“ zeptal se Biggles.

„Hrozné,“ neradostně odpověděl Ginger. „Tady se

nám nebude dobře pracovat.“

46

„Přiznávám, že jsem nakloněn s tebou souhlasit,“

odvětil Biggles, zatlačil škrtící klapku a letadlo začalo

ztrácet výšku.

„Co chceš dělat?“

„Slétnout poněkud níže, abychom mohli dělat to, co

se od nás očekává. VOSU jsem sice ztratil z dohledu, ale

v této výšce nás Gontermann může vidět a možná se

bude divit, co tady děláme. Navíc pochybuji, že bychom

z téhle výšky byli schopni tam dole nalézt katedrálu sv.

Pavla, nemluvě o dvou trosečnících.“

„Ty si vážně myslíš, že najdeš ty dva sběratele

květin?“

„Nechci dělat předčasné závěry. Už se přihodily

mnohem podivnější věci. Můžeš si však být jistý jednou

věcí – určitě si nikdy nezkrátím cestu skrze mraky. Ve

většině z nich je až příliš mnoho masivní hmoty. Podařilo

se ti snad poznat Sarmiento a Italii?“

„Ani náhodou. To se podaří jedině v den, kdy bude

absolutně čistá obloha – pokud se něco takového vůbec

někdy stane. Jak se s tím hodláš vyrovnat?“

„Budeme to muset promyslet a připravit nějaký

plán.“

„Jaký plán chceš udělat, když dole je takové

neřádstvo?“

„Nejsem schopen vymyslet nic jiného, než z nízké

výšky důkladně začít prohledávat ostrovy jeden za

druhým. Začneme s nějakým, jehož tvar si budeme

schopni zapamatovat. Ten se pak stane naším opěrným

bodem.

A pak každý, který prohlédneme, jednoduše na mapě

vyškrtneme.“

47

Ginger se zatvářil zděšeně. „To potrvá několik

měsíců, ne-li roků. Nevidím tady nic než samé ostrovy.

Musí jich být tisíce.“

„Máš pravdu, JSOU jich tisíce. S trochou štěstí

bychom mohli narazit na ten pravý. Napadá ti snad

nějaká jiná možnost?“

„Ne, pokud se nám nepodaří objevit nějaké

domorodce, abychom se jich mohli zeptat, jestli něco

nevědí.“

„Jestliže uvidím nějaké Indiány, určitě to udělám,

ovšem pokud někde poblíž najdeme vhodné místo k

přistání.“

„Podle pana Scotta se někteří potulují v kánoích na

volné vodě někde v prostoru nazvaném Indian Reach,

kde se od proplouvajících lodí snaží vyžebrat něco k

jídlu.“

„To je málo rentabilní činnost. Z výšky deseti tisíc

stop jsem měl dobrý výhled, a jsem si zatraceně jistý, že

v tomto okamžiku není v průlivu loď ani člun žádné

velikosti. To je jediné, co jsme zjistili. Pošlu kabelogram

leteckému komodorovi, abych mu to dal na vědomí.“

„Ihned?“

„Ne. Asi tak za jeden nebo dva dny. Ještě bychom se

o tom měli přesvědčit. Nějakou loď, dokonce i velikou,

ukrytou v některém z těch úzkých průlivů, by bylo

obtížné zpozorovat. Pokud jde o Indian Reach, je určitě

vyznačený na mapě. Mohli bychom se tam zaletět

podívat. Jestli se obloha vyčistí, vyletíme výš a pokusíme

se objevit ty dvě hory. Jestli se nám to povede a zařadíme

je za sebe, mohou nám posloužit jako ukazovátko. Jsou-li

viditelné při pohledu k jihovýchodu od skrýše zlata,

48

jejich postavení za sebe ze severovýchodu by nám mělo

poskytnout hrubý směr.“

„Problém je v tom, že těch zatracených hor je příliš

mnoho,“ zabručel Ginger.

„Jako stopa je dvojice hor opravdu až příliš

nepřesnou nápovědí,“ podotkl Biggles. „Pokud ale vím,

tak žádná mapa pokladu, kterou jsem kdy viděl nebo o ní

slyšel, nebyla jiná než nepřesná a neurčitá. Kde je ta

oblast Indian Reach?“

Ginger pohlédl do mapy a udal směr.

„Měj oči dobře otevřené,“ vyzval ho Biggles.

„Po čem se mám koukat?“

„Po všem, co bude vypadat trochu zajímavě. Sletím

níž tak asi na pět set stop. Níž si netroufám jít, mělo by to

ale stačit k objevení čehokoli, jako je třeba vrak té malé

dvoustěžňové keče, s níž tady proplouvali ti lovci rostlin,

nebo na příklad také kouř ohně. Řekni Algymu a

Bertiemu, co máme v úmyslu dělat. Také by měli mít oči

na stopkách.“

„To vypadá na dlouhou zábavu,“ zabručel Ginger,

když se vrátil.

„Neočekávám, že to uděláme za pět minut. Až tu

budeme měsíc, pak nastane čas, abychom začali bručet.

Vždyť jsme ještě ani nezačali. Je ten otevřený kus moře

před námi Indian Reach?“

„Měl by být, ruku do ohně bych ale za to nedal.

Nedá se říci, že by se to tady hemžilo Indiány. Nevidím

ani jediného.“

„Třeba vyplouvají, až když tady proplouvá nějaký

parník. Odněkud z větší výšky na pobřeží ho mohou

zahlédnout dřív. Pro nás je však mnohem důležitější,

jestli vidíš nějaké plující ledovce.“

49

„Ne, na celé vodní ploše ani jediný. Myslím, že za

takového bezvětří bychom je vidět měli, pokud tam

nějaké jsou.“

„Výborně. Pokusme se přistát. Uvidíme, co se

stane.“

Biggles nasměroval letoun na nejdelší volnou plochu

a bez obtíží dosedl na vodu, která pod ochranou okolních,

nad

hladinu

vyčnívajících

ostrovů

připomínala

příslovečný mlýnský rybník. Ginger měl po dobu

přistávání zatajený dech. Biggles dojel blíž ke

skalnatému

pobřeží

nejbližšího

ostrova,

vypnul

zapalování a vytáhl pouzdro na cigarety.

„Když jsme se přesvědčili, jak to tady vypadá, tak

bychom si mohli krátce odpočinout a trochu si o tom

popovídat,“ poznamenal. „Třeba někomu přece jen něco

napadne.“

Bertie přišel dopředu. „Asi nám moc nepomůže

vymýšlet kdovíjaké nápady, starý brachu, když hledáme

jehlu v kupce sena.“

„Jenže o té jehle v kupce sena přece víme už od

doby před odletem,“ usadil ho Biggles. „Proč se k tomu

zase vracet? Byl bych rád, kdybyste raději méně reptali a

více užívali svých mozků.“

„Vidím blížit se nějaké kánoe,“ ozval se Ginger.

„Odkud?“

Ginger ukázal. „Tamhle. Ti lidé zřejmě mezi

skalami pořádali piknik – neptejte se mne ale proč.“

„Dva dospělí a dítě,“ poznamenal Algy. „To je ale

podivné místo k přivedení dítěte na svět.“

„Možná se nenarodilo tady,“ zareagoval Biggles.

„Třeba tady bydlí. Tedy, jeho otec, matka a dítě.“

50

„Lidé žijící na místech jako tohle by neměli mít

děti,“ podotkl Algy.

„Možná, že by totéž řekli tito lidé při pohledu na

některé z našich brlohů v chudinské čtvrti,“ řekl Biggles.

„Jsem ochoten se vsadit, že kdybys tyto lidi odvezl do

Londýna, že by do měsíce zemřeli. Tady zřejmě dovedou

žít, pochybuji ale, že by byli schopni odolávat

choroboplodným

zárodkům,

obtížnému

hmyzu,

mikrobům a všemu tomu, co musíme trpělivě snášet a

vydržet my. Už jsou tady. Doufejme, že najdeme nějaký

společně srozumitelný jazyk. Jestli jsou zvyklí se

domlouvat s lidmi na proplouvajících lodích, pak by to

nemuselo být nemožné.“

Ginger v životě neviděl podivnější plavidlo, než byla

kanoe, která připlula k letadlu. Bližší část byla vydlabána

ze stromu, který byl prohnilý zřejmě už při jeho nalezení.

Obrubníky člunu byly tvořeny z vyrovnaných starých, do

moře vyhozených plechových krabic, zbytků bedýnek a

kousků tkanin. To vše na svých místech držely třísky,

rybí kosti a kousky drátu tak ledabyle, že vše vypadalo

tak, že první vlna loďku rozmetá na kousky.

V kánoi byli muž, žena a malý chlapec, všichni

nepopsatelně špinaví. Oba dospělí měli kolem beder

uvázány útržky pytloviny. Chlapec byl zcela nahý. Ani

neměl místo k sezení, proto dřepěl na bobku ve třech

nebo snad čtyřech palcích ledové vody, která se spolu s

množstvím mušlí jedlých slávek přelévala na dně kánoe.

Ginger se při pohledu na dítě roztřásl. Sám byl dobře

zabalený a v suchu, zdaleka však neměl pocit, že je v

teple. „Nevěděl jsem, že na světě existuje něco

takového,“ nezřetelně zabručel.

51

„Přece už jsi slyšel, že někteří lidé zaostali za

vývojem. Teď se na některé z nich díváš,“ odpověděl

Biggles.

„Opravdu to je několik prvotřídních vzorků, to je

fakt,“ vložil se do řeči znechucený Algy. „Místo aby se

milióny investovaly do raket, proč někdo raději neudělá

něco pro tyto nebohé nešťastníky?“

„Jenže je docela pravděpodobné, že právě oni tady

ještě stále budou, až civilizace sama sebe vystřelí někam

do vesmíru právě těmi raketami,“ poznamenal Biggles.

Vešel Bertie. „Jsem zcela vyveden z míry

představou, jak tito lidé mohou žít tam, kde se o to

nepokoušejí ani zvířata.“

Rozhovor skončil v okamžiku, kdy se muž postavil a

špinavé ruce položil na bok letadla. „Tabac – tabac,“ řekl

chraplavým hlasem.

Ginger nevěřil svým uším. Myslel si, že nepostrádají

nic jiného než jídlo, ale mužovou první myšlenkou byl

tabák – podle všeho pouze pro něho. Vzpomněl si na

slova pana Scotta, že když jim je podáno několik konzerv

s jídlem, vždy se pokládaly k nohám muže, nikdy ženy.

Biggles se mezitím všemi možnými způsoby

pokoušel domluvit s mužem, zkoušel to anglicky i

španělsky. Ukázalo se, že muž zná pouze několik

jednoduchých podstatných jmen v obou jazycích, zřejmě

pochycených z proplouvajících lodí. To však nestačilo k

zodpovězení otázek, které mu Biggles položil o dvou

bílých mužích, ať už živých nebo mrtvých, kteří tady

někde ztroskotali. Pokoušel se o to dost dlouho, avšak

neúspěšně.

52

„Nemá to význam,“ konečně řekl. „Od nich se

nedovíme nic, ani kdyby něco věděli. Nemyslí zřejmě na

nic jiného, jenom na jídlo, tabák a zápalky.“

„Také bych nemyslel na nic jiného, starý brachu,

kdybych jen tak v kdovíjakých kalhotách pádloval v tak

mizerné kánoi.“

Jakmile Indián usoudil, že na obzoru už zřejmě

nebudou žádné další konzervy, beze slova díků se odrazil

od letadla. Jeho kánoe se rozhoupala tak mohutné, že se

ukázal vzdálenější obrubník člunu.

Ginger uchopil Bigglese za ruku. „Zadrž ho!“

vykřikl „Podívej se na ten obrubník člunu!“

Byl tam tmavočervený útržek z lodní plachty.

„Takovou barvu přece mělo plachtoví člunu

SEASPRAY,“ připomněl.

Biggles zakřičel na muže, aby se vrátil, ten to však

nebral na vědomí, protože zřejmě nerozuměl.

„Rychle, podejte mi někdo další konzervu,“ vykřikl

Biggles.

Algy mu jednu podal. Biggles ji zvedl nad hlavu.

Muž okamžitě pochopil a začal pádlovat nazpátek. Když

si konzervu vzal, Biggles ukázal na kousek rudé plachty.

„Odkud je?“ zeptal se.

Indián se na něho podíval s nic neříkajícím výrazem

ve zvířecí tváři.

„Odkud je?“ znovu se zeptal Biggles. „Kde našel?“

Muž se podíval na Bigglese, pak se podíval na to, na

co Biggles ukazoval. Jeho omezená inteligence konečně

pochopila, na co je tázán. Bez nejmenšího zaváhání

uchopil cár plachty, odtrhl ho a podával ho Bigglesovi se

slovy: „Tabac.“

53

O to ovšem Bigglesovi nešlo. Chtěl se dovědět,

odkud pochází. Ten cár si však vzal, aby zachránil důkaz,

i když možná nebude k ničemu. „Dej mu ještě krabičku

cigaret,“ řekl pak Algymu.

Muž si vzal odměnu, popadl kus dřeva sloužící jako

pádlo a vyrazil ke břehu.

„Počkej! Vrať se!“ vykřikoval Biggles, mohl však

šetřit dechem. „Zatracený chlap,“ zabručel. „Proč tak

příšerně spěchá?“ Podíval se na oblohu. „Že by kvůli

tomu?“ dodal.

Ve směru od průlivu se nad nimi hnal tmavý mrak,

který v následující minutě zodpověděl jeho dotaz, když

všechno v dohledu zahalil bičující ledový déšť, který

šlehal do trupu letadla tak, jako kdyby do něho někdo

mlátil tisíci holemi.

„Začínám chápat, co pan Scott myslel tím počasím,“

vykřikl do hluku Biggles. „Zůstaneme sedět, kde jsme,

než se to přežene.“

„Ten Indián zřejmě věděl, co se žene,“ řekl Algy.

„Až ta bouře skončí, možná se vrátí.“

Biggles zavrtěl hlavou. „Pochybuji. Dojede domů a

zhltne baštu, kterou jsme mu dali.“

„Také bych baštil, starý brachu, kdykoli, kdybych

vypadal tak vyhládlý jako on.“

Biggles zvedl cár rudé plachty. „Jestli to pochází ze

člunu SEASPRAY, tak by toho někde mělo být víc.

Ukáži to panu Scottovi, až se vrátíme. On pozná, jestli

patřila jemu.“

„Jestli řekne, že patřila,“ řekl Ginger, „pak se

můžeme definitivně rozloučit s nadějí, že najdeme

Cartera a Barlowa.“

K tomu neměl nikdo co říci.

54

Náhlá bouře netrvala dlouho. Vítr se utišil a déšť

ustal stejně náhle, jak začal. Mraky z oblohy zmizely a

sluníčko zářilo na bleděmodré obloze, ale chlad, který se

musel blížit bodu mrazu, už zůstal.

„Je obtížné brát na vědomí, že je tady teď léto,“

podotkl Ginger, mnoucí si ruce, aby si je zahřál. „Jaké to

tady musí být v zimě?“

„To nevím a ani to vědět nechci,“ odpověděl

Biggles. „To už tady nebudeme – aspoň v to doufám.

Vím však toto,“ pokračoval. „Kdyby místo deště přišlo

krupobití, a podle teploty k tomu nijak moc nescházelo,

měli bychom na horním povrchu letadla pár pěkných

důlků. Příště si dám mnohem větší pozor, kde zastavím.

Kdyby vítr přišel z protější strany, mohl by nás vrhnout

na skaliska a při nulové viditelnosti bychom nevěděli, na

kterou stranu se jim vyhnout. Byla to užitečná ukázka, co

se tady může stát. Mohli bychom letět dál.“

„Co s tím Indiánem?“ zeptal se Algy.

„Přemýšlel jsem o něm, když vypukla bouře.

Pochybuji, že ho ještě někdy uvidíme. Nejsem si však

vůbec jistý, že je tak hloupý, jak se tvářil. Myslím, že se

vylekal, když jsem ukázal na ten kousek plachty.“

„Myslíš, že si snad uvědomil, že by ji neměl mít?“

„To záleží na tom, jak k ní přišel. Napadlo mi, že

jestli toto je opravdu kousek z lodě SEASPRAY, kde je

pak její zbytek? I kdyby ten člun skončil špatně, plachta

by přece pořád byla v jednom kuse. Mám pocit, že by

nám to mohl říci ten zamaštěně vypadající chudák v

kánoi.“

„Kdyby tu plachtu našel celou,“ ozval se Bertie,

„člověk by si myslel, že si z ní vyrobí pořádné kalhoty a

55

ze zbytku slušnou košili, která mu schází, jestli chápeš,

co tím myslím.“

„Zkusme se porozhlédnout, jestli tu ještě někde je,“

navrhl Biggles.

Rozhlíželi se, ale kánoe zmizela. Jedinými

živoucími tvory v dohledu bylo několik kachen, které

přiletěly během bouře. Fantastickou rychlostí přeletěly

nad hladinou a mávajícími křídly vyryly brázdu zčeřené

vody, jakou za sebou zanechávají rychlé motorové čluny.

„Ta kánoe se určitě někde ukryla,“ usoudil Biggles.

„Pochybuji, že se vrátí. Měli bychom si pospíšit.“

Ze vzduchu se jejich očím naskytl velkolepý pohled.

Vítr odtrhl od vrcholků hor mraky, které je dosud

zahalovaly, takže teď stály hory jako nějaké hlídky v celé

své zmrzlé majestátnosti, rozzářené ve slunečních

paprscích.

„To je lepší,“ s uznáním řekl Biggles. „Teď se nám

nabízí možnost objevit Sarmiento a Italii.“

Najednou to bylo jednoduché, protože při pohledu k

jihu přes ostrov Dawson byly obě hory nápadné. Bližší

byla Sarmiento. Během letu k ní využili příležitosti k

zakreslení tvaru blízkého pobřeží, aby mohli v budoucnu

nalézt její polohu, i když bude mít vrchol skrytý za

mraky. Stejným způsobem pokračovali s horou Italia.

Biggles ji oblétával a Ginger na psací podložce psal

poznámky a kreslil náčrtky.

Když byli hotovi, Biggles zamířil domů, protože

začínaly sílit nárazy větru. Dlouho předtím, než přiletěli

na dohled letiště, se obě obří hory opět skryly za

obvyklým

příkrovem

mraků.

Cestou

vyhlíželi

Gontermannovu plachetnici, neviděli však nic.

56

„Zajímalo by mne, co Gontermann opravdu dělá,“

zabručel Biggles. „Nechce se mi věřit, že za těchto

podmínek tady proplouvá jenom pro vlastní potěšení. I

když, člověk nikdy neví. Někteří lidé mají podivné

choutky. Vzpomínám si na proslulého kapitána Slocuma,

který jen tak, pro vlastní potěšení, na malé plachetnici

zcela sám obeplouval zeměkouli, doplul až sem a za

burácení hromů a blesků tady málem zůstal. Když se pak

změnil vítr, dokázal se z toho dostat.“

Ovád doletěl domů a bez nehody přistál. Po krátkém

rozhovoru s Vendezem se ve Fordu všichni vrátili do

města. Biggles zajel přímo do podniku pana Scotta. Našel

ho při práci.

Ukázal mu kousek plachty. „Říká vám to něco?“

zeptal se.

Scott nezaváhal. „Je to kousek z mé plachty,“

prohlásil. „Odkud to máte?“ Biggles mu to pověděl.

„Jestli ten Indián zbytek plachty nemá, tak určitě ví,

kde je,“ s jistotou řekl pan Scott, čímž potvrdil Bigglesův

názor.

„Co by s ní dělal, kdyby ji vzal celou?“

„Možná by z ní vyrobil přenosný stan. To by byl pro

něho lepší domov, než kdy vůbec měl. Oni totiž obvykle

nedokážou udělat nic lepšího, než si svázat dohromady

několik klacků, nasbíraných na pobřeží. Považují za

mrhání časem budovat něco trvalejšího.“

„Proč?“

„Protože musejí být neustále na pochodu, aby si

našli něco k jídlu, ať to jsou jedlé slávky na skalách nebo,

když se jim poštěstí, nějakou leklou rybu. Až skaliska

vysbírají, přejdou k dalším skaliskám, nebo hladovějí. Je

zvláštní, že si toho kousku látky ještě nikdo nevšiml.“

57

„Nikdo by v tom neviděl nic zvláštního. Vy jste se

přece před námi jenom náhodou zmínil o tom, že plachty

plachetnice SEASPRAY byly tmavě rudé.“

„Gontermann by to věděl.“

„On tu kánoi možná neviděl. A i kdyby ji viděl, tak

by si s tím vzhledem ke svému vztahu ke všemu

anglickému vůbec nelámal hlavu.“

„To je pravda. Jak dalece to pomůže vám?“

„Řekl bych, že to ještě nějakou dobu potrvá,“

odpověděl Biggles. „Od nynějška se budu dívat po rudém

vigvamu. Tady jich přece nemůže být nijak mnoho a

takový by byl jasně vidět, ať proti černým skalám nebo

bílému sněhu či ledu.“

„Nojo. Taky si to myslím,“ připustil pan Scott.

Když se vrátili k Fordu, Biggles řekl: „Zajdem domů

na oběd. Nevím jak vy, ale já už se na něj docela těším.

Myslím, že jsme na svém prvním pracovním letu dopadli

poměrně dobře. Aspoň máme důvod něco hledat.“

„Co vlastně hledáme?“ zeptal se najednou Ginger.

„Co tím myslíš?“

„No, hledáme dva ztracené lovce květin nebo

hromadu kovu hozenou přes palubu lodi DRESDEN?“

„Obojí,“ klidně odpověděl Biggles. „Vím, proč jsme

sem byli vysláni, ale byli bychom partou mizerů, ne-li

lumpů, kdybychom se nepokusili odhalit tajemství

zmizení dvou svých občanů, když už jsme tady. Co je

vlastně hrouda zlata ve srovnání s tím, jaké pocity mají

příbuzní zmizelých mužů, kteří den za dnem čekají na

nějakou nadějnou zprávu a kojí se marnými nadějemi?

Pravděpodobnost, že ti muži jsou mrtví, je tisíc ku jedné,

jenže to musí být prokázáno. Kdyby se náhodou ukázalo,

že se jim podařilo vydržet, zkus si představit, v jakém

58

stavu už teď musejí být. Tady to opravdu není místo, kde

bych chtěl skončit svůj život.“

Nikdo neodpověděl.

59

KAPITOLA 5

KOUŘ

Pokud to počasí v následujících čtrnácti dnech

dovolovalo, Biggles pokračoval ve svém úkolu. Ovšemže

byla delší a kratší období, kdy následkem špatné

viditelnosti by létání bylo nejenom mrháním času, ale

bylo by i nebezpečné. V těchto dnech piloti zůstávali

doma, protože Biggles odmítal podstupovat nebezpečí,

které by za stávajících okolností nebylo ospravedlnitelné.

Leteckou poštou odeslal leteckému komodorovi

dopis, přestože k hlášení neměl nic víc než jejich

bezpečný dolet na místo určení, neexistenci dopravního

ruchu v průlivu kromě nakládání masa v Punta Arenas a

dále odhalení kousku rudé plachty, což téměř jistě

dokazovalo, že botanici o svou plachetnici SEASPRAY

přišli.

Ve dnech plánovaných příletů ze severu několikrát

viděli na letišti Gontermanna, kouřícího svou velkou

zakřivenou dýmku. Jeho dosud nevlídný postoj k pilotům

se zdál být poněkud uvolněnější. Což však neznamenalo,

že by se choval přátelsky. K tomu měl daleko, ale aspoň

jim nebránil v činnosti, což Bigglese uspokojovalo.

Správci letiště řekl o kousku rudé plachty, který objevil;

to však, zcela podle očekávání, Němce přesvědčilo, že

sběratelé rostlin jsou mrtví, protože pravděpodobně

utonuli, když se jejich malá dvoustěžňová plachetnice

60

převrhla v jednom z mnoha větrných poryvů v průběhu

bouře. Doporučil jim, aby se dalšího pátrání vzdali.

Hovořil o tom však s takovou naléhavostí, že se Biggles

v duchu začal ptát, nemá-li k tomu nějaký zvláštní důvod.

Biggles však ukončení pátrání odmítl s tím, že i když

SEASPRAY přišla o plachty nebo dokonce o stěžně, přece

jí pořád zůstal malý pomocný motor, pomocí kterého by

se mohla dostat kupředu.

Programy letů s Ovádem si byly podobné.

Několikrát navštívili oblast Indian Reach v naději, že

objeví kánoi známého Indiána. Biggles si stále myslel, že

ten muž ví víc, než dal najevo a chtěl i za cenu dalších

úplatků z něho vydolovat další informace. Jenže Indián

se zřejmě odstěhoval, protože po něm nebylo nikde ani

známky.

V oblasti Indian Reach obvykle přistávali u

příležitosti cesty do oblasti, nad níž se tyčily dvě hory, o

něž měli takový zájem. Tady pak postupovali podle plánu

navrženého Bigglesem. Což znamenalo podrobně

prozkoumat každý ostrov z nízké výšky v naději, že

objeví ten, který bude odpovídat jedinému vodítku, jaké

měli k dispozici. Potíž byla v tom, že vodítku

odpovídajících ostrovů bylo příliš mnoho, protože v

jasných dnech byly hory viditelné do vzdálenosti padesáti

nebo šedesáti mil a ostrovů v řadě za sebou zároveň s

nimi byl nezměrný počet, když se zahrnuly i ostrůvky

malé. A navíc, odnikud nebyla známá velikost ostrova,

na němž bylo zlato vyloženo a zahrabáno. Každý ostrov

byl po prozkoumání na mapě přeškrtnut, aby ho

nezkoumali dvakrát, což by se mohlo velmi snadno stát,

protože jednoduše řečeno ostrovy si byly velmi podobné.

Některé byly hustěji zalesněné než ostatní a totožnost

61

jiných občas usnadnil ledovec; avšak nepřihlížíme-li k

těmto výjimkám, ostrovy se většinou skládaly z množství

balvanů a kamenů všeho druhu. Občas se vyskytla

mořská písčitá pobřeží, těch však bylo málo a byla

daleko od sebe.

Biggles se k přistávání odhodlával opatrně,

několikrát to však udělal, vždy na vodě, a to se vždy

přesvědčil, pokud to bylo možné, nejsou-li ve vodě

nějaké překážky, balvany nebo malé ponořené ledovce,

které často zaplňovaly místa, jinak vhodná k přistávání.

Občas vycházeli na břeh a vylezli na několik slibných

kopců, což bylo kruté a namáhavé, k ničemu to však

nevedlo. Algy upadl, vyvrtl si kotník a začal kulhat.

Neustále se dívali po nějakém kouři, po známkách vraku,

který by mohl být pozůstatkem člunu SEASPRAY a,

samozřejmě, po rudém předmětu, který by mohl být

plachtou ze zmizelé plachetnice.

Veškerá námaha nevedla k ničemu a i když si nikdo

nestěžoval otevřeně, všem v letadle bylo jasné, že na ně

doléhá pocit marnosti a sklíčenosti.

S trvalým vědomím, co by znamenala jakákoli

nehoda, Biggles sám připustil, že ta práce začíná být

„trochu uhozená“.

Patnáctého dne se však událo mnoho věcí najednou.

Zřejmě to byl jeden z takových dní. Nejdříve Biggles

obdržel šifrovaný rádiogram od leteckého komodora

obsahující výzvu, aby pokračovali dál, a informaci, že

ostatní se do stejné operace už asi brzy zapojí. Biggles

pochopil, že to může znamenat jediné. O zlatě zmínka

nepadla, ta zpráva se však mohla týkat jedině jeho,

protože neexistovala nejmenší pravděpodobnost, že by se

62

někdo jiný přišel podívat po zmizelých botanicích. V

tomto případě by nemělo smysl vysílat zprávy šifrovaně.

Brzy nato došlo k další události. Po přistání na letišti

jim Vendez řekl, že Gontermann byl nepřítomen tři dny,

přestože tady měl čekat na přilétající letadla. Zachoval se

zcela nezvykle a Vendez si to nedovedl vysvětlit. Věděl

pouze, že správce letiště si vyjel s plachetnicí, jak to

dělával jindy. Nikomu však neřekl kam odplouvá, což

předtím nikdy dřív neudělal. Vendez, s nímž se piloti

velmi spřátelili, nakonec řekl, že se o tom zmiňuje jedině

proto, že ho před odletem požádali, aby si Gontermanna

všímal pro případ, že by se dostal do nějakých potíží.

Člověk může umět dobře ovládat plachetnici a znát moře,

nějaká nepředvídaná událost se však může stát kdykoli.

Biggles poněkud pochmurně řekl, že si toho je

vědom. Mořské dno je jistě poseto kostmi mužů a

troskami lodí, kteří svou existenci skončili v těch

nebezpečných průlivech. Slíbil, že se pečlivě podívá po

nápadně černé a oranžové lodi WESPE.

Bylo kolem poledne, kdy Ginger zahlédl kouř. Stalo

se to ve chvíli, kdy prozkoumával některé postranní

zálivy a hledal člun WESPE.

Biggles se rozhodl rozšířit operační oblast. Letěl dál

k severu než obvykle, až tam, kde se průliv ostře zahýbá

k severozápadu a křižoval ve výšce dvou tisíc stop v

naději, že se mlha zahalující vrcholky hor vyjasní a že se

mu podaří umístit hory za sebe, když najednou vykřikl

Ginger. „Vidím kouř!“

„Kde?“

V tomto okamžiku se pás mlhy nebo deště nebo

jemných krup, bylo obtížné to poznat, přehnal pod nimi a

zakryl jim výhled na zem.

63

„To je otrava! To je podnebí!“ rozhořčeně bručel

Biggles.

Nasadil do úzké zatáčky, aby neztratil místo z

dohledu. V té chvíli letěli nad opravdovým bludištěm

ostrovů, mnohé z nich byly zcela malé, podivně

nepravidelných tvarů, že to připomínalo dílky nahodile

rozházené složité skládanky. Byly od sebe odděleny

stovkami kroutících se kanálů a průlivů různých šířek,

některé z nich byly tak úzké, že by jimi mohla sotva

proplout loď jakékoli velikosti. Jediným význačným

bodem v krajině, který zaujal Gingerův pohled těsně před

zahlédnutím kouře, byl ledovec vinoucí se ve tvaru

písmene S k místu, které vypadalo jako volná hladina

moře. Nevěnoval mu žádnou zvláštní pozornost, protože

ledovců už viděl mnoho. Ve skutečnosti to, co by v

teplém podnebí bylo potokem, tady bylo ledovcem. Teď

si však zapamatoval právě tento konkrétní ledovec.

„Jsi si jistý, žes viděl kouř?“ zeptal se Biggles, když

čekali, až se bouře přežene.

Ginger zaváhal. „No, myslel jsem si, že ho vidím.“

Jak se tak často stává při prchavém zahlédnutí něčeho,

nebyl si tím teď už zcela jistý.

„Jsi si jistý, že to nebyl pouze zabloudilý, větrem

hnaný cár mlhy?“

„Připouštím, že tomu tak mohlo být. Nejsem

schopen říci víc než to, že když jsem to zahlédl poprvé,

vypadalo to mnohem víc jako kouř než mlha.“

„Brzy se to dovíme,“ řekl Biggles, protože bouře

začala slábnout. „Jestli to byl kouř, tak by tam měl být i

teď, a na stejném místě. Jestli to byla mlha, tak už určitě

zmizela.“

64

Bouře konečně dozněla a Ginger se zadíval dolů.

Jenže dřív, než stačil místo vyhledat, zahlédl do písmene

S tvarovaný ledovec, který ho mohl navést. Avšak v

následujícím okamžiku další šedivý mrak zahalil krajinu

tak dokonale, jako kdyby nad ní byla natažena nějaká

pokrývka. Zasténal. „Z toho by se člověk mohl opravdu

pominout,“ otráveně si ulevil Ginger.

Biggles neřekl nic. Naklonil letadlo k dalšímu

kroužení.

Ginger z netrpělivosti zaskřípal zuby. Měl obavy, že

je vítr, jehož rychlost nebyla známa, snese jinam, než

chce Biggles.

Za deset minut bouře skončila.

„Pokračuj dál,“ krátce řekl Biggles. „A je to tady,“

dodal, když byly poslední cáry mlhy odvlečeny

neúnavnou brízou.

Ginger se horečnatě rozhlížel. „Mám ho,“

vítězoslavně vykřikl. „Opravdu to JE kouř. A není to

všechno. Vidím něco červeného! Podívej se tam dolů!

Přesně tam, kde kouř začíná.“ Namířil prstem.

„Sakra! Máš pravdu!“ vykřikl Biggles. „Není

sebemenší pochybnosti, že to je kouř.“ Zatlačil škrtící

klapku a začal klesat.

„Mrskni sebou,“ poháněl ho Ginger. „Vidím blížit se

další bouři.“

„No, jestli déšť nebo zmrzlý sníh bičuje do země,

budeme muset opět vyletět nahoru nebo riskovat, že se

zaryjeme do toho, co bude na zemi.“

Bouře je opět porazila.

Biggles zvýšil příkrost sestupu letadla v naději, že se

mu podaří bouři uletět. Klesl zhruba na sto stop, když je

bouře dohnala. Nezbylo nic jiného, než znovu vystoupit

65

do větší výšky. Avšak dřív, než k tomu došlo, Ginger

uviděl nějakého muže vylézat zpod rudého objektu. Ten

pohled mu utkvěl v paměti.

„Viděl jsem nějakého muže,“ ohlásil.

„Já také,“ odpověděl Biggles. „Připadal mi jako

Indián.“

Do pilotní kabiny strčil hlavu Bertie. „Povídám,

starý brachu, co bude dál?“

„Někdo je na zemi pod námi, tak se pokusíme zjistit,

kdo to je,“ odpověděl Biggles. „Ty bouře nám neustále

komplikují život. Za minutu bude zase jasno. Další bouře

je ještě daleko a možná nás mine.“

Bertie odešel.

Ovád, z něhož odkapávala voda, vystoupil z mraku a

opět měl nad sebou modré nebe. Zpola obrácený Biggles

se úzkostlivě díval na náběžnou hranu křídla.

„Je něco v nepořádku?“ zeptal se Ginger.

„Nic. Jsme v pořádku – zatím. Pro můj vkus se

dostáváme příliš blízko podmínkám pro tvoření námrazy.

Těm bouřkám se budu raději vyhýbat a počkám, až

budeme mít pod sebou větší oblast jasného počasí.“

„Byl by to zázrak, kdyby se ukázalo, že to jsou ti

ztracení muži,“ s nadšením řekl Ginger.

„Na zázraky nevěřím. Nám by to spíš celou situaci

jenom zkomplikovalo,“ nejasně odpověděl Biggles.

„Přece je hledáš.“

„To jistě, ale abych byl upřímný, nečekal jsem, že je

najdeme.“

„Nechápu.“

„Výmluvou pro náš pobyt tady přece byla a je snaha

vyhledat ty sběratele rostlin, ne?“

„Ano.“

66

„Výborně. Kdybychom je našli, neměli bychom

důvod zůstávat tady déle. Všichni by očekávali, že

odletíme domů. Kdybychom domů neodletěli, lidé by se

začali divit, co tady vlastně hledáme.“

„Chápu, co tím myslíš,“ pomalu odpověděl Ginger.

„To mi nenapadlo.“

„Toto mám na paměti stále, a ani ve snu mi

nenapadlo, že by se to mohlo vyvinout právě takto.

Gontermanna považuji za jednoho z těch, kdo je

podezřívavý, pokud jde o zdůvodnění našeho pobytu

tady. Kdybychom ale průlivem prolétávali i po splnění

toho, kvůli čemu jsme sem oficiálně přiletěli, jeho

podezření by to jenom potvrdilo.“

„No a co by mohl dělat. Nemohl by nám činnost

zakázat.“

„Mohl by nám proklatě zkomplikovat život. Kdyby

své podezření předložil chilské vládě, ta by nás mohla

poslat domů. Kdyby nás o to požádala, museli bychom

odletět. Gontermann by nás přinutil odejít odepřením

dodávek benzínu. Tak daleko to však ještě nedošlo.

Možná naříkáme, aniž bychom byli nějak poškozeni.

Poohlédněme se raději po Carterovi a Barlowovi.“

Bouře pominula a Biggles opět klesal k závoji kouře,

o němž už nebylo nejmenší pochybnosti, přestože po

muži, kterého zahlédli, nebylo už ani památky. Když

však za chvilku Ovád slétl níž nad ono místo, z něčeho,

co určitě bylo narychlo zhotoveným stanem z tmavého

materiálu, vykoukl tmavě zbarvený člověk. Nezamával,

pouze na ně upřeně hleděl.

„To nechápu,“ řekl Biggles, když vyrovnal

střemhlavý let. „Vsadím se, že to je plachta lodi

SEASPRAY. Ale jestli ti pohřešovaní muži jsou tam, proč

67

nevyjdou ven a máváním nás nepožádají o pomoc?

Nenapadá mi nic jiného, než že pokud tam dole je Carter

a jeho přítel, bud jsou pořádně nemocní, nebo z něčeho k

smrti vyděšení.“

„Co hodláš udělat?“

Biggles zkoumal oblohu. „Zdá se, že teď je období

jasné oblohy, tak se poohlédneme po vhodném místě k

přistání. Řekni to ostatním.“

Po pečlivé prohlídce ostrova bylo objeveno pouze

jedno vhodné místo v ne příliš velké vzdálenosti od

stanu, kde mohl Ovád přistát. Byla to pláž, přesněji

řečeno oblast pravděpodobně černého písku pod ústím

ledovce. Biggles by raději přistál na vodě, jenže ta byla

všude pokropena plujícím ledem. Plocha písku se zdála

být bez jakýchkoli překážek, a tak po několikerém

průletu tam a zpátky Biggles řekl, že se o to pokusí.

Gingerovi řekl, že největší obavu má ze zaboření se do

písku. Pravděpodobně by to neriskoval, kdyby jiné

podobné pláže, které dosud poznali, neměly pevný

povrch.

Ginger se rozhlížel po něčem, co by mohlo být

vrakem plachetnice SEASPRAY, neviděl však nic.

„Zavři oči a zataj dech,“ vybídl ho Biggles, když

slétl dolů proti bríze, která jim mohla pomoci snížit

rychlost těsně před přistáním.

Ovád se blížil k zemi. Ginger zatajil dech, oči však

nezavřel. Kola se dotkla země a točila se dál, až se

zastavila, to když Biggles jemně zabrzdil. Ginger s

úlevou vydechl.

„To byla hračka,“ řekl Biggles a setřel si z čela

imaginární pot. „Podívej se, jak vypadá povrch.“

68

Ginger vystoupil a zadupal. „O. K.,“ hlásil. „Zdá se

to být dost pevné.“

Biggles vypnul zapalování a spolu s ostatními se k

němu připojil. Rozhlédli se. Stan v dohledu nebyl,

protože byl v nevelké vzdálenosti před nimi a kryl ho

zvýšený terén. Směr k němu si však zapamatovali. Okolí

skýtalo pohled na přírodu v její nejdivočejší formě. Svým

způsobem byla nádherná, ale ta nádhera mohla jen stěží

lahodit oku pilota nebo navigátora. Byla krutá zima, jinak

tomu však nemohlo být, protože vítr se předtím proháněl

mnoho mil těsně nad ledem a sněhem. Ginger měl na

tlustém svetru kožený, vlnou podšitý krátký kabát, měl

však pocit, že je nahý.

Za letadlem byla voda, černá a klidná, chráněná

nesčetnými ostrovy, z nichž mnohé byly poměrně dost

vysoko nad mořskou hladinou. Na vodě plavaly nesčetné

malé ledovce, jejichž z vody vyčnívající výčnělky byly

větrem a deštěm vymodelované do fantastických tvarů.

Byly tu zastoupeny podoby lidí, zvěře i ptáků. Po obou

stranách se táhlo písčité jako eben černé pobřeží.

Nezvané hosty z nevelké vzdálenosti překvapeně

pozorovala skupina tučňáků, avšak bez zjevného

znepokojení. Kromě nich tam bylo několik šedých racků

a labutí s černými krky.

Avšak nejúchvatnější pohled skýtal ostrov sám při

pohledu do jeho vnitrozemí, obzvláště na ústí ledovce,

který si vyhloubil hluboký zářez připomínající údolí,

jehož jedna strana, chráněná před převládajícím větrem,

byla překvapivě hustě porostlá modříny, břízami a

borovicemi. Místy byl vidět kapradinový a křovinatý

porost. Ledovec sám pozůstával z obrovských kusů ledu,

zářících v nevýrazném slunečním svitu. Některá část byla

69

bílá, některá modrá, jiná zelená a další tmavá jako

inkoust, zřejmě nasycená tmavou zeminou. Na jednom

místě voda stékala v malém vodopádu, z něhož vanoucí

bríza rozfoukávala mlhavý závoj. Kromě truchlivého

sténání brízy kolem letadla bylo jediným zvukem

praskání ledu pod vlastní váhou.

„Mládenci,“ ozval se Bertie, „mám dojem, že jsme

se ocitli zcela určitě na konci světa, nemůže to být jinak.

V dohledu není ani jediný pitomý telegrafní sloup.

Dostávám z toho husí kůži.“

„Pospěšme si, než se přižene další bouře. Letadlo

zajistíme proti pohybu, někdo ale u něho musí zůstat.

Hlásí se nějaký dobrovolník?“

Algy zvedl ruku. „Já se toho ujmu. Nechtěl bych si

vyvrtnout druhý kotník. Kdyby se to stalo, byl bych

vyřízený.“

„Pokud jde o mne, souhlasím.“

Několik minut po zajištění letadla zůstal Algy v

pilotní kabině a ostatní vykročili do vnitrozemí směrem k

rudému stanu.

Cestou přes kameny, hroudy ledu a lepkavé bláto

řekl Ginger: „Ten chlap, kterého jsem zahlédl, nemůže

být běloch. Určitě nás viděl klesat a běloch by za námi

určitě přišel. Kromě Indiána mi nenapadá nikdo, kdo by

tady byl z vlastní vůle.“

„Brzy na to budeme znát odpověď,“ řekl Biggles.

„Není mi ale jasné, proč přijímám práci, kterou by odmítl

i úplný šílenec.“

Vykročili do boje s přírodou.

70

KAPITOLA 6

TROSEČNÍCI

Trvalo skoro půl hodiny namáhavé chůze, než se

odhodlaná skupina dostala na dohled hledaného

předmětu – tmavorudého stanu a kouře stoupajícího

vedle něho.

Když přišli blíž, Biggles vykřikl na pozdrav. Objevil

se muž s puškou v ruce, byl však dost daleko, aby ho

bylo možné poznat. Jasné bylo pouze to, že to je zarostlý

běloch, oblečený v nějakých hadrech.

Zvedl ruku a anglicky zvolal: „Nepřibližujte se,

nebo střelím.“

„No to mne podržte! To je nějaký podivín,“ řekl

Bertie, urovnávající si monokl.

„Co to má znamenat?“ vykřikl Biggles. „Jste pan

Carter?“

„Ano,“ ozvala se odpověď.

„Přišli jsme vás zachránit,“ zvolal Biggles.

„Odkud přicházíte?“

„Z Anglie.“

Odpověď žádná, Biggles a ostatní šli tedy dál. Muž

čekal s namířenou puškou. „Je s vámi pan Barlow?“

zeptal se Biggles, když se dostal tak blízko, že se dobře

slyšeli. „Ano.“

„Kde je?“

„Uvnitř. Byl postřelen.“

„Máš pravdu, Bertie,“ potichu řekl Biggles,

„opravdu to je podivín.“ Šel blíž ke stanu. „Jsem rád, že

jsme vás našli. Jak se to stalo, že byl pan Barlow

71

postřelen? Mimochodem, jmenuji se Bigglesworth a toto

jsou moji přátelé. Přiletěli jsme z Anglie a dva týdny už

vás hledáme.“

„Díky bohu, že jste přišli,“ řekl Carter. „Už byl

nejvyšší čas. Chtěli jsme to už skoncovat.“

Pro Gingera to bylo příliš zjevné. Zarostlý,

neupravený, na kost vychrtlý pan Carter, s vlasy

padajícími přes límec, projevoval všechny příznaky,

které by člověk čekal po tak krutém zážitku, jaký měl za

sebou. Oblečení měl v cárech, ruce a tvář muže byly

nečistotou a mastnotou tak upatlané, že z větší

vzdálenosti se snadno mohl jevit jako Indián. Plátěné

obydlí bylo z plachet plachetnice SEASPRAY, lépe

řečeno z jejich zbytků, natažených přes několik silných

větví a přidržovaných několika kameny. Před vchodem

na ohništi doutnala rašelina a kusy suchých větví.

„Kde je pan Barlow zraněn?“ zeptal se Biggles.

„Do stehna. Udělal jsem vše, co bylo možné,

obávám se však, že bez pořádného obvazu a

antiseptického prostředku rána začne hnisat. Ztratil

trochu krve a je opravdu ve velmi špatném stavu.“

„Je schopen chůze?“

„Pochybuji. V poslední době se o to ani nepokoušel.

Přinutil jsem ho, aby ležel v klidu a poskytl ráně šanci se

uzdravit. Mohl by pokulhávat, až rána zaschne.“

„Kulka je ještě pořád v noze?“

„Ne. Naštěstí proletěla skrz, jen se otřela o kost, aniž

by ji zlomila, pokud jsem schopen to posoudit.“

„Pojďme se na něho podívat.“

Plachta stanu byla odklopena, aby Biggles mohl

vejít.

72

V prvním okamžiku Biggles z muže nic neviděl,

protože byl celý pokrytý kapradím, pravděpodobně s

cílem poskytnout mu co možná nejvíc tepla. Po

odstranění kapradí byl Ginger šokován tím, co viděl,

přestože, jak si uvědomoval, mohl být na něco takového

připraven. Jestli Carter vypadal tak špatně, zraněný muž

mohl stěží vypadat lépe. Oči měl však otevřené a zdál se

být zcela při vědomí.

Biggles prohlížel ránu v naprostém tichu, naplněném

nervozitou a hlubokou úzkostí. Když se narovnal, na

rtech měl povzbudivý úsměv.

„Není to tak zlé,“ sdělil. „Měli bychom být schopni

dát vás do pořádku,“ řekl pacientovi. „Řekl bych, že

chlad vám zachránil život. Rychle zastavil krvácení a

zabránil přístupu bacilů. Choroboplodný zárodek by měl

co dělat, aby v tomto podnebí přežil. Nejsem schopen

objevit naprosto žádný náznak infekce.“

„Mohli byste ho přemístit?“ zeptal se Carter.

„Zanedlouho. Nejprve dáme ránu do pořádku a

dáme mu pořádně najíst, aby měl sílu cestu vydržet.“

Biggles se obrátil ke Gingerovt a Bertiemu. „Vraťte se do

letadla a přineste mi skřínku s léky, pokrývku a několik

plechovek mléka a polévky. Také byste mohli přinést

nějaké sušenky. Mrskněte sebou co nejrychleji.“

„O. K.,“ řekl Ginger a ihned se s Bertiem vydali po

svahu dolů.

Biggles se obrátil ke Carterovi. „Proč jste nám

vyhrožoval, když jsme přicházeli?“

„Myslel jsem, že to je někdo jiný.“ Biggles ukázal

na zraněného muže. „Lidi, kteří jsou za to zodpovědní?“

„Ano.“

„Jak se to stalo?“

73

„Byli jsme na ostrově nedaleko odtud, když se

najednou objevili dva muži a začali po nás střílet.“

„Co to bylo za muže?“

„Byli to běloši.“

„Co jste tehdy dělali?“

„Hledali jsme botanické exempláře ve snaze nalézt

něco nového.“

„Proč vás ti muži napadli?“

„Nevím.“

„Nepřipadlo vám v takovémto prostředí jejich

chování poněkud nezvyklé?“

„Ano, myslím že připadlo.“

„Jenom si to myslíte? Muselo přece jít o něco velmi

mimořádného, že si k takovému chování našli důvod.“

„Nepochybně ano.“

„Co jste udělali?“

„Utekli.“

„Vy jste střelbu neopětovali?“

„Neměli jsme čím střílet. Zbraně totiž obvykle s

sebou nenosíme. Pušku jsme sice měli, ta však byla ve

člunu.“

„Takže jste utekli k plachetnici?“

„Ano.“

„Co jste dělali potom?“

„Nic. Tedy, nastartovali jsme motor a co nejrychleji

odpluli. Ti muži nás však viděli a ještě jednou na nás

vypálili. Tehdy byl zasažen Barlow, ještě dřív, než jsme

se odtamtud dostali pryč.“

„Jak se tam dostali ti muži?“

„Nemám ponětí.“

„Mohli se tam dostat jedině na nějakém člunu.“

„Ovšem. Toho si jsem vědom.“

74

„Viděli jste nějaký?“

„Ne.“

„Ono to vypadá nějak podivně. V těchto končinách

určitě není mnoho člunů. Mám zato, že jste přistáli na

písčitém mořském pobřeží.“

„Ano.“

„Na jediném, které je na ostrově?“

„To zrovna nemohu říci. Přistáli jsme na jediném,

které jsme viděli.“

„Viděli jste ty muže už někdy dřív?“

„Nikdy.“

„Viděli jste je od té doby?“

„Ne.“

„Takže nemáte ponětí, co na tom konkrétním

ostrově dělali?“

„Hm – vůbec ne.“ Carterovo krátké zaváhání

Bigglesovi neuniklo.

„Co vás přivedlo sem?“

„Protože jsme se chtěli vyhnout dalším potížím s

těmi muži, přirozeně jsme namířili do Punta Arenas, ale

skoro okamžitě vypukl blizard. Viditelnost byla nulová, a

abych tu dlouhou historii zkrátil, narazili jsme na

skalisko. Měli jsme právě tak jen čas vyhodit z člunu

několik věcí na břeh, než se loď rozlomila. Stěžeň se

zlomil. Podařilo se nám zachránit plachtu, kterou jsme,

jak vidíte, použili jako stan. Později jsme se přemístili

sem, abychom se ukryli před větrem. Je to tady dobře

chráněné útočiště. To je tak všechno podstatné. Nic víc

jsme nemohli dělat. Každé ráno jsem vycházel na vrchol

kopce, abych se podíval, jestli není náhodou v dohledu

nějaká loď – ne že bych tam opravdu nějakou čekal.“

„Jak to, že jste nezemřeli hladem?“

75

„No, trochu potravin jsme zachránili ze svých zásob.

Puškou se mi podařilo zastřelit jednoho nebo dva ptáky a

jednou jsem v nedalekém lese skolil jelena. To, aspoň si

myslím, nám zachránilo život.“

„Takže pušku jste zachránil?“

„Ano.“

„Proč se ptám. Považoval bych jiné věci za mnohem

důležitější.“

„Myslel jsem na naši ochranu, v případě, že by nás

ještě našli ti muži.“

„Myslel jste si, že vás snad budou hledat?“

„Ano.“

„Proč?“

Carter před odpovědí opět krátce zaváhal. „Jak bych

to mohl vědět? Naším největším problémem ve

skutečnosti bylo udržet oheň. Bez něho bychom zmrzli.

Když jsme se dostali na břeh, měli jsme jenom několik

zápalek, z nichž některé zničila slaná voda. Poslední jsme

použili už před nějakou dobou a od té doby jsem neměl

odvahu nechat oheň vyhasnout. Většinu času jsem

potřeboval ke sběru paliva a k lovu. S posledními třemi

náboji, které mi zbývají, si nemohu dovolit minout cíl.“

Biggles si zapálil cigaretu. „A po celou tu dobu jste

byli tady a neviděli nikoho?“

„Jedinými lidmi, které jsme viděli, bylo několik

Indiánů – celkem pět. Zřejmě zahlédli kouř našeho ohně.

Byli to otravové. Ve skutečnosti se pro nás stali úplným

prokletím. Požádali o jídlo. Protože jsme sami neměli

prakticky nic k jídlu, nemohl jsem jim nic dát. Snažil

jsem se jim to vysvětlit, oni se však k odchodu stále

neměli. Byli to zloději, proto jsem z nich nemohl spustit

oči. Napsal jsem dopis pro pana Scotta v Punta Arenas,

76

od něhož jsme si člun vypůjčili, a pokoušel se jim

vysvětlit, že jestli ho doručí, budou dobře odměněni.

Myslím, že to nebyli schopni pochopit. Taky jsem se

žádné odpovědi nedočkal. Jednoho dne jsem jednoho z

nich přistihl, jak ze zadní části stanu odtrhává kus

plachty. Ten už zašel příliš daleko, proto jsem ho zahnal

puškou. Jsem si jistý, že určitě čekali, až zemřeme, aby si

pak vzali všechno. Už se tady nikdy neobjevili. Šel jsem

za nimi k mořskému pobřeží a viděl je seškrabovat jedlé

měkýše ze skal a pak v kánoích odplout. Pokusil jsem ty

slávky jedlé jíst, bylo mi z nich ale úplně nanic.“

Biggles přikývl. „Toho Indiána, který vám tu plachtu

sebral, jsme viděli. Ukázal jsem ji panu Scottovi a on

potvrdil, že byla součástí oplachtění člunu SEASPRAY.“

„Ten Indián neřekl, že nás viděl?“

„Ne. Napadlo mi ale, že toho ví víc, než nám byl

ochoten sdělit.“

Nastala krátká chvíle ticha. Biggles mocně zatáhl ze

své cigarety a pak tiše řekl: „Pane Cartere,

předpokládám, že mi teď povíte zbytek toho, co se stalo.“

Carter vytřeštil oči. „Jaký zbytek? Co tím chcete

říci?“

„Míním tím podrobnosti, které jste ze svého

vypravování vynechal.“

„Proč si myslíte, že by v něm mělo být ještě něco

navíc?“

„Jsou tady jedna nebo dvě drobnosti. Nechci se ani v

nejmenším dotknout vaší cti, ale části vašeho příběhu do

sebe nezapadají a nedávají smysl – tedy, alespoň podle

mého způsobu myšlení.“

„Nechápu, co se mi tady snažíte namluvit.“

77

„Myslím, že to chápete až moc dobře. Řekl jste mi,

že nevíte, co muži, kteří na vás stříleli, na tom

konkrétním ostrově dělali.“

„Je tomu tak.“

„Nebo proč vás chtěli odehnat.“

„Nu, a co má být?“

„Domnívám se, že jestli nemáte důkaz, co ti muži

dělali, máte o tom aspoň velmi dobré tušení. To by

vysvětlilo, proč vás vyhnali.“

„Proč byste si měl něco takového myslet?“

„Protože za okolností, které jste popsal, nedává

smysl ani vaše, ani jejich chování. A jestli něco nedává

smysl, začnu mít podezření a hledám nějaké chyby.

Myslím, že do podrobností nemusím zacházet. V

Londýně náhodou pracuji jako policejní důstojník a sem

jsem byl vyslán nejenom podívat se po vás, ale také ještě

po něčem jiném, což z vašeho pohledu není možná tak

důležité, ale pro některé lidi to přece jen velmi důležité

je. Promiňte, jestli se mýlím, mám však zato, že dobře

víte, na co narážím. Jestli to zasadíme do všech

souvislostí, celá záležitost začne vypadat mnohem

rozumněji a realističtěji. Nesouhlasíte?“

Carter si navlhčil rty. „Ano, myslím, že máte

pravdu. Určitě však pochopíte, proč jsem se o něčem

takovém nechtěl vybavovat s neznámými lidmi.“

„To chápu velmi dobře, pane Cartere, a ve vašem

postavení bych byl asi stejně opatrný jako vy a neochoten

říci toho příliš mnoho. Mluvíme o něčem, co až příliš

často vede k problémům.“

„Kdybyste mi na začátku řekl, kdo jste a že jste tady

za úředním posláním, byl bych k vám mnohem

upřímnější,“ postěžoval si Carter.

78

„Ovšem. Mám také důvod, aby neznámí lidé

nevěděli, co ve skutečnosti je mým úkolem tady a s

přihlédnutím k tomu, co jste mi řekl, se zdá, že jsem se

zachoval správně, když jsem si to nechal pro sebe. Teď

se pokusme dostat se k jádru hlavního problému. Víte, po

čem ti dva muži šli?“

„Řekněme, že to tuším. Neměl jsem možnost si to

najisto ověřit.“

„Víte nebo máte podezření, že jdou po velkém

množství zlata, které tady bylo před nějakým časem

uschováno?“

„Ano.“

„Jak jste se o tom dověděl?“

„Když jsme sem přišli, nikdo z nás o něm neměl

nejmenšího tušení.“

„Tak jak jste se o něm dověděli?“

„Protože jsme ho našli,“ prostě odpověděl Carter.

Biggles překvapením zalapal po dechu. „Chcete říci,

že jste ho našli náhodou?“

„Jelikož jsme o něm předem nic nevěděli, tak jsme

na něj nemohli přijít žádným jiným způsobem.“

„To je fantastické. Věřím vám, ale jak jste ho,

proboha, mohli najít náhodou? Vykopávali jste snad

nějakou kytku nebo něco jiného?“

„Ne.“

„To zlato přece bylo určitě pod zemí.“

„Myslím, že opravdu bylo. Bylo na jedné straně

rozházené duny směrem k průlivu. Myslím, že původně

bylo zahrabáno, ale buď tam došlo k poklesu půdy, nebo

půdu odplavil silný déšť. V každém případě tam celému

světu na očích ležela hromada zlatých prutů a nějakého

79

bílého kovu, který, podle mne, je platina. Nemohli jsme

uvěřit svým očím.“

„To rád věřím,“ zašeptal Biggles. „Vy ještě pořád

nevíte, jak se tam to zlato dostalo?“

„Nemám ani tu nejmlhavější potuchu.“

Biggles zamáčkl cigaretu na skálu. „Slyšel jsem už

pár příběhů o usilovném pátrání po pokladu, ale tento je

překonává všechny. Je to určitě poprvé, kdy někdo našel

poklad takového rozsahu, aniž by nejen po něm pátral,

ale dokonce o jeho existenci ani nevěděl. Máte aspoň

představu, jakou cenu ta hromada má?“

„Ne, vy snad ano?“

„Přesnou ne, ale určitě to jsou milióny.“ Carter

překvapeně zapískal.

„Co kdybyste mi ten svůj příběh pověděl ještě

jednou, tentokráte však úplně celý se vším všudy,“ navrhl

Biggles. „Ale ano, řeknu vám ho,“ souhlasil Carter.

80

KAPITOLA 7

PAN CARTER VYPRAVUJE SVŮJ PŘÍBĚH

„Dříve než začnete, ještě mi něco povězte,“ řekl

Biggles. „Je to důležité vzhledem k přítomnosti těch

dvou mužů na ostrově. Dotkl jste se toho zlata, nebo jste

ho nechal tak, jak jste ho našel?“

„Nechtěli jsme ho tam nechat ležet jen tak, proto

jsme ho přemístili. Bylo to sice dost pracné, ale při

vzrušení, které nás ovládlo, si jistě dovedete představit,

že nám to ani trochu nevadilo. Na tomtéž mořském břehu

jsme ve vzdálenosti asi sto yardů vykopali díru, vložili do

ní prut za prutem a díru pak zahrnuli.“

„Výborně. Budete schopni to místo nalézt?“

„Bez zaváhání.“

„A co to místo, odkud jste poklad vybrali? Vypadá,

jako by se tam kopalo?“

„Díru jsme sice nechali v poněkud narušeném stavu,

ale od té doby hodně pršelo a déšť zeminu asi srovnal.“

„Ještě něco. Jak je to dlouho, co se to stalo?“

Carter sešpulil ústa. „No, v datech mám poněkud

zmatek, ale určitě to je už pár měsíců.“

Biggles přikývl. „Rozumím. Povězte mi teď pokud

možno přesně, co všechno se stalo. Dejte si na čas. Moji

přátelé se nevrátí nijak brzy. Máte chuť na cigaretu?“

„Díky, nekouřím.“

„Jak je libo.“

81

„Všechno

se

událo

takto,“

začal

Carter.

„Prozkoumávali jsme ostrovy bez nějakého přesného

programu, dělali jsme záznamy, sbírali vzorky a neustále

dávali pozor na něco neobvyklého nebo neznámého,

když Barlow najednou vykřikl: „Co to tady, k čertu, je?“

Šel jsem za ním a před námi leželo zlato. Nebylo pochyb,

co to je. Byli jsme ohromeni. Když jsme se

vzpamatovali, posadili jsme se a rozebírali to. Byli jsme

bezradní, jak se zachovat. Nic nenaznačovalo, jak dlouho

tam ty věci leží. Mohly to být týdny, ale možná celá

staletí. Věděli jsme, že ve starých dobách španělské

galeony proplouvaly Magellanovým průlivem do

Tichého oceánu, stejně jako později proslulí piráti a

bukanýři. Vzpomněl jsem si, že když Morgan postupoval

přes Panamskou šíji, aby vydrancoval významné město

na tichomořském pobřeží, Španělé naložili velké

bohatství na lodě kotvící v přístavu a s loděmi uprchli.

Usoudili jsme, že jedna z nich tady zřejmě musela

ztroskotat. Nic jsme nevěděli o tom, že by se v nějaké

nedávno minulé době ztratil náklad zlata. Velmi jsme si

lámali hlavy nad bílým kovem. Nejprve jsme si mysleli,

že to je určitě stříbro, jisti jsme si tím však vůbec nebyli.

Nemohu o sobě tvrdit, že jsem metalurg. Po krátkém

rozhovoru jsme se rozhodli celý poklad ukrýt, pro případ,

že by náhodou šel kolem ještě někdo jiný.“

„Nenapadlo vám vzít si z něho něco sebou?“

„Ono nám to sice napadlo, jenže pak jsme to zavrhli.

Uvědomili jsme si totiž, že komplikace by jistě nastaly

při odvozu zlata domů. Dá se předpokládat, že by nárok

na ně vzneslo Chile nebo Argentina. Nevěděli jsme,

komu ten ostrov náleží. Jak jistě víte, některé ostrovy

patří jednomu státu a některé druhému. Na některé si činí

82

nárok obě země. Kdyby se zpráva o zlatě dostala na

veřejnost, začaly by mezi oběma státy potíže. Proto jsme

se nakonec rozhodli poklad ukrýt, nikomu o něm nic

neříkat a po návratu domů se pokusit sehnat o něm

nějaké informace.“

„Musím říci, že to bylo moudré rozhodnutí,“ skočil

mu do řeči Biggles. „Jako nálezci budete mít nárok na

podíl.“

„To nám napadlo. Z člunu jsme si pak vzali nářadí,

které jsme používali k vykopávání v zemi pevně

zakořeněných rostlin, poblíž vody jsme v písku vykopali

díru a všechno ukryli na novém místě.“

„Nakreslil jste mapu s vyznačením toho místa?“

„Hrubý nákres jsem sice udělal, hlavně se však

spoléháme na paměť.“

„Pokračujte.“

„No, zůstali jsme tam dva dny, sušili a lisovali

vzorky rostlin a povídali si o tom neobvyklém nálezu.

Ještě jsme se naposledy rozhlíželi před vyplutím do

Punta Arenas, odkud bychom se pak vydali domů, když

jsme s překvapením uviděli ty dva muže, blížící se k

nám. Říkám s překvapením, protože to byli první lidé,

které jsme viděli od vyplutí z Punta Arenas. Dali se s

námi do hovoru a ptali se, co tam děláme. Chovali se

poněkud podrážděně a podezřívavě, že nás tam nacházejí.

Řekli jsme jim pravdu, že jsme sem byli vysláni sbírat

vzorky rostlin a semen květin, keřů a stromů. Dokonce

jsme jim ukázali svou sbírku. To je zřejmě uspokojilo,

pak odešli.“

„Nepokoušeli se vám nějak překážet?“

„Ne.“

„O zlatě se nezmínili?“

83

„Ne. My také ne. Když odešli, usoudili jsme, že

hledají to zlato. Co jiného by tady mohli hledat? Lámali

jsme si hlavy, jak se tam dostali, protože jsme je neviděli

připlouvat nebo přiletět. Jediné plavidlo, které jsme

během celé plavby za rostlinami viděli, byl člun s

názvem WESPE, který, jak nám bylo řečeno, patří muži

jménem Gontermann, který se pro potěšení projíždí mezi

ostrovy.“

„Tu loď WESPE jste však na ostrově neviděli?“

„Ne, došli jsme však k závěru, že ti muži z ní

vystoupili na pobřeží. Nenapadl nám jiný způsob, jak by

se tam jinak mohli dostat.“

„Měli jste podezření, že hledají zlato?“

„Ano, co jiného by mohli hledat?“

„To je pravda.“

„Všechno ostatní se událo tak, jak jsme vám už řekli.

Rozhodli jsme se raději zmizet, než riskovat nějaké

těžkosti. Jenže ve chvíli, kdy jsme odrazili od břehu, ti

dva muži přiběhli zpátky. Něco vykřikovali, nerozuměl

jsem ale, co povídají. Pokračovali jsme v plavbě, protože

jsem zpozoroval, že se blíží jedna z těch zatracených

bouří. Když si ti muži uvědomili, že nehodláme zastavit,

jeden z nich vytáhl pistoli a vystřelil po nás. Na něco tak

drastického jsme nebyli připraveni. Vypálil tři nebo čtyři

rány a ta poslední zasáhla Barlowa do nohy. Na obsluhu

lodi jsem zůstal sám, ale do okamžiku, kdy na nás udeřila

bouře, jsem to zvládal celkem dobře. Ta bouře byla

obzvláště ošklivá, a tak jsme skončili na skaliskách.

SEASPRAY se nerozlomila ihned, kolébala se na

vzdutém moři, což mi dalo možnost vysadit na břeh

nejen Barlowa, ale i to, co zbylo z našich zásob. To je

víceméně všechno. Zodpovědní byli ti muži, protože

84

kdyby Barlow nebyl vyřazen z činnosti, věřím, že by se

nám podařilo tu bouři zvládnout. Už dřív jsme takové

bouře s úspěchem přežili.“

„Domníváte se, že muži, kteří vás napadli, zůstali na

ostrově?“

„Ano, to ale už je dost dávno.“

„Myslím, že máte pravdu v tom, že Gontermann je s

nimi ve spojení. To by vysvětlovalo mnoho věcí. On se

totiž domnívá, že zlato bylo na lodi SEASPRAY. Ví, že

se nevrátila do přístavu, určitě si tedy myslí, že jste v

bouři zahynuli. Možná proto nám s takovou jistotou

tvrdil, že jste mrtvi. Jenže to ho nezastavilo před

hledáním vraku vašeho člunu, který mohl být vyvržen na

břeh. Konec konců, v sázce je přece jen příliš velká

hodnota.“

„A co vy? Jak jste se k tomu dostal?“

Biggles mu řekl, jak se do celé záležitosti dostal a

vysvětlil, jak bylo zlato vyloženo lodí DRESDEN.

„Myslel jsem si, že snad najdeme vás a byla jistá naděje,

že bychom mohli najít i zlato. Ale že bychom mohli

objasnit oboje, to poněkud přesahovalo meze mé

obrazotvornosti.“ Usmál se. „Určitě jste byli poněkud

otřeseni při pohledu na takovou hromadu zlata, ležícího

vám před nosem.“

„Otřeseni! Nalézt hromadu zlata právě na takovém

místě! Co myslíte, že bychom měli udělat?“

„Jistě se budete chtít vrátit do civilizace. Pro začátek

vás předáme do lékařské péče v nemocnici. Věřím, že

vám nebude vadit, když se postaráme o zlato.“

„Ovšemže ne. Co s ním uděláte?“

„Pošlu domů zprávu, že bylo nalezeno a čeká tady

na příjezd lodi, aby ho vyzvedla. To místo jim ovšem

85

budeme muset ukázat. Věřím, že nám bez námitek

řeknete, kde přesně je zlato zakopáno.“

„Jistěže vám to řeknu. Protože jsem však v bouři

ztratil orientaci, nejsem schopen říci vám přesnou polohu

ostrova, není ale daleko odtud a jsem schopen ho popsat.

Pokud vím, ostrov nemá jméno.“

Biggles se stále častěji díval z kopce. Podíval se na

hodinky. „Už je čas, aby se objevili moji hoši.“

„Jaký názor na to máte vy?“ zeptal se Carter.

„Gontermann a ti dva chlapi o tom zlatě zcela určitě

vědí. Zatím jde pouze o dohad, že Gontermann ty muže

vysadil na ostrov, aby ten poklad objevili. Je možné, že

dokonce ví, na kterém ostrově bylo to zlato zanecháno, to

však ještě nemusí znamenat, že zná přesné místo

ukrytého pokladu. Úkolem těch dvou mužů bylo ho

nalézt a Gontermann plavbami do Punta Arenas a nazpět

měl pro ně zajišťovat veškeré potřebné jídlo. Zdá se, že

hledání pokladu už jim trvá nějaký čas. Gontermann je

však zaměstnán, proto nemohl na ostrově zůstat s nimi.

Je přece správcem letiště.“

„Chápu. Co myslíte, že se bude dít dál?“

Biggles pokrčil rameny. „To si můžete domyslet

stejně dobře jako já. Pravděpodobně to bude záležet na

tom, co Gontermann ví, nebo co si myslí, že ví. Jestli si

myslí, že jste ještě naživu nebo je přesvědčen, že jste

mrtví. A ovšem i na tom, jestli objeví místo, kde bylo

zlato uloženo a jestli pozná, že bylo přemístěno. Bude-li

si myslet, že jste ho přemístili vy, a je vcelku

nepravděpodobné, že by to mohl udělat někdo jiný, určitě

se poohlédne po vás nebo po vraku plachetnice

SEASPRAY. Pokud jste naživu, znáte tajemství. Pokud

jste mrtví, bude hledat váš člun v naději, že zlato je v

86

něm. On ví, že my vás hledáme, neví však, že víme o

zlatě, i když může mít podezření. Určitě si rovněž

uvědomuje, že pomocí letadla máme větší naději nalézt

vás nebo váš člun, než má on z úrovně mořské hladiny.

Jenže mnoho dohadů nikam nevede. Události samy

naberou svůj kurz. Především teď musíme vás a Barlowa

odvézt někam, kde se budete moci zotavit po tom, co jste

prožili.“

„Vaši kamarádi už přicházejí,“ řekl Carter.

„Výborně.“ Biggles se podíval, jak stoupají do

kopce. „Zdá se, že mají nějak naspěch. Doufám, že moje

letadlo je v pořádku. Jestli se mu něco stalo, jsme ve

stejné bryndě jako vy.“

Ginger doběhl nahoru a složil zavazadlo. „Jde sem

Gontermann,“ oznámil celý zadýchaný.

„COŽE? Jsi si tím jistý?“

„Není o tom pochyb. Pozorovali jsme člun WESPE s

černým trupem a oranžovými plachtami. Tím jsme se

zdrželi. Člun připlouvá zpoza protějšího ostrova a chová

se, jako kdyby něco hledal. Gontermann si určitě všiml

letadla na břehu a pluje přímo k němu.“

„Nepočkali jste na něho, abyste se ho zeptali, co

chce?“

„Ne. Mysleli jsme si, že bude lepší, když ti to

řekneme.“

Biggles přikývl. „O. K. Prohrábněte oheň a dejte

vařit trochu vody. Bertie, podej mi lékárničku. Teď se

budeme věnovat panu Barlowovi. Přijde-li Gontermann,

nechejte mne s ním jednat.“

„Není sám,“ řekl Ginger. „Jsou s ním nejméně dva

muži. Viděl jsem je.“

„Překvapuje mne, že nás našli,“ řekl pan Carter.

87

„To není tak překvapující,“ vysvětlil Biggles.

„Určitě sledovali letadlo a viděli ho přistát. Právě to by

podle nich mohlo znamenat, že jsme ze vzduchu něco

zahlédli. Nu, a proto se chtějí podívat, co to je.“

„Ale, starý brachu, proč se o nás vlastně tak

zajímají?“ zeptal se Bertie.

„Oni se nezajímají ani tak o nás, jako tady o tyto dva

džentlmeny.“

„No fajn, jak myslíš. Tak proč se zajímají o ně?“

„Protože náhodou objevili zlato,“ stručně odpověděl

Biggles. „Pouze oni vědí, kde je. Gontermann by se to

rád dověděl. Domnívám se, že to je hlavní důvod jeho

neustálého vyplouvání s plachetnicí.“

Bertie vyvalil oči. „Tak to mi dejte na hlavu mokrý

obklad,“ vydechl. „To je zatraceně silné kafe.“

Biggles odhrnul plachtu na stranu, aby do stanu

vniklo víc světla a vešel ošetřit zraněného muže.

Ginger uvařil kávu a ohřál trochu polévky.

Pan Carter, lačně přežvykující sušenky, se díval na

úbočí kopce.

88

KAPITOLA 8

GONTERMANN PŘIZNÁVÁ BARVU

Biggles dokončil ošetření Barlowova zranění a když

ho viděl v uspokojivém stavu, sdělil krátce ostatním, co

zjistil. Carter seděl u ohně a hltavě polykal horkou

polévku se sušenkami, když se poněkud níže za okrajem

svahu objevil v dohledu Gontermann s jedním

společníkem. Když muži zjistili, že jsou pozorováni,

prohodili spolu několik slov a šli dál.

„Říkám, starý brachu, ono to začíná být už poněkud

trapné, co říkáš?“ poznamenal Bertie, srkající kávu z

umělohmotného šálku.

„Nechápu, co je na tom trapného. Jestli tomu tak

bude, pak to bude trapné pro ně,“ odpověděl Biggles.

„Nezapomínej, že dle všeobecného mínění my o zlatě nic

nevíme, takže pro ně bude obtížné se s námi o něm

dohadovat, aniž by ho zatáhli do hovoru sami. Já se o

něm nezmíním ani jediným slovem. Buďte opatrní na to,

co vyslovíte, protože kdyby Gontermann získal

sebemenší náznak nebo tušení, že o zlatě víme všechno,

celá záležitost by se dostala do úplně jiné polohy.“

Dva muži přišli blíž, špinavý a neoholený

Gontermannův společník vypadal, jako kdyby poslední

dobou žil na té nejprimitivnější úrovni.

Rozhovor

započal

Biggles.

„Buďte

zdrávi,“

pozdravil je přívětivě. „Co vás sem přivádí?“

Gontermann jeho otázku nevzal na vědomí. Ginger

si myslel, že poněkud znervózněl, když uviděl nedaleko

sedět Cartera.

89

„Jak vidím, přece jste je našli,“ poněkud váhavě řekl

Gontermann a zapálil si dýmku.

„Ano. zdá se, že i vy jste někoho našel.“

„Zachránil jsem dvojici nešťastně ztroskotaných

námořníků. Spíš bych ale měl říci šťastných námořníků,

když byli zachráněni.“

„Kde máte toho druhého?“

„Nechal jsem ho hlídat člun pro případ, že by se tu

objevili Indiáni a chtěli ho ukrást. Kdo je muž, který

támhle sedí?“

„Pan Carter.“

„Kde je pan Barlow? Je také živý?“

„Ano. Je ve stanu.“

„Tak to je skvělé.“

„I my si to myslíme.“

„Jak se jim podařilo přežít?“

„Mají pušku a povedlo se jim zastřelit jelena a

několik ptáků.“

„Předpokládám, že jste s nimi hovořil.“

„Hovořil.“

„Co se stalo s jejich člunem?“

„V bouři najel na skalisko a potopil se.“

„Kde?“

„To nevím. Někde u pobřeží. Podařilo se jim dostat

se na břeh a od té doby jsou tady. Je zvláštní, že jste je

nalezli ve stejný den jako my.“

„Na tom není nic zvláštního. Byl jsem ve člunu mezi

ostrovy. Skoro po celou tu dobu jsem viděl vaše letadlo.

Když jsem si všiml, že klesáte, napadlo mi proč. Tak

jsem vám přišel pomoci.“

„Nejste od domova nějak příliš daleko?“

90

„Často se plavím daleko. Rád ovládám svůj člun.

Mohu vám nějak pomoci?“

„Jak byste si to představoval?“

„Mohl bych ty džentlmeny ve svém člunu dopravit

do města.“

„Ne, díky. Mám v úmysl s nimi odletět, jakmile

dojíme polévku a pro pana Barlowa zhotovíme nosítka.“

„K čemu nosítka? Není schopen chůze?“

„Není.“

„Ale. Zřejmě je příliš slabý.“

„Ve skutečnosti byl postřelen.“

„Takže nehoda.“

„Ani ne. Postřelili ho dva muži.“

„Kdo by tady po něm střílel?“

„Jak to mám vědět?“

Ginger měl z rozhovoru dojem, že Gontermann o té

střelbě nic neví, nebo jestli ví, tak se snaží využít

příležitosti, aby jeho společník nebyl odhalen. Jestli se o

to snažil opravdu, tak se mu to nepovedlo.

Gontermannovo vědomé zapírání skutečnosti bylo pro

Barlowa zřejmě víc, než byl schopen snést. Odplazil se k

otevřenému otvoru stanu a Gontermannova společníka

poznal jako jednoho z těch, kdo rány vypálil a okamžitě

se rozčílil: „Ten muž, který je s vámi, mne postřelil. On

to moc dobře ví.“

Gontermann se zatvářil překvapeně, nebo to aspoň

předstíral. „Jste si tím jistý?“

„Ovšemže si jsem jistý.“

„Proč by to měl dělat?“

„Na to se zeptejte jeho.“

Gontermann se obrátil ke svému společníkovi.

„Postřelil jste toho muže?“

91

„Jestli jsem ho postřelil, tak to byla náhoda.

Vystřelil jsem jednu nebo dvě rány, jenom abych ho

odehnal.“

„Abyste ho zahnal?“ nevěřícně opakoval Biggles.

„Obával jsem se, že by nás mohl považovat za

Indiány a že by po nás mohl začít střílet.“

Biggles se ironicky usmál. „Nebyl jste snad poněkud

nervózní?“

Muž neodpověděl.

Biggles se odvrátil. „Dejme se do toho, co jsme

chtěli dělat, než nás dostihne další bouře. Gingere, Bertie,

zajděte k tamhle tomu lesu a uřízněte pár tyčí, aby

posloužily ke zhotovení nosítek. Dáme mezi ně část té

plachty.“

Gontermann se znovu ozval. „Ještě okamžik,“ řekl.

„Vadilo by vám, kdybych si pohovořil s panem Carterem

a s panem Barlowem?“

„Jen do toho. Nic proti tomu nemám.“

„Já ale myslím – hovořit s nimi o samotě.“

„O samotě? To je neobvyklý požadavek. Jde snad o

nějaké tajemství?“

„Nejde o žádné tajemství, pouze o čistě soukromou

záležitost.“

„Tak jen do toho. Oni jsou přece svými vlastními

pány.“

„Nevím, o čem to mluví,“ ozval se Carter a díval se

na Bigglese. „Vždyť ho sotva znám. Mezi námi nemůže

být nic osobního. Chce-li mi něco říci, tak ať to řekne

před ostatními.“

Gontermann zaváhal, jako kdyby nevěděl, jak se má

zachovat. Pokynul svému společníkovi a oba odešli.

92

Nešli daleko, brzy se zastavili a s hlavami u sebe zřejmě

hodnotili situaci.

„Copak to tam zase osnují?“ zabručel Ginger, který

se ještě nevzdálil. „Mají snad v úmyslu jednání

přitvrdit?“

„O tom pochybuji,“ odpověděl Biggles. „Tady určitě

ne. Je nás na ně příliš mnoho. Chtěli by panu Carterovi

položit několik otázek v soukromí. Můžeme si domyslet

o čem. Takové otázky by nemohli položit před námi,

protože nevědí, co víme my.“

„Nemyslíte,“ řekl Carter, „že bylo od Gontermanna

poněkud neprozřetelné přivést toho muže sem, když

věděl, že ho poznám jako jednoho z těch dvou lumpů,

který po nás střílel?“

„Při zběžném pohledu máte pravdu,“ připustil

Biggles. „Musíte si ale uvědomit, že on o vaší

přítomnosti vůbec nevěděl, protože nečekal, že jste ještě

živý. Z pobřeží není stan vidět. Navíc, vy jste seděl za

kouřem. Neviděl vás dřív, než bylo pozdě stáhnout se

dozadu. Proto se zaraženě zastavil, když vás uviděl –

aspoň si myslím, že to bylo důvodem jeho zastavení. Tak

se rozhodl riskovat, že toho muže nepoznáte.“

„To je možné,“ připustil Carter. „Když jsem ho viděl

naposled, zdaleka nevypadal jako nějaký trosečník.“

„Myslím, že situace vypadá takto,“ pokračoval

Biggles. „Gontermann je spřažený s těmi dvěma muži, to

je očividné. A hledají zlato. Můžeme předpokládat, že o

jeho existenci vědí. Není důležité, jak se to dověděli,

vysvětlení

by

mohla

napovědět

skutečnost,

že

Gontermannův otec sloužil na lodi DRESDEN. Proto

Gontermann vysadil ty dva muže na ostrově, nechal je

93

tam hledat zlato a zásoboval je jídlem. Když neuspěli na

jednom ostrově, přesunul je na jiný.“

„Což znamená, že Gontermann s určitosti neví, na

kterém ostrově bylo zlato zanecháno.“

„Vypadá to tak. Zřejmě zná jenom jeho přibližnou

polohu, proto bral ostrovy jeden po druhém, což jsme

dělali také my ze vzduchu. A byla vyložená náhoda, že

vy a pan Barlow jste ve stejné době byli s nimi na

stejném ostrově. Proč vás napadli, to není jasné, spíš to

vypadá, jako kdyby uviděli něco, z čeho poznali, že

konečně jsou na tom správném ostrově – jako že opravdu

byli. Povězte mi ještě toto. Nevšiml jste si náhodou, když

jste tam byli, jestli bylo možné vidět ty dvě hory

Sarmiento a Italia?“

„Ano, zcela zřetelně a byla to při jejich postavení za

sebou taková nádherná podívaná, že jsem si je

vyfotografoval.“

Biggles přikývl. „To je ono. To je klíč, který jsme

potřebovali. Popusťme trochu uzdu fantazii. Když se pak

Gontermann s těmi muži setkal, dověděl se, že jsou na

správném ostrově, zlato však dosud neobjevili. Dověděl

se o vás a možná mu napadlo, že o zlatě něco víte. Od té

doby hledali vás nebo vrak vašeho člunu v domnění, že

zlato je možná v něm. Gontermann věděl, že po vás

pátrám i já, proto nepochybuji, že nás sledoval. Když

mne dnes ráno zahlédl kroužit a pak klesat na přistání,

rychle sem přispěchal, aby zjistil, co jsem objevil.“

Carter přikývl na souhlas. „Tak tomu asi bude.“

„Máme-li pravdu, ostrov se zlatem nemůže být

daleko odtud.“

„Taky že není. Je v tomto směru.“ Carter ukázal.

„Dám vám jeho popis.“

94

„Vracejí se,“ upozornil Ginger.

Oba muži se vrátili. „Jste si jistý, že vám nemůžeme

nijak pomoci?“

„Ne, díky,“ řekl Biggles. „My to zvládnem.“

Němec s krátkým pokynutím odešel, jeho společník

za ním.

Biggles se zamračeně díval za odcházejícími muži.

„Co ti dělá starost?“ zeptal se Ginger.

„Je-li toho tolik v sázce, pak tomu páru nevěřím ani

jediné slovo. Nezapomeň, že mají člun. Kdyby poškodili

naše letadlo, byli bychom v rejži, což by jim vyhovovalo.

Jsou si určitě vědomi, že jestli Carter a Barlow vědí, kde

to zlato je a odjedou do Anglie, mohou se oni se zlatem

navždy rozloučit, ať už o něm my víme nebo ne. A když

uvažuji

o

Gontermannově

zaměstnání

a

o

pravděpodobnosti, že sloužil v LUFTWAFFE, napadá mi,

že možná dovede létat. Vypadali bychom jako moulové,

kdyby odletěl v našem letadle. Něco takového bych

nechtěl riskovat. Půjdeme se podívat, co dělají. Bertie, ty

připravíš ty tyčky a ty, Gingere, půjdeš se mnou.

Nemůžeme tam nechat Algyho samotného, když se ta

dvě individua mohou potloukat někde poblíž letadla.

Protože neví, co víme my, nebude od nich očekávat

nějaké nečisté jednání.“

Čilým

krokem

vyrazili

z

kopce

dolů

za

Gontermannem, který byl asi dvě stě yardů před nimi.

Hovořil se svým společníkem, ani jednou se neobrátil,

proto si nevšiml, že za ním někdo jde. V dohledu se

objevilo letadlo, Gontermann lehce změnil směr chůze a

zamířil k němu. Aspoň to tak vypadalo. Určitě nešel

přímo ke svému člunu, protože ten byl o dobrých dvě stě

yardů dále na pláži. Veslice byla vytažena z vody, muž,

95

který ji vytáhl, stál vedle ní. Algy nebyl k vidění, zřejmě

se v letadle ukryl před větrem, když se však oba muži

přiblížili k letadlu, vystoupil a stál, jako by na ně čekal.

Biggles zrychlil krok. Gontermann se v posledním

okamžiku ohlédl zpátky na kopec, a když uviděl Bigglese

a Gingera, zůstal stát.

„Myslel jsem, že už jste na cestě domů,“ řekl

Biggles.

„Taky že jsem. Jen jsem se tady zastavil, abych se

ještě jednou podíval na vaše letadlo.“

„Proč právě teď a tady?“ ležérně se zeptal Biggles.

„Na letišti jste přece měl dostatek příležitostí.“

„Ale můj přítel ho nikdy neviděl.“

„Je snad letcem?“

„Ne.“

„Pak ho létání asi moc nezajímá. Kdyby si ale chtěl

prohlédnout vnitřek, s potěšením ho v něm provedu.

Nemáme co skrývat.“

„Díky.“

Pak následovalo něco, co Gingerovi připadalo jako

fraška, když předváděli Gontermannovu společníkovi

interiér letadla. Po skončení prohlídky a rozmrzelých

slovech díků oba muži zamířili ke svému člunu.

„To ale byla pitomost,“ podotkl Ginger.

„Možná to taková pitomost nebyla.“

„Jak to?“

„Gontermann se možná chtěl nějak přesvědčit, že na

palubě nemáme žádné zlato. Teď počkáme, až budou

pryč.“

„Co se tady vlastně děje?“ zeptal se Algy s

rozpačitým výrazem ve tváři.

Biggles mu to několika slovy pověděl.

96

Algy se zašklebil. „Tak odtamtud fouká vítr.“

„Tamhle

jsou,“

poznamenal

Ginger,

když

plachetnice WESPE vyplula.

„Ten jejich odjezd je přesně podle mého gusta,“

vážně řekl Biggles. „Vsadím se ale o měsíční výplatu, že

jsme je neviděli naposled. Tyhlety povahy dobře znám.

Nevzdávají se lehce – zvlášť když jde o takové nezměrné

bohatství.“

„Co budou dělat?“

Biggles se zhluboka nadechl. „To nevím,“ řekl

pomalu. „Teď však vědí, že zlato nemáme my. A mohli

se přesvědčit, že není ani ve stanu. Je proto

pravděpodobné, že je ještě na ostrově, na němž bylo

kdysi uskladněno. Kdybyste mne požádali o dohad, řekl

bych, že se rozhodnou dobře se tam porozhlédnout. Je

ovšem velkým otazníkem, jestli počkají, až se tam

vrátíme my.“

„Proč by to měli dělat?“

„Jestli si myslí, že my víme, kde zlato je, tak to

udělají.“

„Proč by si to měli myslet?“ zeptal se Algy.

„Mohou mít oprávněné podezření, že ho Carter a

Barlow objevili. Když se teď mají vypravit domů, lze

předpokládat, že nám prozradí úkryt zlata.“

„Udělali to?“

„Ještě sice ne, ale určitě to udělají. Měli bychom se

k nim raději vrátit a odvézt je, dokud je slušné počasí.

Můžete se spolehnout, že jestli se na ostrov vrátíme,

Gontermann bude vědět proč. K tomu může být totiž

pouze jediný důvod, a sice krátké slovo o pěti

písmenech.“

„Nijak se mi to nelíbí,“ ustaraně zabručel Algy.

97

„Co se ti nelíbí?“

„Představa zanechat letadlo na letišti, kde si s ním

může pohrát Gontermann, pokud to je takový skunk.“

„Ani bych se moc nedivil, kdyby něco takového

udělal,“ připustil Biggles. „Jediným řešením by bylo

nenechávat letadlo bez trvalého dohledu, když se

potlouká někde v okolí, protože by to pro nás mohlo

znamenat veliké potíže. Teď se ale vraťme ke stanu.

Popovídáme si o tom později.“

Když došli do tábora, Bertie měl připravené dva

stromky a s Carterovou pomocí k nim přivazoval

plachtovinu natrhanými kousky téhož materiálu.

„Vezměte si to k sobě,“ řekl Carter, když vstal, a

podával Bigglesovi malý kus papíru, na němž byl náčrtek

polohy místa se zahrabaným zlatem. „Je to sice poněkud

neobratně nakresleno, jenže mapy pokladů už takové

bývají. Posloužit by vám to ale mělo dobře. Ten ostrov je

někde v tomto směru,“ řekl a ukázal rukou. „Má

víceméně tvar podkovy, proto si myslím, že se nemůžete

zmýlit. Leží v severojižním směru. Je malý, ne víc než

půl míle na délku a čtvrt na šířku, to v té nejširší části,

tedy uprostřed. Jak se dá čekat, v těchto místech je nejvýš

nad mořem. Jak jsem se už zmínil, v zálivu tvořeném

přírodní podkovou je písčité pobřeží. Zlato bylo původně

na jeho severním konci v takovém srázném nánosu písku.

Přemístili jsme ho na jižní konec, kde se písek dotýká

skalnatého útesu. Zlato je poblíž velkého omletého

osamělého balvanu, vedle jeho strany směřující k moři.“

„Díky,“ řekl Biggles. „Zdá se to být dostatečně

jasné. Když už jsme u toho, můžete mi ještě říci, kde jste

ztroskotali?“

98

„Tamhle,“ řekl Carter a ukázal rukou. „Pochybuji

ale, že po několika bouřích uvidíte něco z toho, co z

našeho člunu zůstalo. Snad jen za nízkého stavu vody. Ti

muži jsou už pryč?“

„Ano a bude lepší, když odejdeme také. Kterou

cestou jste sem přiletěli, přes Chile nebo přes

Argentinu?“

„Přes Argentinu. Proč?“

„Dáváte přednost stejné cestě domů?“

„Je mi celkem jedno, kterou cestou se dostanu

domů, jen když tam doletím.“

„Ptám se vás z jednoho důvodu. Mám totiž v úmyslu

zaletět s vámi přímo do Rio Gallegos místo do Punta

Arenas. Letecky to není o moc dál.“

„Jaký to má účel?“

„Jestli vás nechám v Punta Arenas, bude vás možná

obtěžovat Gontermann. Rio Gallegos je na cestě domů.

Budete-li v Argentině, pro Gontermanna nebude tak

snadné dostat se k vám.“

„Rozumím vám, ale co bude s věcmi, které zůstaly v

hotelu v Punta?“

„Já je vyzvednu. Budeme tam dlouho před

Gontermannem. Vřele vám doporučuji, abyste odletěli do

Gallegos. Bude to tam pro vás bezpečnější.“

„Někdo by měl ještě navštívit pana Scotta kvůli

náhradě za zničený člun. Co vy na to?“

„To mohu také zařídit za vás. On určitě pochopí, jak

je pro vás důležité dostat se co nejrychleji domů.“

„Tak dobře. Přijímám vaši radu. Jste opravdu velmi

laskavý. Jenže pořád mluvíte jenom o nebezpečí, které

hrozí mně. A co vy? Jestli po našem odletu zůstanete v

Punta Arenas, Gontermann si domyslí proč.“

99

Biggles se usmál. „Ovšemže si domyslí. To už ale

bude naše starost. Já tu totiž musím zůstat v každém

případě, protože musím počkat na pokyny od svého šéfa

z Londýna.“

Všechno bylo dojednáno. Pan Barlow byl uložen na

improvizovaná nosítka. Současně s ním byla na nosítka

položena puška a několik drobností, které si pan Carter

chtěl ponechat. Pak všichni vykročili k mořskému

pobřeží.

100

KAPITOLA 9

OTÁZKY A ODPOVĚDI

Počasí by sice mohlo být lepší, bylo však natolik

dobré, že let do Punta Arenas byl pouhou rutinní

záležitostí.

Jakmile se letadlo octlo ve vzduchu, Carter ukázal

ostrov, na němž našel zlato, protože země i voda se pod

nimi rozprostíraly jako přehledná mapa a tvar ostrova i

poloha mořského břehu byly dobře patrné. Také zahlédli

člun WESPE, jak s dvěma plachtami i motorovým

pohonem míří průlivem k domovu.

„Zřejmě se rozhodl vrátit se do Punta Arenas v

naději, že se tam bude moci setkat s Carterem. Očekává,

že jeho i Barlowa odvezu právě tam,“ poznamenal

Biggles.

„Až zjistí, že tam nejsou, určitě bude zklamaný,“

vyjádřil svůj názor Ginger.

„Z toho si těžkou hlavu dělat nebudu. Kdybychom

byli v jeho postavení, snažili bychom se stejně usilovně.“

„Co tím chceš říci? On přece na to zlato nemá vůbec

žádné právo.“

„To si myslíme my. Já se však vždycky snažím brát

na vědomí i hledisko druhé strany. Gontermann si možná

myslí, že má na zlato stejné právo jako my – možná

dokonce i větší. A podle hlediska, že co jsem našel, to je

moje, by na tom tvrzení něco opravdu mohlo být.“

„Hrom do toho!“ protestoval Ginger. „To zlato bylo

přece ukradeno z britské lodi, tak patří nám.“

101

„Jenže Gontermann by mohl tvrdit, že když tehdy

byly naše země ve válečném stavu, zlato by mělo být

považováno za válečnou kořist. Neříkám, že tomu tak je.

Je to otázka pohledu na celou záležitost. Jinými slovy, na

které straně dotyčný je. Snažím se pouze naznačit, jak se

na celou záležitost může dívat Gontermann.“

Ovád sice do Punta Arenas přiletěl o několik hodin

dřív než plachetnice WESPE, Biggles však neztrácel čas.

Ostatní dostali za úkol doplnit nádrže, sám v autě odjel

do města, vyzvedl cestovní zavazadla svých cestujících,

zaplatil hotelový účet a pak zašel za panem Scottem, aby

mu řekl, že pátrání bylo úspěšné, avšak plachetnice

SEASPRAY byla ztracena. Řekl, že Cartera a Barlowa

letadlem převáží do Rio Gallegos, pro což udal stejný

důvod, jaký na letišti řekl Vendezovi, totiž, že na let

domů se chtějí vydat odtamtud, aby nemuseli čekat na

odjezd tak dlouho, jak by tomu bylo v Punta Arenas. Sám

že se ale vrátí nazpátek, aby dojednal finanční vyrovnání

za ztracený člun. Po vyřízení potřebného se vrátil na

letiště, kde shledal, že vše je připraveno k odletu.

Ovád byl brzy opět ve vzduchu a do Rio Gallegos

přiletěl krátce před západem slunce. Biggles nechal přílet

zaregistrovat na letišti, ostatním dal na starost oba

sběratele rostlin, kteří se konečně mohli převléci do šatů

ze svých zavazadel. Sám odešel na poštu, kde odeslal

pečlivě sestavený kabelogram pro leteckého komodora se

sdělením, že v plnění obou úkolů měli úspěch a že bude

čekat na další instrukce. Věděl, že letecký komodor

pochopí, že píše o ztracených botanicích a o zlatě. Dále

sdělil, že se vrací do Punta Arenas a že veškeré zprávy

mají být adresovány na jeho tamější přechodnou adresu.

Podrobnou zprávu že odesílá leteckou poštou. Když pak

102

napsal a na poštu odevzdal dopis, připojil se k ostatním.

Poněvadž už neměli nic na práci, dali si v hotelu na letišti

dobrý oběd a pak se ve stejném podniku šli prospat. Když

bylo všechno vykonáno, byla už tma a Biggles neshledal

žádný důvod, proč by ještě této noci měli někam letět.

Za svítání se počasí začalo zhoršovat, proto s

odletem neztráceli čas, a tak za méně než za hodinu byli

už na letišti v Punta Arenas, kde se dověděli, že

Gontermann se dosud nevrátil. Protože neměli na práci

nic zvláštního a venku začalo mrholit se zřejmým

výhledem na delší dobu, zašli si pohovořit s Vendezem,

který byl ve službě po dobu nepřítomnosti svého

vedoucího, velitele letiště Gontermanna. Přívětivý Chilan

byl omluvitelně zvědavý, proč se vrátili, když už

pohřešované muže našli. Biggles měl výmluvy

připravené. Hlavně že je nutné s panem Scottem vyřídit

záležitost se zničeným člunem. K dalším letům do

průlivu měl připraveno vysvětlení, že sběratelé rostlin

tam zanechali několik botanických ukázek, které chce po

zlepšení počasí vyzvednout. Vendez se s tímto

vysvětlením spokojil, Ginger však viděl, že si stále láme

hlavu nad tolika problémy a podle něho zbytečnou

panikou kvůli něčemu, co pro něho byly malicherné

hlouposti.

Když Vendez později odešel za svými povinnostmi a

piloti zůstali sami, Biggles řekl: „Všechno začne být

poněkud složitější, až se vrátí Gontermann. Vendezovi

bylo rozumné říci, že jsme se vrátili, abychom v průlivu

vyhledali a vyzvedli několik suchých listů a květin, i

když se mu to zdálo být poněkud neobvyklé. Gontermann

bude přirozeně znát skutečný důvod, v tomto ohledu si

nesmíme nic namlouvat. Ale ať tomu je jakkoli, budeme

103

se tady muset potloukat do té doby, než se od šéfa

dovíme, co máme dělat dál.“

„Pochopil jsem to tak, že jestli najdeme zlato, on

zajistí loď, která ho vyzvedne,“ řekl Algy.

„To je pravda. Ale jak dlouho bude trvat, než sem ta

loď dopluje? Může to trvat týdny, a v tom případě si

zdejší lidé pomyslí, že jsme snad přišli o rozum, nebo jim

dojde, že máme za lubem něco důležitějšího.“

„Nebylo by lepší zůstat v Rio Gallegos?“

„Ne. Uvažoval jsem o tom, mám však dojem, že by

to mohlo způsobit potíže. Gallegos je v Argentině, tady je

však Chile. A oblast, v níž jsme nuceni operovat, patří

také Chile. Vždy, kdy bychom letěli tam a nazpět,

bychom museli projít celnicí, a to na obou stranách

hranice. Naše jednání by vypadalo podezřele. A

Gontermannovi by to jen nahrávalo do ruky. Bylo by pro

něho snadné nedovolit nám odletět na základě nějakého

ať už skutečného nebo neexistujícího předpisu.“

„Proč létat sem?“ zeptal se Ginger. „Proč nelétat

přímo mezi Rio Gallegos a zlatým ostrovem?“

Biggles se zamračil. „To bys měl vědět. Přece létat

bez povolení z jedné země do druhé přímo volá po

potížích. Kdybychom měli základnu v Argentině a

Gontermann nás viděl nad územím Chile – a určitě by

nás ze svého člunu uviděl – stačilo by, aby požádal

chilskou vládu, aby sem poslala letku stíhaček a sestřelila

nás. Ne. My bychom měli být těmi posledními, kdo

porušuje mezinárodní pravidla ve spřátelené zemi a já nic

takového nehodlám dělat. Proto jsem se sem vrátil. Až

dosud jsme všechno vyřizovali na základě otevřeného a

čestného jednání a já mám v úmyslu v takovém jednání

pokračovat dál.“

104

105

„Nijak se mi nelíbí představa, že tady necháme

letadlo, protože kdokoli, komu to napadne, ho může

nějak poškodit.“

„Mně se to také nelíbí, s tím však nejsme schopni

nic udělat. Je možné, že tak daleko nikdo nezajde. Trvalá

služba u letadla nepřichází v úvahu. Pod záminkou

nějaké opravy se sice kolem něho můžeme motat ve dne,

ale dělat něco takového v noci, pro to bychom neměli

žádnou omluvu.“

„Máme před sebou nějaký let?“ zeptal se Ginger.

„Měli bychom udělat pouze jeden jediný let, to je asi

tak všechno.“

„Co to má znamenat, starý brachu?“ zeptal se Bertie,

čistící si monokl.

„Vždyť jsme ještě ani nezahlédli barvu toho zlata.“

„Ale víme, kde je.“

„My si myslíme, že to víme, to však není totéž. Až

dorazí leteckým komodorem poslaná válečná loď, budou

po nás chtít, abychom jim ukázali zlato. Vypadali

bychom jako parta hlupáků, kdybychom ho nebyli

schopni najít. Hodlám se proto ujistit, že budu vědět kam

pro něj jít, až přijde čas. Ověříme si to, jakmile se počasí

vyjasní a nastane rozumná viditelnost. Rád bych si ze

vzduchu pořídil náčrtek mapy ostrova kolem cílového

prostoru a vyznačil ten, kde je zlato zahrabáno.“

„A co přesné místo?“

„To ne. To nebude nezbytné. Také by to mohlo být

nebezpečné, kdyby mapa padla do nesprávných rukou.

Pokud jde o tu mapu, hodlám ji předat kapitánovi lodi, až

připluje, abychom se pak mohli setkat přímo na místě.

106

Ukázalo se, že ostrov naneštěstí není pojmenován, mapa

však bude postačující.“

„Divím se, že ostrov nebyl pojmenován,“ vložil se

do řeči Ginger.

„Lze pouze předpokládat, že pro takové množství

ostrovů nebylo dostatek názvů, takže o ty malé se nikdo

ani nezajímal.“

„Držte si klobouky, mládenci,“ řekl Bertie. „Přichází

Gontermann. Aspoň to auto, které jede do kopce, vypadá

jako jeho.“

„S opravdovým zájmem se podívám, jak se bude

tvářit a poslechnu si, co bude povídat,“ suše poznamenal

Biggles.

Ke Gingerovu překvapení se Gontermann choval

mnohem přívětivěji než kdykoli předtím. „Tak jste se

vrátili,“ řekl s okázalou srdečností.

„Jak vidíte.“

„Co jste udělal s těmi trosečníky?“

„Co jste udělal vy s těmi svými?“ vrátil mu stejnou

otázku Biggles.

„Ach, ty jsem vysadil na břeh tam, kde si to přáli,“

odpověděl Němec. „Kde jsou Carter a Barlow?“

„Odvezl jsem je poněkud blíž k domovu.“

Gontermannův výraz se změnil. „Kam?“

„Do Rio Gallegos.“

Z výrazu velitele letiště bylo zřejmé, že ho to

nepotěšilo. „Proč právě tam?“ zeptal se přísným hlasem.

„Jednak jsou tam poněkud blíž k domovu a dále tam

podle mého mínění dostanou dříve lodní lístek na loď

plující do Anglie. Je přirozené, že se nemohou dočkat, až

se setkají se svými nejbližšími.“

107

„Divím se, že jste s nimi nezaletěl až domů.“ V

Gontermannově hlase se ozval náznak sarkasmu.

„To jsem nemohl udělat.“

„Proč ne?“

„Musím tady dát do pořádku ještě nějakou

záležitost.“

„Jakou záležitost?“

„Jde o náhradu za člun pana Scotta. Zatím nevím,

jak dalece je kryt pojištěním a tak dále. Slíbil jsem

Carterovi, že to vyřídím za něho.“

„Takže jste se vrátil kvůli tomu.“

„Kromě jiných záležitostí.“

„Jak dlouho tady zůstanete?“

„To nejsem schopen říci přesně. Z velké části to

bude záležet na počasí.“

„No, mám ještě něco na práci,“ řekl Němec, obrátil

se a šel do kanceláře.

„Mám dojem, že to nečekal,“ soucitně řekl Ginger.

„Ne. Stejně jako já jsem nečekal, že přijede bez těch

dvou mužů. Zajímalo by mne, kde je nechal.“

„Mohl je vysadit v městě.“

„To si nemyslím. Kdyby to udělal, tak by to řekl.

Bylo by přirozené, že by to řekl. Ne. Úmyslně mluvil

neurčitě. Mohl sis všimnout, že neřekl, KDE je vysadil

na břeh.“

„Záleží na tom?“

„Mohlo by na tom mnoho záležet. Doufám, že je

nenechal na zlatém ostrově.“

„Byl by schopen něco takového udělat? Viděli jsme

ho plavit se po průlivu.“

108

„Předtím měl dostatek času doplout k ostrovu. On

přece od nás odešel dobré dvě hodiny před naším

odletem.“

„Jestli je nechal na ostrově, pak se pro nás situace

stane poněkud trapná a nebezpečná. Proč by to ale

dělal?“

„Z jednoho dobrého důvodu. Je totiž přesvědčen, že

zlato je stále tam. Ví, že jsme ho v letadle neodvezli.

Jenže stejně v tom nemůžeme nic dělat. Nemůžeme ty

muže požádat, aby odtamtud odešli, ani je nemůžeme

vyhnat násilím. Mají stejné právo jako my na ostrově být

– možná dokonce větší. Třeba jsou občany Chile. Mám

pocit, že tato hra je rozehraná teprve z poloviny.

Zajistíme letadlo a vrátíme se do města. Dnes se už

zřejmě nevyjasní.“

„Myslíš, že tady bude letadlo v bezpečí?“ úzkostlivě

se zeptal Algy.

„Myslím, že nebude mít odvahu něco na něm zničit,

pokud jsou v dohledu zdejší zaměstnanci.“

„Pokud ovšem není jeho kumpánem jeden z

mechaniků.“

„Obávám se, že toto riziko budeme muset

podstoupit. Raději už nemyslete na žádné další

neočekávané komplikace nebo se z toho zhroutím.“

Vykročili k letadlu.

109

KAPITOLA 10

ZMAŘENÉ PLÁNY

Biggles musel čekat dva dny, než se počasí natolik

zlepšilo, aby se vyplatilo zaletět na zlatý ostrov a ověřit

si, že poklad je stále tam, kde podle tvrzení má být. Měl

až příliš mnoho zkušeností, než aby uvěřil zprávě

kohokoli, aniž by se přesvědčil ‘na vlastní oči’, jak se

vyjádřil. Držel se starého přísloví – „Věřím jen tomu, co

vidím na vlastní oči.“

Mezitím došla zpráva od leteckého komodora, v níž

byl příkaz čekat na dopis s pokyny, zaslaný leteckou

poštou. Důvody, proč takové pokyny nemohly být

sděleny v otevřeném kabelogramu, byly očividné. Na

čem pracují, by bylo odhaleno nejen lidem z jejich

nejbližšího okolí, ale celému světu, protože taková

informace by se stala novinářským hitem. Honba za

zlatem je vždy a všude ‘trhákem’. To by však

nevyhnutelně vedlo ke komplikacím, kterým se

znervóznělý Biggles chtěl vyhnout. Jak to ostatním řekl

při snídani: „Jediné hlesnutí o pokladu by pro nás

znamenalo definitivní konec.“

„Myslím, že nemůžeme dělat nic jiného, než se jen

tak poflakovat, nechodit daleko a čekat, až přijde dopis,“

řekl Algy –

„Nebo loď. Zatím budeme pokračovat v tom, na čem

jsme se dohodli. Jednou, jakmile se počasí uklidní,

zaletíme do průlivu, abychom se podívali na to „zboží“.

Pak se sem vrátíme a budeme čekat.“

110

„Myslíš, že kapitán lodi bude seznámen s tím, co se

tady děje?“ zeptal se Ginger.

„Určitě to bude vědět. Přece nemohou nechávat na

nás, abychom ho s tím seznamovali my. Je mrzuté, že

nemáme zdání, kdy ta loď může doplout.“

„Zastaví se tady v Punta Arenas?“

„Pravděpodobně, i když si tím nejsem vůbec jistý.

Veškeré informace se nepochybně dovíme z dopisu

leteckého komodora, tedy, až přijde.“

„Situace by se zatraceně zkomplikovala, kdyby loď

připlula v době, kdy bychom se v průlivu dostali do

nějakých potíží.“

„Připouštím, že to by nám udělalo čáru přes

rozpočet,“ řekl Biggles a zamračil se. „Jestli sem připlují

v takovém počasí, můžeme být týden i déle zdrženi

zmrzlým deštěm, sněhem, mlhou – čímkoli. Od moře se

může přihnat vítr a znemožnit nám odstartování. Takže

bychom mohli operovat jedině z vodní hladiny. Aspoň že

tady je několik pláží a vhodných úseků rovné půdy,

dostatečně velikých k přistání i odstartování. Ten

problém však bude snadné překonat. Myslím tím setkání

s lodí, budeme-li někde ve slepé uličce.“

„Nechápu,“ řekl Algy.

„Jak je to s tím tvým kotníkem?“

„Už to není nijak hrozné. Trochu zabolí, když ho

poněkud zatížím.“

„Nejrychlejší způsob, jak ho vyléčit, je nechat ho v

klidu.“

Algy se usmál. „Chápu. Jinými slovy chceš říci, že

mne tady necháte, abych se přivítal s lodí, kdyby dorazila

dřív, než se vrátíte z výletu na ostrov.“

111

„Pochopils to docela dobře. Myslím, že to je

rozumné opatření. Kdybychom se nevrátili vůbec, a

taková možnost při činnosti ve zdejších podmínkách

existuje vždycky, byl bys schopen kapitána dovést ke

zlatu. A co je podle mého názoru ještě důležitější, ty bys

zhruba věděl, kde jsme a mohl bys vést pátrací četu, aby

nás zachránila. Doufám sice, že k ničemu takovému

nedojde, tomu zdejšímu počasí však nelze věřit ani deset

minut.“

„Beru to,“ souhlasil Algy. „Stačilo by, abych si

vyvrtl druhý kotník a museli byste mne nosit.“

„Ještě něco. Dojde-li dopis od šéfa dřív, než se

vrátím, tak ho raději otevři a zjisti, co v něm je. Měl by

tam být celkový plán operace – jméno lodi, odkud přijede

a přibližná doba jejího připlutí.“

„Je to dostatečně jasné,“ uznale odpověděl Algy.

„Výborně. Protože počasí vypadá, jako by se mělo

zlepšit, my ostatní si pospíšíme na letiště,“ rozhodl

Biggles. „Čím dřív budeme mít tuto práci za sebou, tím

lépe se mi bude v noci spát. Z toho počasí mi už běhá po

zádech mráz.“

Spolu s ostatními došli k autu a v něm dojeli na

letiště. Déšť ustal, mraky však stále byly poměrně nízko,

i když se zdálo, že se zvedají. Biggles si chtěl letadlo

prohlédnout podrobně, a tak, protože neměli nijak

naspěch,

následující

hodinu

věnovali

odhalování

všemožných známek sabotáže. Ke svému uspokojení

nenašli nic, jenže ve chvíli příjemných pocitů přišel

Gontermann.

„Chystáte se někam letět?“ zeptal se.

„Chystáme.“

„Kam poletíte?“

112

„Do průlivu.“

„Za jakým účelem? Chcete se snad podívat po

nějakých dalších ztroskotancích?“ Gontermann si ve

svém hlase neodpustil lehce ironický tón.

„Ne,“ stejným tónem odpověděl Biggles. „Chci se

pokusit objevit vrak lodě SEASPRAY a možná přinést

něco, co tam Carter zapomněl.“

„Co by to tak mohlo být?“

„Nějaké botanické vzorky a vybavení.“

„Spotřebováváte příliš mnoho benzínu.“

Biggles se usmál na celé kolo. „Naštěstí ho nemusím

platit. Chtěl byste letět s námi?“

Gontermannovi

se

nepodařilo

zakrýt

výraz

překvapení. „Ne, díky, mám ještě nějakou práci tady,“

řekl a odešel.

„To bylo zatraceně riskantní, ne?“ zabručel Ginger.

„Co kdyby řekl ano?“

„Věděl jsem, že to neřekne. Mám dojem, že se teď

zabývá něčím zcela jiným. Nemluvě o tom, že nepatrně

lživé tvrzení ve správném okamžiku nemůže nikdy

uškodit.“

Stále čekali na počasí, které se pomalu zlepšovalo,

protože bez dokonalé viditelnosti by každé vzlétnutí bylo

pouhým mrháním časem.

„Obávám se dvou věcí,“ řekl Biggles, když stáli

vedle letadla, „mlhy a ledu. Led nás může ohrozit, ať

jsme kdekoli a to by mělo za následek vážnou leteckou

katastrofu. Mlha by znemožnila nalézt letiště a já bych

přistání někde jinde nechtěl riskovat.“

„Tamhle přijíždí Gontermann,“ ozval se Ginger,

když si všiml auta správce letiště, jedoucího po silnici.

113

„Zajímalo by mne, kam má namířeno,“ zamyšleně

řekl Biggles. „On se přemisťuje tak často jako my.“

„Možná ze stejného důvodu, starý brachu,“ vložil se

Bertie. „Jedině zlato dovede lidi přimět k mimořádné

činnosti.“

„Ani nevíš, jakou máš pravdu,“ řekl Biggles. „Ale

vraťme se raději k letu. Až poletíme nad průlivem, měli

bychom vědět, co máme dělat.“

„A co přesně chceš dělat?“ zeptal se Ginger.

„Je to naprosto jednoduché. Zaletět na zlatý ostrov,

ověřit si, že zlato je opravdu tam, a vrátit se domů.

Naberu pořádnou výšku, abych byl jistý, že nenarazím do

něčeho tvrdého. Pokud v zálivu u pobřeží nebudou plavat

ledovce, neměli bychom se při přistání setkat s žádnými

potížemi.“

„O. K.“

Biggles odstartoval a když příkře nabral výšku,

namířil si to k průlivu, jako k jedinému patrnému

orientačnímu bodu. Kolem, především v údolích, bylo

ještě stále mnoho nízkých mraků nebo mlhy, ale

nanicovaté slunce přece jen jimi začalo prorážet a

rozhánět je. Z výšky osmi tisíc stop z letadla celkem bez

obtíží nalezli dva ostrovy, které znali, a sice zlatý ostrov

a ostrov, z něhož zachránili dva botaniky. Biggles začal s

přiškrceným motorem klesat ke zlatému ostrovu, když se

náhle Ginger naklonil dopředu a upřeně hleděl přes

přední ochranné sklo.

„Co je?“ zeptal se Biggles.

„Někdo tam je.“

„Chceš říci – na ostrově?“

„Ano. Vidím kouř. Podívej se! Trochu vlevo od toho

pahorku.“

114

„Máš pravdu.“ řekl Biggles, když se tam upřeně

podíval.

„Vidím ale ještě něco jiného,“ pokračoval Ginger.

„Že by to tam byl malý veslový člun vytažený na břeh?“

„Obávám se, že máš opět pravdu,“ zabručel Biggles.

„To je k zlosti. To nabourává náš plán.“

„Co si o tom myslíš?“

„Gontermann zřejmě ty své ostré hochy nechal na

ostrově. Pokud by to výjimečně nebyla parta Indiánů,

nikdo jiný to nemůže být.“

„Indiáni by to mohli být.“

„Ale ne. To plavidlo na břehu není kánoe, na to není

dostatečně dlouhé. Zřejmě patří k nějakému většímu

člunu, řekl bych, že to je malý záchranný člun z

plachetnice WESPE.“

„Za jakým účelem tam ti muži byli ponecháni?“

„To je přece zcela zřejmé.“

„Aby pokračovali v hledání zlata?“

„To byl nepochybně jeden důvod. Co by pro ně

mohlo být ještě důležitější, je zabránit nám v přistání na

ostrově, abychom se po zlatě nemohli poohlédnout

sami.“

„Přece nám v tom nemohou zabránit.“

„To sice ne, ale mohou nás pozorovat, což prakticky

znamená, že dokud tam budou, tak se ke zlatu nemůžeme

ani přiblížit.“

„Možná tam nezůstanou.“

„Budou tam muset zůstat nejméně do té doby. než

pro ně Gontermann připluje s plachetnicí WESPE. Těžko

můžeme čekat, že ti chlapi budou v tom malém člunu

veslovat až do Punta Arenas.“

„Co chceš dělat?“

115

„To ještě nevím. Budu si to muset promyslet.“

Biggles mezitím bez použití motorů letadlo obrátil od

ostrova.

„Možná nás nezahlédli,“ nadějeplným hlasem

poznamenal Ginger.

„Na tom nezáleží, jestli nás viděli nebo neviděli,

stejně nás uslyší, když přidám plyn, což už budu muset

udělat. Jisté je jedno. Nemá smysl na tom ostrově

přistávat, pokud jsou tam oni. Stejně bychom nemohli nic

dělat, mohlo by to vést k hádce a možná i k nějakým

násilnostem. Tak bychom se nikam nedostali, jedině do

chilského vězení.“

„Tak co uděláme?“

„Napadá mi jedno jediné. Jestli se přiblížíme k

ostrovu, Gontermannovi určitě napadne, že jsme tam

jedině kvůli zlatu. On si to už stejně myslí, jenže mu stále

k tomu schází nějaký důkaz, a proto se mu do mysli

mohou vkrádat pochybnosti. Nejraději bych ho v těch

pochybnostech nechal, protože jakmile nabude jistoty,

mohl by nám zkomplikovat pobyt na letišti. Řekli jsme,

že chceme vyzvednout některé věci, které tam zanechali

Carter a Barlow. Ty by měly být na ostrově, na němž

jsme je objevili, tak zaletím tam. Víme, že tam lze přistát.

Jestli nás někdo zahlédne, bude to odpovídat našemu

tvrzení, tedy důvodu pro náš návrat. Neposlouží-li to

ničemu jinému, poskytne nám to příležitost vymyslet

nějaký úskok.“

„Myslíš si, že si v této záležitost Gontermann hraje

na vlastním písečku nebo má někoho za sebou?“

„To nelze posoudit. Nepochybně má zájem o

finanční podíl, ale z narážky leteckého komodora v

radiogramu, že možná dostaneme hosty, je možné, že v

116

tom mají prsty Rusové nebo Východní Němci. Bylo by

ale zbytečné se tím teď nějak znervózňovat. Máme toho

před sebou dost, i když se nebudeme znervózňovat

něčím, co by se mohlo stát. Řekni Bertiemu, že měníme

program a k čemu se chystáme.“

Ginger odešel na záď do kabiny.

Stále klesající Ovád kroužil nad místem, kde přistál,

aby naložil a odvezl Cartera a jeho společníka. Ledovec

ve tvaru hada velmi usnadňoval nalezení přesného místa.

Biggles nejprve dvakrát nebo třikrát přeletěl nad vodou,

aby se ujistil, že na ní neplavou žádné malé ledovce, pak

bezpečně přistál a k mořskému břehu dojel v tomtéž

místě, kterého použili při předešlé příležitosti. Vypnul

zapalování. Všichni vystoupili a Biggles si zapálil

cigaretu.

„Co teď?“ zeptal se Bertie. „To je pěkná šlamastyka,

že tamhle jsou ti lumpové – jestli chápeš, co tím

myslím.“

Jednu nebo dvě minuty Biggles neodpovídal. Pak

řekl: „Místo postávání tady a chytání lelků se raději

pokusme nalézt pozůstatky plachetnice SEASPRAY.

Carter mi ukázal místo, kde uvázla na mělčině.“

„A co když ji najdeme? Jaký význam to bude mít?“

poněkud sklíčeně se zeptal Ginger.

„Kdyby se nám podařilo něco odsud odvézt, pro

Gontermanna by to byl důkaz, že jsme sem opravdu přišli

vyhledat nějaké věci, které tu zanechali Carter a jeho

kolega. To nemůže být v žádném případě na škodu. A to

ani kdybychom nenašli nic víc, než několik kousků

vraku. Pro lidi z pojišťovny pana Scotta by to byl důkaz,

že SEASPRAY propadla zkáze. Navíc, kdyby nás ti dva

hlupáci na zlatém ostrově opravdu zahlédli a viděli nás

117

přistát, budou se domnívat, že vědí, proč to děláme.

Ostatně, bez ohledu na to, co oni vědí, to zlato, nebo jeho

část, možná opravdu bylo na palubě plachetnice

SEASPRAY, když se rozpadla.“

Biggles to říkal při chůzi po mořském břehu. Ke

skalám to nebylo daleko, jen několik set yardů, proto

Biggles nepovažoval za nutné nechat někoho u letadla.

Voda byla klidná, vlnění zcela nepatrné.

Nebylo obtížné nalézt místo, kde svou existenci

skončila SEASPRAY, protože se tady stále povalovaly

malé kousky vraku spolu s částmi zařízení a zásob. Z

úrovně hladiny si jich však nikdo nemohl všimnout.

Ležely mezi skalisky nebo v tůňkách mezi nimi a po

odchodu těch, kteří přežili, byly některé části velkým

vlnobitím vyplaveny na břeh nad hladinu moře.

Plachetnice se svého konce dočkala jen několik stop od

místa, kde skály ustupovaly písku, takže kdyby měla

trochu štěstí, mohla být vyvržena na suchý mořský břeh.

Když se přiblížili k okraji skal, uviděli na boku ležící

trup, rozlomený na dva kusy, asi patnáct nebo dvacet stop

pod vodou. Biggles poznamenal, že kdyby voda nebyla

tak studená, mohli by se k němu ponořit a zachránit něco,

co by za to stálo. Nemohli však udělat více, než se dobře

poohlédnout, zda tu není něco, co by zachráněným

udělalo radost.

V témže okamžiku Ginger zvedl malý zápisník,

který se ukázal být deníkem se jménem Carter na první

stránce. Byl ve špatném stavu, protože však poznámky

byly napsány tužkou, nerozmazaly se, jako by se ve vodě

stalo, kdyby byly psány inkoustem.

„Musíme s tím zacházet opatrně,“ řekl Biggles. „To

půjde vysušit a Carterovi to určitě udělá radost. Pro nás

118

bude důležitější, že až to uvidí Gontermann, pozná, že

jsme opravdu hledali vrak a našli ho.“

V hledání ještě chvíli pokračovali, avšak jedinou

zajímavostí bylo několik listů papíru v lepenkových

deskách, stažených gumovými pásky. Byly předtím

zřejmě v lisu, protože listy držely pevně u sebe. Ukázalo

se, že mezi papíry jsou botanické vzorky, listy, mech a

květiny. Spolu s deníkem i to vzali domů.

„To, myslím, bohatě stačí,“ rozhodl Biggles.

„Můžeme se vrátit.“

„Ještě moment,“ vesele se ozval Ginger. „Někdo nás

pozoruje. Nikam se ale nedívejte. Na oko něco dělejte

dál.“

„Řekni nám něco víc,“ dožadoval se Biggles.

„Rozhlížel jsem se po vodní hladině, a když jsem

zrakem náhodou přejel přes hřeben protějšího ostrova,

zahlédl jsem tam nějaký pohyb. Mohl bych přísahat, že to

byl nějaký muž. Teď leží, takže ho není vidět. Možná

přišel zpoza obzoru. Nejsem si jistý, jak se tam objevil.“

„To jsou určitě naši přátelé ze zlatého ostrova – nebo

jeden z nich,“ odpověděl Biggles. „Určitě nás spatřili ve

vzduchu a když jsme přistáli, rozhodli se zjistit, co tady

děláme. K protějšímu ostrovu to nemůže být dál, než tak

dvě nebo tři míle od zlatého ostrova. Víme, že mají člun,

takže sem mohou snadno doplout. Když tak člověk o tom

přemýšlí, dalo se čekat, že udělají právě něco takového.

Není pochyb, že připluli ke vzdálené straně ostrova a

vylezli na jeho nejvyšší bod. Jak je to daleko vzdušnou

čárou? Není to víc než čtvrt míle, kdoví jestli. Z místa,

kde jsou, nás mohou zřetelně vidět. Gingere, jsi si jistý,

že jsi někoho viděl?“

„Absolutně jistý.“

119

„A co tak Indiáni?“ zeptal se Bertie.

„Ti to rozhodně nejsou,“ odpověděl Biggles. „V

prvé řadě, ti když dostanou jídlo u pobřeží, nemají žádný

důvod, aby se obtěžovali vylézt na kopec. Za druhé,

kdyby nás uviděli, připluli by sem tak rychle, jak by jim

to umožnila pádla, aby se pokusili vyžebrat nějakou

baštu. Povídá se to o nich a my z vlastní zkušenosti víme,

že takoví opravdu jsou.“

„Co hodláš dělat?“ zeptal se Ginger.

Biggles si zapálil cigaretu. Když odhodil zápalku, po

tváři se mu rozlil mírný úsměv. „Co kdybychom jim dali

něco k nahlédnutí, aby měli o čem přemýšlet? Vidím

určitou možnost.“

„Ven s tím, starý brachu, nenapínej nás,“ mírně si

postěžoval Bertie.

„Myslím, že to je něco, čím je můžeme zmást a

jejich pozornost odvést jinam. Něco, co změní jejich

myšlení a možná je přivede sem, místo aby se nám

míchali pod nohy na zlatém ostrově.“

„Nechápu.“

„Tak tedy. Gontermann ví, že SEASPRAY doplula ke

břehu tohoto ostrova. To znamená, že to vědí i jeho

kumpáni. Zlato se jim odhalit nepodařilo, proto se jim v

hlavách uhnízdila myšlenka, že Carter a Barlow ho

vyzvedli, takže by mohlo být na palubě plachetnice

SEASPRAY, když šla ke dnu. Sledujete mne?“

„Ano,“ odpověděli Ginger a Bertie sborově.

„Výborně. Kdyby tomu tak bylo, Carter by nám to

řekl, když jsme je zachránili. A určitě by neodjeli domů,

aniž by o tom něco řekli, protože by určitě několik

miliónů liber jen tak nenechali ležet na mořském dně,

aby je zavalilo bahno a byly ztraceny navždy. Souhlas?“

120

„Jasně,“ souhlasil Ginger.

„Jestli ti hoši tamhle od naproti vidí, jak se tady v

něčem šťouráme, určitě skočí na domněnku, že právě v

těchto místech se SEASPRAY potopila, což je náhodou

skutečně pravda. Oni se ale určitě diví, proč se o ten vrak

zajímáme.“

„Třeba si myslí, že opravdu hledáme Carterovy

botanické preparáty.“

„To v žádném případě! To neodpovídá jejich

způsobu myšlení. Oni to vidí tak, že každý, kdo se snaží

zachránit několik slisovaných listů, by si měl nechat

vyšetřit hlavu. Oni sami totiž v hlavě nemají nic jiného

než jenom a jenom zlato. A budou si proto myslet, že to

zlato je tady, ve vraku nebo někde na pobřeží. Jestli

uvidí, že tady kopáme nebo že chodíme sem a tam se

sochorem v ruce, budou si myslet – no, co si budou

myslet?“

„Řekl bych,“ ozval se Ginger, „že SEASPRAY

vydržela pohromadě poměrně dost dlouho, aby bylo zlato

odneseno na břeh a zahrabáno někde na nejbližším

vhodném místě, kterým je písek vedle skalisek.“

„Skvělé. Držíš se mnou krok. Jestli v těch místech

rozházíme trochu písku, a pak zamíříme k domovu, co ti

hoši z protějšího ostrova asi udělají – když vědí, že

všechno zlato stejně nejsme schopni v letadle odvézt?“

„Plnou rychlostí přispěchají sem, aby se sami na ten

žlutý kov podívali.“

„Což nám ponechá volnou cestu, abychom sami

vklouzli na zlatý ostrov a podívali se, jak to tam

doopravdy vypadá.“

Bertie se rozesmál na celé kolo. „Perfektní, starý

brachu. Jaká ty jsi chytrá hlavička na takové skvělé

121

nápady. Co jsi vymyslil, mne jednoduše uchvacuje –

absolutně.“

„Tak fajn,“ energicky řekl Biggles. „Dejme se do

práce. Gingere, pospěš k letadlu a přines rýč a sochor. Tu

práci bychom měli udělat pořádně.“

122

KAPITOLA 11

NEBEZPEČNÁ PRÁCE

Předstírané hledání zlata bylo brzy v plném proudu.

Biggles lehkým páčidlem prozkoumával písek a jeden z

ostatních kopal v místech, která mu Biggles označil.

Kvůli přihlížejícím na druhé straně kanálu posbírali mezi

skalami několik kousků z vraku, prohlédli je a ponechali

na pláži, aby bylo označeno místo, na němž SEASPRAY

skončila svou kariéru. Ginger, aniž by to dával najevo, se

občas pečlivě podíval na protější ostrov a svou pozornost

soustředil na místo, kde uviděl pohybující se postavu. Už

ale nikoho nezahlédl. To však nebylo nic překvapujícího,

jak poznamenal Biggles, protože muž nebo muži, pokud

tam jsou oba, si dávají velký pozor, aby je nikdo neviděl.

Nej obtížnější to pro ně bylo na obzoru, kde předtím

Ginger pohyb zahlédl.

Asi po čtvrt hodině Biggles řekl: „Nesmíme s tím

strávit mnoho času, protože světlo ubývá. Ve skutečnosti

jsme toho už udělali dost. Raději bychom měli postoupit

dál. Srovnejte písek, jako kdybychom se snažili zakrýt po

sobě veškeré stopy.“

Skupina dokončila práci, posbírala nářadí a vrátila se

k letadlu. Biggles vrhal úzkostlivé pohledy na oblohu a

pozoroval vítr, který poněkud změnil směr, což mohlo

znamenat změnu počasí, ať k lepšímu nebo k horšímu.

Zatím nebylo jistého nic, jenom vítr poněkud zesílil.

„Oba víte, jak se to dělá,“ řekl Biggles, jakmile

nastoupili do letadla. „Budu předstírat, že letíme domů.

Naberu trochu výšku a až budeme od nich dost daleko,

123

aby nás nemohli slyšet ani zahlédnout, vypnu motory a

velkou oklikou se vrátím zpátky ke zlatému ostrovu, tedy

k jeho vzdálené straně.“

„Myslíš, že nás opravdu neuvidí?“ zeptal se Ginger.

„Obávám se sice, že tu určitá možnost je, budeme to

ale muset risknout. Doufám, že když nás uvidí letět ve

směru průlivu, usoudí, že jsme odletěli domů. Protože

sami mají plné ruce práce s tím, čím se zabývají, o

oblohu se už nebudou zajímat. Určitě nás neuslyší. Pro ně

vítr fouká z nesprávné strany. Jestli připlují sem, měli

bychom je na břehu zahlédnout. To je to jediné, co se

chci dovědět. Připlížíme se k ostrovu, přistaneme,

přesvědčíme se, že zlato je na svém místě a odletíme

domů. Nevyskytne-li se neočekávaná překážka, skončila

by pitomá hra s přebíháním mezi těmi zatracenými

ostrovy. Už toho mám dost, jako by měl každý pilot,

který má všech pět pohromadě. Jdeme na to.“

„Jsem s tebou, starý brachu, jako vždy,“ připustil

vřele Bertie. „Nevadí mi sníh na vrcholcích těch

praštěných hor, ale bude-li to trvat ještě dlouho, budu mít

sníh i na hlavě. Od té doby, co jsme tady, mi nebylo

teplo. Pro příště mi zajisti ostrovy, na nichž rostou

banány a kokosy.“

„To říkám i já,“ s roztrpčením se přidal Ginger.

Biggles vzlétl a pak se dvacet minut věnoval

zamýšlenému programu. Letadlo se dostalo do místa, z

něhož mohli zhruba ze vzdálenosti dvou nebo tří mil

pozorovat ostrovy, které byly středem jejich zájmu.

Protože už věděli, kde zlato leží, bylo ironií, že první

věcí, které si Ginger všiml, byly dvě hory, které měly

sloužit jako vodítko k nalezení ostrova se zlatem – právě

v těchto chvílích byly v řadě za sebou. Teď už to pro ně

124

nebylo důležité. Ginger se proto více zajímal o to, co se

dalo zahlédnout na mořském břehu ostrova, z něhož

odletěli.

„Vyšlo to přesně, jak jsi předpověděl,“ řekl

Bigglesovi. „Přepluli na druhý ostrov. Vidím jejich člun

na pobřeží, tam, kde jsme kopali. Jsou tam oba a dřou

jako koně. To znamená, že jsem měl pravdu i já. Určitě

nás sledovali.“

Biggles neodpověděl. Letadlo už bylo hezky nízko a

stále ztrácelo výšku. Ginger si všiml, že Biggles se na

něco dole pod nimi upřeně dívá.

„Co je?“ rychle se zeptal. „Veslový člun zmizel,

že?“

„Ano,“ zachmuřeně řekl Biggles. „Člun je pryč, ale

je tam něco, co se mi nelíbí. Uprostřed přistávací vodní

plochy je malý ledovec. A nedaleko vidím další, jako by

tam odněkud připlouvaly. To zřejmě způsobila ta změna

směru větru.“

„To je neřádstvo! Znamená to snad, že nemůžeme

přistát?“

„To sice ne, je v tom ale riziko, dokonce větší v tom,

že možná nebudeme moci odstartovat. Záležet to bude na

tom, jakým směrem popluje ten kus ledu.“

„Slétni trochu níž a podívej se na něj zblízka.“

„Bez použití motorů to nejsem schopen obletět a

kdybych nahodil motory, prozradil bych naše úmysly, ti

muži by nás slyšeli a přiřítili by se sem zpátky.“

„Oni sem stejně dřív nebo později přijdou, nejsou

však schopni sem dorazit dřív, než uděláme to, co udělat

chceme.“

„To je možné, byl bych však přece jen raději, kdyby

nevěděli, že jsme tady.“

125

„Uslyší nás ale při odstartování.“

„Ne nezbytně. Mám v úmyslu před vzlétnutím tiše

dorolovat kus dál do jiného průlivu, a ani světlo už není

dost dobré, aby nás zahlédli.“

„Nu, už brzy se budeš muset rozhodnout,“ podotkl

Ginger.

„Já to risknu,“ rozhodl se Biggles. „Už mám po krk

toho neustálého poflakování a dělání ze sebe šaška. Takto

bychom se mohli bavit ještě celé týdny. A při pomalu se

zhoršujícím počasí bychom tady mohli ztvrdnout na

mnoho měsíců. Utáhněte si opasky. Jdu na to.“

Biggles stále bez doteku na škrtící klapku klesal k

něčemu, co Ginger viděl jako úzký pás vody mezi

pobřežím a plovoucím množstvím ledu. Ginger si

nervózně navlhčil rty. Nikdo mu nemusel říkat, že

opravdové nebezpečí není v tom, co lze vidět, ale v tom,

co vidět není: jak daleko do stran sahají sotva nad vodou

viditelné kusy ledové tříště. Věděl, že kromě ledu

viditelného nad hladinou je ho devětkrát víc skrytého pod

vodou. S jistou hrůzou si všiml, že moře je neklidné víc,

než si myslel. Vlny se lámaly na malých ledovcích a o

mořský břeh. Nutkání říci Bigglesovi „neriskuj to“ bylo

velké, věděl však, že v tak závažně důležitém okamžiku

je jakékoli mluvení naprosto nevhodné.

Ovád neustále klesal, Biggles měl napnuté nervy,

Ginger jen mlčky přihlížel. S jednou rukou na škrtící

klapce, aby v okamžiku hrozícího nebezpečí mohl

okamžitě přidat plyn, udržoval Biggles letadlo ve

vzduchu pokud možno co nejdéle. Otřáslo se, když se

vlna zapřela do jeho kýlové plochy, Biggles ho však

udržel a letadlo dosedlo v mraku vodní tříště na

rozvářenou vodní hladinu. Šikmo z boku se do letadla

126

opřel prudký závan větru a značně ho vychýlil ze směru,

ale dotek na škrtící klapku ho vyrovnal a zavedl k

písčitému pobřeží, kde byl, podle Cartera, poklad

zahrabán.

Ginger ještě stále nepromluvil, nebezpečí nebylo

stále zažehnáno. Malý plující ledovec se pod tlakem

větru a vlnění vody rychle pohyboval, v malé vzdálenosti

za ním byly další, které hrozily zatarasit vjezd do průlivu.

Teprve když Biggles dojel s Ovádem ke břehu a otevřel

dveře, aby vystoupili, si uvědomil, jakou rychlostí fouká

vítr, současně i krutou zimu, která jeho tlustým

oblečením pronikala jako něčím velmi tenkým.

Biggles vyskočil, musel se však přidržet trupu, aby

se udržel na nohou. Podíval se na oblohu, na mořskou

hladinu, na led a na pouze několik yardů vzdálené místo,

kde bylo podle sdělení zlato zahrabáno. Setřásl z očí slzy,

které na nich vyrazil prudký poryv ledového větru. Pak

své rozhodnutí změnil. „Nemá to význam,“ vykřikl.

„Vypadneme odsud.“

„Nepotrvá to déle než pět minut.“

„Pět minut může být příliš dlouhá doba. Moře se

každou vteřinou stále víc zvedá. A podívejte se na ten

led.“

Bertie zvedl hlavu. „Je snad něco v nepořádku, starý

brachu?“

„Všechno,“

vybafl

Biggles.

„Vraťte

se.

Nezůstáváme tady už ani minutu.“

Nikdo nenaléhal. Bylo jasné, že by se k odletu mohli

rozhodnout příliš pozdě.

Všichni se nahrnuli do letadla. Z vrcholků stále

větších vln dopadla sprška na přední ochranné sklo.

127

Biggles se s letadlem vrátil na vodní hladinu a s

burácejícími motory ho obrátil proti větru.

Příští minuty se přiřadily k těm, na něž pilot nikdy

nezapomíná. Vítr svým způsobem pomohl zkrátit

rozjezdovou dráhu, která se stala sérií nárazů do

převalujících se vln, až konečně jedna z nich letadlo

doslova vykopla do vzduchu. Ale ani potom, už vysoko

nad úrovní mořské hladiny, nebylo letadlo v bezpečí,

protože, aby to bylo ještě horší, než to bylo, se náhle

přihnal prudký příval deště nebo směsi deště se sněhem.

Ginger si nebyl jistý, co to doopravdy je, ale najednou se

vše zahalilo neprůhlednou clonou. Naštěstí šlo pouze o

ojedinělou, krátkou přeháňku, z níž Ovád brzy vyletěl

pod modrou oblohu.

„Jsou nějaké ledové námrazy?“ stručně se zeptal

Biggles, když obracel letadlo, aby nabral kurz domů.

Ginger si už pečlivě prohlížel náběžnou hranu

křídla. „Nic tam nevidím.“

„Musíme být za to vděčni. To je ale hrozné podnebí.

Nedopusťte, abych se sem ještě někdy vrátil.“

„Trochu z toho šla hrůza, starý brachu,“ řekl Bertie,

když strčil hlavu do pilotní kabiny. „Škoda, že jsme

museli tak rychle odletět, když jsme byli tak blízko těch

sympatických starých zlatých cihel.“

„Za dalších pět minut bychom to zvládli,“ zdrceně

zamumlal Ginger.

„Za dalších pět minut bychom taky mohli jít ke

dnu,“ stroze řekl Biggles. „Zachoval jsem se jako

dokonalý cvok, že jsem se o to chtěl pokusit. Mohl jsem

si všimnout, co se děje a co se asi chystá. Rychlost, s

jakou se tady může změnit počasí, dělá z tohoto místa

128

ďáblovou kuchyň. Byli jsme varováni, to musím přiznat,

jenže člověk to musí vidět, aby tomu uvěřil.“

„Moje řeč,“ připojil se Ginger. „Ti chlapi, kteří se

přeplavili tam, kde nás viděli kopat, se po takto

rozbouřeném moři nebudou moci na zlatý ostrov vrátit.

Moc bych se divil, kdyby slyšeli náš odlet.“

„Při řádění takové bouře o tom pochybuji,“ přidal se

Biggles. „I tak nám dělají problémy.“

„Všechno by bylo dost obtížné i bez nich a bez

jejich nosů, které do všeho strkají.“

„Oni pravděpodobně říkají něco podobného o nás,

což mi něco připomíná. Co ten Gontermann? Vůbec by

mne nepřekvapilo, kdyby se sem přijel podívat, jak ti dva

chlapíci ve svém díle pokračují. Je mi úplně jedno, jak

dobrým námořníkem je, protože za takového počasí

může jen stěží mít potěšení ze svých osamělých jízd.

Tak, a jsme tady. Vůbec mi nebude líto, když došlápnu

na pevnou zem.“

Biggles obletěl letiště a přistál ve chvíli, kdy

dohasínaly poslední záblesky soumraku. Ginger si

pomyslel, že ještě nikdy neviděl letiště vypadající tak

stísněně a tak žalostně skličující ve své drsné, větrem

ošlehávané osamělosti.

Vendez byl na letišti a vyšel jim naproti. „Tak se

vám podařilo přiletět nazpátek.“

„Tak tak,“ odpověděl Biggles.

„Myslel jsem na vás. Podle skla jste měli ošklivé

počasí.“

„Řekl bych, že už přichází i sem.“

„Našli jste něco?“

„Ano. Mnoho sice ne, ale přece jen jsme našli

několik pozůstatků z plachetnice SEASPRAY. Leželo to

129

zhruba v hloubce tří sáhů. Jedna nebo dvě věci byly

vyplaveny na břeh. Náhodou jsme objevili deník a svazek

listů se vzorky rostlin. Až to všechno vyschne, určitě to

bude mít pro Cartera nějakou hodnotu.“

„Viděli jste někde Gontermanna?“

„Ne. Chcete snad tvrdit, že vyplul v tom počasí?“

„Řekl mi, že odplouvá a že bude pryč tak asi dva

nebo tři dny.“

„Zdá se, že tráví mnoho času mimo letiště.“

„On ví, že se v jeho nepřítomnosti o všechno

postarám já – ne že by tady bylo příliš mnoho na práci,

pokud trvá takové počasí.“

„Tak my už pojedem domů,“ řekl Biggles. „Musím

se vykoupat a do žaludku dát něco horkého.“ Ukázal mu

dva doklady, které našli.

„Co s nimi budete dělat?“ zeptal Vendez.

„Vezmu je do hotelu a pokusím se je usušit.“

„Jestli chcete, můžete je nechat tady. V mé kanceláři

neustále hoří oheň. Rád vám je usuším.“

„To bude od vás laskavé. Rád vám je předám.“

Biggles mu je podal. „Přijdeme za vámi,“ řekl Biggles a

obrátil se k odchodu.

„Proč jsi to udělal?“ zeptal se Ginger cestou k autu.

„A proč ne? Přece jsi slyšel, co řekl. Kromě toho

nám to může posloužit jako důkaz našich záměrů. Mám

teď na mysli Gontermanna. Až se vrátí, Vendez mu je

nepochybně ukáže.“

„Neuronil bych jedinou slzu, kdyby se nevrátil,“ řekl

Ginger, když nasedal do auta.

„Nebuď malicherný,“ pokáral ho Biggles. „Přece

nám nijak neuškodil – zatím. Jsem zvědav, jestli Algy

nemá nějakou novinku. Uvidíme.“

130

Když se vrátili do hotelu, Algy o ně právě začínal

mít obavy, protože si uvědomoval zhoršující se počasí.

Novinku však pro ně měl. A důležitou. Něco, na co

čekali. Leteckou poštou totiž došel dopis od leteckého

komodora. Podle Bigglesova pokynu ho otevřel.

Podstatné bylo, že z falklandského přístavu Port

Stanley byla odvelena fregata Královského námořnictva

PETREL s kapitánem Andersonem na můstku. Oficiálně

odjela na instruktážní školení – naučit se vyzvedávat

„majetek“. Svou základnu opustí okolo 23. dubna,

zastaví se v Punta Arenas a vyzvedne Bigglese.

„Vypadá to dost jasně,“ řekl Algy. „Zřejmě

nastoupíš na palubu a budeš vystupovat jako nějaký

průvodce, který je má zavést k majetku, jak to opatrně

nazývají.“

„Myslím, že to je takto v pořádku,“ váhavě řekl

Biggles.

„Máš snad dojem, že na tom není něco v pořádku?“

„V prvé řadě si nedovoluji tvrdit, že budu schopen z

úrovně vodní hladiny najít svou vlastní cestu v tom

bludišti kanálů k onomu ostrovu. My to místo známe

poměrně dobře, ale ze vzduchu. Z úrovně mořské hladiny

to může vypadat zcela jinak. Snad bych se mohl přes tuto

potíž dostat tak, že si pořídím vlastní náčrtek té nejlepší

trasy pro loď.“

„Ještě něco?“

„Ano. Z toho datumu nemám žádnou radost. Jistě

jste si všimli, že v dopise je napsáno okolo

dvacátéhotřetího. Rozhodující je slovo okolo. Zítra bude

dvacátéhotřetího, takže PETREL by už mohla vyplout. Je

však možné, že neodpluje dřív než za dva nebo tři dny.

Dal bych přednost poněkud přesnějšímu údaji. Zřejmě

131

byly nějaké důvody, proč nemohlo být udáno přesné

datum. Je však také možné, že na tom nijak zvlášť

nezáleží. V každém případě tady nebudou dřív, než loď

dopluje.“

„Jak dlouho jí bude trvat, než sem dopluje?“ zeptal

se Ginger.

„To závisí na počasí. Vzpomínám si, že Falklandy

jsou zhruba tři sta mil od Magellanova průlivu. Punta

Arenas je, řekněme, o sto mil dál. Při ne příliš složité

plavbě by lodi PETREL plavba sem neměla trvat nijak

dlouho, jenže může ji zdržet mlha nebo velké vlnobití.

Teď jsou na moři určitě velké vlny. Moře bylo

rozbouřené i pod ochranou ostrovů, jak moc dobře víme.

Při vzlétnutí jsme to přece sami málem koupili.

Nemůžeme říci nic víc, než to, že by PETREL tady

mohla být tak v průběhu příštího týdne. Je to poněkud

neurčité, ale ani letecký komodor, ani ministerstvo

námořnictví si určitě nepředstavují, že tato operace je

jednoduchá.

A

z

našeho

pohledu,

v

blízkosti

Gontermanna a těch jeho kumpánů, to opravdu nic

jednoduchého není.“

„Ještě pořád chceš podniknout další výlet s cílem

vyhledat přesné místo zlatého pokladu?“ zeptal se

Ginger.

„Rozhodně. Mělo by k tomu postačit jen několik

hodin a času máme přece dostatek. Všechny informace,

které máme teď, jsou přece jen pověsti a já jsem se naučil

příliš se nespoléhat na něco takového. To zboží, které

dovede zatemnit lidské mozky, bych rád viděl na vlastní

oči, jak se říká, teprve pak zmizí veškeré pochybnosti.“

132

„Ale koukej, starý brachu, Carter a Barlow na mne

udělali dojem jako spolehliví a hodnověrní lidé,“

protestoval Bertie.

„Já přece jejich čestnost a upřímnost nezpochybňuji,

ale přece jen občas i lidé, mající ty nejlepší úmysly,

někdy udělají chybu. A stává se to tím častěji, čím je

hromada peněz, o které jde, větší. V tom je možná i

důvod, proč poklady, o jejichž existenci se ví, bývají jen

zřídkakdy nalezeny. Nu, stejně v tom nemůžeme udělat

nic. Jestli se zítra vydaří počasí, budeme konečně moci

odvést v této záležitosti svou část. Pak už nám nezbude

nic jiného, než tady sedět, čekat na loď PETREL a

dostavit se na ni.“

133

KAPITOLA 12

GONTERMANN SI ZAHRÁVÁ

Následujícího rána jediný pohled z okna dokázal vzít

chuť k pokračování činnosti onoho dne – alespoň pokud

šlo o nějaký výlet letadlem. Zuřila bouře a nad bouřlivě

se převalující vodní hladinou nepřetržitě uháněla

přikrývka indigově modrých mraků. Směsice deště a

mokrého sněhu, horizontálně hnaná větrem, snížila

viditelnost na pouhých několik yardů.

„Toto je pro nás rozhodující pokyn, abychom dnes

neletěli nikam,“ zafilozofoval si Biggles, když si zapálil

cigaretu. „Budu velice překvapen, jestli to ustane do

západu slunce. V něčem takovém neletím ani za všechno

zlato v Bank of England.“

„Ono to vypadá, jako by to mělo trvat nejméně

týden,“ mrzutě poznamenal Ginger.

„Podle písemných záznamů by to mohlo trvat týden

– nebo i déle,“ řekl Biggles. „Nezbývá než čekat.“

Večer přišel, aniž by došlo k uvolnění pokrývky

mračen, dokonce ani náznaku něčeho takového. Vítr

skučel, déšť a mokrý sníh šlehal do oken a klouzal dolů

po skle jako napůl uvařená tapioka.

„Jestli je teď Gontermann někde venku, tak mu přeji

veselou zábavu,“ řekl Algy s pohledem upřeným na

okno.

Následujícího dne bylo poněkud lépe, ne však příliš.

Bylo jasné, že bouře má ještě stále daleko k tomu, aby se

uklidnila. Biggles, který se kvůli nedostatku jakékoli

práce užíral netrpělivostí, po obědě řekl, že se autem

134

zajede podívat co nejblíže k molu, jestli nějakou náhodou

přece jen loď PETREL nepřiplula dřív, než se čekalo.

Nečinností stejně otrávení ostatní se rozhodli jet s ním.

A

čekalo

je

překvapení.

Maso

nakládající

chladírenská loď už odplula, byla tam však jiná: dlouhá

loď s tmavým trupem, vypadající jako opravdové

námořní plavidlo.

„Velrybářská loď,“ bez zvláštního zájmu podotkl

Biggles. Najednou se však zastavil, jako kdyby si něčeho

všiml. A opravdu si všiml. „Podívejte se, pod jakou

vlajkou ta loď pluje,“ změněným hlasem řekl.

Ginger se podíval a uviděl srp a kladivo. „Ruská

loď,“ bylo vše, co řekl.

„Ano,“ přitakal mračící se Biggles. „Když už jsme

tady, mohli bychom si promluvit s panem Scottem a

zeptat se ho, jestli snad nemá nějaké nové zprávy.“

Odjeli k půjčovně lodí. „Nevíte náhodou, jestli se už

vrátil Gontermann?“ zeptal se Biggles, když si vyměnili

pozdravy. „Myslím, že byl někde venku se svým člunem,

když se přihnalo to hnusné počasí.“

„Neviděl jsem ho,“ zněla odpověď. „WESPE není

na svém obvyklém kotvišti. Asi se někde ukryl, když

viděl, co se žene. Pochybuji, že by se v tom hrozném

větru pokoušel probít se domů.“ Pak ukázal na

velrybářskou loď a dodal: „Oni na něho čekají.“

Biggles vytřeštil oči. „Kdo že na něho čeká?“

„Zdá se, že někdo z támhleté velrybářské lodi s ním

chce mluvit.“

„S Gontermannem?“

135

136

„Nojo.“

„Jak to víte?“

„Dvakrát nebo třikrát se tady byl na něho ptát nějaký

chlap. Řekl jsem, že je pryč, že odplul někam do průlivu.

Chtěl vědět, za jak dlouho se asi tak může vrátit.“

„Co jste mu řekl?“

„Řekl jsem, že nevím. Potom chtěl vědět, kde by ho

mohl najít. Řekl jsem mu, že by ho mohl najít někde v

průlivu. To bylo všechno, co jsem věděl. Jeho

plachetnice není na obvyklém kotvišti, takže se ještě

nevrátil.“

„Ten muž s ním zřejmě musel mít nějaké naléhavé

jednání.“

„Tojo, taky si to myslím.“

„A co ta loď tady dělá?“

„Tak to nevím. Oni mnoho řečí nenadělají. Asi mají

nějaké trable s motorem. Můžou tady být jako kdokoli

jiný. Zřejmě jsou na cestě k jihu, za velrybami.“

„Jak dlouho je ta loď už tady?“

„Dorazila včera, aby se uklidila před tím počasím,

jak jsem si myslel, než se přišli poptat po

Gontermannovi.“

„Co mohou chtít po něm – tedy po správci letiště?“

„Možná se zná s kapitánem, který si ho chce vzít na

palubu jako lodivoda, aby mu pomohl s lodí projet

průlivem. To on může udělat lépe než kdokoli jiný.“

„To by mohla být odpověď,“ uznal Biggles a obrátil

se k odchodu. „Díky, pane Scotte,“ řekl a odešel.

Když byli všichni venku, řekl: „Nijak se mi to nelíbí.

Jako velrybářská loď má to plavidlo v sobě něco

podezřelého. Proboha, co by ten kapitán mohl chtít po

137

Gontermannovi? Ta otázka je ale hloupá. Zřejmě by

stačilo hádat pouze jednou.“

„Chceš snad říci, že ta loď pro něho pracuje podobně

jako PETREL pro nás,“ vložil se do řeči Algy.

„Právě toho se obávám. Nenapadá mi žádný jiný

důvod, proč by se měli zajímat o muže, který, jak jsem

přesvědčen, má důvěrné informace o tom, co DRESDEN

udělala se svou kořistí. Jestli se nemýlím, tak se tato

záležitost brzy změní v závod, který však velmi brzy

skončí. Cítil bych se lépe, kdyby tu PETREL už byla.

Kdyby se Gontermann vrátil a nastoupil na palubu té

lodi, bude to pro nás pokyn, abychom zahájili činnost.“

„Nezapomeň na zmínku leteckého komodora, že

nevítaní návštěvníci už jsou možná na cestě,“ připomněl

Ginger. „Tajná služba se možná něco doslechla. Jestli se

ale opravdu něco doslechla, proč nám šéf nevyklopil

všechno, abychom se mohli dobře orientovat?“

„K tomu neměl odvahu, protože ostatní se obávají

toho, co tady děláme my. Rusko má špehy všude, což

zahrnuje i telegrafní a telefonní služby. Každý

komunista, a Gontermann může být docela dobře jedním

z nich, se automaticky stává vyzvědačem, k naší škodě.“

„Jak se k tomu postavíme?“

„Tak, jak to vidím já, nemůžeme v tom udělat nic,

protože tady je svobodný přístav. Je však jisté, že v tomto

hnusném počasí stejně nemá význam o něco se pokoušet,

takže budeme muset počkat, co se bude dít.“

„Ovšem jestli se Gontermann vrátí a vypluje na

palubě velrybářské lodi, my budeme svou loď velmi

postrádat,“ stísněně řekl Algy.

„Jenže trumfové eso máme v ruce stejně my,“

zareagoval poněkud veseleji Biggles. „Pokud víme,

138

Gontermannovi se nepodařilo to zlato nalézt. Možná se

dopracoval k tomu, že ví, na kterém ostrově je, to však

přece jen není totéž. I kdyby věděl, kde původně bylo

zahrabáno, neví, že bylo přemístěno. A i kdyby to věděl

nebo to tušil, asi neví, kde je nyní. Trvalo by příliš

dlouho překopat celý ten zatracený ostrov, takže stále

máme před ním náskok.“

„Řekni mi tohle, starý brachu,“ požádal Bertie. „Co

se stane, jestli se ta velrybářská loď a PETREL spolu

potkají někde před ostrovem – jestli chápeš, co myslím.“

„Na něco takového bych raději nemyslel,“

odpověděl Biggles. „Můžeš si to domyslet stejně dobře

jako já. Možná bychom měli odletět domů a vypadnout z

toho vražedného větru.“

„Budu-li muset v této místnosti zůstat ještě dlouho,

asi polezu po zdi,“ prohlásil Ginger. „Co kdybychom

zajeli na letiště a zeptali se Vendeze, jestli se něco

nedoslechl o Gontermannovi. Jestli toto počasí potrvá,

přílety letadel se sice čekat nedají, ale Vendez tam, podle

mého názoru, po dobu Gontermannovy nepřítomnosti

stejně bude, třeba jen aby přijímal zprávy či nouzové

signály.“

„Ano, to bychom mohli udělat,“ souhlasil Biggles.

„Aspoň tím přerušíme to neustálé čumění z oken.“

Vyjeli s autem k letišti a současně se rozhlíželi,

pokud to umožňovalo počasí, po nápadných oranžových

plachtách lodě WESPE. Nikde ji však nezahlédli.

Vendeze našli v kanceláři. Přivítal je jako obvykle

přátelsky, Ginger však v jeho pohledu vytušil, alespoň

tomu sám věřil, jistou rozpačitost.

139

Po několika větách o počasí se Biggles zeptal:

„Doslechl jste se něco o Gontermannovi? Je na čase, aby

se už vrátil, ne?“

„Ne, neslyšel jsem o něm nic,“ odpověděl chilský

zástupce správce letiště. „Myslím, že někde v úkrytu

čeká na změnu počasí. Při tom mu nehrozí nebezpečí. Jak

víte, je to dobrý námořník. Musím však změnit téma

našeho rozhovoru. Jsem rád, že jste přišel. Už jsem vám

chtěl poslat vzkaz.“

„Ale! O co jde?“ stroze zareagoval Biggles a v

duchu přemýšlel, co se doví.

„Obávám se, že mám pro vás špatnou zprávu.“

Biggles nadzvedl obočí. „Špatnou zprávu?“

„Za takovou ji můžete považovat. Od nynějška totiž

už nesmíte podnikat žádné lety.“

Biggles se zatvářil ohromeně. „To myslíte vážně?“

nevěřícně se zeptal.

„Tak zní rozkaz, a za nepřítomnosti správce letiště

zodpovídám já za to, že tento rozkaz bude dodržen.“

„Ale – jak se něco takového mohlo stát?“

Vendez pokrčil rameny.

„Udělali jsme snad něco špatného?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Přece jsme úzkostlivě dodržovali každé nařízení.“

„To je pravda.“

„Tak v čem je problém?“

„Neměl bych vám to sice říkat, ale přece jen vám to

řeknu. Gontermann o vás poslal hlášení do ústředí v

Santiagu.“

„Co se v něm říká?“

„Z vašeho chování nabyl podezření, že jste cizími

státními agenty zabývajícími se špionáží.“

140

„To je přece směšné!“ zvolal Biggles. „Co by se

tady dalo nějakou špionáží zjistit? Pokud je mi známo, v

dosahu stovek mil neexistují žádné vojenské objekty.“

„To je sice pravda, Gontermann si však myslí, že

tady po něčem jdete. Nabyl nějaké podezření a myslel si,

že podat hlášení je jeho povinností. Třeba se to všechno

vysvětlí. Nepochybně budete mít možnost všechno

vysvětlit.“

„Komu?“

„Úředníkům ze Santiaga, kteří sem přiletí položit

vám několik otázek.“

„Kdy je očekáváte?“

Vendez napřáhl ruce s dlaněmi obrácenými vzhůru.

„Kdo ví?“

„Přiletí letadlem?“

„Ovšem. Za normálních okolností by tu už byli

pravidelnou linkou. Při stávajícím počasí letadlo zřejmě

muselo někde zůstat a čeká, až povětrnostní podmínky

umožní bezpečný let. Máte v úmyslu podniknout ještě

nějaký let?“

„Už jenom jeden let, abychom se tam naposled

rozhlédli. Jde jen o několikahodinový let. Už bychom ho

měli za sebou před dojitím příkazu, kdyby to umožnilo

počasí.“

„Škoda.“

„Co by se stalo, kdybychom v době dojití příkazu

byli ve vzduchu?“

„Informoval bych vás po přistání, že další starty s

letadlem máte zakázány.“

„Gontermann

ještě

neví,

že

máme

zákaz

odstartovat?“

„Jak by mohl, když tady není.“

141

„Jak je to dlouho, co ten příkaz došel?“

„Půl hodiny.“

„Rádiem?“

„Ano.“

„Viděl ho někdo?“

„Pouze operátor.“

Biggles

se

podíval

na

ostatní.

„Takže

Gontermannovi se podařilo na nás rychle někoho

přivolat,“ řekl klidně a obrátil se zpět k Vendezovi.

„Kdybychom byli v průlivu v době, kdy ten příkaz došel,

nemohl byste udělat nic.“

„Do vašeho návratu ne.“

„Kdyby nás venku zastihlo takové počasí, mohlo by

nějakou dobu trvat, než bychom se vrátili.“

„Ano, samozřejmě.“

„Tak poslyšte, Vendezi,“ vážně pokračoval Biggles.

„Nerad někoho žádám, aby nedodržoval předpisy, je tu

však přece jen možnost dívat se jinam nebo přivřít oči.

Tím naznačuji něco podobného, co udělal náš admirál

Lord Nelson, když přiložil dalekohled ke svému slepému

oku v okamžiku, kdy obdržel signál, o němž věděl, že

není správný. Vy přece víte, že nejsme žádní vyzvědači.

To je jenom jakési lstivé předstírání ze strany

Gontermanna, aby nám nebylo dovoleno vzlétnout,

protože nás tady nevidí rád. Vy přece dobře víte, že tomu

tak je. Kdyby bylo vhodné počasí, byli bychom v těchto

chvílích ve vzduchu. Chci podniknout ještě jeden krátký

let. Dejme tomu že se na krátkou dobu budete dívat

jinam. Nebudeme pryč déle než několik hodin a slibuji

vám, že až se vrátíme, už se odtud nevzdálím dřív než po

rozhovoru s džentlmeny ze Santiaga.“

„V takovém počasí byste nemohl vzlétnout.“

142

„To je pravda. Protože ten poslední let není velmi

nutný, čekal bych na zlepšení počasí. Právě to se už děje,

a proto jsem přišel sem. Už neprší a mraky se protrhávají.

Vrátím se dřív, než sem přiletí džentlmeni ze Santiaga,

takže oni se o tom nemusejí dovědět. Ani si nemyslím, že

by je to nějak zvlášť znepokojovalo, kdyby se to

dověděli, pokud tady budeme připraveni odpovídat na

jejich dotazy na účel naší přítomnosti tady.“

„Kdyby vyšlo najevo, že jsem vám dovolil odletět,

mohl bych z toho mít problémy.“

„Nežádám vás o dovolení odletět. Žádám vás o to,

abyste se díval jinam. Pak byste mohl celkem podle

pravdy tvrdit, že jste nás odlétat neviděl. To by se mohlo

dobře stát, kdybychom nepřišli za vámi do vaší

kanceláře.“

Vendez váhal.

„Jestli chcete,“ naléhal Biggles, „přiznám se, že

jsem odstartoval bez ohledu na váš příkaz a ponesu

následky.“

„Dáte mi slovo Angličana, že se vrátíte?“

„Vrátím se.“

Vendez si sedl k psacímu stolu a zavřel oči. „Nic

nevím, nic nevidím.“

„Díky, Vendezi. Doufám, že jednoho dne budu moci

pro vás udělat stejně hodnotnou službu.“ Biggles pokynul

ostatním.

„Jestli odletíte v takovém počasí, pak jste se museli

zbláznit,“ řekl Vendez, když šli ke dveřím.

„Prozradím vám jedno tajemství,“ důvěrně řekl

Biggles. „My jsme se opravdu zbláznili.“

Jakmile se ocitli venku, Biggles se energicky obrátil

k Algymu. „S autem odjedeš domů a tam na nás počkáš.

143

Dávej dobrý pozor, to pro případ, že by PETREL připlula

před naším návratem. Jestli se to stane, zajdi za

kapitánem Andersonem a vysvětli mu situaci. Řekni mu,

že záležitost je teď velmi naléhavá, protože z hlavního

města sem letí úředníci vojenské zpravodajské služby.

Kdyby nám počasí znemožnilo vrátit se, zaveď ho k té

skládce zlatých odpadků. Jsi si jistý, že ten ostrov

najdeš?“

„Myslím, že ano. Zhruba vím, kde je.“

„Výborně. Snaž se co nejlépe. Nezapomeň

Andersona varovat, že za stejným účelem se tam může

objevit ta velrybářská loď.“

„To je rozumné.“ Algy odkulhal k autu, naražený

kotník ho stále zlobil.

„Tak pojďte,“ vyzval ostatní. „Pořádně si plivneme

do dlaní.“

Ginger se díval na oblohu. Jak už řekl Biggles, ani

nepršelo, ani nepadal mokrý déšť, ani se nedělo nic

vyloženě nepříjemného, dobrému počasí se to však ani

zdaleka nepodobalo. Nepatrným zvednutím mraků se

viditelnost zlepšila do vzdálenosti zhruba čtvrt míle.

Stále však foukal dost silný vítr.

„Chceš opravdu odstartovat?“ zeptal se Bigglese

poněkud úzkostlivě.

„Buď teď, nebo nikdy. Viditelnost není špatná a zdá

se, že se stále zlepšuje.“

„Chceš snad letět nad pokrývkou mraků?“

„To tedy ne. Za stávajících podmínek bych spíše

věřil vlastním očím, než navigačním přístrojům. Budu se

raději držet na dohled pevniny nebo mořské hladiny.

Jakmile člověku zmizí z dohledu, bývají potíže je nalézt

znovu, aniž by člověk nenarazil do něčeho pevného.“

144

„Mořská hladina je stále rozbouřená.“

„V průlivu mezi ostrovy to snad nebude tak zlé.“

„A co když mořský záliv u zlatého ostrova najdeš

přecpaný ledem?“

„V tom případě se vrátíme domů. Jsem sice možná

střelený, nejsem ale šílenec, abych se pokoušel přistát na

plovoucím ledovci.“

„A co když na ostrově budou ti dva ostří hoši?“

zeptal se Bertie.

„Tak to by bylo opravdu velmi špatné,“ řekl Biggles.

„Jestli tomu tak bude, budu se tím zabývat. Počítám ale s

tím, že je počasí zdrželo na ostrově, na němž jsme je

viděli naposled, tedy u vraku plachetnice SEASPRAY,

kde se snažili vykopat zlato, které tam není.“

„A co Gontermann?“ zeptal se Ginger. „Ten tam je s

velkou pravděpodobnosti někde také.“

„Jestli se nám připlete do cesty, tak asi dojde k

rozhodujícímu střetnutí.“

„Starý brachu, všechno mi to připadá zatraceně

praštěné,“ podotkl Bertie.

Biggles se usmál. „Mně také, ale nehodlám se

nechat porazit před cílem, jestli tomu budu schopen

zabránit. Teď už raději pojďme, než vám napadne víc

takových nepříjemných možností. Co se tím snažíte

docílit – chcete mne znervóznit?“

„Ale ne,“ rezignovaně řekl Ginger. „Chcete snad

raději zůstat tady?“ zeptal se energicky Biggles. „Ne.“

„Tak proboha už skončete s tím naříkáním a dejme

se do práce.“

Všichni zaujali svá místa v letadle.

145

KAPITOLA 13

ZASAHUJE POČASÍ

„Odpusť, že jsem projevil takový omezený pohled

na tento bojový let,“ zkroušeně řekl Ginger, když byli ve

vzduchu a letěli nad průlivem.

„Měl jsi ale úplnou pravdu,“ odpověděl Biggles. „Je

vždy dobré brát v každém podnikání zřetel na překážky,

které se mohou vynořit. Pouze hlupák před nimi může

zavírat oči. Při čtení dějepisných knih lze pozorovat, jak

často se právě toto stává, proto je nutno na to neustále

pamatovat. Většinou to nejsou očekávané potíže, které

udělají čáru přes rozpočet. Mnohem častěji to je něco, co

člověk nečeká, na co nepomyslí, a proto s tím nepočítá. A

ještě se nenarodil člověk, který by byl tak chytrý, aby

vždy pomyslel na všechno. Na tomto letu vidím tyto

potíže – nápadně vyčuhují jako zhnisaný palec: k

ukvapenému

jednání

jsem

byl

přinucen

Gontermannovým úskokem pokusit se nás zdržet na

zemi. To objasňuje hlavní smysl toho, co jsem právě

udělal. Navzdory usilovnému přemýšlení od doby našeho

příletu sem mi ani ve snu nenapadlo, že by nám

odstartování bylo zakázáno úředním příkazem ze

Santiaga. Teď však není vhodný čas k filozofování. Měj

oči na stopkách a pátrej po oranžových plachtách

WESPE. Bylo by jistou útěchou vědět, kde Gontermann

je a co dělá.“

„Určitě si myslí, že nás vystrnadil mimo hru. Jestli

nás uvidí, asi se bude divit, jak se nám podařilo dostat se

do vzduchu.“

146

„Ať si myslí, co chce. Asi mu napadne, že jsme byli

ve vzduchu dřív, než došlo příslušné nařízení. Mějme

však na paměti, že on přece nemůže vědět, jestli to

nařízení už opravdu přišlo.“

Ginger neřekl nic. S nebývalým úsilím se snažil

proniknout mlhou zahaleným světem pod nimi. V

jednom malém kruhu v mlze, pohybujícím se stejně

rychle jako letadlo, bylo jasně vidět převalující se vodu.

Bylo tam však ještě něco jiného. Střídavě se na jedné

nebo na druhé straně otvoru jako nějaký zlověstný

přízrak vynořoval tmavý stín nějaké srázné stěny nebo do

výše čnícího ostrova, nebo se jako duch objevil

nepravidelný bílý pruh ledovce, aby ho rychle vystřídalo

bezbarvé okolí. To však bylo všechno, co se dalo

zahlédnout.

Déšť a vlhký sníh opravdu přestal padat, vodou

nabobtnalé mraky však stále hrozily a zdálo se, jako by

svůj obsah mohly ze sebe vylít v každém okamžiku.

Stručně řečeno, bylo to počasí, jaké nenávidí každý pilot,

protože lépe než kdokoli jiný ví, jaké nebezpečí v sobě

skrývá. Přestože se o tom Ginger nezmínil, za největšího

strašáka považoval led namrzlý na letadle. Dobře věděl,

že jestli se za stávající teploty led ještě nevytvářel,

nebylo k tomu daleko. Proto pohledem plným úzkosti

neustále sledoval ty části letadla, na nichž by se led mohl

vytvořit nejpravděpodobněji.

Všiml si, že Biggles letí středem průlivu, nebo tak

blízko středu, jak to bylo možné. Sám vyhledával

význačné orientační body v krajině a snažil si je

zapamatovat skály, ostrůvky, ledová návrší a podobně.

Na to, co se stane, až doletí ke skupině ostrovů, které

bylyjejich cílem, raději nemyslel. Byl rád, že řídící páku

147

svírá v ruce Biggles a ne on sám. Jedním známým

útvarem, po němž pátral, byl hadovitě se vinoucí ledovec

na ostrově, z něhož byli zachráněni Carter a Barlow.

Kdyby, a bylo to velké kdyby, se jim ho podařilo nalézt,

značně by to vyjasnilo orientaci, protože od něho byl

znám směr i vzdálenost ke zlatému ostrovu. Pak by se

nebezpečí soustředilo na zvolení správné cesty k přistání,

aniž by se střetli s některým ze špičatých nebo jako kozí

hřbet hrbolatých ostrovů v blízkém okolí.

Nic takového se nevynořilo, ale najednou, jako by

nadzvednuta rukou neviditelného obra, se vrstva mraků

zvedla a pole rozhledu se rozšířilo.

„To je lepší,“ řekl Biggles.

„To je nádhera,“ rozněžnil se Ginger.

„Byl nejvyšší čas, aby se na nás usmálo štěstí,“

prohlásil Biggles. „V tomto období roku by mohlo být

lepší počasí, než jsme dosud měli.“

Ginger okamžitě zahlédl velký ledovec. Pohled pak

přesunul na mořské pobřeží a uviděl několik věcí. Tři

muži tam stáli a dívali se na ně. Z vody byl vytažený

malý člun. Nedaleko od pobřeží byla WESPE. Samotné

pobřeží bylo poseto vykopanými jámami.

Ginger se zašklebil. „Tak tam jsou. Sakra, ti ale mají

napilno. Určitě na pobřeží kopou od doby, kdy jsme tam

byli my.“

„Teď už asi vědí, že jsme si z nich udělali legraci,“

řekl Biggles a současně začal stoupat směrem k cíli.

„Co se stalo, že se ty mraky zvedly?“ zeptal se

Ginger. „Mohlo to být způsobeno změnou větru nebo

stoupající teplotou.“

„Poznals, kdo je tam na mořském pobřeží?“

„Samozřejmě.“

148

„Jistě jim napadne, kam letíme a přeplaví se za

námi.“

„Nepochybně.“

„Když nás uvidí přistát, řekneme jim tím, na kterém

ostrově to zlato opravdu je.“

„To mi starost nedělá – zatím. Než se oni přeplaví,

my uděláme, co udělat chceme a pak odtud vypadneme.

Jestliže vítr zesílí, Gontermann si dvakrát rozmyslí, jestli

se má odvážit proplout mezi plujícími ledovci.“

„Jakými ledovci? Žádných jsem si nevšiml.“

„Já ano. Bud vítr nebo déšť musel uvolnit mnoho

ledu na moréně ledovce a ten napadal do vody.

Nepotřebujeme nic víc, než aby tyto podmínky ještě

vydržely tak asi půl hodiny. To by nám mělo stačit k

dokončení práce, která je před námi. Rád se přiznám, že

mi nebude vůbec líto, až se na to odporné místo podívám

naposled.“

Ginger se tázavě podíval na Bigglese. „Ty mluvíš,

jako kdybys pochyboval, že to počasí vydrží.“

„Mám pocit, že teplota stoupá, což způsobuje

zvedání pokrývky mraků. Nezdá se mi tak chladno, jako

tady bylo při našem minulém pobytu.“

„Byla by to úleva, kdyby se trochu oteplilo.“

„Tím si nejsem tak jistý,“ neurčitě řekl Biggles.

Víc řečeno nebylo, protože Ovád už byl nízko a stále

mířil k mořskému zálivu, kde přistáli při předešlé

návštěvě zlatého ostrova. Bylo v něm mnoho ledu, ale

ukázalo se, že kry byly ohlazeny doteky se skalisky, které

tvořily vzdálené rameno podkovy zálivu.

„Je to dobré,“ řekl Biggles. „Myslím, že při přistání

nehrozí nebezpečí.“

„Hladina je poněkud zčeřena.“

149

„Není to však nic, co by mohlo způsobit nějakou

škodu. Trochu to s námi možná zahoupe.“

Po zkušebním přeletu Biggles navedl letadlo na

přistání. Při doteku s hladinou došlo k pořádnému

rozstříknutí vody a ke zvednutí vodní tříště, než dojelo k

pobřeží. Biggles spustil podvozek, vyjel na písek nad

vodou a vypnul motor několik yardů od místa, kde bylo

údajně zahrabáno zlato.

„Tak jdeme na to,“ pobídl je energicky. „Dejme se

do práce. Nesmíme promarnit ani chvilku.“ Na Bertieho

zavolal. „Přines rýč a sochor.“

Ginger seskočil, stál a díval se na tmavý písek a

skaliska za ním. „Něco se tu stalo od naší poslední

návštěvy,“ prohlásil s jistotou. „Vypadá to, jako by tu

došlo k mírnému sesuvu půdy. Jsou tady stopy po

skutálených balvanech.“

Biggles se podíval. „Máš pravdu,“ řekl. „Těch

samostatně ležících balvanů ale není tolik, abychom měli

potíže najít ten správný. Myslím, že to je tento.“

Po několika minutách práce s páčidlem byl jasné, že

se zmýlil.

„Těch skal se dolů skutálelo víc a ta, která ležela

osamoceně, už možná má kolem sebe jiné,“ usoudil

Ginger.

„Jak říkám, starý brachu, měj přece slitování,“

namítl

Bertie. „Přece nechceš odstraňovat všechny ty kolem

ležící balvany.“

Biggles se tvářil pochmurně. „Pamatuj na to, co

jsem řekl. Něco takového, jako je hon za pokladem, je

vždycky svým způsobem stejné. Ten poklad totiž nikdy

není tam, kde by podle předpokladu měl být. No, nemá

150

význam tady stát a jen se poflakovat. Pokračujme v

práci.“

Dali se do díla s horečným úsilím, prozkoumávali

písek a kopali. Jednou si Ginger s páčidlem v ruce

myslel, že našel, co hledají, rýč však brzy odhalil, že pod

pískem je jenom kámen.

Biggles soptil vztekem. „To je naposled, kdy mám

něco společného s takovou absurdní pitomostí,“

zapřísahal se.

„Tedy fuška to je zatracená,“ nesrozumitelně reptal

Bertie.

„Právě to se mi na tom nelíbí.“

„Co se ti na tom nelíbí, starý brachu?“

„Dřina. Začíná se oteplovat a jestli nevíte, jaké to

může mít následky, je čas, abyste se to dověděli.“

„Kdyby se ochladilo, měli bychom na křídlech

námrazu už dávno,“ namítl Ginger.

„Ze slané vody ne. Zkus tento.“ Ukázal na skalisko,

poněkud blíž k sesunuté půdě.

Ginger zarazil páčidlo. Narazilo do něčeho tvrdého

několik palců pod povrchem písku. „Tady něco je,“ řekl

bez zjevného nadšení, protože se mu to stalo už

několikrát a vždy to byla skála.

„Doufám, že tentokráte tam bude to pravé,“ řekl

Biggles. „Zanedlouho tu totiž budeme mít Gontermanna

a když uvidí, co děláme, pak něco opravdu podnikne.

Bertie, podej mi ten rýč.“

Vrazil ostří rýče do písku, patou ho zarazil do

hloubky a zvrátil ho. Zalesklo se něco zlatého. Sehnul se

a vytáhl prut zlata. „Díky bohu,“ zabručel, hodil ho

nazpátek a začal jámu zaplňovat.

„Ty to chceš zasypat?“ zeptal se Ginger.

151

„Chci.“

„Nevezmeš si ani kousek pro štěstí?“

„Ani náhodou, už nikdy nechci ani vidět něco

takového.“

„Tak moment, starý brachu,“ protestoval Bertie.

„Mohu si vzít jeden kousek já?“

„Ne.“

„Vždycky jsem toužil po prutu zlata.“

„Bez něho ti bude líp. To zlato nám stejně nepatří.“

„Ani malý kousek?“ Bertieho hlas zněl uraženě a

smutně.

„Ani jeden. Raději pomoz urovnat písek, aby

nezbyla jediná stopa po tom, co jsme tady dělali. Pak

hned odletíme.“

Tato činnost ještě stále pokračovala a všichni se jí

věnovali s největším úsilím, když najednou bez

nejmenšího varování spadla mlha. Nedalo se říci, že by

přišla z nějaké určité strany. Byla to jedna z těch mlh

nebo přízemních oparů, které se vynoří ze vzduchu

následkem náhlé změny teploty.

Biggles se rozešel k letadlu, v půli cesty se však

zastavil. „Nemá to smysl,“ řekl. „Právě toho jsem se bál.“

„Možná by se nám to podařilo,“ naléhal Ginger.

„Ne. Tady není prostředí pro neuvážené létání.

Pouze bychom se střetli s plovoucím ledovcem a tím by

to pro nás skončilo. Lépe pamatovat na bezpečí. Možná

to nepotrvá dlouho. Rozhodně by bylo šílenstvím odejít a

nechat tady po sobě stopy v místech, kde jsme kopali.

Dokončeme úpravu terénu.“

Práce netrvala dlouho, ale mlha, která se zdaleka

neměla k rozpuštění, se najednou stala studenou, bílou a

152

neprůhlednou hmotou, v níž se viditelnost zkrátila na

pouhých několik stop.

„To je rozkoš sama,“ zavrčel Bertie, utírající si

vlhkost z obočí. „Ty brýle mám dokonale zamlžené.“

Biggles vykročil k letadlu.

„Co hodláš dělat,“ zeptal se překvapeně se tvářící

Ginger.

„Popojedu s ním nad to zlato, aby to vypadalo, že

přes to místo přejela kola nebo my při příletu a při

odletu.“

„To jako aby z toho taky něco měl Gontermann,

kdyby se sem vrátil?“

„Správně.“

Bertie se lehce uchichtl. „Tak to je balada. Už jsem

slyšel o huse snášející zlatá vajíčka, ale vsadím svůj

poslední šilink, že toto je první letadlo, které snáší zlaté

cihly.“

Biggles se rozesmál. „Necháme tu starou slepici na

těch cihlách sedět.“ Pak zvážněl. „Není na tom ale vůbec

nic veselého. Víc než cokoli jiného mne z míry vyvádí to,

že když se dnes nevrátíme, Vendez si bude myslet, že

jsem ho podrazil. Vůbec by se mi nelíbilo, kdyby si po

tak slušném chování k nám myslel něco takového.“

„Myslíš, že tu strávíme celou noc?“ zeptal se

Ginger. „Vidíš přece totéž co já.“

„To je nádherná vyhlídka. Čím chceme to svinstvo

odstranit?“

„To udělá vítr. Což mi připomíná, že bychom pro

každý případ měli pevně zajistit letadlo.“

Ihned to provedli. Po WESPE nebylo stále ani

známky. Podle Bigglese Gontermann může mít potíže s

153

nalezením toho správného zálivu. Mlha přece doléhá i na

něho.

Začalo se stmívat. Nemohli nic dělat, chodili proto

sem a tam, aby si udrželi tělo v teple v krutě chladné

mlze a zakryli netrpělivost. Na ostrov padlo ponuré ticho,

vítr ustal, i mořská hladina se zcela uklidnila. Jediným

zvukem bylo skřípání, praskání a chroupání ledu na

vzdáleném konci mořského zálivu.

„Zdá se, že Gontermann přece jen nepřijde,“

promluvil konečně Biggles. „Myslím, že můžeme jít do

letadla a uvařit si trochu kávy. V kabině možná není

takové chladno jako venku.“

Nahrnuli se do letadla a zavřeli dveře.

Padla tma, chlad a hrozba neviditelných nebezpečí.

Tato noc se v Gingerově mozku zahnízdila jako

jedna z těch, na které nikdy nezapomene. Už prožil noci

ve větším nebezpečí, nikdy však v takovém neobvykle

velkém fyzickém nepohodlí. Bylo to chladem, zimou a

jako inkoust černou tmou. Mlha se vetřela do každé

škvíry, takže brzy byla uvnitř letadla stejně hustá mlha

jako venku. Měla takovou vše pronikající schopnost,

jakou mlha někdy mívá, že se mu zdálo, jako by se mu

zažírala do kostí. Jedinou útěchu jim poskytoval vařič

Primus, když byl zapálen k uvaření kávy. Bylo to však

možné jen po delších přestávkách, protože měli k

dispozici jen omezené množství paliva. V těch chvílích

se přikrčili kolem syčícího hořáku, aby od něho zachytili

co nejvíc vydávaného tepla. Jak později Bertie

poznamená, vypadali při tom jako čarodějnice kolem

ďáblova kotle.

Ve zbývajícím čase mohli jenom sedět schouleni k

sobě, navzájem se hřát a čekat na svítání. Za těchto

154

okolností se noc zdála být nekonečně dlouhá. Nedalo se

nic dělat. Absolutně nic. Ginger neklidně podřimoval, o

skutečném spánku však nebylo ani řeči. Občas mu klesla

hlava od přílišné únavy, ale skutečné upadnutí do spánku

ho naopak okamžitě probouzelo. Vědomí, kde je a co se

tady děje, mu zahnalo spánek na další dlouhou dobu.

Vyskytly se jeden nebo dva povrchní pokusy o

rozhovor, brzy však skončily následkem nedostatečného

nadšení. Nikdo se nezajímal o nic jiného, než o teplo a o

denní světlo.

„Jak to, že právě na nás padnou taková exoticky

zastrčená místa v zahraničí?“ zeptal se při jedné

příležitosti Bertie.

„Protože nikdo jiný by nebyl tak praštěný, aby

takové úkoly přijal,“ nezřetelně zabručel Ginger.

„Skutečný důvod je v tom,“ vložil se do řeči

Biggles, „že něco takového, jako je honba za zlatem, se

může stát jedině a pouze někde v zahraničí. Kdyby to

zlato bylo zakopáno někde blízko civilizace, bylo by už

objeveno dávno.“

„Jenže kdyby to zlato bylo z paluby shozeno někde

na stříbřitém pobřeží ve slunečném podnebí, k jeho

nalezení bychom určitě nebyli vyzváni my,“ reptal

Ginger.

„To bych si nechal líbit i já,“ přidal se Biggles.

„Mám nápad,“ řekl Bertie. „Co kdybychom několik

kousků toho kovu naložili, odletěli někam, prodali je a na

zbytek života se usídlili někde v hezkém a teplém

podnebí?“

„Tak takovéhle fantazírování si klidně vypusť z

hlavy,“ chladně ho usadil Biggles.

Jakýkoli další rozhovor potom už definitivně zanikl.

155

KAPITOLA 14

SOUBOJ BYSTRÝCH MOZKŮ

Pronikáním sinavě šedého světla okny Ováda

konečně začal nový den ohlašovat svůj příchod. Světlo se

pomalu plížilo do kabiny, až ho bylo tolik, že ti, kteří

seděli uvnitř, na sebe viděli. Nikdo nemluvil. Nemytí,

neoholení, s vlasy rozcuchanými a s oblečením

pomačkaným neměl nikdo náladu k hovoru. Bertie

zapálil vařič Primus a připravil konvici kávy. Biggles

otevřel dveře a hrůzou naplněný Ginger vykoukl do

vlhkého, bezbarvého oparu, který okamžitě vnikl dovnitř.

„Takže mlha je stále s námi,“ zbytečně řekl Biggles.

„Proč sem pouštíš to strašné svinstvo?“ řekl Bertie.

„Měj slitování. Už toho máme plné zuby.“

Biggles zavřel dveře.

„Co uděláme s tím odporným neřádstvem?“ zeptal

se Bertie.

„Nic,“ odpověděl Biggles. „Tím chci říci, že

neexistuje jediná možnost odtud odejít, máš-li snad na

mysli toto. Co bychom ale udělat mohli, je nasbírat

trochu naplaveného dřeva a venku zapálit oheň, abychom

z kostí zahnali mrazení. Přece jen by to tady vypadalo

trochu radostněji.“

Ginger se zvedl a šel ke dveřím.

„Nevzdaluj se ale příliš daleko, nemuselo by se ti

podařit najít zpáteční cestu k letadlu,“ varoval ho

Biggles.

O půl hodiny později všichni seděli na písčité pláži

kolem hořícího dřeva a snažili se s chutí sníst nepříliš

156

chutně vypadající snídani z železné zásoby potravin,

jejímž hlavním prvkem byly provlhlé a okoralé suchary,

pomazané konzervovaným máslem a džemem.

Šedá mlha se postupně změnila v bílou a i když byla

stále stejně hustá, přece jen byla méně neprostupná než

předtím. Moře bylo olejnatě nehybné, z opačného konce

mořského zálivu se však ozýval rachot ledu. V dohledu

nebyla živá duše a možná právě to ponouklo Bertieho k

návrhu, aby se pokusili vzlétnout.

Biggles však nesouhlasil. „Nevíme, jaký led mohl

být během noci zahnán do startovací vodní plochy.

Jediný malý plovoucí ledovec by stačil letadlo dostatečně

poškodit. Ani nevíme, do jaké výšky to neřádstvo ve

vzduchu sahá. A ovšem také nevíme, do jaké vzdálenosti

se rozprostírá. Domnívám se, že by mohlo být nad celou

oblastí, v tom případě bychom nemohli nikde přistát,

protože bychom nebyli schopni nalézt žádné vhodné

místo. Já zůstávám tady. Dovedu si představit jak zemřít

lépe, než si v rychlosti sto mil za hodinu rozbít hlavu

přímým nárazem. A bez sebeslabšího větru a bez jediné

vlnky na vodě, což by nám pomohlo, bychom k odlepení

letadla od vody potřebovali příliš velkou vzdálenost.

Nebuďte netrpěliví. Nemůže to přece trvat věčně. V

krajní nutnosti bychom vydrželi čtrnáct dní, než bychom

museli sáhnout po jedlých srdcovkách a jiných mlžích.“

Mlha sice stále řídla, ale velmi pomalu.

Asi o hodinu později k nim skrze všeobklopující

mlhu dolehl tak tajuplně znějící zvuk, jaký Ginger ještě

nikdy neslyšel. Byl to vzdálený šepot lidských hlasů,

příliš ztlumený, jako kdyby procházel zdmi.

„To se určitě Gontermann snaží nalézt ostrov,“ řekl

Biggles. „Teď už raději nemluvte. Nemusejí vědět, že

157

jsme tady a tím mu usnadňovat cestu k mořskému

břehu.“

„Nakonec nás stejně najde.“

„Pravděpodobně najde. Což mi něco připomíná.

Nemusíme jim dávat na vědomí, že jsme tady kopali tím,

že tu necháme poházené nářadí. Už je nebudeme

potřebovat. Gingere, posbírej je a naházej do některé z

tůněk mezi skalisky.“

Ginger vyhověl. Než to udělal a vrátil se, nebylo už

pochyby o tom, že nedaleko na hladině je člun. Slyšeli

nastartovat motor, jehož mlhou tlumený rytmický chod k

nim zřetelně doléhal.

„To nemůže být nikdo jiný než Gontermann,“ řekl

Ginger. „WESPE je jediné plavidlo v okruhu mnoha

mil.“

Biggles se usmál. „Je zřejmě odhodlán se sem

dostat, myslím si ale, že z toho tápání v tak husté mlze

nemá žádné potěšení.“

Zvuky se přiblížily, ale pak se zase vzdálily. Motor

byl zastaven.

„Má obavu, aby se nezamotal na vzdáleném konci

zálivu do těch kusů ledu,“ řekl Biggles a současně si z

obočí stíral kapky vody. „Určitě slyší jeho praskání,

proto ví, že tam je.“

Zaposlouchali se.

„Vrací se sem,“ poznamenal Ginger, když hlasy

doprovázené šploucháním vody zesílily.

„Mám podle zvuku dojem, že jsou v malém člunu s

vesly a táhnou za sebou WESPE,“ dohadoval se Biggles.

„Už brzy připlují ke břehu.“

„Jestli vědí, kde jsme, proč ti praštění mizerové na

nás nezavolají?“ reptal Bertie.

158

„Třeba nás chtějí překvapit. Když nás viděli přistát a

neslyšeli nás odletět, určitě vědí, že jsme tady.“

„Co budeme dělat, starý brachu, když se sem

přihrnou – jestli chápeš, co tím myslím.“

Biggles pokrčil rameny a zapálil si cigaretu.

„Uvidíme, jak se vybarví. Třeba se nebudou chovat

nepřátelsky. Budou-li se chovat přátelsky, budeme se tak

chovat i my.“

„Jak jim chceš zdůvodnit náš návrat sem?“ chtěl

vědět Ginger.

„Nejsme nuceni se za něco omlouvat. Pokud je mi

známo, žádné nařízení jsme neporušili.“

„A co když se budou chovat hulvátsky?“

„V tom případě se jejich chování přizpůsobím.“

„Podle zvuků se zdá, že břeh už našli a vytahují člun

z vody,“ vložil se do řeči Ginger.

„Což znamená, že WESPE musejí zakotvit.

Nepochybně táhnou lano na břeh, aby ji pevně zajistili a

byli schopni ji opět nalézt. V takové husté mlze by o ni

mohli bez zakotvení snadno přijít.“

Chvíli bylo ticho. Pak se ze vzdálenosti několika

kroků ozval nějaký hlas. V následujícím okamžiku se z

mlhy vynořily tři postavy a při pohledu na muže, sedící

na písku, zůstaly zaraženě stát. Jak se dalo čekat, byli to

Gontermann a jeho dva partneři, jeden nesl rýč, druhý

železnou tyč.

„Dobré ráno,“ přívětivě pozdravil Biggles. „Nemohli

jste nalézt cestu?“

Gontermann s chladným výrazem ve tváři přistoupil

blíž. „Co tady děláte?“

„Přesně totéž bych se vás mohl zeptat já. Co si

myslíte, že tady dělám?“

159

Gontermann s neurčitým výrazem ve tváři přistoupil

blíž. „Proč tady ještě jste?“

„Není to snad od velitele letiště zbytečná otázka?

Čekám, až se vyčistí vzduch od té pekelné mlhy,

abychom se mohli dostat s letadlem do vzduchu. Jakmile

ta chvíle nastane, neuvidíte mne jinak než skrze vodní

tříšť zvednutou letadlem. Dáte si kávu?“

„Ne, díky. Vy jste sem přiletěli včera?“

„Správně. Náš pobyt až do dneška jsme si však

nevybrali dobrovolně. Co jsem mohl dělat v takové šílené

mlze, nemluvě o letišti, které je zřejmě odříznuto od

světa.“

„Tvrdil jste, že jste sem přiletěl poohlédnout se po

Carterovi a Barlowovi. Už jste je našli, tak proč jste se

sem ještě vrátil?“

„Vyzvednout některé věci, které tady zanechali.“

„Našli jste něco?“

„Našli jsme pár věcí, které určitě rádi uvidí.“

„Co to jsou za věci?“

„Knihy. A botanické ukázky.“

„Myslíte, že vám věřím?“ V Gontermannově hlase

se ozval výsměch. „Jak myslíte.“

„Tak mi je ukažte.“

„Můžete si je prohlédnout, až se vrátíte na letiště.

Jsou totiž ve Vendezově kanceláři. Byly vlhké a on se mi

ochotně nabídl, že je usuší.“

Ginger ztuhl, když viděl Gontermanna sahat do

kapsy. Vytáhl však jen dýmku. Zapálil ji a pokračoval.

„Přestaňme chodit kolem horké kaše, jak říkáte vy

Angličané a řekněte mi, kde je.“

Biggles v předstíraném překvapení zvedl obočí.

„Kde je co?“

160

„Vy víte moc dobře, o čem mluvím.“

„V

luštění

hádanek

nejsem

nijak

dobrý.“

Gontermann zaváhal. Pak jakoby pod nějakým nátlakem

najednou vyhrkl. „Zlato.“

„Zlato? Jaké zlato?“

„Chcete snad předstírat, že o něm nic nevíte?“

„Tak mi o něm řekněte,“ vyzval ho Biggles.

„Historky o zlatě poslouchám rád. Času máme dost. Tak

jen do toho.“

V Gontermannově obličeji se objevil zarputilý

výraz. „Vy jste sem přece přišel poohlédnout se po

zlatě,“ napadl Bigglese.

„Až já půjdu hledat nějaká nerostná ložiska, určitě si

vyberu místo někde v mnohem příjemnějším podnebí,

než je tady.“

Biggles si dobře uvědomoval, že se pokouší jenom o

oddálení nevyhnutelného. Dříve nebo později si budou

muset vyložit karty na stůl, doufal však, že se mu to

podaří oddálit do doby, než se počasí vyjasní a tím se

umožní naložení a odvezení zlata. Gontermann

pokračoval: „Carter a Barlow našli zlato.“

„To byl pro ně určitě nádherný pocit. Tak to kvůli

tomu se je vaši přátelé snažili zabít?“ Otázka zůstala bez

odpovědi.

„Carter a Barlow byli skuteční, nefalšovaní sběratelé

rostlin,“ trval na svém Biggles. „Zlato bylo to poslední, o

co se tady zajímali.“

„To je sice možné, jenže to zlato našli.“

„Jak to víte? Řekli vám to snad?“

„Našel jsem místo, kde ho vykopali. Zapomněli tam

jeden kousek, proto to vím.“

161

„To bylo od nich lehkomyslné lajdáctví. Mohu vám

však říci toto: když jsem je našel, neměli u sebe žádné

zlato.“

„Oni vám však řekli, kde ho uložili, a proto jste se

vrátil.“

„Kolik toho zlata má být?“

„Velmi mnoho.“

„Vy si snad myslíte, že jsem sem přiletěl, abych ho

odsud odvezl v letadle?“

„Ano.“

„Pak toho o létání víte méně, než jsem si myslel,

vezmu-li v úvahu vaše postavení v zaměstnání. Moje

letadlo je opravdu letadlo a ne bitevní loď. Myslíte si, že

jsem takový pitomec, abych v jeho podlaze prorazil díru

tím, že ho přetížím nějakým zlatem?“

„Třeba sem zaletíte víckrát,“ lišácky zaútočil

Gontermann. „Máte to zlato v letadle?“

„Jděte se raději podívat sám. Budete vítán u

veškerého zlata, které v něm naleznete.“

Gontermann vykročil k letadlu.

Gingerovi teď došlo, jak bylo správné, že Biggles

nedovolil Bertiemu, aby si vzal jeden kousek zlata.

Kdyby to udělal, Gontermann by ho našel a jakékoli další

dohadování by bylo zbytečné. Jen stěží se mu podařilo

potlačit úsměv při pohledu na Gontermanna, který stál

přesně nad zahrabaným zlatem. Bylo jenom několik

palců pod jeho nohama. Jenže on to nevěděl. Brzy se od

letadla vrátil.

„Jste konečně spokojený?“ zeptal se Biggles.

„Nejsem.“

162

„Ach bože! S vám je ale těžké pořízení.“ Biggles si

na

něco

vzpomněl,

proto

pokračoval:

„Ach,

mimochodem, v Punta Arenas se po vás ptali nějací lidé.“

„Jací lidé?“

„Do přístavu připlula nějaká ruská velrybářská loď.

Někdo z ní vás sháněl na pobřeží.“

„Jak to, že o tom víte?“

„Když jsem byl včera ve městě, navštívil jsem pana

Scotta, který má půjčovnu člunů. SEASPRAY patřila

jemu, jak jistě víte. Je tu otevřená otázka náhrady za její

ztrátu. Při zmínce o ruské lodi mi pan Scott bez vyzvání

řekl, že nějaký muž z této lodi přišel na souš a ptal se po

vás. Pan Scott si možná myslel, že jsem vás snad někde

viděl. Ta loď tam byla ještě při našem odletu, tak si

myslím, že tam pořád na vás čeká.“

Zdálo se, že Gontermann má o čem přemýšlet a

Ginger chvíli doufal, že odjede a tím ukončí situaci, která

se stávala stále a stále obtížnější. Gontermann o tom

zřejmě uvažoval, protože zamyšleně sledoval stav počasí.

Jenže podmínky pro cestování byly pro WESPE skoro

stejně nebezpečné jako pro letadlo, proto i když o

odjezdu možná uvažoval, pustil to z hlavy. K rozhovoru

se však vrátil s poněkud jinou taktikou.

Nebylo jasné, zda důvěrný tón, který nasadil, byl

hraný nebo upřímný. „Na tomto ostrově bylo před

dávnou dobou zakopáno mnoho zlata.“

„Já jsem vás ale viděl kopat na ostrově, na němž

jsem objevil Cartera!“

„Myslel jsem, že to zlato bylo přemístěno tam.“

„Carterem a Barlowem?“

„Ano.“

„Z vašich slov usuzuji, že jste ho tam nenalezl.“

163

„Ne.“

„Tak vám napadlo, že je určitě tady.“

„Ano.“

„Nu, tak se dejte do toho a hledejte ho. Když tady

budete stát a vybavovat se se mnou, určitě ho nenajdete.

Chtěl byste snad, abychom vám pomohli?“

„Ne. Myslím si ale, že o něm dobře víte.“

„Co vás k takové domněnce vede?“

„Protože jste při svém příchodu měl nářadí na

kopání.“

„Přece jsem vám řekl, k jakému účelu jsem si ho

vzal s sebou. Dokonce jsem to uvedl v celním prohlášení.

Nesnažil jsem se ho utajit.“

„Kde ho máte? V letadle není.“

„Dospěl jsem k názoru, že už ho pravděpodobně k

ničemu potřebovat nebudu. Když jsem nenalezl žádný

důvod k převážení nadbytečné zátěže letadla, tak jsem se

ho zbavil. Tady ho určitě potřebovat nebudeme, protože

jak už jsem vám řekl, jakmile se mlha zvedne, odletíme

domů.“

„Odcházíte, protože jste to zlato našel.“

Biggles znechuceně mávl rukou. „Nechť je po

vašem, když o to tak stojíte. Patří to zlato snad vám?“

„To s tím vůbec nesouvisí.“

„Mně se zdá, že to má zatraceně mnoho společného.

Jestli to zlato není vaše, pak nemáte právo se ho ani

dotknout. Dělejte si ale co uznáte za vhodné. Jen do toho

a kopejte.“

„Jde o mnoho zlata, dost pro nás oba,“ lišácky

navrhl Gontermann.

164

„Nemám zájem. Mým jediným přáním je, aby se

počasí zlepšilo natolik, abych se mohl přesunout do

mnohem příznivějšího a zdravějšího podnebí.“

Gontermannovo chování se obratem změnilo.

„Odtud neodletíte do té doby, než mi ukážete, kam jste to

zlato uložil.“

„Chcete mi snad nařizovat, co mám dělat?“

„Ano.“ Gontermann bleskově vytasil revolver.

„Každý, kdo se přiblíží k letadlu, bude zastřelen.“

Revolver vytáhli i jeho společníci.

Biggles se cynicky zasmál. „Je nejvyšší čas,

Gontermanne, abyste si nechal prohlédnout hlavu. Kam

si myslíte, že se s takovým jednáním dostanete?“

„Do průlivu přichází mnoho lidí, ne všichni se ale

vrátí,“ zazněla výhrůžná odpověď.

„Tak dobře, nechť je po vašem, když se vám to tak

líbí. Dokud je taková mlha, stejně odletět nemohu. Až to

možné bude, tak odletím, a vy byste se choval jako

hlupák, kdybyste se mne pokusil zadržet.“

„Předejte mi své zbraně.“

„Nedám.“

„Uvědomujete si, že vás všechny můžu postřílet,

vaše letadlo potopit pod vodu a nikdo se o tom nic

nedoví?“

„Tak se o to pokuste,“ vyzval ho Biggles. „Možná

zjistíte, že střílím rychleji a přesněji než vy.“

Gontermann jeho tvrzení možná uvěřil. V každém

případě se zalekl a možná zvědavě přemýšlel, jestli

Biggles svá slova míní vážně, nebo se jen tak chvástá.

Jednou věcí je totiž zastřelit člověka v zápalu boje, něco

jiného je ale chladnokrevně zastřelit někoho, kdo sedí na

zemi a kouří cigaretu.

165

Zatímco oba muži stáli nehnutě jako sochy, Ginger

měl dojem, že odněkud z mlhy slyší podivné zvuky. I

Gontermann mírně pootočil hlavu, jako by to zaslechl

také. Chroupání ledu to určitě nebylo.

„Neudělejte ve spěchu něco, čeho byste mohl

později litovat,“ řekl Biggles. „Zvážil jste, jakou výhodu

byste získal tím, kdybyste nás postřílel? Pomohlo by vám

to snad k nalezení zlata?“

Gontermann se stále nerozhodl k činu, zřejmě

následkem Bigglesova nenuceného chování.

Zvuk z mlhy se ozýval znovu. Připomínal vřeštění

opice.

Nikdo z obou mužů se ani nepohnul. Gontermann se

zřejmě nemohl odhodlat k činu, a Biggles se chtěl

vyhnout tomu, aby jakýmkoli pohybem konflikt vyhrotil.

Ginger si byl vědom, že stačí jediné výhrůžné gesto, aby

ze zbraní vyšlehly výstřely. Zatímco zvědavě vyčkával,

odněkud ze zálivu k němu dolehla podivná směsice

zvuků, úderů, žuchnutí a drhnutí spolu s voláním a

výkřiky. Nevěděl, co si má o tom myslet.

Biggles se pokusil o dohad. „Mám dojem, že místo

abyste svou municí plýtval na nás, měl byste si ji šetřit,

abyste mohl zabránit Indiánům ve vyplenění vašeho

člunu. Řekl bych, že se právě v tomto okamžiku do něho

hrnou. Když ho najdou prázdný, určitě ho dokonale

vykradou.“

Gontermann zlostně zanadával německy. Pak v

tomtéž jazyce rychle něco řekl svým společníkům. Ti se

obrátili, rozběhli se a zmizeli v mlze.

„Odložte zbraň,“ odměřeně řekl Biggles. „Nás tři

byste nemohl zastřelit, aniž byste byl zastřelen sám.“

Biggles vstal a z kalhot si vytřepával písek. V těch

166

chvílích se ze směru, kterým odběhli oba muži, ozval

výstřel, výkřiky a cáknutí.

„Ti vaši kamarádi jsou až příliš pohotoví v

používání svých zbraní,“ rozvážně poznamenal Biggles.

„Jestli

zabili

nějakého

Indiána,

s

největší

pravděpodobností vzniknou problémy.“

Gontermann se nenávistně podíval, pak bez jediného

slova dlouhými kroky vykročil po písčitém pobřeží a

zmizel v mlze.

Biggles si zapálil cigaretu. „Tentokrát to bylo jen o

vlásek,“ řekl. „Ztratil nervy, když se dostal do těžko

řešitelné situace.“

Ginger si s úlevou zhluboka oddechl. „Co teď?“

zeptal se. „Co se stane příště?“

„Polož mi raději nějakou snadnější otázku,“

odpověděl

Biggles.

„Jelikož

odtud

ještě

odejít

nemůžeme, zůstaneme tam, kde jsme. Od letadla se v

žádném případě nevzdálím.“

167

KAPITOLA 15

SLEPÁ ULIČKA

Uběhlo několik minut. Ze směru, kam odešel

Gontermann, se ozval nějaký nejasný zvuk, pak bylo zase

ticho.

„Nebylo by lepší něco dělat, když máme

příležitost?“ zeptal se zneklidněný Ginger.

„Jestli jsi schopen vymyslet cokoliv, co poslouží

nějakému užitečnému účelu, pak jsi lepší než já,“ smutně

řekl Biggles.

„Poslyš, starý brachu,“ řekl Bertie. „Budeme-li tady

jenom sedět a nedělat nic a oni se vrátí, budeme přesně

tam, kde už jsme byli.“

„Ne tak docela. Karty jsou už vyloženy na stole. Oni

nakoukli do našich karet a my do jejich. Gontermann si je

zatraceně jistý, že víme, kde to zlato je. Stejně tak si je

jistý, že je na tomto ostrově. Víme, že je schopen se ho

zmocnit i násilím. Jenže ta mlha má na něho stejný vliv

jako na nás. Nezajímá mne, jak dobře zná zdejší vody –

on si však dvakrát rozmyslí, než se za stávajících

podmínek pokusí vrátit do Punta Arenas, i když mám

pocit, že by opravdu odplul hrozně rád.“

„Proč?“

„Protože tam doplula ta ruská loď. Když jsem mu

řekl, že tam je, na okamžik se zatvářil ustaraně, což mi

napovědělo, že jde o předem domluvenou schůzku.

Domnívám se, že Gontermann při svém pobytu v Evropě

hovořil s někým v Německu nebo v Rusku o zlatě i o

možnostech, jak ho získat. Zlato je zlatem v každém

168

jazyku. Nejdřív jsem si myslel, že Gontermannův pohled

je vyloženě osobní, když jsem ale vzal v úvahu ty jeho

dva společníky, kteří mohou být odkudkoli, a navíc

připlutí té velrybářské lodi, změnil jsem svůj názor.

Někdo za ním stojí. Není ale pochyb, že dostane z

pokladu podíl, pokud bude nalezen. On tu velrybářskou

loď očekával. Jak jste si snad všimli, nebyl ani trochu

překvapen, když jsem mu o té lodi řekl.“

„Ale u ďasa, starý brachu, vždyť to zlato je přece

britské,“ protestoval Bertie.

„Chile by si na něj mohlo činit nárok, protože je na

jeho území. Německo by mohlo uplatňovat nárok, že jde

o válečnou kořist. My sice víme, že je naše, ale jak to

chceme dokázat? Nakonec se zákon změní ve skutečnost,

že kdo ho najde, ten si ho ponechá. Určitě se nám

nepodaří přinutit Rusko nebo Východní Německo, aby se

ho vzdali, kdyby si na něj sáhli, aniž by tím vyvolali

válku. Zlato a nesnáze jdou ruku v ruce, a je to jediný

důvod, proč se mi taková věc začíná hnusit.“

„Budeme-li tady sedět a láteřit, oni se mohou vrátit a

všechno vyřeší tím, že se začnou do nás strefovat,“

rozumně řekl Ginger.

„Mohou se o to pokusit,“ připustil Biggles. „Proti

tomu nemůžeme dělat nic jiného, než mít oči a uši co

nejpozorněji otevřené. Jedno je jisté. Letadlo neopustím,

aby na něm nemohl nikdo nic poškodit. Jsem si jistý, že

by to udělali, kdybychom jim poskytli příležitost, a to

jenom proto, aby nás tady zdrželi.“

„Nemáš chuť odletět, dokud k tomu máme

příležitost?“

„Ne. O něco tak šíleného bych se pokusil jedině za

těch nejzoufalejších okolností. Vzlétnout naslepo s

169

vědomím, že mám proti sobě led, WESPE a Indiány v

kánoích? To tedy ne. To by si člověk o něco žádal. Tak

daleko situace ještě nedošla.“

„Už se k tomu ale zatraceně přiblížila,“ stísněně řekl

Ginger.

Uplynulo dvacet minut, aniž by se něco změnilo.

Ginger vstal a řekl: „Zajdu nasbírat trochu dřeva, než ten

oheň dohoří. Raději se nechám zastřelit, než tady pomalu

zmrznout.“

„Buď opatrný při tom, co budeš dělat,“ varoval ho

Biggles. „Pochybuji sice, že by tě Gontermann zastřelil,

kdybys ho potkal, ale v jeho současném rozpoložení bych

to neriskoval. Ti jeho dva kumpáni jsou ale mnohem

nebezpečnější. Pořád si nejsem schopen domyslet, kdo

vlastně jsou. Nelze si ani domyslet jejich národnost.“

„Mluví německy a nejméně jeden z nich mluví

anglicky,“ připomněl Ginger.

„Řekl bych, že oba jsou námořníci, protože většina

námořníků částečně pochytá jazyky zemí, do nichž se

dostanou.“

Ginger pomalu odcházel.

„Jestli se mlha začne rozptylovat, ihned se vrať,“

přikázal mu Biggles. „O. K.“

Ginger už byl pryč půl hodiny a ostatní začínali mít

o něho starost, když se vrátil s nákladem dřeva pod paží.

Několik kusů hodil na oheň.

„Viděls odtamtud něco?“ zeptal se Biggles.

„Pozoroval jsem je.“

„Co dělají?“

„Snaží se najít zlato. Tedy, propíchávají tyčí písek a,

jak se zdá, dělají to systematicky.“

„Slyšel jsi, o čem mluví?“

170

„Ne. Slyšel jsem je, ale ničemu jsem nerozuměl.

Myslím, že mluvili rusky. No, prostě jsem jim

nerozuměl.“

„Budou-li ti darebáci s tím propichováním písku

pokračovat, nakonec k tomu zlatu stejně dojdou,“ řekl

Bertie. „Jestli jim ale nedovolíme píchat pod letadlem,

bylo by to stejné, jako bychom jim řekli, kde to zlato je.“

„V té své práci se přibližují k nám,“ informoval je

Ginger.

Hlasy mužů už bylo slyšet skrze mlhu. Za chvíli se z

mlhy

vynořila

nejasná

Gontermannova

postava.

Viditelnost se zlepšila asi na dvacet yardů. Gontermann

se podíval směrem k nim.

„Nepřibližujte se,“ zvolal Biggles.

„Obáváte se snad – hm?“

„Po vašem velkohubém proslovu už vás nechci vidět

někde poblíž letadla.“ Když Biggles domluvil, vymrštil

se do strany a vykřikl: „Pozor!“

Bylo to právě včas. Vyšlehl plamen, ozval se výstřel

a kulka rozvířila písek v místě, kde Biggles seděl.

Všichni se vrhli k zemi a po čtyřech rychle zalezli za

skaliska za letadlem. Každý se zbraní v ruce si vyhledal

úkryt. Ginger se octl blízko Bigglese po jeho levici,

Bertie byl o několik yardů vpravo.

„To vypadá na rozhodující boj kdo z koho,“ řekl

Biggles, dívající se do husté mlhy. „Vidíš někoho z

nich?“

„Ne, Gontermann vystřelil a skočil dozadu.“

Rozhostilo se ticho.

Pro Gingera, neschopného vidět nic než mlhu a

obrysy letadla, bylo napětí příliš velké. V takových

podmínkách byly prospěšnější uši než oči, jenže stejně

171

nic neslyšel. Jsou ti tři muži ještě pořád před nimi? Nebo

se snad k nim plíží odněkud z boku? Nebo zezadu? Nic

nevěděl, nic nemohl dělat, jenom se snažil dávat pozor na

všechny strany.

„Dávej pozor vpředu,“ nařídil Biggles. „Já se budu

věnovat zadní straně. Bertie, ujisti se, že se nesnaží

napadnout nás od moře. Pochybuji, že by se na nás

dostali přes ta skaliska, aniž by při tom neudělali hluk.“

Nějakou chvíli se nedělo nic. Pro Gingera se dívání

do prázdné stěny bílé hmoty stalo skoro nesnesitelným.

Zlověstné

ticho

bylo

konečně

přerušeno

zarachocením kusu skály. Ozvalo se zezadu. Biggles

okamžitě ve směru zvuku vystřelil. Zpředu okamžitě

následovala hromadná salva. Ginger zaslechl, že kulka s

plesknutím udeřila do některé části letadla.

„Všichni jsou před námi,“ stručně řekl Biggles.

„Viděl jsem zablesknutí ze tří různých směrů.“

„Takže si na nás vyzkoušeli starou fintu tím, že

hodili kámen, aby nás obalamutili a aby nás přiměli

vyzradit své postavení. Vidět nás nemohou. Kdyby

mohli, my bychom je viděli také. Takže střílejí naslepo.

Střílejte na všechno, co se bude hýbat.“

„O. K. Ta mlha zřejmě trochu řídne.“

„To tedy jo. Vzduch se začíná hýbat, jako kdyby se

blížila bríza.“

V tomto okamžiku se ozvala další hromadná palba,

pět nebo šest výstřelů. I když kulky nadělaly mnoho

hluku při odrazu od skal, nikomu neublížily.

„Raději bychom neměli mluvit,“ tiše řekl Biggles.

„Mohou nás zaslechnout. Neplýtvejte municí. Střílejte,

jen když uvidíte nějaký pohyb.“

172

„Jestli budou takto pokračovat ve střílení, brzy jim

dojde munice.“

„Na WESPE mají nepochybně dostatečné množství

střeliva. Jestliže je to obtížné pro nás, pak to je stejně

špatné i pro ně.“

Opět nastalo ticho. Ginger se rychle mrkl na hodinky

a viděl, že je právě polovina odpoledne. Přemýšlel o tom,

co se bude dít, až nastane noc. Být v takovém postavení

za denního světla bylo únavné, po setmění to bude ještě

horší.

Uběhlo půl hodiny. Viditelnost se poněkud zlepšila,

světla však už začalo ubývat. Brzy už bude tma. „Slyším

nějaký pohyb,“ promluvil Bertie. „Co ten zvuk

připomíná?“

„Skřípání veslových vidlic. Na vodě je nějaký člun.“

„To jsou určitě oni ve svém malém člunu a veslují

ke břehu na tvé straně. To ale není důležité, protože k

letadlu se nemohou přiblížit, aniž bychom je neviděli.“

„Mám na ně vystřelit, aby věděli, že jsme prokoukli

jejich trik?“

„Pokud odhadneš, kde jsou, tak si posluž.“

O minutu později Bertieho pistole vystřelila. Vzápětí

se ozvalo zašplíchnutí.

„Že bych jednoho z nich dostal?“ překvapeně se

zeptal.

„To bys měl štěstí, kdyby se ti to podařilo. Já si ale

myslím, že jsi je jenom přinutil k rychlému pohybu. To

bylo to zašplíchnutí, které jsme zaslechli.“

V tomto okamžiku se z nějaké vzdálenosti ozval

zvuk, který nikdo nečekal, který však okamžitě celou

záležitost postavil do jiného světla. Nebylo o tom

173

pochyb. Byl to chraplavý zvuk lodní sirény. Její hlasitost

byla taková, že muselo jít o loď značné velikosti.

„PETREL!“ rozčileně vykřikl Ginger. „Určitě to je

PETREL.“

„Nedělej ukvapené závěry,“ mírnil ho Biggles.

„Nezapomínej, že do této záležitosti je zamíchaná ruská

velrybářská loď, nemluvě o jiných lodích, které průlivem

mohou proplouvat.“

„Lodě, které jen proplouvají, by přece nepoužívaly

sirény. Proč by to dělaly? Nikdo přece nepředpokládá, že

by tady někdo mohl být.“

„Mohla by to udělat ta velrybářská loď, aby

přivolala Gontermanna. Už se třeba unavila čekáním a

rozhodla se raději za ním připlout.“

„Jak by mohli vědět, že je právě tady?“

„Vzpomínám si, co nám řekl pan Scott. Muži, který

k němu přišel, řekl, že Gontermann je se svým člunem

někde v průlivu, že ho neviděl připlout nazpátek. Nám

řekl totéž.“

„Na to jsem zapomněl,“ připustil Ginger, jehož

naděje poklesly. „Tak proč houkají?“

„Určitě zaslechli Bertieho výstřel a odpověděli na

něj. Mohlo by to tak být,“ pokračoval Biggles. „Ať už to

je PETREL nebo ta velrybářská loď, tato záležitost se

vyřeší tak nebo tak. Ovšem Gontermann, který o fregatě

nemá ani tušení, pomyslí jedině na velrybářskou loď a

bude se usilovně snažit, aby ji přivedl sem.“

Jako na potvrzení tohoto dohadu se ozvaly tři v

pravidelných intervalech vypálené výstřely z nepříliš

velké vzdálenosti od mořského pobřeží.

„A je to tady. To znamení dává určitě on.“

174

Odpovědí na výstřely byla tři krátká zahoukání

sirény.

„Co uděláš, jestli to je ta ruská loď?“ zeptal se

Ginger.

„Uprchnu a risknu, mlha nemlha, leteckou

katastrofu. Raději zahynout tady, než strávit zbytek

života někde na Sibiři v solných dolech.“

„Myslím si totéž jako ty, chytrá hlavičko, totéž jako

ty – jako vždycky,“ přitakal Bertie.

Ginger však byl stále naladěn optimisticky. „Co

když po doplutí fregaty do Punta Arenas chtěl Algy

ušetřit čas a vyrazili hned. Muselo mu být jasné, že

následkem mlhy nemůžeme odstartovat.“

„Ta možnost opravdu existuje,“ připustil Biggles.

„Jestli PETREL opustila základnu včas, nebo dokonce o

něco dřív, už by tady mohla být. Nám předběžně sdělené

datum bylo jen přibližné. Nebylo definitivní. Šéf použil

slova „okolo“ a já jsem při čtení dopisu k němu měl

poznámku. Tady přichází Gontermann s vítězoslavným

úsměvem na tváři, protože si myslí, že tu hru už vyhrál.

Je si zřejmě jistý, že na moři jsou jeho kumpáni.

Konečně, proč by si měl myslet něco jiného?“

Gontermann se zastavil a rozkročil se. Byl sám.

„Teď už nám budete muset říci, kam jste to zlato dal,“

prohlásil s vítězoslavným uspokojením, které se ani

nesnažil utajit.

„Proč bych to měl dělat?“

„Moji přátelé se už blíží.“

„Vám by zřejmě nemohlo napadnout, že bych i já

mohl mít nějaké přátele.“

175

Gontermannův výraz se změnil, vzápětí se však

změnil znovu. „Chcete mne zřejmě oklamat,“ ušklíbl se

posměšně.

„Uvidíme.“ Biggles si zapálil cigaretu a přistoupil

blíž k letadlu.

Gontermann vytáhl pistoli. „Stůjte!“ zavrčel. „V tom

letadle neodletíte – pokud ovšem …“

„Pokud co?“

„Pokud mi neřeknete, kam Carter dal to zlato.“

„A co když vám to řeknu?“

„Dovolím vám odletět.“

„Už jsem vám řekl, že možná jásáte příliš brzy.“

„Tomu nevěřím. Prohrál jste vy, Angličane.“

Biggles pozorně hleděl na muže před sebou. Když

skončil, na tváři se mu pomalu rozlil náznak úsměvu.

Přemýšlel rychle a jak o několik minut později řekl

ostatním, jeho myšlenky se ubíraly následovně. Jestli se

ukáže, že blížící se lod je PETREL, Gontermann si na

zlato nesáhne, ani kdyby věděl, kde je zahrabáno. Jestli

to je ale velrybářská loď, zlato bude stejně dřív nebo

později objeveno, a to i kdyby to znamenalo překopat

celý mořský břeh. S množstvím pracovníků by to tak

obtížné nebylo. Z této úvahy vyplynulo, že prozrazením

úkrytu nic neztratí.

„Jestli vám řeknu, kde to zlato je, necháte nás

odejít?“ zeptal se nevzrušeně Biggles k překvapení

Gingera, který na něho zděšeně hleděl.

„Nebudu vám činit překážky, budete-li chtít odejít,“

sliboval rychle Gontermann, neschopný skrýt svou

dychtivost dovědět se to tajemství.

„Stojíte na něm,“ bez stopy pohnutí konstatoval

Biggles.

176

Gontermannovi poklesla čelist. Překvapením byl tak

vyvedený z míry, že jako hlupák hleděl na své nohy,

zatímco revolver se mu jen klimbal po boku.

Biggles se bleskově pohnul, stejně rychle vytasil

pistoli a vykřikl. „Pusťte tu zbraň! Řekl jsem, abyste ji

pustil na zem!“

Gontermann se nepřátelsky zahleděl do Bigglesovy

tváře. Jeho revolver s žuchnutím dopadl na černý písek.

„Proč to děláte?“ postěžoval si. „Přece jsem vám řekl, že

vám dovolím odejít.“

„Raději si to chci zajistit,“ odměřeně odpověděl

Biggles. „Odejdu, až budu chtít. Bertie, běž do letadla a

buď připraven nastartovat. Gingere, seber ten revolver a

dávej pozor na mořský břeh pro případ, že by se sem

blížili ti další dva chlapi. Zůstaň poblíž letadla.“ Sám se

přesunul blíž k němu. „Buďte připraveni jednat rychle,

pokud k tomu budeme přinuceni,“ řekl tiše bokem

Gingerovi, když se míjeli.

Všichni stáli na svých místech, nikdo se nehýbal. V

následující minutě mořská bríza lehce, ale přece jen

znatelně rozvířila mlhu, která vzápětí na některých

místech prořídla.

V té chvíli si Ginger uvědomil, na co Biggles čeká.

Situace bude vyřešena v následujících dvou nebo třech

minutách. Loď, jak její neustálé houkání naznačovalo, se

blížila. Jestli se při přiblížení na dohled ukáže, že je to

velrybářská loď, budou se chtít dostat pryč a neozbrojený

Gontermann nebude schopen tomu zabránit.

„Proč to děláte? Na co čekáte?“ zeptal se

Gontermann se zmateným výrazem ve tváři.

„My nespěcháme,“ řekl Biggles. „Viditelnost se teď

každou minutou zlepšuje.“ Což byla pravda.

177

Zřejmě kvůli mlze pomalu plující loď občas

zahoukala, stále z bližší vzdálenosti. Byla už tak blízko,

že bylo slyšet její motory a jiné zvuky z paluby. Vidět ji

však stále nebylo. Na krátkou chvilku se zdálo, jako

kdyby se zase vzdalovala. Gontermann si přiložil k ústům

dlaň a vykřikl. Ke ztichnutí chodu lodi mohlo dojít při

jejím obrácení, protože najednou začala houkat tak

hlasitě, že Ginger nechápal, proč ji stále není vidět.

Viditelnost už dosahovala sta yardů, z toho usoudil, že

loď je přece jen mnohem dál, než podle zvuků z ní

odhadoval.

Konečně prudký závan větru všechny pochybnosti

vyřešil. Mlhu rozehnal na cáry a pohled na všechny

strany rozšířil tak, jako kdyby byla vytažena opona.

Současně se vyjasnilo. O čtvrt míle dál v průplavu,

pomalu plující a bokem natočená, byla loď, která byla

původkyní veškerého hlomozu. Bylo ji sice vidět jenom

jako temný tvar, pro identifikaci to však stačilo.

Byla to velrybářská loď.

Ginger měl pocit, že mu žaludek klesl až do bot.

Loď se začala natáčet k mořskému břehu.

Gontermann radostí vykřikl a s mávajícíma rukama

se rozběhl za svými dvěma společníky, kteří asi dvě stě

yardů dál na pobřeží stáli vedle člunu.

Biggles se ho nepokoušel zadržet. Jen odměřeně

řekl: „Tak, a je to. Jdeme.“

178

KAPITOLA 16

JAK TO SKONČILO

Biggles vykročil k letadlu, pak se obrátil, aby se

podíval na velrybářskou loď, z níž se ozýval pronikavý

křik. Neustále bylo slyšet zvonění zvonu strojovny. Voda

u lodní zádi se vířením měnila v pěnu.

„Co se tam děje?“ potichu se zeptal Ginger, který se

také zastavil.

Odpověď nabídla sama loď. Její příď se pomalu

nadzvedla nad hladinu a celá se současně naklonila.

Lodní šroub nadále měnil vodu v pěnu, loď se však

nehýbala.

„Hrome, uvázla na mělčině!“ vykřikl Biggles.

„Všiml jsem si toho nevýrazného pruhu, táhnoucího se

přes mořský záliv, když jsme přiletěli. Tehdy mi napadlo,

že by to mohla být mělčina.“

Bertie se k nim připojil. „Je v dokonalém průšvihu.

Jaká to legrace.“

„Plula úplně pomalu. Určitě se z toho dostane,“

ozval se Ginger.

„Při vrcholném odlivu? Nemá naději. Bude muset

počkat na vyšší vodní stav. Ale ani potom se z toho bez

pomoci nemusí dostat. Odliv začínal právě ve chvíli, kdy

ten svůj nos zabořila do písečné mělčiny. Rozhodně tam

bude muset nějakou dobu vyčkat,“ řekl Biggles.

„Nevidím, jak nám to může pomoci,“ sklíčeně řekl

Ginger. „Neměli bychom raději odletět, dokud je to

možné?“

179

„Teď už nemáme vůbec naspěch. Se zájmem se

budu dívat, co se bude dít.“

„Ne ale abys to přeháněl příliš dlouho.“

„Stále ještě sedíme na zlatých vejcích.“

„To však už dlouho nepotrvá. Tamhle je

Gontermann, právě nastupuje do člunu. Ten jim určitě

řekne, jak se věci mají, takže nebudou muset dělat nic

jiného, než spustit člun a zajít si pro zlato.“

Biggles si zapálil cigaretu. „Vsadím se, že kapitán té

lodi teď mnohem víc přemýšlí o tom, co by spíš mohl

vyložit, aby loď odlehčil, než aby na palubu nakládal

nějaký další náklad a tím ji do písku ještě hlouběji

zatlačil.“

„Oni ale určitě přijdou za námi a vykopnou nás z

ostrova.“

„Naše chvíle k pohybu nastane, jakmile budou

spouštět člun. Zatím máme ještě dost času.“

Bertie se připojil k hovoru. „Víte, mládenci, vypadá

to tady spíš jako v nějakém zábavném filmu. Všichni

vědí, kde to odporné zlato je. My si ho s sebou

nemůžeme vzít a tamhle ti chlapi s ním momentálně

nemohou nic dělat – jestli chápete, co tím myslím.“

„Ono to přestane být zábavné v okamžiku, kdy po

nás začnou střílet a provrtají nám díru do hlavní nádrže,“

zavrčel Ginger.

„Asi máš pravdu,“ přidal se Biggles. „Bude asi lepší,

když se připravíme na cestu. Existuje ale naděje, že

PETREL dorazila do Punta, nu a v tom případě bychom v

tom přece jen něco mohli udělat, pokud tamhle ti naši

přátelé zůstanou nadále nepojízdní.“

180

Opět vykročili směrem k letadlu a opět se zastavili a

dívali se směrem k moři, když se z ne příliš velké

vzdálenosti ozvalo zadunění těžkého děla.

„Co, k čertu, je zase tohle?“ zvědavě bručel Biggles.

„To bouchnutí se asi ozvalo odněkud zpoza tamhle

toho ostrova naproti,“ nabídl svůj názor Bertie, čistící si

monokl. „Kdo to střílí a do čeho?“

„Nikdo do ničeho nestřílí,“ řekl vzrušeně Ginger. „Je

to znamení. Určitě to je PETREL a hledá nás. Pojďme ji

vyhledat.“

„Jen se uklidni,“ přikázal mu Biggles. „Přece

můžeme udělat něco lepšího. Já bych opravdu nerad

opouštěl ten kov, na němž sedíme. Podejte mi někdo

signalizační pistoli a červený náboj.“

Ginger zaběhl do letadla, ze skřínky vytáhl co

potřeboval a přiběhl nazpátek. Biggles pistoli nabil a v

následujícím okamžiku do výšky vyletěla světlice,

táhnoucí za sebou ohon kouře. V nejvyšším bodě se

červeně zablesklo a světlice se začala pomalu snášet k

zemi.

„Jestli je to PETREL a hledá nás, pak by jim to mělo

napovědět, kde jsme,“ řekl Biggles.

„Co to? Podívej se na to!“ vykřikl Bertie, když

zpoza ostrova vyletěla raketa a rozprskla se ve spršku

zelených jisker.

„Je to odpověď,“ tvrdil Biggles. „Zahlédli náš

signál.“

„Hurá, no to je skvělé, a tak dále,“ řekl Bertie.

Všichni napjatě čekali, Ginger málem ani nedýchal.

O pět minut později zpoza ostrova pomalu

vyplouvala loď, natřená šedou barvou bitevních lodí. V

nárazových závanech brízy se třepotala malá vlajka a

181

bylo možné poznat, že jde o bílou vlajku válečného

loďstva.

„To bych rád věděl, co si Gontermann asi myslí

teď,“ tiše řekl Biggles.

„A co ta velrybářská loď?“ zeptal se Ginger.

„Její posádka se jen stěží začne přít s kapitánem

lodi, na níž se ježí děla.“

„Chvála bohu, že PETREL na tu písčitou mělčinu

nenajela také.“

„Velitel fregaty určitě uvidí, co se stalo velrybářské

lodi a k mělčině se nepřiblíží.“

Fregata se nesmírně pomalu a opatrně blížila do

mořského zálivu. Když doplula asi sto yardů od pobřeží,

ozvalo se rachocení kotevního řetězu.

Za několik minut byl spuštěn člun, který rychle

vyplul ke břehu. Bylo vidět Algyho, sedícího na zádi

člunu vedle nějakého důstojníka. S námořnickou

přesností člun dorazil co nejblíž k Ovádovi. Algy a

důstojník vystoupili a šli k letadlu.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Algy.

„Teď už ano.“

„Slyšeli jsme nějakou střelbu.“

„Měli jsme tady nějaké problémy. Jde-li o zlato,

nebývá něco takového nic neobvyklého.“

„To je poručík Mason.“

Biggles si potřásl ruku s námořním důstojníkem a

Algy pokračoval. „ PETREL připlula brzy po vašem

odletu. Když jsem kapitánovi Andersonovi vysvětlil

situaci, rozhodl se k okamžitému odplutí. Byl tak laskav

a vzal mne s sebou.“ Palcem ukázal na velrybářskou loď

v mělké vodě. „Tak přece jenom šla po tom pokladu.“

182

„Šla. Gontermann je teď na její palubě. Nemuselo se

jí nic stát, kdyby tak nespěchala a nestrčila ten svůj

čumák do dna.“

Do rozhovoru se vložil námořní důstojník. „Tam teď

mají plnou hlavu starostí. Kde je zlato, o němž jsem byl

informován?“

„Sedíme na něm.“

„Víte to určitě?“

„Viděl jsem ho.“

„Pak tedy, čím spíš ho vybereme, tím lépe.“

„Mně to vyhovuje. Rád bych totiž odletěl dřív, než

se setmí, pokud to bude možné. Už jsme tady strávili

jednu noc, a je to opravdu dost.“

„Tak dobře. Vy můžete odletět a my na to tady dáme

pozor. Slyšel jsem dobře, že jste tady měli nějaké

problémy?“

„Trochu se tady střílelo, pokud to považujete za

problém.“

Poručík Mason se usmál. „Věřím, že se tady už nic

takového nestane.“

„Mohu tedy nechat všechno na vás?“

„Můžete.“

„V tom případě odletím. Poletíš s námi, Algy?“

„Ovšem.“

„Tak pojďme do letadla.“

Za několik minut byl Ovád ve vzduchu a odlétal

nízko nad průlivem.

„Kam máš namířeno?“ zeptal se Ginger.

„Do Rio Gallegos.“

„Myslel jsem si to.“

„Vysadím vás tam a vrátím se.“

183

Ginger zvedl obočí. „Chceš snad říci, že se vracíš do

Punta?“

„Ano.“

„Proboha proč? Myslel jsem, že jsme s tím místem

už skončili.“

„Úplně ještě ne. Zřejmě jsi zapomněl na můj slib

Vendezovi, že se vrátím, tak se vracím. Kromě toho tam

jsou ještě k dořešení jedna nebo dvě záležitosti.“

„Jestli tam budou ti pracovníci z vládního orgánu

pro bezpečnost, můžeš se dostat do problémů.“

„To možné je. To je také důvod, proč vás nechávám

v Gallegos. Vrátím se tam sám.“

„Vendez by určitě pochopil, proč ses tam nevrátil.“

„O to přece nejde. Dal jsem mu své slovo a to platí.“

„O. K.“

Ovád odletěl do temnící se oblohy.

* * *

Slunce zmizelo, ale dlouhý jižní soumrak ještě stále

setrvával, když Biggles, který ostatní vysadil v Rio

Gallegos s příkazem dohlédnout na to, jak na tom jsou

sběratelé rostlin, se klouzavým letem snášel na zatuchlé a

skličující letiště Punta Arenas. Přistál, dojel na místo,

vypnul motory, seskočil a rázně vykročil ke kanceláři

správce letiště. Než tam došel, otevřely se dveře. Viděl,

že na něho čekají tři muži.

Jedním z nich byl Vendez. „Tak vy jste se vrátil,“

přivítal ho nezvyklým tónem.

184

„Přece jsem vám to slíbil, ne? Omlouvám se, že

jsem se opozdil, zdržela nás mlha.“

„Dostali jsme hlášení, že jste přiletěl do Rio

Gallegos.“

„To je pravda. Odvezl jsem tam své přátele.“

„Proč jste se vrátil?“

„Abych nesl odpovědnost za své činy. Doufám, že

trest nebude nadměrný.“

„Pojďte dál,“ vyzval ho Vendez. „Toto jsou

džentlmeni ze Santiaga, kteří s vámi chtějí mluvit.“

„Nuže, jsem tady.“

Oba pracovníci státní bezpečnosti se představili a

posadili se.

„Jsem připraven, džentlmeni,“ řekl Biggles. „Dejte

se do toho.“

„Abychom šetřili časem, přejdeme přímo k věci,“

začal jeden z chilských úředníků.

„Výborně,“ řekl Biggles a v duchu odhadoval, co

přijde.

„Otázky, které jsme vám přišli položit, už nemusíme

klást, protože odpovědi na ně jsou známé.“

„Opravdu?“

„Víme, že nejste vyzvědač.“

„To je dobrá zpráva.“

„Také víme, co jste sem přišel udělat.“

„Jste si tím jistí?“

„Naprosto. Našel jste to zlato?“

Bigglesem nemohla víc otřást ani bomba, kdyby

vybuchla v místnosti. „Tak vy o něm víte?“

„Víme.“

„Jak jste to zjistili?“

185

„Vy jste byl tak laskav a řekl jste nám to sám – tedy,

alespoň jste nám tu informaci nahrál do ruky.“ Biggles

jen zmateně zíral. „Nechápu.“

Úředník se usmál. „Seňore Vendezi, povězte mu to.“

„Jistě jste nezapomněl na nějaké papíry, které jste mi

dal k usušení,“ začal vysvětlovat Vendez. „Mezi nimi byl

i deník seňora Cartera.“

„Nezapomněl jsem na ně. Měl jsem v úmyslu si je

od vás vzít.“

„Když jsem se pokoušel od sebe oddělit jednotlivé

stránky, občas jsem si něco přečetl.“

„Přirozeně.“

„Představte si mé překvapení, když jsem se dočetl o

objevení zlatého pokladu, o tom, že zlato bylo

přemístěno a na jiném místě znovu zahrabáno. Brzy jsem

dokonale pochopil.“

Biggles jen nešťastně kroutil hlavou. „O tom zlatě

jsem sice věděl, Carter mi ale neřekl, že o něm napsal do

svého deníku. Nemohu k tomu říci nic, než vyslovit

potěšení nad štěstím, že jsem ho k usušení nesvěřil

Gontermannovi.“

„Carter musel zapomenout se o tom zmínit, což se v

jeho politováníhodném stavu jistě dá pochopit. Určitě si

myslel, že se deník potopil spolu se SEASPRAY a je

navždy ztracen.“

„To je možné,“ připustil Biggles, který se pak obrátil

k chilským úředníkům. „Nu, džentlmeni, už jste se

rozhodli, jak se v této záležitosti zachováte?“

„Našel jste to zlato?“

„Ano.“

„Kde je?“

186

„Teď už by mělo být na palubě britské námořní

fregaty jménem PETREL.“

187

188

„Takže ta loď se tady neobjevila náhodou?“

„Ne. Dostala rozkaz vyzvednout zlato, které patří

Velké Británii.“ Biggles jim pak v krátkosti řekl, jak se

sem zlato dostalo.

„Budu to muset nahlásit své vládě,“ řekl jeden z

Chilanů. „Proč jste nás nepožádali, abychom ho pro vás

vyhledali?“

„Takové rozhodnutí mi nepřísluší vydávat, seňore.

Dostávám pouze rozkazy a snažím se je co nejlépe

splnit.“

„Takže vy jste sem nepřišel jako soukromý lovec

pokladů najít ho pro sebe?“

„To určitě ne. Poslal mne sem šéf mého oddělení.“

„Jaké je vaše oficiální postavení?“

„Pracuji jako policejní důstojník v londýnském

oddělení Mezinárodního policejního úřadu.“

„To je dost závažné postavení. Tato záležitost se

nepochybně dostane k některému vyššímu představiteli

vlády.“

„Domnívám se, že ano. Mimochodem, co byste

chtěli, abych zařídil? Jsem vám k dispozici.“

„Co máte v úmyslu udělat vy?“

„Dokončit tady svou práci a odletět domů. Nejdříve

musím zajet do města posbírat věci, které jsme nechali v

hotelu a zaplatit účet. To pro mne znamená zůstat tady

přes noc. A pak, jestli dovolíte, zítra ráno za denního

světla odletím na sever.“

„Seňore Bigglesworthe, řekněte mi ještě toto. Věděl

o tom zlatě seňor Gontermann?“

„Věděl, proto se nám snažil všechno tady

zkomplikovat. Myslím, že už o něm věděl delší dobu.“

189

„Což možná vysvětluje jeho lásku k vyjíždkám s

plachetnicí. Měl to ohlásit nám.“

Biggles přijal nabídnutou cigaretu. „Nevznáším

žádnou

stížnost

proti

Gontermannovi,

který,

mimochodem, měl na pomoc nějaké dva muže. On sice o

existenci zlata věděl, neměl ale ani potuchy, kde je

uskladněno. Vůbec by mne nepřekvapilo, kdyby sem

přišel jenom proto, aby ho hledal.“

„On si o to zaměstnání tady určitě požádal záměrně,

protože místo v takovém podnebí by si vybralo velice

málo lidí.“

„Jeho podporovala nějaká zahraniční vláda. Ta

velrybářská loď sem připlula, aby mu pomohla. Teď je na

její palubě, alespoň před nedlouhou dobou tam ještě byl.“

Úředník se zamračil. „Má-li trochu rozumu, tak na

ní raději zůstane. Kde ta loď je?“

„Když jsem ji viděl naposled, byla uvízlá na písečné

mělčině nedaleko ostrova, na němž bylo zahrabáno

zlato.“

„Výborně, seňore. Déle už vás nebudeme zdržovat.

Po návratu domů o tom nepochybně podáte zprávu

příslušnému orgánu. Budete ochoten se do Chile vrátit,

kdyby se ukázalo nutné podat usvědčující důkazy, pokud

bude zahájeno úřední vyšetřování?“

„S radostí.“

„Výborně. To je všechno.“

Biggles napřáhl ruku. „Muchas gracias. Ve své

zprávě se nezapomenu zmínit o vašem ohleduplném

jednání,“ řekl a obrátil se k Vendezovi. „Rovněž

dohlédnu na to, aby nebyly opomenuty vaše dobré

služby. My na své přátele nezapomínáme. Kdybyste se

někdo objevil v Londýně, doufám, že mne vyhledáte a

190

poskytnete mi potěšení, abych vám mohl vrátit vaši

pohostinnost.“

Biggles, spokojený s vyřešením všech záležitostí,

vyšel ven, došel k autu a odjel do města. Uvítal možnost

se vykoupat, dobře se najíst a převléknout.

Už zbývá dodat jen málo. Následujícího rána

Biggles vyřídil zbývající záležitosti, rozloučil se s panem

Scottem a auto, které už neměl k ničemu, věnoval

ochotnému Vendezovi. Potom za dobrého počasí

odstartoval a odletěl do Rio Gallegos. Našel tam úspěšně

se zotavujícího pana Barlowa a k potěšení pana Cartera

jim předal zachráněné doklady. Po jedné noci strávené ve

městě začal dlouhý let domů.

Zlato bylo přivezeno do Anglie a celá záležitost byla

smírně vypořádána s chilskou vládou. Biggles dodržel

slovo dané Vendezovi, který za svou pomoc obdržel

odměnu. I hledači rostlin byli odměněni za nalezení zlata,

které našli vyloženě náhodou na pustém ostrově, na němž

ztroskotali a na němž by jinak zahynuli.

Nebylo zjištěno, co se stalo s Gontermannem a s

jeho přáteli. Mnohem později se z ministerských zdrojů

Biggles doslechl, že velrybářská loď byla opuštěna a

pomalu se z ní stal vrak. Není nutné dodávat, že Biggles

neměl důvod kvůli tomu nespat.

191

OBSAH

Předmluva

Historická záležitost

Nezdvořilé přivítání

Zneklidňující zprávy

Nepatrná stopa

Kouř

Trosečníci

Pan Carter vypravuje svůj příběh

Gonterman přiznává barvu

Otázky a odpovědi

Zmařené plány

Nebezpečná práce

Gontermann si zahrává

Zasahuje počasí

Souboj bystrých mozků

Slepá ulička

Jak to skončilo

192

William Earl Johns

BIGGLES NAD OHŇOVOU ZEMÍ

Z anglického originálu Biggles at World‘s End

přeložil Jiří Hora

První vydání

Obálku s využitím motivu Zdeňka Buriana

zpracoval Josef Pinkava

Ilustroval Pavel Andrýsek

Vydalo nakladatelství Riopress Praha v roce 2001

jako svou 173. publikaci

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

ISBN 80-86221-37-7

193