W. E. JOHNS

BIGGLES V INDII

T & M PRAHA

1998

© W. E. Johns, 1960

Jacket Illustration Zdeněk Burian, Petr Barč

© Zdeněk Burian – dědicové, 1998

© Petr Barč, 1998

Illustrations © Petr Barč, 1998

Translation © Pavel Kaas, 1998

ISBN 80 – 85773 – 86 – 4

KAPITOLA PRVNÍ

BIGGLES JEDE DOMŮ

Mezi zdánlivým a skutečným rozbřeskem nastává v

džungli vždy před ránem podivuhodný časový úsek trvající asi

jednu hodinu. Během té doby již pohasnou hvězdy a měsíc, a o

slovo se začne hlásit slunce. Veškerá příroda jako by v tom

krátkém čase tajila dech a čekala v tiše odcházejícím šeru na

nadcházející zázrak zrození nového dne.

Celý svět jako by byl ochromen tváří v tvář tomuto

zázraku, přestože sem přicházel po celé věky. Ticho přírody

bývá v těch chvílích naprosté. Ptáci nezpívají, hmyz nebzučí a

neozývají se ani savci a plazi. Znepokojivé zvuky ozývající se

z noční džungle utichají a zvuky provázející východ slunce se

ještě neozývají. Nic se ani nepohne – ani mráček na nebi, ani

list na stromě nebo vlnka na hladině odlehlého jezera Timbi

Tso. Splývající palmové listy, které se skláněly ke svým

4

odrazům na vodní hladině, vypadaly v těch vteřinách jako

součást kulis výpravné divadelní hry.

Avšak úsvit již vyčkával za obzorem. Slunce vítězilo,

přestože dosud neukázalo svou jasnou tvář, a rychle zahánělo i

poslední a nejtvrdošijnější stíny noci.

Policejní pilot Ginger Hebblethwaite, oděný do tropické

košile a krátkých kalhot, stál v džungli, kde mu hustý podrost

kapradin sahal až nad kolena. Nedaleko něj se leskla vodní

plocha jezera, na jehož hladině se pohupoval obojživelný

letoun letecké policie typu Gadfly. Zrzek tu stál uchvácen

nádherou okolní scenérie a zatím se zdálo, že zůstane stát na

místě navždy, pohlcen pomalu plynoucím mořem času.

Hustá mlha, která přispívala k tajemné atmosféře těchto

míst, zpola zahalovala obraz, který měl před sebou, a na němž

postupně bledly a rozsvěcely se modré, fialové a šedé barvy.

Všechno kolem připomínalo spíše říši snů, než skutečnost. K

dalším smyslovým požitkům onoho časného rána přispíval

těžký nehybný vzduch plný sladkých až omamných vůní.

Světla přibývalo. Vodní plocha se třpytila a její průzračná

masa získávala v blížícím se východu slunce ten perleťový

nádech, pro který ještě nikdo nevymyslel přiléhavý název. A

jezero navíc připomínalo zrcadlo, zobrazující duchy džungle.

Prales je totiž obklíčil stromy, jež se ve vodě zrcadlily se

zarážející věrností do sebemenších podrobností. Hladinu na

mnoha místech pokrývaly talířovité listy leknínů, jejichž květy

připomínaly stříbrné a zlaté kalichy obrácené vzhůru, aby

zachytily co nejvíce ranní rosy.

Břehy jezera byly porostlé hustým rostlinstvem, které jako

by ani nepatřilo do tohoto světa. Hradba, kterou vytvářelo,

působila dojmem, že vyrostla k tomu, aby jezero navždy

udržela oddělené od okolí. Některé stromy měly kmeny i větve

zbarvené podivuhodným narůžovělým odstínem. Z kmene

jednoho ze stromů, který již sklesl do pobřežní mělčiny,

splýval trs orchidejí jako ohnivá záplava. Jiný se mohl pyšnit

listy o rozměrech indiánského ponča. Mohutné, šest stop

5

dlouhé vějířovité listy stromových kapradin tvořily mohutnou

klenbu, jako by po dlouhém utlačování vyrazily a dobyly si

nový životní prostor. Nahoře přes ně splývaly zlatavé řetězce

štědřence. Bledě zelené bambusové mlází tvořilo husté

houštinky propletené úzkými, meče připomínajícími listy, jako

by se útlé stonky shlukly k jakési obraně.

Daleko, velice daleko odsud, snad sto či více mil, vysoko

nad severním břehem jezera se táhl mlhavý obzor, o němž

Ginger věděl, že představuje štít některého z himalájských

velikánů. Střecha světa. Snad to byl některý z posvátných

vrcholků – třeba Triscul, Kedarath nebo Badrinath, o nichž jsou

někteří horalé přesvědčeni, že je obývají bohové vládnoucí z

jejich výšek celému vesmíru.

A potom ohlásilo slunce svůj příchod prvními hroty

paprsků, které vrhly bílé světlo na matně modravé nebe, jež

dostávalo na východním obzoru narůžovělý nádech. Pak se

vyhoupl na východě horní okraj slunečního kotouče, a den

převzal definitivně vládu nad světem. V tom okamžení jako by

džungle začala znovu dýchat. Nedaleko od břehu prudce vzlétl

páv, živý klenot džungle, od jehož zářivě tyrkysové a

purpurové hrudi se odrážely sluneční paprsky. Usadil se na

větvi a z bezpečí se zřetelnou nedůvěrou pozoroval zemi pod

sebou, přičemž zvědavě nakláněl na stranu hlavu zdobenou

korunkou z peří. Nablízku se ozvaly skřeky jakési zatím

neviditelné opice.

Příčina zneklidnění obyvatel jezerního břehu se zjevila

záhy. Z husté spleti křovinatého podrostu tvořeného zakrslými

stromky druhu madar a zdobeného jeho bílými a nafialovělými

jedovatými květy vyšel s majestátní elegancí tygr, klidný a

sebejistý. Při chůzi hustým pobřežním rostlinstvem nenadělalo

obrovské zvíře větší hluk, než ryba rozrážející vodní hlubiny.

Náhle se tygr v půli kroku zastavil s jednou tlapu zviženou, a v

okamžiku, kdy vycítil přítomnost lidského tvora, jej i spatřil.

Oči Gingera a pralesní šelmy se setkaly. Zrzek se ani nepohnul.

Nevydal ani hlásku. Tygr se zachoval úplně stejně.

6

Žlutočerný vládce džungle si ještě chvíli s neskrývaným

překvapením prohlížel nezvaného vetřelce, a pak s okázalou

netečností pokračoval v chůzi, až splynul s houštinami

nekonečné džungle jako mizející stín.

Ginger cítil, že konečně může opět dýchat. Nemohl by

tvrdit, že ho zvíře skutečně vylekalo, a to jednak proto, že

neprojevilo sebemenší známku nepřátelství, a pak ovšem z toho

důvodu, že do zdejšího prostředí dokonale zapadalo. Nabral do

plechovky trochu vody z jezera na ranní čaj, a zamířil k

malému čtvercovému stanu, postavenému asi deset yardů od

břehu.

„Potuluje se tu tygr,“ oznámil, když přinesl vodu.

Biggles zívl, protáhl se a posadil se na pokrývce, kterou

měl celou noc pod sebou. „A copak dělá?“ zeptal se, aniž by

projevil zvláštní zájem o přítomnost šelmy.

„Pokud jsem dokázal pochopit, tak nic zvláštního. Prostě

se u nás na chvilku zastavil při ranní procházce.“

„Pravděpodobně shání k snídani něco na zub. Pokud ho

nebudeme provokovat, nebude nás obtěžovat. Normální tygři

se s člověkem stýkají asi stejně rádi, jako normální lidé s

tygry.“

„Doufám, že se nemýlíš,“ odpověděl pochybovačně

Ginger. „Já se mu pro jistotu budu raději vyhýbat na sto honů.“

„Nic proti tomu,“ řekl Biggles, zatímco si zapaloval

cigaretu. „Jaké je počasí?“

„Bezvadné. Už se rozednilo, takže sebou hleď hodit.

Udělám zatím čaj.“

Ginger měl za sebou ranní hlídku na břehu jezera. Špičkou

boty šťouchl do Algyho a Bertieho, kteří se zatím ani

nepohnuli. „Koukejte vylézt,“ nařizoval. „Už je den.“

O chvilku později Ginger leknutím málem upustil šálek,

když se nedaleko nich ozval řev, při němž stydla krev v žilách.

Algy a Bertie, kteří si dosud hověli v přikrývkách, z nich

vyletěli jako dva čertíci z krabičky.

7

Řev se ozval znovu a tentokrát byl podbarven zuřivým

chrapotem a praskáním lámaného křoví.

„Jemináčku, pánové! Dělejte něco! Co to může být? Kde

mám svou pušku? Kam mi spadl monokl?“ vychrlil Bertie

jedním dechem, když v pyžamu vyskočil zpod pokrývky.

Biggles seděl na dece s obličejem skrytým v dlaních a celý

se otřásal tlumeným smíchem, když viděl, jakou hrůzu vyvolal

řev v jeho přátelích.

„Co je tu k smíchu?“ zeptal se dopáleně Ginger, z jehož

tváří se jaksi vytratila barva.

„Vy,“ odpověděl popravdě Biggles. Vzhlédl a utřel si z lící

slzy smíchu.

Venku zazněl řev znovu.

„Je to ten tygr!“ vybafl Ginger. „Viděl jsem ho a říkal

jsem ti to.“

„Samozřejmě, že je to tygr. Ty ses domníval, že to

považuji za myší hlásek? Nalij mi čaj.“

„Ty s ním nehodláš nic dělat?“

„Já? Proč? Co bys tak chtěl, abych udělal? On se o nás

vůbec nezajímá.“

„Mně to znělo, jako by se o něco zajímal velice urputně,“

zabručel Algy, a nejistě se podíval na tenké stanové plátno,

přes které slyšeli stále zuřivější řev.

„On se nezajímá o nic jiného než já, a to znamená o

pořádnou snídani. Co s tím uděláme?“

„Chceš tvrdit, že celý ten povyk není kvůli ničemu jinému,

než kvůli tomu, že hledá něco k snědku?“

„Ne. Ten povyk znamená, že už to našel, a nejspíš si

chudák přeje, aby se mu to bývalo nepovedlo.“

„A co podle tebe našel – slona?“

„Ne. Dikobraza, a můžeš mi věřit, že by teď byl rád,

kdyby narazil na něco stravitelnějšího. Ačkoli vím, že je to

oblíbená tygří pochoutka, nikdy jsem nechápal, proč jim stojí

za to pobodat si čumák o dikobrazí ostny.“

8

„Chceš, abychom ti uvěřili, že zvířátko jako je dikobraz

má proti tygrovi nějakou obranu?“ zeptal se nedůvěřivě Ginger.

„Věř mi nebo ne, ale ten mu dovede pořádně zatopit. Já

bych si na dikobraza v tomhle zápase klidně vsadil. Škoda jen,

že k tomu došlo zrovna kousek od našeho stanu.“

„Proč?“

„Protože až to ten pruhovaný chudák konečně vzdá,

dostane tak mizernou náladu, že se bude chtít pomstít na všem,

co se před ním pohne. A to bych mohl být například já nebo

ty.“

„Nerozumím,“ zavrčel Ginger. „Má tedy hlad nebo

vztek?“

„Teď už obojí. Když přestaneš přešlapovat a konečně mi

naliješ šálek čaje, pokusím se ti to vysvětlit. Jak jsem říkal,

jestliže existuje něco, kvůli čemu je tygr ochoten se popíchat,

jsou to šťavnaté dikobrazí kýty. Všude kolem je spousta

dikobrazů, ale naštěstí pro dikobrazy a naneštěstí pro tygry

není snadné dostat se k nim.“

„Nechápu, proč.“

„To bys pochopil, kdybys to někdy zkusil sám. Dospělý

dikobraz je vyzbrojený jedna radost. Je na tom asi tak dobře

jako tank. Na hřbetě a na ocasu – a ten má, mimochodem,

docela těžký – nosí asi tak patnáct set černých ostnů s bílými,

nepříjemně zahrocenými špičkami.“

„Já vím. Používal jsem je při rybaření místo splávku.“

„První tygří útok obvykle skončí tak, že agresor dostane

do čenichu ránu ocasem, na kterém rostou dikobrazovi krátké

ostny, z nichž se vždy pár ulomí a zůstane v ráně. Tygr se

rozeřve, to jste ostatně slyšeli. Rozzuří se tak, že se pustí do

dikobraza všemi čtyřmi tlapami bez ohledu na následky.

Dosáhne ovšem jenom toho, že má tlapy plné dalších ostnů,

což není nijak příjemné. Člověk by si myslel, že se zarazí a

zkusí přijít na něco jiného. Kdepak. Zaútočí znovu tlamou,

které se děsí téměř všechna zvířata džungle, ale na dikobraza

velký dojem nedělá. Skončí to tak, že se tygr začne podobat

9

jehelníčku. Prostě dikobraz naruby! Také u jehelníčku míří

špičky jehel do masa. Někdy dikobraz vyvázne, někdy ne.

Tahle setkání končí různě, ale jedno je jisté: i když se tygr se

ke své pochoutce někdy dostane, zaplatí za ni značně vysokou

cenu. Kdyby včas pochopil jakou, snad by si dal k obědu raději

brambory se špenátem.“

„Co pak udělá s tou sbírkou ostnů v těle?“

„Většinu z nich se mu podaří vytáhnout zuby, všechny ale

ne. Některé mohou být zabodnuty na místech, kam se tlamou

nedostane. Pokud se rány zanítí, což se obvykle stává, bývá

tygr v pěkné bryndě, protože není schopen nic ulovit a řve

bolestí při každém kroku. Zkus si představit, jak by se ti lovilo,

kdybys měl plná chodidla a bradu háčků na ryby, a chyběly by

ti ruce na to, abys je vytáhl.“

„To chápu. Jen nevím, proč bych měl kvůli němu slzet

dojetím,“ poznamenal Algy chladně. „Čí je to ostatně chyba?“

Biggles jeho poznámku přešel. „Právě v takovém stavu,

kdy je tygr pološílený hladem a bolestí, se stává velice

nebezpečným. Tehdy je ochoten zaútočit na vše, nač narazí.

Mnozí staří lovci tvrdí, že tahle zranění bývají jedním z

důvodů, proč se z tygrů stávají lidožrouti. To není u tygra

normální. On se člověku vždy raději vyhne. Když však nemůže

nic ulovit a vidí, že domorodec, na kterého narazil v džungli,

nemá na sobě ostny, skočí mu po krku, protože mu nic jiného

nezbývá. Zjistí, že je to měkký a chutný oběd, který je

neuvěřitelně snadné získat. Pak se začne vracet k lidskému

sídlu. Když ho někdo nezastaví, je schopen postupně vylidnit

celou vesnici. Takže teď už víte, co se dělo venku. Jestliže

mám soudit dnešní případ, řekl bych, že vyhrál dikobraz.“

Řev zvenčí utichl a místo něj sem doléhalo hluboké

chraptivé vrčení.

„Odhaduji, že se teď nejspíš snaží dostat z tlap ostny,“ řekl

Biggles. „Kdyby se mu totiž podařilo dikobraza zabít, předl by

jako kočka.“

10

„Necítím se zrovna nejlíp s tím znechuceným pruhovaným

ďáblem kousek za dveřmi,“ zašklebil se zrzek. „Brzy poznám,

zda se ještě zdržuje nablízku.“

„Jak to?“

„Poznám to po čichu. Tygr páchne stejně silně, jako

většina ostatních masožravých zvířat. Po větru je cítit na velmi

značnou vzdálenost.“

„Jak je na tom tygr při setkání se slonem?“ zajímalo

Bertieho. „Podle mého názoru by ho slon měl být schopen

pořádně prohnat.“

„Máš na mysli divoké slony žijící v pralese?“

„Ano.“

„Většinou se vzájemně respektují. Divoký slon se bojí jen

dvou nepřátel – člověka a ohně. Pokud nejde o samce –

samotáře, utíká před obojím. Když se vzdaluje od člověka,

pohybuje se mezi stromy jako stín, a nenadělá o nic víc hluku.

To člověk nedokáže. Jak to dělá, je tajemstvím i pro

domorodce. Samozřejmě, že na pastvě, když láme větve a

mladé stromky, nadělá spoustu hluku. Jenže my nepřilétli kvůli

slonům, ani kvůli tygrům. Máme tu práci, a bude lepší, když se

jí začneme věnovat.“

A teď se vraťme o měsíc nazpět, abychom se podívali,

jaký úkol zavedl policejní letce se strojem typu Gadfly k

opuštěnému jezeru u severovýchodní indické hranice.

KAPITOLA DRUHÁ

STAČÍ NAJÍT ČÍŇANA

„Povězte mi, kde jste se narodil, Bigglesworthe?“ přivítal

otázkou svého oblíbeného pilota brigádní generál Raymond,

šéf zvláštní letecké policie Scotland Yardu. Vystřelil na něj

otázku ve chvíli, kdy Biggles za sebou ani nestačil dovřít

dveře.

11

„Zrovna tuhle otázku bych tedy nečekal, pane,“ užasle

zamrkal příchozí a přitáhl si židli blíž k Raymondovu stolu.

„Narodil jsem se v Indii a myslel jsem si, že to víte.“

„Ale ovšem, samozřejmě, že o té Indii vím. Upřesním

otázku, protože mne nezajímá ani kontinent ani země, ale

místo. Kde přesně v Indii jste se narodil, Bigglesworthe?“

Biggles se nepatrně usmál. „Poprvé jsem spatřil světlo

světa v bungalovu v Chini v provincii Garhwal, která leží na

severu indického poloostrova.“

„Jak je to možné?“

„Zdá se, že mi moje narození vyčítáte, pane, ale já za to

vážně nemohu. Můj otec opustil řady armády a vstoupil v Indii

do státní služby. Po nějakou dobu pracoval jako zástupce

guvernéra Garhwalu, a právě když byl s mou matkou na

inspekci v Chini, přišel jsem na svět já. Jak jsem se dozvěděl

později, došlo k mému zrodu poněkud předčasně. Mrzelo by

mne, kdybyste mi vyčítal i tohle. No a bungalow, kde byli

ubytováni, byl naštěstí čistý, takže se mým rodičům podařilo

udržet mě při životě. Věřte mi, že jsem v tom nevinně.“

„Nechte toho,“ zavrčel Raymond. „Jak dlouho jste tam

žil?“

„V Indii? Asi dvanáct let. Pak mě začaly trápit horečky, a

proto mě poslali domů, abych se zotavil. Bydlel jsem u strýce v

Norfolku.“

„Pamatujete se na něco z Garhwalu?“

„Člověk nezapomene na místo, kde strávil prvních dvanáct

let života.“

„Líbilo se vám tam?“

„Moc. Ostatně, co jsem si jako malý kluk mohl víc přát?

Všude sloni, na kterých se dalo jezdit, na stromech ovoce a

pávi, a řeky tam byly plné ryb.“

„Nikdy jste se tam už nevrátil?“

„Neměl jsem možnost. Když vypukla první světová válka,

byl jsem na studiích, a než skončila, byli moji rodiče po smrti.“

„Vzpomínáte si na tu zemi dobře?“

12

„Pamatuji si ji tak, jak vypadala tenkrát, ale

nepředpokládám, že by se nějak výrazně změnila. Když tvrdím,

že ji znám, myslím tím, že ji znám tak, jako každý bílý kluk,

který tam vyrostl – znám cesty z jednoho města do druhého.

Pochybuji, že by se tam někomu tak malému podařilo seznámit

se blíže s džunglí. Bbarbar, jak ji domorodci nazývají, pokrývá

svahy na úpatí východních Himalájí. Já žiji v domnění, že

džungle je neprostupná nejen pro bělocha, ale i pro domorodce.

Mám dojem, že to bude jedno z posledních míst na téhle

planetě, které se podaří probádat.“

„Určitě jste se pokoušel alespoň občas lovit, ne?“

„To ano. Můj otec byl zastáncem včasné přípravy synů na

život. Obvykle jsem chodil s ním a se starým shikari, který mě

učil stopovat a takové ty věci.“

„Ulovil jste někdy tygra?“

„Ne, ale jeden tygr málem ulovil mě.“

„Pro mladého chlapce dost nebezpečné místo.“

„Asi tak nebezpečné, jako když chcete přejít ulici na

Piccadily Circus bez rozhlédnutí. To záleží na tom, jak si

člověk zvykne. Tady každý den někoho přejede auto, a také nás

to nedonutí zůstat doma. Italové, žijící na úpatí Vesuvu, prý

pohlédnou každé ráno k vrcholku sopky, aby zjistili, jestli se

nechystá k výbuchu. Já jsem zase každé ráno obrátil a vytřepal

boty, abych zjistil, zda mi do nich v noci nevlezlo nějaké milé

jedovaté zvířátko.

Víte, každoročně zemře mnoho Indů následkem hadího

uštknutí, a přece je to neodradí od vycházení. V naší zahradě

žila dvanáct stop dlouhá kobra. Nijak nám nepřekážela, takže

jsme ji nechávali na pokoji, protože díky ní nebyla v domě

jediná krysa a sežrala by každého jiného hada, kdyby vnikl na

její území. Tady si musíme zvyknout na pouliční ruch, tam si

musíte zvyknout na hady, tygry, medvědy a levharty, pokud

chcete opustit vyšlapané cesty. Jestli mě tam něco opravdu

děsilo, byli to Bhotiové. Ani ne tak samotní domorodci, jako

spíš jejich psi. Bhotiové scházeli z himalájských svahů s

13

kozami a ovcemi, které používali jako soumary k nošení

nákladů vlny a boraxu. Jejich psi, obrovské bestie,

připomínající chlupaté mastify, nosili ostnaté obojky. Byli sice

vycvičeni k ochraně stád, ale právě tak dobře se mohli vrhnout

na člověka. A vůbec největším nebezpečím je tam malárie,

hlavně její odnož zvaná pralesní horečka, protože ta vás

dostane dříve či později. Mě dostala také.“

„Pamatujete si tamní jazyk?“

„Trochu ano. Měl jsem mezi obyvateli Garhwalu a Kumoa

řadu přátel a hodně jsem z jejich řeči pochytil. Pořád se ještě

dokážu domluvit hindustánsky i v jazyce urdu, ale už je hodně

dávno, co jsem měl možnost s někým promlu…“

Biggles se zarazil a v očích mu blesklo podezření.

„Tak moment,“ vyhrkl. „Řekněte mi, oč vám jde.“

„Zajímalo mě, jestli byste se tam nechtěl podívat.“

„Myslíte – na dovolenou?“

„No… ne tak docela.“

„Mělo mě napadnout, že to nebude jen tak,“ zavrčel

Biggles. „Co kdybyste mi laskavě objasnil ten váš náhlý zájem

o Indii! Nepřišlo to na vás nějak zprudka?“

„Zrovna se k tomu chci dostat,“ usmál se Raymond.

„Zatím jsem jen zkoumal, kolik si toho z dětství pamatujete.

Takže k věci: nedávno jsme se dozvěděli, že někde v džungli

Garhwalu se ocitl náš dobrý přítel. Je v nesnázích a my

bychom ho rádi dostali do civilizace.“

„Předpokládám, že mým prostřednictvím?“

„Samozřejmě.“

„Kde přesně je?“

„To nevím.“

„To říkáte vážně?“ zamrkal Biggles.

„Smrtelně vážně. Vím jenom, že se skrývá v džungli.“

Biggles se zatvářil nechápavě. „A to čekáte, že já ho

najdu?“ vyhrkl.

„Proč bych jinak o tom tak dlouho mluvil?“

14

„Mějte přece rozum a srdce,“ zasténal Biggles. „Džungle,

o níž mluvíme, se rozkládá na rozloze pěti tisíc čtverečních

mil! Celá armáda by tam mohla léta bloudit a nenašla by místo

veliké, jako je tahle naše obludná budova. Kromě toho tam

není kde přistát. Jediné rovné a otevřené plochy jsou pokryty

čajovými plantážemi a prosnými poli. Někde v Moradabadu je

jistě nějaké letiště, ale k čemu by mi bylo?“

Raymond znechuceně zvedl ruku. „Dobře, dobře.

Neukvapujte se. Nic není tak horké, jak se na první pohled zdá.

Zapalte si a poslouchejte. Věc se má následovně. Muž, o něhož

nám jde, se jmenuje Poo Tah Ling. Můžeme mu říkat prostě

pan Poo.“

Biggles povytáhl obočí. „Číňan?“

„No vidíte, jak jste bystrý, Bigglesworthe.“

„Nevtipkujte, pane. Je to britský agent?“

„Ne.“

„Tak co dělá v Indii?“

„O tom bych vám rád vyprávěl, pokud mě necháte

mluvit.“

„Tak povídejte,“ vzdychl pilot.

„V době, než Čínu ovládli komunisté, byl pan Poo jedním

z nejvýznamnějších obchodníků v Šanghaji – a vlastně v celé

Číně. Vzhledem k vynikajícímu postavení znal osobně většinu

britských obchodníků, kteří měli styky na Dálném východě. S

některými z nich navázal přátelství. Je to jeden z mála Číňanů,

kterým se dá bezvýhradně věřit. Jeho slovo platilo, a nikdy se

nestalo, že by ho porušil. Včera jsem mluvil s jistým člověkem,

který mi tvrdil, že ačkoli v mnoha obchodech, které uzavíral,

šlo o velké peníze, nikdy nesepisoval smlouvy. Pan Poo by to

totiž považoval za výraz nedůvěry. Co řekl, to splnil. Zaplatil, a

všechno šlo dál.“

15

Obchodník pan Poo

„O takových Číňanech už jsem slyšel,“ kývl Biggles.

„Škoda, že se od pana Poo a obchodníků, kteří jsou mu

podobní, nepřiučí těm dobrým mravům také naši lidé.“

„To je moje řeč. Potíže pana Poo začaly, když v zemi

získali moc komunisté. Byl to bohatý člověk, což samo o sobě

stačilo, aby byl považován za odporného kapitalistu, téměř za

ďábla. Pro nové držitele moci je vlastnictví peněz smrtelný

hřích. Bylo jim zcela jedno, že Poo vydělal své peníze

poctivým obchodem. Protože dobře věděl, jaký osud by ho v

Číně stihl, uložil alespoň část majetku do vaku – sbíral vzácný

nefrit – a v převleku za rolníka se vydal pěšky po řece Tsangpo

do Tibetu. Pro šedesátiletého muže nebyla cesta ničím

jednoduchým, ale dokázal to. Usadil se na náhorní plošině,

které říkáme střecha světa. Mylně se domníval, že tam, v

Tibetu, stráví v klidu zbytek svých dnů.“

16

„Proč prchal do Tibetu? Proč neuprchl na Tchajwan, kam

mířila většina uprchlíků? Tam by byl v bezpečí.“

„To víme až teď, protože ostrov je pod záštitou

Američanů. Tehdy to ještě nebylo nikterak jisté. Navíc je pan

Poo hrdý muž a asi si chtěl pomoci sám.“

„A co Hong Kong? Co se mu nelíbilo na něm?“

Raymond pokrčil rameny. „Nevím. Možná nechtěl přivést

britské úřady do trapné situace žádostí o azyl. Byl to – nebo

snad ještě je – bohatý člověk. Věděl, že po něm komunisté

půjdou kvůli jeho bohatství. Proč si vybral právě Tibet není

dávno vůbec důležité. Pravděpodobně ho považoval za

nejbezpečnější místo. Vy víte, co následovalo. Do Tibetu vtrhla

armáda komunistické Číny a obsadila celou zemi, přičemž se jí

podařilo vyvraždit tisíce Tibeťanů. A chudák pan Poo musel

prchat znovu. Zamířil do Himalájí k indickým hranicím. Tak se

dostal až do Garhwalu.“

„Do Indie se ale odebrala spousta Tibeťanů. Proč se

nepřidal k dalajlámovi?“

„To dost dobře nemohl.“

„Proč?“

„Tak uvažujte! Oni jsou Tibeťané a pan Poo je Číňan. Na

Tibet zaútočili čínští komunisté. Místní lidé by ho mohli

považovat za vyzvědače! Je moc málo pravděpodobné, že by

ho přijali mezi sebe. Byl by na tom stejně jako Němec, který by

prchal před útočícími hitlerovskými vojsky spolu s Francouzi.

Protože si to uvědomoval, rozhodl se jít vlastní cestou. V

doprovodu tibetského sluhy, jenž mu zůstal věrný, se dostal po

svazích Himalájí do Garhwalu, odkud už nemohl dál.

Vyčerpaly ho útrapy cesty a horečka. Není pochyb o tom, že by

zahynul na místě, kde omdlel. Došlo k tomu hluboko v pralese

a daleko od lidských obydlí. Naštěstí jeho sluha narazil při

hledání potravy na tábor penzionovaného důstojníka britské

koloniální armády, kapitána Johna Toxana.“

„To měli štěstí. Co tam dělal Toxan?“

„Kopal. Hrabal se tam v zemi už šest let.“

17

„Pane Bože! Co hledal?“

„Rubíny. Asi před deseti léty, když ještě aktivně sloužil v

armádě, našel během dovolené na lovu ve vyschlém říčním

rameni pár kamenů. Zjistil, že jde o rubíny. Nebyly však žádné

zvláštní kvality. Následkem povětrnostních vlivů byly již velmi

křehké. Uvědomil si, že hlavní naleziště, z něhož se uvolnily,

nemůže ležet daleko. Začal kutat v naději, že najde cennější

kameny. Šest let se hrabal v zemi, a nenašel nic než drobné

kamínky. Tak se tam pachtil v době, kdy se do oblasti dostal

pan Poo. Toxanovi nosiči, se kterými tam přišel, už dávno

utekli až na dva Gurkhy, staré vysloužilce z britské koloniální

armády. Byli tak slušní, že ho neopustili. Toxan se o pana Poo

postaral.“

„Znal ho?“

„Ne. Nikdy o něm neslyšel. Našel však starého muže,

který se dostal do svízelné situace, takže ho vzal pod svou

ochranu. Pan Poo, který mluví anglicky stejně dobře jako vy

nebo já, mu svůj příběh vyprávěl.“

„Takže se z toho dostal?“

„Ano.“

„A zůstal s kapitánem Toxanem?“

„Ano.“

„Proč? Proč se nevypravil dál do Indie jako ostatní tibetští

uprchlíci?“

„Ze dvou důvodů. Jednak se bál, že nevydrží další cestu a

že se mu vrátí záchvaty horečky. A pak – jak už jsem říkal – on

není Tibeťan. Je Číňan, a veřejné mínění v Indii není Číňanům

příliš nakloněno, po tom co provedli jejich severnímu

sousedovi. Poo měl strach z toho, jak by ho v Indii přijali.

Nebyl si jistý, zda by mu Indové nepodřízli krk, a tak, aby

nepřiváděl indické úřady do nemilé situace, rozhodl se zůstat.“

„Co se stane, když hodí Toxan kopání za hlavu, a

rozhodne se vrátit?“

18

„V tom je právě problém. On už o tom uvažuje. Se svými

dvěma Gurkhy však není schopen dopravit starého muže k

civilizaci, a nechce ho nechat v džungli bez pomoci.“

„Mohli by sehnat pomoc u domorodců v nějaké vesnici.“

„Podle Toxana by to bylo pro pana Poo nebezpečné.

Tvrdí, že domorodcům není proti mysli pomáhat Tibeťanům,

ale že by zabili každého Číňana, kterého by dostali do rukou.“

„Jak to Toxan ví? A kde jste získal tyhle podrobnosti?“

„Dostali jsme do Toxana sáhodlouhý dopis, ve kterém

vysvětluje své postavení. Podle něj mu Poo sdělil, že má dost

slušné peníze v Anglii, a potřeboval by se k nim dostat. Mohli

bychom pro něj něco udělat?“

„Jak se podařilo Toxanovi odeslat ten dopis?“

„Musel poslat své lidi do Chini pro zásoby, když byli

skoro na dně. Jim se podařilo poslat dopis poštou. Z jeho tábora

trvá cesta do Chini tři týdny tam, a tři nazpátek.“

„Když nás Toxan žádá o pomoc pro pana Poo, jistě si od

svého dobrotivého chování něco slibuje, že?“

„To bych neřekl. Poo by pro nás udělal totéž, kdyby byl na

našem místě. Je už prostě takový. A Toxan ví, že ať o nás naši

přátelé tvrdí cokoli, nikdo nás nemůže obvinit z toho, že

bychom nechali na holičkách své přátele, kteří se ocitli v

úzkých. Už jsme pomohli mnoha lidem, jen to nevytrubujeme

do světa.“

„Takže stručně řečeno je situace následující: někde v

bharbar, v džungli, která odděluje hory na severovýchodní

hranici od nížin, se nachází skupina pěti mužů – jeden běloch,

jeden Číňan, dva Gurkhové a Tibeťan. A vy chcete toho Číňana

dostat sem.“

„Přesně tak.“

„A po mě chcete, abych pro něj letěl.“

„Velice správně.“

„A teď mi řekněte, jak bych ho podle vás měl najít?“

„To už nechám na vás.“

19

„Při veškeré úctě, pane, vás upozorňuji, že nemáte ani

ponětí o tom, co ode mne chcete.“

Raymond se usmál. „Mám alespoň hrubou představu.

Určitě se to dá uskutečnit, a vzhledem k tomu, že znáte

prostředí, jste právě vy ten nejlepší kandidát. Pokud selžete

vy…“ Odmlčel se a rozpřáhl paže.

„…můžeme alespoň říci, že jsme udělali všechno, co bylo

v našich silách.“

„Panu Poo tím asi moc neprospějeme, protože bude

nejspíš mrtev dřív, než ho najdeme. Ten Toxan musí být

hromsky odvážný chlapík, nemyslím si však, že má jasno v

tom, jak pana Poo dopravit pryč. To nemohl nechat jednoho ze

svých mužů v Moradabadu nebo někde jinde, kde bych mohl

přistát, aby mne dovedl do svého tábora? Bez průvodce to

místo najdeme jen zázrakem.“

„Proč by to mělo být tak obtížné? Vždyť už máte s džunglí

své zkušenosti. Co třeba vaše potulky Jižní Amerikou?“

„To bylo něco jiného. V amazonském pralese se obvykle

můžete poměrně dobře pohybovat, protože vysoký les tam

zabraňuje bujení podrostu. Ale skutečnou džungli najdete

pouze v Indii. Je téměř neprostupná. V bambusovém houští si

dokážete proklestit cestu, ale když se dostanete do

rododendronového lesa, který je tam víc než obvyklý, a

narazíte na spleť větví silných jako vaše stehno, jste v koncích.

Skupina vyzbrojená sekerami si v něm snad vyseká cestu

dlouhou jednu míli za měsíc! A podívejte se, jak je bharbar

rozlehlá !

Pokud si vzpomínám, táhne se asi padesát až sto mil do

hor, a stovky mil podle nich. Domorodci do ní zatím nepronikli

dál, než do nadmořské výšky šest tisíc stop. Pak už není nic než

džungle, která začíná řídnout až v deseti tisících stopách. Vy si

uvědomte, že tam není rovinatá země. Nejenže tam stoupají

svahy celkem geologicky mladých Himalájí, ale zem je

zbrázděná už od dob, kdy byla Indie ještě ostrovem. Tu oblast

protínají horské úžlabiny, z nichž mnohé jsou stovky stop

20

hluboké, a ve kterých se ženou jak mlýnský náhon divoké

prameny Gangy. Jediný způsob, jakým se tam můžete

pohybovat, je využít průvodce, který vás povede po některé z

cest, které tam před léty vysekali naši lidé, ale překvapilo by

mne, kdyby nebyly dávno znovu zarostlé. Tam to netrvá

dlouho. Žije tam několik domorodých kmenů, převážně lovců a

kočovníků, ale jinak považujte tu oblast za neobydlenou.“

Biggles se odmlčel.

„Hrůza,“ otřásl se Raymond. „Takže kdy startujete?“

„Tak dobře,“ řekl Biggles. „Jen jsem se vám pokusil

alespoň naznačit, co nás tam očekává. Do Moradabadu se

dostaneme bez potíží, ale nevím, kam se dát dál. Odkud vlastně

s hledáním pana Poo začneme?“

„Při leteckém průzkumu byste snad mohl objevit kouř z

Toxanova tábora.“

„Jistě,“ ušklíbl se Biggles. „A až se po měsíci cesty

džunglí dostaneme tam, odkud jsme viděli vycházet kouř,

narazíme na tlupu Góndů, kteří si na ohni opékají ovci. Nemá

smysl uvažovat o tom, že je možné spatřit ze vzduchu Toxanův

stan, protože džungle je tak hustá, že není vidět vůbec nic. To

Toxan musí vědět. Poskytl alespoň nějaké vodítko, podle

kterého ho můžeme hledat?“

„Tady je jeho dopis. Napsal ho tužkou na ručně

vyrobeném papíře. Píše, že jeho tábor je v nadmořské výšce asi

osm tisíc stop, několik mil na východ a kousek níž od jezera,

jež se podle něj jmenuje Timbi Tso. Ověřil jsem údaj na Úřadě

pro koloniální průzkum, a podle nich tam někde to jezero

skutečně existuje.“

„Tam někde?“ vyjekl Biggles. „No to je velmi přesné

vodítko! Lepší ale něco, než vůbec nic. Poděkujte jim za mne.

Název toho jezera, ačkoli jsem v jeho okolí nikdy nebyl, mi

něco připomíná. Myslím, že jde o jezero, o kterém jsem slyšel

vyprávět jako o Modrém jezeře, nebo o Modrých vodách. Proč,

proboha, nezakreslil Toxan raději hrubou mapku, v níž by mohl

21

vyznačit významné body, podle nichž bychom se mohli

orientovat?“

„Možná tam žádné nejsou.“

„Ano, to je více než pravděpodobné. Ze země vypadá celá

ta oblast stejně, a nepochybuji o tom, že ze vzduchu to bude

zrovna tak. A kromě toho Toxan jistě neuvažoval o možnosti

leteckého pátrání. Škoda, že nedostaneme jednoho z jeho lidí

jako průvodce. Všechno by bylo jednodušší. Za ty roky přece

chodili pro zásoby mnohokrát a proto, i když tam není žádná

stezka, musí znát cestu. Nemá ale smysl mluvit o tom, co mohl

Toxan udělat. Nosiči, kteří ho opustili, už všechny podrobnosti

patrně zapomněli.“

Biggles vstal. „Dobrá, pane. Dejte mi trochu času, abych si

to promyslel.“

„Nepřemýšlejte dlouho, nebo bude na zásah pozdě.“

„Uvedl Toxan na dopise datum?“

„Jak si sám přečtete, sděluje, že skoro ztratil pojem o čase.

Podle toho, že právě skončily deště, si je ale jist, že psal ten

dopis v listopadu. Přišel sem leteckou poštou, takže pokud

budeme na dobu cesty jeho lidí počítat tři týdny, uplynul od

napsání asi tak jeden měsíc.“

„Rozumím, pane. Budu z toho vycházet.“ Biggles vykročil

ke dveřím.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal se Raymond.

Biggles se zastavil a svraštil čelo. „Ano,“ řekl. „Něco by

se našlo.“

„Co je to?“

„Vystavte nám povolení k nošení zbraní. Pro všechny

případy si vezmeme s sebou pistole. A také bych měl rád

pušku. V džungli nikdy nevíte, co vás potká, a žádný člověk se

zdravým rozumem se tam nevydá bez prostředků k sebeobraně.

Kromě toho se vydáváme do země, kde žijí velké šelmy.

Můžete to zdůvodnit tím, že zbraně potřebujeme výlučně k

sebeobraně pro případ nouzového přistání daleko od

civilizace.“

22

„Ještě něco?“

„Hodil by se i dobrý fotoaparát, ale indičtí celníci by proti

leteckému fotopřístroji mohli mít námitky.“

„Jak ho mám zdůvodnit?“

„Uvedte tam, že ho využijeme pro letecké snímkování za

účelem chystaného televizního natáčení.“

„To nezní špatně. Projednám to s indickým vyslanectvím,

a když to bude možné, zbrojní průkazy a povolení pro letecké

snímkování dostanete.“

„Děkuji, pane,“ řekl Biggles a opustil kancelář.

23

KAPITOLA TŘETÍ

OPERACE PAN POO

Při cestě chodbou zpátky do své operační místnosti, pocítil

Biggles zvláštní vzrušení z představy, že se vrátí do země, kde

se narodil. Napadlo ho, proč se vlastně nikdy nevypravil do

míst, na která měl šťastné vzpomínky, zkalené pouze

představou horečky, která ho tehdy tolik potrápila. Když došel

do operační místnosti, viděl, že jeho přátelé na něj čekají.

„Tak co nového?“ vybafl zvědavý Ginger.

„Jestli si dobře vzpomínám, není to nijak dávno, co tu

někdo prohlašoval, že se cítí nejlépe v horkém podnebí,“

prohlásil uštěpačně Biggles.

„Jemináčku, starý brachu,“ zajásal Bertie. „To jsem byl

přece já. Kokosové ořechy celý rok, to je moje slabost.“

„Kokosové ořechy ti neslíbím,“ řekl Biggles klidně. „Tam,

kam poletíme, bude na stromech víc opic, než ořechů.“

„A kam že se to vydáme?“

„Do Indie.“

„Kam přesně?“

„Do Garhwalu.“

„Ale nepovídej! Není to náhodou ten lesík, kde jsi spatřil

prvně světlo světa?“

„Je to ten háječek,“ usmál se Biggles. „To je něco!

Báječné!“

„Možná vám to nebude připadat tak báječné, až se dozvíte,

co se od nás chce.“

„Tak ven s tím, starouši. Už se nemohu dočkat. Vyrazíme

dřív, než přijde zima?“

„Vyrazíme hned.“

„Skvělé. Povídej!“

Biggles si pomalu zapaloval cigaretu, aby své přátele

trochu napnul. Protože v severní Indii skutečně prožil dětství,

24

věděl o ní mnohem víc, než stačil říci. Teď, když ho Raymond

donutil, aby na ni začal vzpomínat, nořila se mu z paměti jedna

zpola zasutá příhoda za druhou.

„Někde v džungli, na horských svazích mezi indickými

nížinami a hranicí s Tibetem, se ztratil starý Číňan,“ začal

potom. „Jeho jméno je Poo Tah Ling. My ho máme najít a

dovézt ho sem.“

Algy se zatvářil nevěřícně. „To myslíš vážně?“

„Naprosto, a mám k tomu důvody.“

„Ale proč…?“

„Jestliže se mě ještě chvíli vydržíš na nic neptat a budeš

mi věnovat pozornost, všechno se dozvíš,“ umlčel Algyho

Biggles, sám se pohodlně usadil a stručně zopakoval přátelům

obsah rozhovom s Raymondem.

„Tak se věci mají,“ navázal potom. „Všechno to vypadá

zdánlivě jednoduše, jenže je tady jedna zásadní potíž, a tou je

naprostá nemožnost v uvedené oblasti přistát. Pokud vím, není

tam žádné letiště kromě Moradabadu, a ten je příliš daleko.

Mimo něj si ale neodkážu vybavit žádné dostatečně rozlehlé a

rovné místo, kde by bylo možné posadit letadlo bez rizika

havárie. V džungli nemáme jinou možnost, než letět dostatečně

vysoko, abychom se vyhnuli nárazu do stromů, a vyskočit nad

čajovou plantáží nebo prosným polem, aby člověk s padákem

neuvízl vysoko ve větvích.“

„A co to jezero, o kterém se zmínil Toxan?“ navrhl Algy.

„Ano. Zdá se, že to je naše jediná naděje na přistání, která

by nás mohla zachránit od námahy, která odradila pana Poo od

pouti za civilizací. Ale nejsem si tím vůbec jistý. Možná je jeho

hladina plná kmenů, možná jezero nenajdeme, možná tam ani

žádné není. Nikdy jsem ho nespatřil, ale jak jsem řekl šéfovi,

nejasně se mi vybavuje, že jsem o něm kdysi slyšel. Někde tam

údajně leží vodní plocha, netuším jak veliká, kterou domorodci

nazývají Modré jezero. Myslím, že to musí být ono. Nemělo by

být těžké ho najít, protože je tam jediné, a s jiným si ho

nespleteme. Pokud se nám podaří na jezeře přistát, čeká nás

25

pátrání po Toxanově táboru, a cesta k němu. Bude to rozhodně

dlouhý pochod, a už nyní vás mohu upozornit, že nebude

snadný. Vlastně by se mohlo na místě ukázat, že je nemožný.“

„Kdybychom objevili Toxanův tábor, můžeme mu shodit

zprávu, že ho očekáváme u jezera,“ ozval se Ginger.

„Ten stařík může být příliš vysílený, než aby mohl pochod

k jezeru vydržet. Všechno bude záviset na vzdálenosti, což je

údaj, který neznáme. Pokud se nám podaří Toxanův tábor

objevit, budou naše potíže vycházet z toho, že nám bude chybět

možnost, jak s nimi komunikovat. Ani nebudeme vědět, zda je

pan Poo ještě naživu. Pokud zemřel, ztratila by naše operace

pochopitelně smysl. Kdyby se však vydal Toxan k jezem, a my

byli na cestě za ním, s velkou pravděpodobností bychom se

někde v džungli minuli. Pak bychom na tom byli vůbec

nejhůř.“

„Je ta cesta vážně tak obtížná?“ zajímalo dál zrzka.

„Nedokážeš si to představit, dokud to neuvidíš na vlastní

oči. Vím, že jsi už navštívil drsné kraje, ale pochybuji o tom, že

bys někdy viděl něco tak neprostupného, jako je indická

džungle. Vím o čem mluvím, pánové. Už jsem měl tu čest. A

přitom vždycky když jsme tam vyrazili na lov, měli jsme s

sebou zkušeného místního shikari, který se uměl orientovat

podle stezek zvěře. Většina z nich se jen klikatí džunglí a

jediným cílem, k němuž vedou, bývá obvykle napajedlo nebo

slanisko, takže nám samotným budou k ničemu. Chodíval jsem

tam se zkušeným stopařem, chlapíkem jménem Josna Kumar.

Věděl o krajině všechno, co bylo třeba. Ten už bude ale dávno

po smrti.“

„Řekl bys tedy, že ta bharbar je nebezpečná?“

„Jak nebezpečná?“

„Obecně,“ řekl zrzek. „Kdo nám půjde po krku?“

„Kromě toho, že se v ní dá jen těžko pohybovat, tak nikdo.

Pokud jde o vzhled krajiny, je mnohde skutečně úchvatná.

Viděl jsem tam stromy, které musely pamatovat dobu, kdy

přeplul Vilém Dobyvatel Kanál. Samozřejmě musíš dobře

26

vědět, co dělat, jinak se dostaneš do potíží, ale to platí vlastně

všude ve světě. Stále musíš počítat s horečkou, která se

vyřádila i na mně, ale my tam nestrávíme tak dlouhý čas,

abychom se jí museli bát. Nechci ale, abyste si o té zemi

udělali chybnou představu.

A jiná nebezpečí? Džungle není nebezpečná v tom smyslu,

že by se hemžila domorodými kmeny s nepřátelskými úmysly.

Nic takového nám nehrozí. Běloši lovili v džungli po celá léta,

a většina domorodců je ráda vidí. Žijí tam hlavně Góndové.

Původně sídlili ve střední Indii, ale kmenové války je donutily

stáhnout se do hor.“

„Mám dojem, že z Garhwalu pocházeli ti žoldnéři,

Gurkhové,“ vložil se do jeho výkladu Algy.

„To je pravda. Z Gurhwalu a z Nepálu. Jsou to výborní

chlapi, ale nejsou to skuteční obyvatelé džungle. Možná, že se

setkáme s Bhotii. Vypadají trochu jako Japonci, a věří na

duchy. Můj shikari se vždycky bál setkání s jakýmsi

neznámým kmenem Rishiů, ale já jsem je nikdy neviděl, takže

o nich nemohu nic říci. Žádný z kmenů žijících v džungli se

neživí obděláváním půdy. Všechny jen sbírají plody a loví

zvěř.“

„Neměl jsem ani tak na mysli domorodce,“ řekl Ginger.

„Myslel jsem spíš na nebezpečné dravce a plazy.“

„Záleží na tom, jaká zvířata považuješ za nebezpečná.

Najde se tam spousta zvířat – sloni, tygři, levharti, medvědi a

spousta dalších, ale na člověka útočí jen vzácně, pokud jim

nezačne sám dělat potíže. Při výpravě je pochopitelně

nebudeme vyhledávat – budeme mít na práci něco úplně

jiného.“

„A co tygři?“

„Také ti se člověku raději vyhnou. Jsou mezi nimi

přirozeně i výjimky. Třeba sloní samec, pokud je starý a

odloučený od stáda, bývá strašně nebezpečný. Zrovna tak tygr

nebo levhart, kterému zachutnalo lidské maso, může napáchat

značné škody, než ho někdo odstřelí. Naštěstí jde o vzácné

27

případy. Za mého mládí neměli domorodci zbraně, kterými by

takovým bestiím mohli vzdorovat, a vláda řešila podobné

případy tím, že vyslala na místo zkušeného bílého lovce, aby

drama vyřešil. Nepochybuji o tom, že dnes se najde řada Indů,

kteří si s lidožrouty vědí rady.“

„A co hadi?“ otázal se Bertie. „Pokud existuje něco, z

čeho mám husí kůži, pak jsou to oni.“

„Hadů je tam víc než dost,“ usmál se Biggles. „Většina z

nich je docela neškodná, ale není radno to zkoušet, pokud je

neznáš. Problémem hadů je, že s oblibou zalezou tam, kde bys

je nejméně čekal, a vůbec se na tebe neohlížejí. Zažil jsem s

nimi jako kluk pár příhod. Jednou jsem si běžel pro míč, a když

jsem ho chtěl zvednout, stačil jsem jen taktak uskočit. Vedle

něj ležel stočený ten malý ďábel, bungar. Pokud ten tě uštkne,

máš to za chvíli za sebou. Jednou jsem otevřel dveře do

koupelny, a bungar, ležící na nich nahoře, mi spadl na rameno.

Naštěstí pro mne se sesmekl a spadl na podlahu. Určitě si

dokážete představit, že v tu ránu jsem byl za dveřmi. Na hady

se dá zapomenout, ale když se vám stane něco podobného,

rychle si je připomenete. Mého otce jednou uštkla do palce

zmije řetízková, a málem na to zemřel. Celé dny se zmítal mezi

životem a smrtí. Jestli má někdo hrůzu z hadů, měl by raději

zůstat doma.“

„Krajty tam nejsou?“

„Spousta, ale ty nejsou jedovaté. Jsou to škrtiči. Chodil

jsem je dost často pozorovat a jednou jsem viděl krajtu dlouhou

téměř třicet stop. Mají v oblibě vlhká a chladná místa, nejraději

úzké zavlažovací příkopy na čajových plantážích. Z jejich kůže

dokáží domorodci vyrobit spoustu krásných věcí. Všeobecně

však platí, že nejhorší a nejnebezpečnější jsou malí hadi. Ale o

těchhle věcech si budeme moci popovídat později. Teď

bychom se měli zaměřit na organizaci cesty. Začneme u map a

naplánujeme trasu.“

Tak tedy začala operace „Pan Poo“ a až do přistání

letounu na Modrém jezeře proběhla bez potíží. Let do Dillí a

28

Moradabadu byl rutinní záležitostí, a letcům usnadnily cestu

dokumenty vystavené s pomocí brigádního generála indickým

velvyslanectvím v Londýně. Bigglesovi se velice ulevilo, když

zjistil, že je nečekají žádné úřední průtahy, které by mohly

jejich postup ztížit, hlavně však zpomalit.

Výprava strávila dva dny v Moradabadu, kde se Biggles

pokoušel získat zprávy o kapitánu Toxanovi. Biggles doufal, že

se mu podaří získat na Toxana kontakt prostřednictvím

agentury, která mu zprostředkovala najmutí nosiče, který mu

později utekl a nyní prý žil ve městě. Spojení s tím mužem

nevyšlo patrně proto, že kapitán Toxan pobýval v divočině

velice dlouhou dobu. Zdálo se, že ve městě o něm nikdo nic

nevěděl. Nevyšla ani snaha zjistit něco prostřednictvím míst,

kam Toxan občas vysílal své lidi pro zásoby, a Biggles se proto

rozhodl neztrácet déle čas. Doplnili nádrže palivem a jako

první a nejdůležitější cíl výpravy určili nalezení Modrého

jezera. Brzy se ukázalo, že to nebude tak těžké. Podle

předběžné polohy objevili v udaných místech jedinou vodní

plochu, která byla natolik rozlehlá, aby ji bylo možné

považovat za jezero.

Třikrát přelétli nad jezerem, aby propátrali hladinu.

Nenašli na ní nic, co by překáželo v přistání, políčka leknínů je

naopak upozornila na možné mělčiny. Došli k závěru, že

nebudou plýtvat palivem na zpáteční let do Moradabadu a

přistáli. Na břehu se hned dali do zřizování tábora. Dokončili

práci jen chvilku před soumrakem a nemělo tedy smysl začínat

za tmy s pátráním po táboru kapitána Toxana.

Biggles se rozhodl pro noční hlídky a přidělil každému

jednu směnu. Věděl, že to asi nebude nutné, ale přece jen dal

přednost obezřetnosti. Každý z přátel tedy prožil část svojí

první noci v indické džungli v bdělém stavu. Neprožili při tom

nic divokého, až na zrzka, který se při při ranní cestě pro vodu

na čaj setkal s tygrem.

S oním nebohým tygrem, který se tak nerozvážně rozhodl

posnídat maso ostnatého dikobraza…

29

KAPITOLA ČTVRTÁ

MODRÉ JEZERO

„Ponecháš tu někoho, aby hlídal věci?“ zeptal se Algy,

když tábor ožil přípravami na první opravdový průzkum.

„Nemyslím, že je to nutné,“ odpověděl Biggles. „Tohle

jezero nenavštěvují lidé příliš často, stopy po člověku bychom

objevili téměř jistě. Se stopami zvěře je to jiné. K vodní ploše

tak velké rozlohy určitě nějaké vedou, všichni přece musíme

pít. Rozhodně tady budou sloní stezky, ale ty nenajdeme jinak,

než obcházením jezera, a na to není čas. Pokud by se sem

náhodou dostali lovci, nemyslím si, že by se našich věcí

dotýkali. Domorodci, které jsem potkával před lety, byli

vesměs důvěryhodní a slušní lidé. A pak – vzhledem k práci,

která nás čeká, budeme potřebovat na palubě co nejvíc očí.

Tady stačí zajistit vchod do stanu, aby se nám do něj

nepodívaly opice. Už jsem je tu slyšel. Jsou zvědavé jako malé

děti, ale nepořádku dokáží nadělat mnohem víc. Nebudeme

pryč dlouho.“

„Co je to tu všude cítit za vůni?“ otázal se Ginger.

„To je nějaký keř. Nevím, jak se jmenuje odborně, ale

místní mu říkají mbowa. Je tu všude hojně rozšířený. Pokud se

toho hodně nadýcháš, může se ti udělat nevolno.“

„Mouchy tady po východu slunce nejsou právě

nejzdvořilejší,“ řekl Bertie. „Moc špatná výchova, starouši.“

„Musel bys mít neuvěřitelné štěstí, abys v tropech našel

místo bez much, mravenců a hmyzu vůbec,“ odpověděl

Biggles, zajišťující vchod do stanu. „A jejich špatné výchově

se nediv, do Oxfordu či Cambridge to mají odsud daleko. Než

ale odstartujeme, bude dobré, abyste si trochu prohlédli místní

džungli. Lépe tak pochopíte, co nás čeká při pěším pochodu.

Pojďte!“

30

Rozhrnul před sebou podrost, vykročil, s nemalými

obtížemi ušel několik yardů a zastavil se.

„Kromě toho, že je děsně obtížně postupovat dopředu,“

zavolal přes rameno na své přátele, „je tady skoro nemožné

udržet směr pochodu. Každý si docela přirozeně volí tu

nejsnazší cestu, což znamená, že začne měnit směr. Pokud však

zabloudíte, nenajdete směr zpátky a je konec. Jedinými

schůdnými pěšinami tu jsou sloní stezky, které ovšem vedou

všude jinde než tam, kam potřebujete. Sloni žerou za chůze, a

proto za sebou zanechávají široké stezky. Při váze, kterou

musejí živit, žerou vlastně pořád. Můj shikari mě ujišťoval, že

slon žere osmnáct hodin denně. Nevím, zda měl pravdu. Nikdy

jsem se tak dlouho nedíval na jednoho slona, je to nuda.

Protože vám však sloní stezky dávají jedinou možnost, jak

proniknout džunglí, všichni – lidé i malá zvířata – jich užívají.

Horní patro pralesa nám bohužel neumožní řídit se podle stezek

ze vzduchu. Říkám bohužel, protože v případě nouze by se

nám mohlo hodit vědět kudy a kam vedou.“

Biggles znovu vyrazil a brzy se zase zastavil před

překážkou, která připomínala spletitá chapadla tisíců

chobotnic. „Podívejte se na tohle,“ vyzval své přátele.

„Rododendron. Přes bambusové nebo palmové houští se

můžete prodrat, ale na tohle potřebujete sekeru. A ani s ní se

moc daleko nedostanete. Tohle je jen malá houština, která se dá

obejít. Je ale více než pravděpodobné, že narazíme na celé

čtvereční míle porostlé rododendronem. A co pak? Středem

spleti se nedostaneme. To vám říkám, protože jsem se o to

pokoušel sám. Když to ale budete obcházet, sejdete z cesty tak

daleko, že musíte mít zázračné štěstí, abyste nezabloudili. Na

otevřeném prostranství je dobrým pomocníkem kompas, ale v

tomhle zmatku vám obvykle není k ničemu. Takže už snad

víte, o čem jsem mluvil.“ Ukázal před sebe.

„Tady vážně nejsou vůbec žádné cesty?“ nechápal Ginger.

„V době kdy v Indii vládli Britové, nechali v bharbaru

vysekat pěšiny pro státní zaměstnance zabývající se lesním

31

hospodářstvím. V pralesních podmínkách to byla strašlivá

práce, a tak vzniklo cest málo a leží daleko od sebe. Tady jsem

nikde žádnou neviděl, takže na ně, jako na možnost dostat se

rychle k cíli, můžeme s klidem zapomenout.“

„Poslouchejte! Není to slon?“

„Ne.“

„Tak co to zapraskalo?“

„Strom. Teakový strom. Domorodci říkají, že když praská,

bude horko.“ Biggles se usmál. „Taky jste si mohli něco

přečíst, než jsme vyrazili.“ Ukázal na keř obalený rudými a

bílými květy. „Na tohle si dávejte pozor,“ varoval přátele. „Je

to madar, smrtelně jedovatý keř, takže až budete mít žízeň,

žvýkejte raději něco jiného. Říká se, že když se chce jeden

domorodec zbavit druhého, namočí mu pár květů madaru do

nápoje. Jenomže slunce už je dost vysoko, takže bychom měli

vyrazit vzhůru.“

„Jaký je přesný plán, starý brachu?“ zeptal se Bertie, když

se vraceli stejnou cestou zpět.

„Nemám přesný plán a ani ho mít nemohu. Prostě se

pokusíme najít Toxana. Víc k tomu říci nemohu. Sami vidíte,

co nás čeká. Chápu Toxanovy potíže, ale mrzí mě, že si nedal

práci s označením místa tábora. Podle toho, co ukazoval při

přistání výškoměr, se nacházíme v nadmořské výšce téměř

devíti tisíc stop. Toxan uvedl, že jeho tábor je pár mil na

východ odsud, a že leží o trochu níž. Záleží na tom, čemu říká

pár mil! Pět, deset, nebo snad čtyřicet? V zemi této rozlohy

není padesát mil žádná velká vzdálenost. A co znamená výraz,

že jsou o něco níž, než jezero? Psal o osmi tisíci stopách.

Doufám, že se nemýlil, jinak budeme hledat něco, co tady není.

Obávám se, že si ani on sám není polohou svého tábora dost

jistý. Možná, že sám jezero ani nikdy neviděl a pouze slyšel,

jak si o něm domorodci povídají. Na to se samozřejmě nedá

spoléhat. Když psal Toxan dopis, považoval podle všeho to

jezero za jediný výrazný orientační bod široko daleko. Pokud

32

bychom se nemohli orientovat ani podle něj, bylo by nemožné

něco podnikat.“

Dorazili k lanu, na kterém bylo uvázáno letadlo a Biggles

ho začal přitahovat ke břehu.

Ponechali hydroplán na volné hladině především proto,

aby ho uchránili před návštěvou opic. Proto také nechali na

jeho palubě i konzervované a balené potraviny, které si chtěli

brát na břeh až přímo k jídlu. Biggles vůbec nepočítal s tím, že

zde naleznou přírodní zdroj obživy. Nepočítal ani s ovocem.

Přes obecně vžité představy o džungli, dá se v ní najít málo

věcí, které by se daly sníst. Na stromech sice roste ovoce,

bobule a ořechy, potrava ptáků a opic, avšak každý kousek,

který spadne na zem, je hned spořádán mravenci a další havětí.

A ani v případě, že by nalezli domorodou vesnici, nemohli by

letci počítat se získáním potravin, protože domorodci drží jen

malý počet krav, koz a občas vyhublou drůbež. Jejich další

zemědělská činnost se omezuje na obdělávání malých prosných

políček, která zemědělce sotva uživí.

„Zdá se mi, jakoby tu všechno leželo nějak na svahu, jestli

rozumíte co tím myslím,“ ozval se Bertie. „Nezdá se vám, že

by si Toxan postavil tábor spíš na nějaké rovině, než na šikmé

ploše? A také na otevřeném prostranství, aby mu nepadaly

housenky z listí do talíře s večeří.“

„V džungli otevřené prostranství nenajdeš,“ usmál se

Biggles. „A ani ten svah není pravidelný. Povrch se tu zvedá v

několika stupních. Často se podobá spíš strmému srázu, než

povlovnému svahu kopce. A jediná místa, kde nenajdeš listí a

housenky, jsou dna roklin a úžlabin, kde rostlinstvo smetou

každoroční záplavy. Pokud by Toxan rozbil tábor v takové

úžlabině nad úrovní záplav, ze vzduchu ho nenajdeme.“

„Jemine. Ty myslíš, že něco takového udělal?“

„Je to pravděpodobné. Především potřebuje mít v dosahu

vodu. Kromě toho údajně našel své první rubíny v korytu

vyschlé řeky a protože všechny řeky tu tečou ve stržích nebo

33

úžlabinách, které si samy vymlely, můžeme předpokládat, že

táboří u některé z nich.

Kde jinde by mohl najít rubíny nebo jiné drahé kameny,

když ne ve vyplaveném písku a kamení? Určitě je nenašel na

zemi v džungli. Tu pokrývá vysoká vrstva tlejícího listí, spleť

kapradin, nízkých rostlin a větví, které k ní splývají. Pokud

bylo řečiště vyschlé v době, kdy Toxan našel rubíny,

neznamená to, že je suché i teď, těsně po monzunových

deštích. Tady nenajdete řeky, které znáte z Anglie. Zdejší toky

napájejí záplavy z dešťů a tající sněhy z vyšších poloh. Záplavy

vody musí někam odtékat, takže po svazích buď proudí voda,

nebo jsou suché. Za celé věky záplav si prudká voda vymlela

hluboká koryta a některé úžlabiny jsou stovky stop hluboké.

Občas narazíte na místo, kde se setkávají dva nebo tři takové

horské potoky a vytvoří jeden mohutný proud. Téměř všechna

voda nakonec skončí v Ganze. Všechny zdejší kopce patří k

jejímu povodí. Ale teď už pojďme. Brzy uvidíte na vlastní oči,

o čem jsem vám vyprávěl.“ Zaujali místa v letadle.

„Budu se držet nízko a poletím tak pomalu, jak jen to

půjde,“ slíbil Biggles. „Všichni se budeme díval po kouři,

vlajce nebo nějakém kusu hadru, který by mohl vypadat jako

znamení. Jediné, co mi vadí, je to, že pokud Toxan vůbec

letadlo uslyší, nemusí ho ani napadnout, že to s ním nějak

souvisí. Gingere, ty si připrav fotoaparát a fotografuj všechno,

co by mohlo mít nějaký význam. Takže startujeme.“

Již od prvního okamžiku, kdy se stroj vznesl, bylo možné

z paluby pozorovat nedozírné pole pralesa, táhnoucí se k

mlhavému vzdálenému obzoru. Na jedné straně se džungle dost

příkře zvedala k obrům Himaláje, jejichž zubaté štíty rámovaly

severní oblohu, na opačné straně ubíhaly zelené vrcholky

stromů dolů k modravě zastřenému obzoru indických nížin.

Teprve teď začínali muži na palubě přesněji chápat, jaký úkol

mají před sebou, ačkoli měli již včera možnost vidět zdánlivě

nekonečné rozměry džungle při hledání jezera.

34

Letoun mířil pomalu k východu a občas se odchýlil tu

vlevo, tu vpravo z kurzu, nebo zakroužil. Nikdy nepřekročil

letovou výšku větší než pár set stop. Šedozelenou celistvost

zalesněného území pod letadlem občas narušila hluboká

zemská jizva, která se zdála být důkazem síly některého z

božstev, o nichž byli domorodci přesvědčeni, že obývají ledové

vrcholky vzdálených horských obrů. Tyto rokle, které se

vyskytovaly poměrně často, se obvykle táhly kolmo na kurz

letadla a na jejich dně se většinou řítily do běla zpěněné vody

přívalových potoků a řek.

„Asi měsíc po období dešťů začne většina těch toků

vysychat,“ poznamenal Biggles. „Právě v období sucha musel

Toxan najít své první rubíny.“

„Co vůbec dělal na dně té průrvy?“ zeptal se Ginger.

„Co já vím? Možná mu tam spadla dýmka, ale spíš byl na

lovecké výpravě. Dno takové průrvy je velmi dobrým lovištěm,

protože zvěř musí pít, a i v období sucha se udrží v hlubších

tůních voda.“

„Naše jezero musí být na míle daleko jediným plochým

místem.“

„Ani nevíme, zda se rozkládá na plochém území. Možná

vyplňuje nějakou obrovskou zemní prohlubeň. Voda, která

tudy protéká po stovky tisíců let tu obří jámu vyplnila a

vytvořila z ní jezero. Nic o tom nevím, ale odhadoval bych, že

jezero může být uprostřed i několik set stop hluboké. Nás to ale

nemusí zajímat. Jezero tam prostě je a my měli kde přistát.“

Pak zvedl Biggles stroj do výše a po celou další hodinu

letěl Gadfly ve výšce mezi sedmi a devíti tisíc stop. Křižoval

směrem k východu, až se dostal do vzdálenosti asi čtyřiceti mil

od jezera. Zatím nikdo z posádky nezahlédl nic, co by třebas

jenom vzdáleně připomínalo předmět jejich zájmu. Na

vzdáleném severním obzoru se barva krajiny poněkud změnila.

V blízkosti hor se porost džungle měnil v hustý, tmavě zelený

smrkový les, který se z výše výrazně barevně odlišoval od

džungle v nižších polohách.

35

„Vypadá to docela beznadějně,“ řekl Bertie, který strčil

hlavu do pilotní kabiny. „Nevidím vůbec nic, žádnou cestu,

vesnici ani nic jiného. Jako by tu všechno vymřelo.“

„Přesně to jsem čekal, že mi řeknete, až si tu krajinu shora

pořádně prohlédnete,“ řekl chmurně Biggles. „Vracím se k

jezeru. Takhle bychom mohli pokračovat v letu až do doby,

kdy nám dojde palivo.“

„Co ještě můžeme udělat?“

„Nic.“

„Pokud je Toxan ještě naživu, musel nás alespoň slyšet,

pokud nás i neviděl. Proč tedy nezkusil dát nějaké znamení?“

„Také jsem o tom přemýšlel, ale jak jsem již říkal, nemusí

si spojovat hluk letadla s blížící se záchranou. Kromě toho je

dost možné, že ho ani nenapadlo připravit si nějaký signál.

Může být mimo tábor a nemá možnost rozdělat oheň. Právě

proto se vrátíme k jezeru. Zkusíme to znovu o něco později.

Pokud nás slyšel, bude teď mít čas připravit si signál.

Netroufnu si pokračovat v této vzdálenosti od základny a

plýtvat palivem. Mohli bychom si vcelku snadno zaletět pro

benzín do Moradabadu, ale nechci tím ztrácet čas, když to není

nezbytně nutné. Kromě toho by se tam někdo mohl začít

nepřiměřeně zajímat o to, co tu podnikáme.“

„Kdyby se dověděli, že hledáme Toxana, co je na tom?“

zeptal se Ginger.

„Někoho by mohlo napadnout, proč se britská vláda tak

najednou zajímá o bezvýznamného chlapíka z džungle.“

„Chceš říct, že by ho mohli považovat za špióna?“

„Pročpak ne? Číňané už několikrát prohlásili, že Indie má

na hranicích s Tibetem své špióny. Přirozeně, že to oficiální

místa popřela. Nechceme přece způsobit Indům potíže. Vrátíme

se tedy k jezeru. Viděli jste už dost na to, abyste pochopili, jak

marné by bylo pátrat po Toxanovi po zemi.“

„To by bylo iracionální řešení, starouši. Nikdo rozumný

by se o to ani nepokoušel,“ souhlasil Bertie.

36

Biggles otočil stroj k západu, a zatímco stále sledoval

prales pod sebou, zamířil k jezeru, které v záři vysoko stojícího

slunce, skýtalo nádhernou podívanou.

„S opicemi jsi měl pravdu!“ zvolal Ginger, když Biggles

navedl letoun na přistání. „Náš tábor už našly. Všude se to tam

opicemi jen hemží.“

Drobná zvířata se však rozprchla ihned poté, co Biggles

přidal plyn, aby dovedl letoun až ke kotvišti.

Když vystoupili na břeh, nejprve si prohlédli tábor. Zjistili,

že jejich věci nikterak neutrpěly, ačkoliv opice zjevně dělaly,

co mohly, aby vnikly do stanu. Nyní zde však opět zavládl klid.

V dohledu nebyla ani jediná opice.

„Jsou to malí zlodějíčkové,“ poznamenal Biggles, když

otevíral stan. „Vsadím se, že nás teď pozorují odněkud z

úkrytu. Blíž k obydleným územím jsou tak drzí, že má člověk

strach nechat něco chvíli ležet bez dozoru. Vzpomínám si, jak

jsme jednou byli na výletě autem s mým vychovatelem, na pár

minut jsme zastavili, vystoupili a zapomněli zavřít okno. Když

jsme se k autu vrátili, viděli jsme velkou tlupu opic, které

prchaly do džungle se vším, co v autě našly. Vedle mnoha věcí

se jim povedlo ukořistit také můj fotoaparát.“

V tu chvíli přerušil Bigglesovo vyprávění srdcervoucí

výkřik, který nepříjemně připomínal zoufalý řev vyděšeného

člověka. Křik náhle skončil, jako když utne.

„Zase jedna opice, která se nevrátí do pelechu,“ prohlásil

nevzrušeně Biggles.

„Co se jí stalo?“ zeptal se Ginger.

„Řekl bych, že se to nešťastné zvíře zajímalo o nás natolik,

že nedávalo pozor a vlezlo levhartovi či spíše tygrovi rovnou

do spárů. Pravděpodobně nakrmilo právě tu bestii, kterou jsi

viděl dnes ráno. Dostalo za zájem o cizí majetek trest smrti.

Postav na čaj. Probereme si naši situaci a pokusíme se najít

nějaký způsob, jak se spojit s Toxanem.“

37

KAPITOLA PÁTÁ

PRVNÍ STOPA

Během následujících tří dnů létal Biggles nejméně jednou

denně nad oblastí, kde se měl skrývat kapitán Toxan s čínským

uprchlíkem panem Poo. Výsledek se nedostavil, tábor nenašel.

Výlety nebyly nijak snadnou záležitostí. V nevelké výšce,

kterou musel pilot dodržovat, aby mělo jeho snažení smysl,

bylo proudění vzduchu nad kopcovitým terénem více než

proměnlivé, a stroj i pilot byli vystaveni těžkým otřesům. Na

klidu pilotovi nepřidávalo vědomí, že v případě selhání motoru

bude havárie neodvratitelná.

Biggles, jehož postupně opouštěla naděje na úspěch, se

rozhodl pro riskantní lety přímo v hlubokých průrvách.

Pohyboval se při tom pod úrovní pralesa rostoucího po jejich

březích. Věděl o tom jen Ginger, protože Biggles už létal buďto

sám, nebo se zrzkem, a vymlouval se ostatním, že šetří-li

zatížením, šetří i palivo. Podle ukazatele palivoměru povážlivě

ubýval benzín. Ginger po domluvě s Bigglesem riziko letů

přijal. Podobné operace nazývali piloti RAF během války

indických kmenů na severozápadní hranici „hlídkováním v

kanálech“.

Odpoledne čtvrtého dne poté, co se Biggles vrátil z dalšího

neúspěšného průzkumu, odletěli Algy s Bertiem do

Moradabadu, aby doplnili pohonné hmoty. Nijak nezastírali své

přesvědčení, že jde o zbytečnou námahu, protože Toxan, který

na jejich snahy nijak nereaguje, žije někde docela jinde, nebo je

mrtev.

Počasí se každým dnem oteplovalo a některé z horských

říček, které proudily roklinami, jevily první známky vysychání.

Vody v nich ubývalo a rychlost, s jakou se řítily vstříc veletoku

jménem Ganga se mírnila.

38

Komáři na břehu jezera byli zvláště po západu slunce stále

dotěrnější a nesnesitelnější. Biggles se začínal skutečně obávat

toho, že někoho z nich skolí záchvat pralesní horečky, oné

těžké formy malárie, kterou trpěl v dětství. Dělali sice veškerá

opatření proti hmyzím škůdcům, v noci se zahalovali do

moskytiér a chránili se před nimi, seč jim síly stačily, ale po

ránu hovořily opuchlé tváře mužů samy za sebe. V nočním

dusivém vedru spáči instinktivně odhazovali ochranné sítě a

moskyti měli zelenou. Odpuzovací prostředky proti hmyzu sice

přinesly na čas úlevu, ale komáři brzy svou nechuť překonali.

Bertie prohlásil, že moskyti teď útočí s ucpanými nosy.

I s pátráním to bylo zlé. Nenapadalo je nic nového.

Biggles propadal zoufalství, když se nad nimi osud konečně

ustrnul. Zrzek se tehdy vydal k jezeru, aby opláchl pot, když

zahlédl nedaleko tábořiště dvojici domorodců. Stáli v povzdálí,

s velkým zájmem si prohlíželi jejich stan, a o čemsi živě

hovořili. Oba měli pušky.

Ginger okamžitě zapomněl na koupání a pelášil zpátky do

stanu, aby oznámil Bigglesovi, co viděl.

Biggles neztratil ani vteřinu, ale když se venku rozhlédl,

neviděl nikoho. Muži se zřejmě ukryli. Zavolal tedy na ně a

muži se znovu ukázali. Po několika Bigglesových slovech se

přiblížili. Měli na sobě jen bederní roušky a podle snědé pleti,

černých kudrnatých vlasů a poněkud plochých nosů Biggles

snadno poznal, že patří ke kmeni Góndů. Když na ně promluvil

v jejich mateřském jazyce, osmělili se a za chvíli už seděli se

zkříženýma nohama na zemi s šálky čaje v rukou. Jeden z nich

byl ozbrojen hodně starou puškou Lee-Enfield, která s největší

pravděpodobností původně patřila nějakému britskému

vojákovi. Na hlavni byl dosud nasazen bodák pokrytý rezavými

skvrnami, který vypadal, jako by ho nikdo nikdy nesejmul.

Druhý měl hrůzu nahánějící pušku s trychtýřovým ústím

hlavně, o kterou by mohlo mít zájem mnohé muzeum. Oba

měli u pasu zakřivenou dýku Gurkhů zvanou kukri a celá jejich

výzbroj nasvědčovala tomu, že to jsou lovci.

39

„Jemináčku, trombon,“ vyhrkl Bertie a ukázal na

historickou pušku. „Takové zbraně mívali staří bukanýři.“

Vzápětí se ukázalo, jak velkou výhodu mají letci v

Bigglesově znalosti místních jazyků, neboť Góndové sice

ovládali angličtinu, která se více nebo méně používá po celém

území Indie, ale když si nemohli vzpomenout na určitý výraz,

Biggles vždy mohl napovědět. Rozhovor vedli až na tyto

okamžiky anglicky, takže jim rozuměli i ostatní. Biggles

pochopitelně svým kolegiím ihned vysvětlil, kdo jsou nově

příchozí.

Brzy si také všiml, že se domorodci zcela zřetelně zdráhají

přiblížit se ke stanu. Zeptal se jich proto, jestli mají z něčeho

strach.

„Ano, sáhib,“ odpověděl prostě jeden z nich. „Báli jsme

se.“

„Čeho?“

„Vojáků.“

Biggles povytáhl obočí. „Jakých vojáků?“

Oba domorodci se podívali jeden na druhého a pak

odvážnější z nich odpověděl: „Čínských vojáků.“

„Chcete tvrdit, že se tady v pralese potulují čínští vojáci?“

zeptal se užaslý Biggles.

„Ano, sáhib.“

„Co tu dělají?“

„Přišli z hor a hledají v džungli nějakého muže.“

„To nevypadá dobře,“ zamumlal Algy.

„Koho hledají?“ zeptal se dál Biggles, přestože si byl

téměř jist, že odpověd zná předem.

Jenže domorodci odpovědět nedokázali. Nepochybně

zcela upřímně prohlásili, že to nevědí.

„Kolik tu těch vojáků je?“

A opět se nic nedověděl. Věděli jen tolik, že do jejich vsi

přišlo šest čínských vojáků pro jídlo. Prohlásili prý, že pokud

ho nedostanou, zapálí vesnici. Dostali tedy kozu a trochu prosa.

Domorodci se domnívali, že jednotka nebyla osamocená.

40

Na Bigglesovi bylo znát, že bere novinky smrtelně vážně.

„Jak je to dlouho, co jste viděli ty vojáky?“

Hovornější chlapík se zamyslel, a pak zvedl obě ruce se

všemi prsty roztaženými.

„Hm Před deseti dny. Proč jste přišli sem?“

„Byli jsme na lovu, sáhibe, a viděli jsme přistávat letadlo.

Přišli jsme se podívat, kdo je to, a co se tu děje.“

„Jak daleko je odsud do vaší vesnice?“

„Dva dny a jednu noc cesty z kopce.“ Domorodec naznačil

směr pohybem paže.

„Rozumím. A teď mi ještě řekněte, jestli jste viděli sáhiba

jménem kapitán Toxan, nebo jestli jste o něm aspoň neslyšeli?“

Oba návštěvníci chvíli vzpomínali. „Ne, sáhibe,“ řekl pak

druhý z nich.

„Neslyšeli jste nikdy o sáhibovi, který už dlouho přebývá

nedaleko odsud?“

„Ano, sáhibe.“ Oba Góndové se začali dohadovat mezi

sebou ve své mateřštině a několikrát padlo jméno Ram Shan.

Biggles brzy pochopil, že jde o muže z jejich vesnice, který na

lovu narazil na tábor a po návratu do vesnice o setkání

vyprávěl. Pokud se ale dozvěděl jméno bělocha, který tam

sídlil, vesničanům ho neřekl. Tábor prý ležel v úžlabině a

všude kolem se hodně kopalo.

„To vypadá na Toxana,“ řekl Ginger.

„Jak je to dlouho, co Ram Shan uviděl toho sáhiba?“

otázal se Biggles.

Góndové se těžko rozmýšleli, jak odpovědět, protože

otázka času jim nepřipadala nijak důležitá. Nakonec se oba

shodli na tom, že se to stalo asi přede dvěma měsíci.

„Jak se jmenujete?“ zajímal se Biggles.

Hovornější z mužů se jmenoval Bira Shah, druhý Mata

Dhinn.

„My hledáme sáhiba Toxana,“ vysvětlil jim Biggles.

„Musíme ho najít. Potřeboval bych, aby mi k němu Ram Shan

ukázal cestu. Šli byste pro něj do vesnice?“

41

„My půjdeme, sáhibe, ale on nepřijde.“

„Dobře. A když s vámi dojdu do vesnice, odvede mě do

tábora kapitána Toxana?“

„Ne, sáhibe.“

Biggles se zatvářil nechápavě. „Proč ne?“

„On neodejde z vesnice.“

„Ale proč? Je nemocný?“

„Ne, sáhibe. On se stará o kozy a bojí se je nechat kvůli

tygrovi samotné. A musí chránit svou ženu.“

„Kvůli tygrovi? Jedinému tygrovi? Tolik strachu bych u

tak odvážných chlapíků nečekal!“

Jeden z návštěvníků začal vysvětlovat. Vesnici už po

několik týdnů ohrožuje tygr. Je to lidožrout. Zabil přes dvacet

mužů, žen a dětí. Celá vesnice žije v hrůze. Nikdo už prý

nevychází, aby nepřilákal šelmu k vesnici. Tygr už ji

navštěvuje také za bílého dne. Ani bhoomkas si neví rady.

„Kdo je bhoomkas?“ zeptal se potichu Ginger.

„Zaklínač tygrů. Domorodci věří, že dokáže tajně

rozmlouvat s tygry,“ řekl Biggles. „Hrom aby do toho,“ dodal

procítěně.

Sotva svitla naděje, situace se zas zauzlila. Ram Shan,

který znal polohu Toxanova tábora se stará o kozy a navíc má

ženu. Oba návštěvníci byli přesvědčeni, že neopustí vesnici,

aby jeho žena a čtyřnohý majetek nepadli do spárů

pruhovaného ďábla.

Biggles se zhluboka nadechl. „To je potíž,“ řekl s

pohledem upřeným na své přátele. „Máme možnost získat

průvodce, ale brání nám v tom mizerný tygr.“

Obrátil se k oběma Góndům. „Vždyť vy přece máte pušky.

To ho nemůžete zastřelit?“

„Ne, sáhibe. Zkoušeli jsme to, ale naše kulky mu

neublížily. Je pod ochranou samotného Satana.“

„Kdo to řekl?“

„Bhoomkas.“

42

Biggles bezmocně pokrčil rameny. „Tak to vidíte,“ obrátil

se ke svým druhům. „Když si domorodci vezmou něco

takového do hlavy, neudělají proti tygrovi nic, ačkoli jim

odvaha nechybí.“

Obrátil se k návštěvníkům. „Když půjdu s vámi a zabiji

ďábla, doprovodí mě pak Ram Shan do tábora sáhiba Toxana?“

Domorodci přisvědčili.

„Vypadá to tak, že než se budeme moci vydat za

Toxanem, budu muset dojít pěšky do vesnice, abych odstřelil

toho lidožravého pekelníka,“ řekl s úšklebkem k ostatním.

„Druhou příležitost už nedostaneme, a pokud se tu potulují

čínské jednotky – a můžeme si být jisti, že víme, koho hledají –

nemáme moc času. Mohlo by už být na všechno pozdě. Je

jasné, že čínští vojáci nemají v Indii co pohledávat, ale jsem si

jist, jak by s námi naložili, kdyby se tu s námi setkali.“

„Neměli bychom to ohlásit indickým úřadům?“ navrhl

Ginger. „Ty by je odsud dokázaly vypudit.“

„Těch pár mužů určitě, ale do války s Čínou se jim proto

jistě nebude chtít. Nevím, co by úřady podnikly. Čínští

okupanti Tibetu mají jistě připraveno vysvětlení, proč pronikli

tak daleko.“

„Tak co chceš dělat?“

„Půjdu s našimi chlapíky do vesnice. Když se mi nepodaří

nic jiného, snad alespoň zjistím od Rama Shana polohu

Toxanova sídla. Pokusím se ho přesvědčit, aby mě tam

doprovodil. Snad by mohl dojít sem, proletět se letadlem a

ukázat nám úžlabinu, ve které se skrývá Toxan.“

„Pokud nemá zkušenosti s leteckým průzkumem, neukáže

nám nic,“ protestoval Algy. „Z výšky pět set stop vypadá

všechno docela jinak, než ze země.“

„Mohl by řečiště poznat podle velikosti a tvaru.“

„Pochybuji. Ale slyšel jsi, co říkají ti lovci. Ram Shan se

bojí tygra a nevystrčí nos z domu.“

„Potom mi nezbude nic jiného, než se s tygrem vypořádat

sám. Ještě, že jsme vzali s sebou pušku.“

43

„To myslíš vážně?“

„Jistě,“ ušklíbl se Biggles. „Když jsem byl kluk, toužil

jsem složit toho největšího tygra, abych se mohl stát shikarim.

Mám konečně příležitost splnit si dětský sen. Tu bestii bude

stejně nutné odeslat do tygřího ráje. Pokud to neudělám já,

bude vybíjet vesničany ještě hodně dlouho. To nechci a také

nemám zájem, sedět tady u jezera a čekat na pralesní horečku.

Máme první a patrně i poslední příležitost najít pana Poo. Jdu

za Ram Shanem.“

„Má to snad znamenat, že jdeš sám?“

„Ne. Raději si s sebou vezmu jednoho z vás pro případ

nějaké nehody. Třeba Bertieho. Jako lord miloval liščí hony,

proč by mi nepomohl v lovu tygra. Dravec jako dravec.“

„Jemináčku, starý brachu, nech toho,“ zabouřil Bertie.

„Nikdy jsem netvrdil, že bych rád lovil lišky. Vášnivým

lovcem byl můj otec.“

„Nepovídej! Máš za sebou spoustu liščích štvanic.

Nejednou jsi nám o tom vyprávěl.“

„Ale žádnou na tygra.“

„Teď máš možnost.“

„Jejda, možnost. Nestojím o ni.“

„Získáš tygří trofej.“

„To spíš dostane tygr můj skalp.“

„Neříkej mi, že se bojíš tygrů?“ popichoval ho Biggles.

„Proč bych se bál? Mají ale mnohem větší zuby, než

největší liška žijící v Anglii.“

„Tak už toho nechte,“ řekl Ginger. „Samozřejmě, že si

Bertie rád zaloví. Ale co já s Algym?“

Biggles zvážněl. „Vzhledem k přítomnosti čínských

vojáků v okolí, musíte střežit tábor a letadlo. Jistě si našich

přeletů všimli a možná se sem už blíží. Pokud budete sami

chtít, můžete pokračovat v pátrání po Toxanovi, ale nevzdalujte

se na dlouhou dobu z tábora. A ne, abyste vyplýtvali všechno

palivo! Může se stát, že se vrátím s Ram Shanem, a budeme

mít naspěch.“

44

„Co uděláme, pokud bude Ram Shan souhlasit, a

doprovodí tě do Toxanova tábora přímo z vesnice? Může to být

hodně daleko, a ty pak budeš pryč hodně dlouho. Nebudeme

ani vědět, kde jsi a jak se s tebou spojit.“

Biggles chvíli uvažoval. „Domluvme se takto,“ rozhodl

nakonec. „Pokud se nevrátím do čtyř dnů, předpokládejte, že

jsem s Ram Shanem na cestě do Toxanova tábora. Jestliže se

tam dostanu, bude všechno ostatní už poměrně snadné. První,

co tam udělám, bude pořádný oheň, abych vyznačil polohu

tábora kouřem. Jestliže Toxan a pan Poo budou schopni vyrazit

na cestu, přivedu je s Ram Shanem sem. Polohu našeho jezera

zaručeně zná. Kdyby pak nebyli schopni cesty, pošlu sem Ram

Shana nebo některého z těchto dvou chlapíků, aby vás přivedli.

Nejprve je ale třeba spojit se s Toxanem, takže bychom neměli

ztrácet čas. O dalším postupu rozhodnu, až se s ním spojím.

Pochopitelně, že pokud najdu tábor opuštěný, nebudeme se tu

už déle zdržovat. Sbalíme se a vyrazíme domů. Jasné?“

„Jasné,“ souhlasili Algy s Gingerem.

Biggles se otočil ke Góndům, a vysvětlil jim svůj plán.

Oba domorodci souhlasili a projevili ochotu dovést oba letce

do své vesnice. Stejně už se prý musí vrátit domů.

„Dobrá,“ řekl Biggles. „Jsme domluveni. Po cestě

nebudeme potřebovat žádnou zvláštní výzbroj. Všechno se

snadno vejde do jediného batohu. Ten ponesou tihle chlapíci.

Stačí nám jídlo na dva až tři dny, mýdlo a ručník a samozřejmě

puška s dostatečným množstvím nábojů.“

Příprava skončila během deseti minut. Bigglesovy

poslední

příkazy

Gingerovi

a

Algymu

zněly

takto:

„Neopouštějte tábor na delší dobu. Jestli to půjde, snažte se

vyhnout potížím s Číňany, kdyby se tu náhodou objevili. Pokud

byste uviděli někde z džungle stoupat kouř, mohu to být já,

protože když uslyším letadlo, budu přikládat na oheň hodně

zeleného. Bylo by dobré vyfotografovat to místo, abychom

měli zdokumentováno, kde se tábor přesně nachází. To je

všechno. Uvidíme se později.“

45

Když Góndové viděli, že Biggles s Bertiem jsou

připraveni vydat se na cestu, vstali, zvedli zavazadla a vykročili

po břehu jezera. Chvíli se museli namáhavě a pomalu prodírat

džunglí a domorodci vytasili svá kukri a udatně si klestili cestu.

Pak se náhle ocitli na blátivé stezce, která se vynořovala z

pralesa a končila v jezerní vodě. Biggles poznal sloní stezku a

neopomněl se svými znalostmi pochlubit.

„Ano, sáhibe,“ odpověděl jeden z domorodců, když

vykročili do zšeřelého tunelu ve vzrostlém pralese, který nad

jejich hlavami vytvářel klenbu z větví.

„Potkáme slony?“ zeptal se Biggles.

Chlapík o tom nebyl přesvědčen. Řekl, že oni došli touto

stezkou k jezeru a neviděli žádného.

Překonali něco jako hráz uzavírající jezerní vody a pak je

vedla cesta svahem dolů. Šlo se jim po ní překvapivě pohodlně.

Domorodci už nemuseli používat kukri, ačkoliv občas bylo

potřeba odstranit z cesty spadlé větve zbavené listí, které tam

odhodili obrovští chobotnatci. Zřetelně viditelné trhliny v

kmenech stromů ukazovaly místa, odkud byly větve odlomeny.

Větve zde však zřejmě ležely dlouho. Zbylé listí zaschlo a

lomy na kmenech byly zašlé.

„Tenhle kurz mi vyhovuje, starouši,“ zasmál se Bertie.

„Jen nezapomínej, že zpátky půjdeme do kopce,“ mírnil

jeho veselí Biggles.

Další cesta ubíhala beze slov, a poutníci zhluboka

vdechovali horký vzduch prosycený pachem tlejícího

rostlinstva.

46

KAPITOLA ŠESTÁ

TYGR!

Kráčeli dlouho, ale protože nenaráželi na žádné překážky,

postupovali poměrně rychle. Hodiny plynuly.

Ačkoli se Biggles cítil unaven, v duchu si přiznával, že se

mu cesta džunglí líbí. Cítil, že se vrátil do dětství, že tu znovu

prožívá zpola zapomenutý sen. V mysli se mu vynořovaly

útržky vzpomínek na podobné výpravy s otcem a starým

shikari. Oba jsou již dávno mrtví. Teď, když se znovu dostal do

prostředí, které kdysi důvěrně znal, uvědomoval si, že si

pamatuje víc, než čekal. Nepochybně na to měly největší vliv

polozapomenuté vůně a zvuky, jako například vřískání opic

nad hlavou a hlasy ptáků. Zdálo se mu, jakoby ho bzukot

hmyzu i šumění zvláštních obrovských stromů zdravily jako

starého známého.

Převážnou část cesty zatím ušli mlčky. Nepotkali žádnou

velkou zvěř, což však neznamenalo, že se zde nevyskytuje, jak

se dalo vyčíst ze stop.

Stezka vedla rovně jen výjimečně, často se klikatila. Místy

se vyhýbala zarostlým údolím a průrvám, občas se sbíhala s

jinými, nebo se s nimi křížila, ale průvodci ani jednou

nezapochybovali, kterou z nich si vybrat.

Když došli na takovou křižovatku poprvé, obrátil se

Biggles k Bertiemu a řekl: „Nebude to sice snadné, ale snaž se

zapamatovat si cestu pro případ, kdyby ses tudy náhodou

vracel sám.“

Také teď se v něm ozvaly vzpomínky z dávného dětství.

Průvodci tehdy vštípili dítěti zásady, které mu mohly v pralese

zachránit život. Proto si Biggles i nyní vtiskoval do paměti

každý padlý strom, skalisko a další orientační body.

Jak sestupovali do stále nižších poloh, teplota stoupala, a

když je houstnoucí soumrak donutil zastavit se k přenocování,

47

nacházeli se v nadmořské výšce sotva dvou tisíc stop. Oba

piloti museli uznat, že ve srovnání s těmito místy bylo v jejich

táboře u jezera chladno.

Zkušení góndští lovci se připravili k přenocování tuze

rychle. Nebylo to také nic složitého. Natrhali haldu kapradin

jako lůžka, založili ohniště a vedle něj naskládali značné

množství vyschlého dřeva. K rozdělání ohně je přiměly spíše

obavy z nočních útoků moskytů, než dravých šelem. Biggles a

Bertie si sedli na zelená lůžka z kapradin a povečeřeli sardinky

se suchary. O večeři se rozdělili s průvodci, kteří si připadali

jako na hostině a také to nadšeným kýváním hlavou dali

najevo. Pak oba utahaní piloti tvrdě usnuli, a lovci se do rána

střídali v hlídání a udržování ohně.

Východní obzor zrudl jasnými příznaky úsvitu, ale

poutníci je v hloubi lesa neviděli. Přesto již byli na nohou a

pokračovali v cestě provázeni ostrými opičími skřeky a ptačím

křikem z korun stromů. Bigglese napadlo, a později se ukázalo,

že se nemýlil, že Góndové postupují rychleji, než kdyby šli

sami. Věděl, že pro domorodce čas obvykle nic neznamená, a

že by se často zastavovali a sledovali jelení stopy nebo stezku

jiné lovné zvěře.

Však také kolem poledne bylo nade vší pochybnost jasné,

že se výprava přiblížila k vesnici. Biggles to poznal podle toho,

jak průvodci zrychlili krok a přestali se zdržovat opatrností, na

níž za předchozí pouti nezapomínali.

A pak zazněl z džungle nedaleko před nimi výkřik, který

spustil lavinu dalších, a vzápětí se ozvalo rytmické bubnování.

Bigglese nejdřív napadlo, že povyk byl vyvolán jejich

příchodem, a že je to jakési místní uvítání. Stačil mu však

jediný pohled do tváří průvodců, aby si uvědomil, jak se mýlil.

Oba se jako na povel zastavili a v jejich tvářích se objevila ta

zvláštní zelenohnědá barva, která se zjevuje u příslušníků

těchto ras ve chvílích, kdy běloši blednou. V očích lovců se

zračil děs.

48

„Je to tygr?“ zeptal se příkře Biggles.

„Ďábel!“ vydechl Bira Shah. „Je tu zas!“

Biggles si vzal od lovce svoji pušku Express, která se mu

již mnohokrát osvědčila, zasunul náboj do komory a vykročil.

„Bude lepší, když se budeš držet za mnou pro případ, že

by ta bestie šla tudy,“ řekl Bertiemu, který měl pouze pistoli.

Křik ustal, bubnování utichlo a rozhostilo se zlověstné

ticho.

Vyrazili poklusem.

Asi po dvě stě yardech les končil a před nimi se

rozprostřela nepříliš široká, ale o to delší mýtina, na které stálo

množství chatrčí z hrubě otesaných klád krytých došky. Na

okraji vesnice se shromáždilo téměř veškeré obyvatelstvo v

počtu asi čtyřiceti až padesáti lidí. Vypadali jako zařezaní,

nikdo z nich nevydal hlásku, všichni jen upřeně hleděli k

opačnému konci mýtiny, kde opět bujely zelené houštiny

džungle.

Biggles pohlédl stejným směrem, a naskytla se mu hrůzná

podívaná. Viděl odcházet tygra, který plavným krokem bez

velkého spěchu táhl do džungle v zubech za rameno ženu. Ta

volnou rukou z posledních sil zoufale bušila do tygří hlavy, ale

její snaha se nesetkávala s úspěchem, neboť šelma kráčela dál.

Nezdálo se, že by někdo hodlal něco podniknout. Biggles,

nechtěl domorodcům křivdit a také chápal, že beze zbraně

vhodné k zabití velké šelmy nemohou v podstatě podniknout

nic.

Neřekl ani slovo a vyrazil. Proběhl zástupem a dostal se

tím do vzdálenosti necelých sto yardů od lidožrouta. Neodvážil

se pochopitelně vystřelit, neboť se obával, že by mohl

zasáhnout nešťastnou oběť. Usilovně běžel dál a zkracoval

vzdálenost mezi hlavní své pušky a tygrem. Dravec táhl ženu s

takovou jistotou, že se ani neobtěžoval ohlížením. Žena již

přestala zápasit o život, byla však stále při vědomí, což

prozrazoval její zoufalý křik.

49

Když byl Biggles od tygra vzdálen pouhých čtyřicet yardů,

drsně zařval v naději, že donutí šelmu pustit oběť a jemu se tak

naskytne střelecká příležitost. Povedlo se to. Pruhovaný zabiják

uslyšel nový a cizí zvuk a konečně se ohlédl. Spatřil bílého

muže a zřejmě patřil k tygrům, kteří znají rozdíl mezi bílým

lovcem a domorodcem. Zastavil se, otevřel tlamu a s příšerným

zavrčením vycenil tesáky. Žena padla tváří dolů, zjevně

naprosto ochromena, neboť se ani nepohnula.

Biggles přiložil pušku k líci, avšak dřív, než mohl

vystřelit, šelma, která buďto střelnou zbraň již poznala, nebo

byla varována jakýmsi pradávným instinktem, uskočila do

křovin, které vyrůstaly z trávy vysoké po pás, a zmizela lovci z

dohledu.

Biggles mírně sklonil zbraň, ale držel ji neustále

připravenou k zalícení. Postupoval dál s obavou, že mu bestie

zmizí v džungli dřív, než ji znovu dostane na mušku. Když se

přiblížil k houští, ve kterém tygr zmizel, zpomalil a s prstem na

spoušti pokračoval krok za bokem vpřed. Očekával útok

každým okamžikem. Minul ženu, která dosud ležela na místě,

kde ji tygr upustil, ale ani se na ni nepodíval, protože jí nyní

nemohl nijak pomoci. Upíral pohled k houštině a nespouštěl ho

z něj ani na zlomek vteřiny. Zastavil se. V houští se nic

nepohnulo. Zaposlouchal se a nic se neozvalo. Znovu vykročil

a postupoval velice, velice pomalu dál. Došel až ke křovisku.

Tygra nebylo stále nikde vidět. Znovu se zastavil a očima

propátrával vysokou trávu pokrývající mýtinu za houštinou.

Těsně za ním se náhle ozval tichý praskot. Otočil se a Bertie

měl v té chvíli tak blízko k zastřelení, jako snad nikdy v životě.

Došel totiž až za Bigglese s puškou Bira Shaha v ruce. Bodák

měl nasazen přesně tak, jak ho měl na pušce připevněn její

skutečný majitel.

„Co si k čertu myslíš, že děláš?“ sykl na něj Biggles, jehož

nervy byly napnuty k prasknutí. „Málem jsem tě zastřelil.“

„Kde je ten tygr?“

„To nevím, ale daleko nebude. Vrať se zpátky!“

50

„Ani nápad. Nedovolím ti, aby sis připsal všechny zásluhy

na svůj účet. A dvě pušky jsou evidentně lepší než jedna.“

Biggles se opět rychle odvrátil směrem, odkud očekával

výpad tygra. „Dobrá,“ řekl ostře, aniž by zvyšoval hlas. „Drž se

mi za zády a kryj mě pro případ, že by mě obešel. Nemůže být

daleko a může se vynořit odkudkoli. Pokud budeš mluvit,

nezvyšuj hlas. Ta bestie by nás určitě uslyšela.“

Asi minutu panovalo naprosté ticho. Nic se nedělo.

„Jseš si jist, že ta štráfatá bestie už neutekla do džungle?“

zašeptal Bertie.

„Naprosto jist. Viděl bych ho, jak utíká. Neodejde od té

ženy. Někde tu leží a dívá se na nás. Jseš si jist, že to máš

nabité?“

„To se vsaď, že mám. Kontroloval jsem to.“

„Okay. Nehýbej se, ale měj oči otevřené. Jestliže ho

uvidíš, nestřílej, pokud sám nezaútočí. Jinak mě nech vystřelit

prvního. Ta puška, kterou sis vypůjčil, už bude mít něco za

sebou a nemusí být nejpřesnější.“

Znovu se rozhostilo ticho.

„Je pryč,“ řekl po chvíli Bertie.

„Není. Leží někde v té vysoké trávě. Možná se nepohne,

dokud se mu nebude zdát, že jsme ho zahlédli.“

„Tak pojďme za ním. Vyženeme ho.“

„Ať tě to ani nenapadne. Zešílel jsi?“

„Co kdybychom tu trávu zapálili? To by s ním mělo

pohnout.“

„Nesmysl. Je příliš snadné minout běžící cíl, a kromě toho

by nás mohl překvapit, kdyby se k nám v kouři přiblížil. Raději

bych ho našel v klidu. Je blízko, nanejvýš dvacet yardů od

nás.“

„Tomu nevěřím.“

„Uvěříš. Já ho cítím. Sleduje každý náš pohyb.“

Nastalo ticho. Něco jako ticho před bouří, kdy je

atmosféra přímo nabitá elektrickým napětím.

51

Biggles pomalu a opatrně prohledával kousek po kousku

porost před sebou. Po tváři mu stékal pot, který mu začal

odkapávat od nosu. Nedovolil si však stáhnout prst ze spouště a

otřít se. Pak jeho pohled strnul na jednom místě.

„Vidím ho,“ vydechl. „Vpravo, asi dvacet yardů od nás.

Leží bokem k nám, hlavu má natočenou sem a dívá se na mne.

Vyrazí každou chvíli. Už poznal, že jsem ho zpozoroval.

Podívali jsme se jeden druhému do očí.“

Ve skutečnosti neviděl Biggles nic víc, než pár

uhrančivých očí, protože tygra, ležícího v suché trávě,

dokonale maskovalo jeho zabarvení.

„Vidíš ho taky?“ šeptl Biggles.

„Ano. Jdi, starouši. Spočítej mu to!“

„Dostanu ho tam, kde leží. Pokud se mi ho nepovede

střelit teď, buď zaútočí, nebo se obrátí do džungle. V tom

případě bude další rána na tobě. Jsi připraven?“

„Naprosto.“

„Tak čekej.“

52

V mrtvém tichu, které se dalo skoro cítit, Biggles nesmírně

pomalu zdvihl pažbu pušky k rameni a zamířil přesně mezi oči

tygra, který ho dosud soustředěně pozoroval. Dal si na čas,

neboť věděl, co se stane, kdyby chybil. Zatajil dech a pomalu

stiskl spoušť.

Ticho prořízlo prásknutí výstřelu.

Tygr s ohlušujícím řevem vyskočil všemi čtyřmi do

vzduchu a ukázal se v celé mohutnosti. Biggles, přesvědčený,

že v příští vteřině přijde útok, zasunul do komory další náboj, a

nastraženě čekal.

Namísto výpadu však tygra jako by posedlo tisíc ďáblů.

Zvíře sebou škubalo a zmítalo se s příšerným řevem a

chroptěním. Jeho pohyby byly tak rychlé a nepředvídatelné, že

Biggles nedostal příležitost znovu zamířit. Zůstával však ve

střehu.

Horečně přemítal o tom, co se vlastně stalo. Kulka zasáhla

šelmu do hlavy a poškodila její mozek, aniž by však způsobila

okamžitou smrt. Jediné, co teď mohl Biggles dělat, bylo čekat,

až sebou zvíře přestane divoce házet.

„Počkej,“ řekl chraptivě Bertiemu. „Možná zhasne sám.

Pokud ne…“

Dál se nedostal, neboť jakoby tygr pochopil, o čem se

mluví. Rozhodně musel zaslechnout hlas, protože se prudce

otočil ke střelci a v příštím zlomku vteřiny zaútočil. Další

události se seběhly rychleji, než je možno je vylíčit. Tygr

dvěma skoky překonal vzdálenost dvaceti yardů, která ho dělila

od střelce a odrazil se k poslednímu skoku s nataženými

předními tlapami, aby zasáhl toho drzého člověka smrtící ranou

strašlivých drápů.

Biggles se nehýbal. Na nic už neměl čas. S hlavní pušky

přiloženou téměř až k tygří hrudi vystřelil. Vzápětí padl naznak

a tygr na něj. Všechno se seběhlo tak rychle, že neměl čas ani

pomyslet na další nabíjení.

53

Také Bertieho jednání vedl spíše instinkt, než rozumová

úvaha. Přiskočil, vrazil bodák za tygří plec až po ústí hlavně a

současně stiskl spoušť.

Otázka, zda tygra zabil Bertieho bodák a následný výstřel,

či Bigglesova druhá rána z bezprostřední blízkosti, zůstane

navždy nezodpovězena. Šelma zůstala nehybně ležet na

Bigglesovi, který se toho závaží zoufale a marně pokoušel

zbavit.

Bertie odhodil pušku, podal Bigglesovi obě ruce a snažil

se mu pomoci. Lidožrout však vážil dobrých čtyři sta liber, což

bylo na oba letce příliš. Pomoc přišla až v podobě dvou lovců,

kteří je přivedli do osady. Tím, že se odvážili přiblížit až k

tygrovi, projevili mimořádnou statečnost, neboť v té chvíli

nebylo ještě zdaleka jisté, že je šelma mrtvá. Přesto se však

spojenými silami tří mužů podařilo Bigglese osvobodit a

postavit na nohy. Jakmile byl na nohou, Gónd, vlastnící onu

muzeální trombónovou pušku, pojistil úspěšné zakončení lovu

výstřelem do ucha ležící bestie a rychlým tahem kukri jí pak

prořízl hrdlo.

„Jsi kompletní, starouši?“ zeptal se úzkostlivě Bertie.

„Ani nevím,“ hekl slabě Biggles. „Myslím, že ano.“ Tvář

měl pobledlou a jeho khaki košile byla zastříkaná krví. Pozorně

se prohmatal. „Odkud je všechna ta krev?“

Bertie ho prohlédl. „Žádné díry na tobě nevidím, starouši.

Jemine, tak to je krev té pruhované bestie.“

„Fuj! Už jsem myslel, že mě dostal. Musel být mrtev, už

když na mě dopadl. Co jsi vlastně udělal? Slyšel jsem tvůj

výstřel, ale záblesk jsem neviděl.“

„Dal jsem mu ochutnat bajonet a stiskl jsem spoušť.“

„Díky. Když jsem padal, myslel jsem, že je to můj konec.

Nikdy nezapomenu, jak mu páchlo z tlamy, když na mě padal.

Na tenhle lov si budu dlouho pamatovat.“ Posadil se na

nehybné tygří tělo, otřel si obličej, třesoucíma se rukama

vylovil cigaretu a zapálil si. Rozhlédl se kolem. „Kde je ta

zraněná žena?“

54

„Už ji odnesli do vesnice.“

„Teď už víš, jaké to je, když ti za humny pobíhá

lidožrout,“ vzdychl Biggles, vstal a zvedl pušku.

Náhle jako by se kolem nich vyrojila celá vesnice, a

všichni obyvatelé si konečně chtěli vylít na mrtvém tygrovi

svou nenávist a vztek alespoň tím, že do něj kopali, mlátili a

spílali mu.

„Něčeho bych se napil,“ řekl Biggles. „Po ničem člověku

tak nevyprahne v krku, jako když na něj padne tygr,“ usmál se.

„Pojď se podívat dovnitř.“

„Ačkoli to nebylo nic příjemného, řekl bych, že jsme se

jim ani nemohli lépe představit,“ poznamenal Bertie, když

vyrazili k místu, kde zanechali svoji výstroj. Obklopil je zástup

šťastných a vřele děkujících vesničanů. „Byl to excelentní

vstup na scénu.“ Vyjmul z oka monokl a dal se do leštění.

Cestu davem jim razili Bira Shah a Mata Dhinn, kteří se

dmuli pýchou nad tím, že patří mezi muže, kteří zabili postrach

vesnice – tygra lidožrouta.

„Teď, když jsi je zbavil hrozby, měl by ten Ram Shan

udělat s radostí všechno, oč ho požádáš,“ prohlásil Bertie.

„Čemu se všichni tak dětinsky smějí?“ dodal užasle.

„Nejspíš tvému monoklu,“ ušklíbl se Biggles.

Některé děti totiž napodobovaly mocného lovce, který

osvobodil ves a strkaly si přes oko všemožné předměty.

Po návratu mezi chatrče jim domorodci projevili svou

vděčnost tím, že jim začali snášet džbány s kozím mlékem. Po

krátké chvíli odpočinku a občerstvení požádal Biggles Bira

Shaha, aby přivedl Ram Shana, se kterým chtěl hovořit.

Ram Shan záhy přišel a Biggles mu vysvětlil důvod, proč

jsou ve vesnici. Zeptal se ho přímo, zdali je odvede na místo,

kde má Toxan tábor, pokud tam ještě trefí.

Ram Shan, již starší muž, ochotně přisvědčil.

„Jak dlouho potrvá, než se tam dostaneme?“ zeptal se

Biggles.

55

Dostalo se mu ujištění, že pokud vyrazí brzy ráno, měli by

to stihnout za jediný den. Podle Ram Shana to tak bude lepší,

než kdyby se vydali na cestu hned a museli pak nocovat v

džungli.

Protože už bylo po poledni, a vzhledem k tomu, že je nijak

zvlášť netlačil čas, když byl tábor nedaleko, Biggles souhlasil.

Toho dne už měli za sebou značné tělesné vypětí a oznámil

proto Bertiemu, že bude lepší, když vyrazí odpočatí. „Mohli

bychom ale udělat ještě něco,“ dodal.

„A copak?“

„Pokud tu najdeme ochotného člověka, moc rád bych

Algymu a Gingerovi poslal zprávu o tom, jak se vyvíjí situace.

Sotva by se asi nadáli, že už máme za sebou úspěšný odstřel

tygra, a že zítra ráno odcházíme za Toxanem. Možná by je

taková povzbudivá zpráva potěšila. Když budou vědět, že jsme

se sem dostali živí a zdraví, budou mít klidnější spaní.“

„To není špatný nápad, starouši. Trochu se o nás

strachovat asi budou. Koho tím ale pověříš?“

Brzy bylo rozhodnuto. Když se Biggles se svou žádostí

svěřil dvěma mužům, kteří je sem dovedli, Mata Dhinn se

ihned nabídl, že donese zprávu sám. Cestu k jezeru znal dobře

a neměl by mít žádné potíže. Upřímně se přiznal, že raději

půjde k jezem, než by šel do Toxanova tábora, který ležel v

místech, která byla domorodci považována za sídlo ďábla a

byla proto navštěvována jen zřídka. S cestou k jezeru tedy

potíže nebudou. Protože jej tak jako tak čekala noc strávená v

džungli, rozhodl se vyrazit ihned, aby se dostal na místo co

nejdříve.

Biggles vytrhl list ze zápisníku, napsal stručnou zprávu,

papír složil a podal ho ochotnému Góndovi. „Až tady

skončíme, odměna tě nemine,“ slíbil.

Mata Dhinn zavrtěl hlavou a prohlásil, že zabití tygra, bylo

tou největší odměnou a že je mu vděčný stejně jako celá

vesnice. Pak se před Bigglesem uklonil a vydal se na cestu.

56

„No, myslím, že víc už teď udělat nemůžeme,“ řekl

Biggles Bertiemu. „Vyrazíme brzy ráno.“

„Cítíš se dobře?“ zeptal se starostlivě Bertie.

„Trochu to se mnou zacloumalo,“ přiznal se Biggles.

„Nejsem prostě zvyklý, aby se po mně váleli tygři. Brzy to

přejde. Kdyby mělo to zvíře ještě sílu, když na mě padalo, asi

bych mluvil jinak, pokud bych vůbec mluvil.“

„Na to už nemysli, starouši. Svého prvního tygra jsi

konečně dostal.“

„Tím si nejsem tak jistý. Možná jsi ho dostal ty.“

„Dobrá, takže ho máme napůl! Každý z nás by si mohl

vzít jedno tygří ucho.“

„Kdybys chtěl, vezmi si obě. Já si jdu zdřímnout.“

Šli spát skutečně brzy, ale udělali dobře, neboť večer i noc

ve vesnici nebyly klidné. Ze spánku je budily výkřiky poraněné

ženy. Nyní pro ni nemohli nic dělat, ale Biggles alespoň

požádal Bertieho, aby mu při první příležitosti připomněl, že

musí poslat do vesnice desinfekční prostředek z lékárničky na

palubě letadla. „Pravděpodobně se z toho dostane i bez něj,“

dodal. „Tihle lidé mají tuhý kořínek. Musí ho mít.“

Nikdy se už nedozvěděli, jestli se žena skutečně zotavila,

nicméně když časně ráno odcházeli směrem k úžlabině, kde

měl ležet Toxanův tábor, byla dosud naživu. Bira Shah jim

spiklenecky pošeptal, že bude v pořádku, protože jí potřeli rány

tygřím sádlem, což prý je ten nejlepší lék. On sám si schoval

několik tygřích vousů, které jsou skvělou ochranou proti všem

nebezpečím světa.

Biggles mu to nevyvracel, a po straně se svěřil Bertiemu,

že pokud člověk věří svému léku, obvykle se uzdraví.

57

KAPITOLA SEDMÁ

NÁVŠTĚVA U JEZERA

Pro Algyho a Gingera, kteří osaměli u jezera po

Bigglesově a Bertieho odchodu, nezačal následující den

příznivě. Přes noc se dohodli, že po dobu čtyřiadvaceti hodin

nebudou podnikat žádné lety. Jednak se jim zdálo, že vzhledem

k dosavadním neúspěchům tím nic nepropasou, a navíc se jim

zdálo rozumné, když nebudou zbytečně plýtvat palivem a

poskytnou Bigglesovi čas na to, co se mu podařilo vyřešit hned

po příchodu do vesnice.

První noc, ta kterou Biggles s Bertiem strávili v džungli,

proběhla u jezera bez nepříjemností, až na to, že Gingera lehce

rozbolela hlava, což u něj nebylo obvyklé. Nepřikládal tomu

však váhu a přičítal své potíže na vrub horku.

Když potom ráno jako obvykle kráčel k jezeru pro vodu na

čaj, zabloudil pohledem k letadlu, aniž by očekával, že uvidí

něco neobvyklého. Hned si však všiml, že něco není zcela v

pořádku. Letoun se mírně posunul, a kormidlo se zdálo víc

ponořené.

Příčinu zjistil vzápětí. Na zádi, těsně před kýlem, uviděl

jakousi pestrobarevnou hmotu, a když se podíval zblízka,

spatřil největšího hada, jakého mimo zoologickou zahradu v

životě viděl. Napadlo jej, že je to krajta. Had ležel stočen do

mnoha závitů, v nichž si schovával i hlavu. Zatím nijak

neškodil. Pravděpodobně spal.

Ginger se vrátil ke stanu. „Ještě, že jsme si nenaplánovali

ranní průzkum,“ řekl Algymu.

„Proč?“

„Pojď a podívej se.“

Dovedl ho k vodě. „Co tomu říkáš?“ zeptal se pobaveně

při pohledu na Algyho výraz. „Co bys s tím udělal?“

58

„Věřil bys tomu?“ zavrčel Algy. „Všude kolem jsou

stovky mil pralesa a milióny stromů, které si ta bestie může

vybrat, a ona se musí uvelebit zrovna tady!“

„Možná proto, že je mu tam na slunci teplo,“ zasmál se

Ginger. „Neřekl bych, že si uvědomuje, že se usídlil na něčem,

co létá.“

„To jistě ne, ale já nechápu, co je ti na tom k smíchu.“

„Podle Bigglese jsou krajty docela neškodné, pokud se jim

včas vyhneš. A také jsem slyšel, že nemohou stáhnout škrtící

smyčku, když se nepřidrží ocasem, třeba za strom.“

„Zabíjí škrcením. Jestli hada vyrušíme a on se stáhne

kolem kormidla, máme za chvíli z letadla kůlničku na dříví.

Bude lepší, když ho necháme na pokoji a dáme mu čas, aby

sám zmizel.“

„To znamená, že do té doby je letadlo vyřazeno z

činnosti.“

„Přesně. Neriskoval bych. Nechodil bych tam, dokud si

tam ta potvora lebedí.“

„Pokud bychom nastartovali, hluk motoru by ji mohl

vystrašit.“

„A ona zaleze do kokpitu. To by bylo ještě veselejší.“

„A co zatáhnout za kotvící lano? Až ucítí, že se s ní letadlo

pohybuje, třeba se pustí a spadne do vody.“

„Spíš bych řekl, že se začne těsněji přitahovat, aby zabila

to, co, se pod ní hýbe.“

Ginger pokrčil rameny. „Tak co budeme dělat? Může tam

zůstat celý den.“

„Jenom den? Nebuď blázen. Jestli se nedávno nažrala,

může tam ležet třeba měsíc.“

„V tom případě bychom s tím měli něco udělat.“

„To ano. Ale co?“

„Já nevím. Ale pokud budeme narychlo potřebovat letadlo

a ta přerostlá žížala tam bude trůnit dál, budeme v pěkné

bryndě.“

59

„Neodpověděl jsi mi. Co bychom měli udělat, abychom se

toho hada zbavili?“

„Mě se neptej. Já nejsem zaklínač hadů. Pojď ho nechat

chvíli být. Třeba zmizí.“

Algyho naděje se ale ukázala jako planá. Když se za půl

hodiny vrátili na břeh, had odpočíval ve stále stejné poloze.

„To nemá cenu,“ zavrčel Algy. „Ta nestvůra je příliš

pohodlná, než aby se pohnula. Budeme muset něco udělat.“

„Tak do toho.“

Algy hvízdl. Nic se nedělo. Zahulákal. Had se ani nehnul.

Algy v zoufalství zvedl ze země klacek a mrštil jím po zvířeti.

Zasáhl jej sice, ale kdyby byl had vyřezaný ze dřeva, byl by

účinek stejný.

Netrpělivý Ginger popadl oběma rukama kotevní lano a

prudce jím trhl. To zabralo. Had, který konečně ucítil, že ho

něco vyrušilo, ukázal mezi nesčetnými závity hlavu a rozhlédl

se kolem. Když zjistil, že místo jeho odpočinku se podivně

hýbe, začal sklouzávat do mělké vody. Jeho dlouhé tělo se

odvíjelo yard po yardu, až si Ginger začínal myslet, že to nikdy

neskončí. Hlava krajty se vynořila nad hladinou a začala se

pohybovat směrem k místu, kde oba muži stáli. Rychle

ustoupili a z bezpečné vzdálenosti sledovali hada, který se bez

jakéhokoli spěchu pomalu plazil do džungle.

„Zaplaťbůh aspoň za to,“ řekl s úlevou Algy. „Doufám, že

tam zůstane. Nerad bych se vedle něj ráno probudil.“

„Na takovou hrůzu raději ani nemysli,“ odpověděl Ginger.

Čekaly je však další, trochu odlišné potíže.

Seděli ve stínu znuděni nuceným nicneděláním, když vtom

zrzek nedaleko zaslechl jakýsi praskot a vydal se na obhlídku,

aby zjistil, odkud zvuk přicházel. Když potom spatřil obrovské

černé kolosy, které se rychle pohybovaly pod klenbou stromů,

strnul. Před sebou viděl slony, velké i malé. Zatím je míjeli.

Konečně přešli, znovu se rozhostil klid a Ginger se vrátil k

Algymu, aby mu sdělil, co viděl.

60

„A co my s tím?“ zeptal se klidně Algy. „Přece jsme

věděli, že v pralese žijí sloni.“

„Já vím. Ale tihle ani nežrali, ani se jen tak nepotulovali.

Měli sakramentsky naspěch.“

„No a co?“

„Myslím si, že když se tak rozhýbali, muselo je něco

pořádně vystrašit.“

„Dokud to něco nedorazí sem, nezajímá mě to. Možná, že

jsme je vyplašili my. Možná, že se jenom vyhýbali táboru.“

Bylo to přijatelné vysvětlení a Ginger kývl.

Jenomže o chvíli později zaslechl nové zvuky a donutilo

ho to posadit se a naslouchat. Pochopil, že Algyho úvaha

nebyla správná a šťouchl do něj loktem. „Zdá se mi to nebo

ne?“

Algy se zaposlouchal. „Máš pravdu,“ zavrčel. „Něco tam

je. Už to taky slyším.“

Zvuky se blížily.

„Ať je to cokoli, míří to sem,“ prohlásil Ginger.

„Pravděpodobně další domorodí lovci.“ Ginger vstal, aby měl

lepší výhled.

Ve vzdálenosti asi třiceti nebo čtyřiceti yardů zpozoroval

skupinu nejméně šesti mužů. Zrzek pocítil nejprve obavy, a pak

osten strachu. Podle toho jak muži stáli, vyšli právě z džungle a

zpozorovali letadlo. Stáli v hloučku a dívali se na hydroplán se

zřejmým a pochopitelným úžasem.

Ginger by neměl důvod ke strachu, kdyby šlo o domorodé

Indy, jenomže tito muži na domorodce nevypadali. Ani trochu.

O zemi ze které přišli dostatečně vypovídaly jejich obličeje, ale

hlavním důkazem, že jde o vetřelce, byly jejich uniformy. Ty

stejnokroje zrzek nikdy ve skutečnosti neviděl, ale znal je z

fotografií a rázem mu bylo jasné, že má před sebou vatované

uniformy špinavě olivové barvy a v nich vojáky čínské

komunistické armády!

Každý z nich měl pušku.

61

Ginger věděl, že ho museli spatřit, jakmile se vynořil nad

houštím, ale nikdo z nich se ani nepohnul. Stáli na místě, a tiše

hovořili.

Algy, který dosud seděl a nemohl proto příchozí vidět,

řekl: „Na co to koukáš?“

„Máme společnost,“ odpověděl potichu Ginger.

„Koho?“

„Čínské vojáky.“

„Kolik?“

„Já jich vidím šest.“

„Co dělají?“ Algy se neobtěžoval vstáváním. „Povídají si.

Řekl bych, že nejspíš o nás.“

Algy se připojil ke Gingerovi. „To se mi moc nelíbí,“

zavrčel. „Budou to ti, o kterých mluvili naši indičtí přátelé.

Někoho tu hledají, a jak víš, Biggles si byl jist, že jejich kořistí

má být pan Poo. Přišli shora z Tibetu. Nemají tu co pohledávat

a určitě to dobře vědí. Tisíce stop pod hranicí náhorní plošiny

se budou jen těžko vymlouvat, že zabloudili.“

„Nezdá se, že by nám chtěli nějak překážet,“ prohodil

Ginger, ale v jeho hlase příliš přesvědčení nezaznělo. „Tím

bych si nebyl tak jistý.“

„Vždyť není žádný důvod, proč by nás měli obtěžovat.“

„Jestliže je napadne, že tu jsme na základě nějaké

spolupráce s indickými úřady, a že bychom mohli Indům jejich

přítomnost ohlásit, buď si jist, že je důvod na světě.“

„Hele, už jdou.“

Vojáci k nim vykročili husím pochodem. V čele kráčel

muž, podle jehož výložek Ginger poznal, že má jakousi

poddůstojnickou hodnost. Když se přiblížili, poddůstojník se

uklonil v obvyklém pozdravu Číňanů.

Algy pozdrav opětoval a čekal, až se jeho protějšek

vyjádří.

Muž skutečně promluvil, ale vzhledem k tomu, že hovořil

svým rodným jazykem, nerozuměli letci jedinému slovu.

62

Algymu nezbylo, než zavrtět hlavou na znamení, že vůbec

ničemu nerozumí.

Muž ukázal na svá ústa.

„Neříkej mi, že přišli škemrat o jídlo,“ zavrčel Ginger.

„Jezero má vedle, takže voda to asi nebude.“

„Ty mu něco dáš?“

„Myslím, že ne.“

„Proč ne?“

„Proč bychom měli pomáhat okupantům? Kromě toho

nemáme na rozdávání. Jestli jim něco dáme, dopadneme jak

chudák Smolíček s jeskyňkami. Podáš jim prst, a vezmou si

celou ruku. Když se budou chtít všichni nasytit, pár sucharů to

nespraví. Když jim něco dáme, budou chtít úplně všechno. Oni

to prostě zkouší.“

Algy znovu zavrtěl hlavou, načež Číňan vykročil ke stanu.

Algy mu zastoupil cestu.

„Tam nemůžete!“ zvýšil hlas.

Když se jejich pohledy setkaly, muž naznačil, že se chce

jen podívat.

„Je mi jasné, po čem se chceš podívat,“ zavrčel Algy.

„Chceš zjistit, jestli je uvnitř ještě někdo. Jenomže my tam

nikoho neschováváme a tak myslím, že bych ti to mohl dovolit.

Snad pak aspoň odtáhneš.“ Domluvil, pokynul muži a odhrnul

vchodový stanový dílec. Kývnutím vyzval Číňana, aby nahlédl

dovnitř.

Poddůstojník se sklonil. Jediné, co viděl, byla hromádka

složených pokrývek, lihový vařič, konvice a šálek na čaj. Jídlo

bylo samozřejmě ukryto v letadle. Muž se rozhlédl a ustoupil.

Algy významně pokynul směrem ke vzdáleným horám,

jako by mu výmluvným gestem naznačoval, aby táhl, odkud

přišel. V duchu se modlil, aby si vetřelec vyložil jeho pokyn

správně. Vojákova tvář nejevila sebemenší známky pochopení.

Zůstávala chladná a nezaujatá.

Potom se voják obrátil ke svým lidem a vydal rozkaz, po

kterém se celá skupina k Algyho úlevě vydala zpět. Vyrazili k

63

jezeru a pak pochodovali pryč, těsně při břehu, kde byl prales

řidší a cesta schůdnější.

Algy s Gingerem se za vojáky mlčky dívali, dokud

nezmizeli v podrostu.

„Vůbec se mi to nelíbí,“ prohlásil Algy. „Škoda, že

Biggles není na dosah, abych mu o tom mohl dát zprávu.“

„Vždyť odešli.“

„Na první pohled to tak sice vypadá, ale nevsadil bych na

to ani šilink. Samozřejmě, že hledají pana Poo.“

„Možná je ani nenapadlo, že jsme tu za stejným účelem.“

„Možná. Jistě si však lámou hlavu nad tím, co tu asi

hledáme a k čemu potřebujeme letadlo.“

„Myslíš, že se vrátí?“

„Myslím si, že nás budou sledovat, aby zjistili, co tu

děláme. Jsou na tom bídně se zásobami a vědí, že tu nemůžeme

zůstat bez potravin dlouho. Také vědí, že tu nemají co dělat.

Pokud by se to doneslo na úřední místa, měli by velké potíže.“

„Ať je to jakkoli, alespoň víme, že jestliže hledají pana

Poo, zatím ho nemají. Pokud by totiž byli úspěšní, už by se

vraceli do Tibetu.“

„To ještě neznamená, že ho nenajdou. Podle toho, co říkali

Góndové, tu pobývají už nějakou dobu, takže jsou zjevně

pověřeni jeho nalezením. Je možné, že se bez něj bojí vrátit.

Komunističtí pohlaváři tvrdě trestají každé selhání.“

„Proč to všechno kvůli jednomu chlapíkovi?“

„Pan Poo asi bude vědět příliš mnoho. A kromě toho je

bohatý. Když prchal, nemohl s sebou vzít všechen svůj

majetek, a oni si nejspíš myslí, že svůj poklad někde ukryl.

Přirozeně by rádi věděli kam a nebudou se štítit ani mučení,

aby to z něj dostali. Ale na tom teď nezáleží. Pro nás je důležité

vědět, že jsou pořád tady. Nemám dobrý pocit, když to vím.“

„A co se podívat ze vzduchu, jestli doopravdy odešli?

Jestliže pokračují podél jezera, mohli bychom je zahlédnout.“

„To ano, ale když uvidí letadlo ve vzduchu, mohli by se

vrátit a vyrabovat stan.“

64

„Vždyť tu není co rabovat.“

„Tak nám ho alespoň zapálí jako pomstu za to, že jsme jim

nedali najíst. Nerad bych to tu teď nechával nehlídané. Pořád je

pravděpodobné, že až se Biggles vrátí, bude pospíchat. Jestli

chceš, můžeš se po nich letět podívat sám, ale já tu zůstanu.“

„Dobrá, poletím sám,“ rozhodl se Ginger. „Budu mít

klidnější spaní, když získáme jistotu, že ta banda opravdu

odtáhla. Za pět minut jsem zpátky.“

Přistoupil k úvazišti a přitáhl si letadlo po hladině.

Jeho let netrval ani pět minut, protože hned poté, co vzlétl,

spatřil Číňany na západním břehu jezera, a viděl, že pokračují v

pochodu. Zmátlo ho, že napočítal osm lidí, ale brzy poznal, že

dva z nich nejsou Číňané, ale domorodci.

Ihned se vrátil a oznámil Algymu, co viděl. „Buďto měli

ty domorodce s sebou, už když sem přišli, a nechali je vzadu,

nebo je zajali teď.“

„Kudy šli?“

„Když jsem je viděl naposledy, mířili na západ. Co záleží

na tom, kam šli?“

„Myslel jsem…“

„Na cos myslel?“

„Že tím směrem leží Toxanův tábor.“

„Nevíme přesně kde leží,“ pokrčil rameny zrzek. „Mě

stačí, že odešli k čertu. Předpokládám, že dnes už létat

nebudeme.“

„Nevidím důvod. Myslím, že bude lepší, když se budeme

držet v táboře.“

„Já jsem spokojený. Konečně si můžeme odpočinout,“

souhlasil Ginger.

65

KAPITOLA OSMÁ

GINGER V AKCI

Následující ráno ohlašovalo opět slunečné počasí. Bylo

ostatně málo pravděpodobné, že by tomu mělo být jinak,

protože – jak oba věděli – po skončení monzunového období tu

vládne slunné počasí po celé měsíce. Úžasná nádhera východu

slunce s odlesky fialové, šedé a zlaté barvy, nepřestávala zrzka

uvádět k vytržení. Tohle je pravý svět, říkal si. Takový by měl

být všude. Ne ten ohavný blázinec, který jsme si na sebe sami

upletli civilizací.

Jeho první slova k Algymu toho dne zněla: „Jestli se

Biggles včera dostal do vesnice, měl by už mluvit s Ram

Shanem a jednat s ním o pomoci. Pokud bude Ram Shan

souhlasit, že poslouží jako průvodce, mohli by už vyrazit k

Toxanovu táboru.“

„Pravděpodobnější je, že se teď snaží ulovit lidožrouta,

kvůli kterému sedí Ram Shan zalezlý doma.“

„I kdyby se Ram Shan neodvážil vystrčit nos, nevidím

důvod, proč by Bigglesovi neřekl, kde viděl Toxanův tábor.

Pak by mohl Biggles vyrazit sám.“

Algy, nalévající si čaj, zavrtěl hlavou. „O tom moc

pochybuji. Biggles přece řekl, v téhle zemi je jednou věcí

popsat cestu, a něco docela jiného je najít cíl.“

„Až se umyjeme, mohli bychom se podívat shora, jestli se

něco neděje, ne? Biggles přece říkal, že můžeme.“

„Je moc brzy. Nevíme, jak daleko je Toxanův tábor od

góndské vesnice, ale určitě to nebude moc blízko, protože jinak

by o něm Góndové věděli víc. Pokud není daleko od jejich

osady, potom je divné, že tam nikdy nebyli.“

„Nepochybuji o tom, že mají své důvody.“

66

„To je docela možné. Ať je to ale jakkoli, i v případě, že

už Biggles vyrazil, nemůže být ještě na místě. Porozhlédneme

se ale až později.

Jsem jenom rád, že se nevrátili ti Číňani. Klidně se

přiznám, že ta jejich přesila šesti pušek mi docela naháněla husí

kůži. Navrhuji, abychom kolem poledne vyrazili na malý

průzkum.“

„Dobrá.“

Krátce před polednem odstartovali na průzkum, který jim

trval asi dvacet minut, během kterých si prohlédli značný kus

okolního pralesa. Neobjevili však nic neobvyklého, a tak se

vrátili na svou dočasnou základnu.

Právě pojídali nepříliš chutný oběd, který se skládal z

hovězí konzervy a sucharů, když ke svému údivu spatřili

vycházet z džungle Gónda Mata Dhinna, který kromě

starobylého trombónu nesl také rozštípnutou hůlku, v jejíž

vidlici měl složený list papíru. Takový je obvyklý způsob

předávání vzkazů v džungli. Oba letce pochopitelně nejprve

napadlo, že se stalo něco vážného, a Algy chňapl po zprávě.

„Poslouchej,“ řekl, když dočetl. „Je to od Bigglese. Zabil

toho lidožravého tygra!“

„Páni! To si pospíšil.“

„Teď ráno vyrazil s Ram Shanem do Toxanova tábora.

Tohle psal včera, takže už je na cestě a možná má pěkný kus za

sebou. Podle Ram Shana prý není tábor od vesnice dál, než

jediný den pochodu. Až tam dojdou, rozdělá Biggles oheň, aby

nás

kouřem

upozornil,

kde

jsou.

Máme

to

místo

vyfotografovat, abychom se podle snímku mohli orientovat.

Kdyby prý zjistil další novinky, můžeme počítat s návštěvou

dalšího běžce.“

„To je skvělé. Zdá konečně něco hnulo. S tím tygrem byli

vážně hotovi rychle. Měli štěstí. Ten tygr snad na jejich

příchod čekal.“

„Ne, sáhibe, tygr nečekal. Odcházel se ženou v tlamě,“

ozval se Mata Dhinn, který se s chutí občerstvoval. Vyprávěl

67

jim pak, co se seběhlo obvyklou barvitou řeči domorodců, s

řadou vlastních podrobnostmi, které byly dílem jeho vlastní

představivosti. Když pak názorně předváděl, jak Bertie probodl

bajonetem pruhovaného dábla, neovládl se a vyskočil.

Skončil řeč, či spíše divadelní představení a Algy se

zeptal: „S Ram Shanem jsi mluvil ty sám?“

„Ano, sáhib. Hodně jsme mluvili.“

„Slyšel jsi, že by sáhibu Bigglesovi říkal, kde má Toxan

svůj tábor?“

„On to řekl i mě.“

„Ty víš, kde to je?“

„Ano, sáhibe. Místo se jmenuje Nullah Tangla a není to

místo, kam by člověk měl chodit. Je tam mnoho nebezpečí.

Před léty mě tam málem zabil medvěd1, proto jsem se tam už

nikdy nevrátil. Byla to moje chyba. Byl jsem mladý a

nezkušený.“

„Proč to byla tvoje chyba?“ zeptal se zvědavě Ginger.

„Byl nade mnou, když jsem na něj vystřelil. To bylo

špatné.“

„Proč?“

„Když lovíte medvěda, sáhibe, nikdy ho nedrážděte, když

je nad vámi. S kopce totiž běhá rychle, ale do kopce mu to tak

nejde. Stejné je to s hady. Když na něj útočíte, držte se vždycky

nad ním.“

„Pověz mi o tom místě ještě něco, Mata Dhinne,“ požádal

ho Algy.

1 Existují dvě variety medvěda himalájského, a to černá a červená

(hnědá), která je méně obvyklá a méně nebezpečná. Černý medvěd s

širokým bílým „V“ viditelným na hrudi, je-li vztyčen na zadní nohy, může

být velmi nepříjemným společníkem, pokud je vyrušen. Všeobecně platí, že

jen vzácně zaútočí na člověka, pokud není zraněn nebo se nemusí sám

bránit. Jeho chování je však zcela nepředvídatelné a domorodci se mu

obvykle zdaleka vyhnou.

68

„Je to khora, sáhibe, nullah2, hodně dlouhá a hluboká. Je

tam spousta skal s jeskyněmi, kde žije mnoho medvědů. Je to

špatné místo, a člověk tam může snadno uvíznout, když přijdou

deště.“

„Jak daleko to může být odsud?“ otázal se Algy. Mata

Dhinn nedokázal vzdálenost odhadnout v mílích, prohlásil

však, že to není daleko. „Kterým směrem?“ Gónd ukázal k

západu.

„Možná jsem to místo viděl,“ řekl zamyšleně Ginger.

„Úžlabin se tam spousta, ale pokaždé, když jsme byli nahoře,

jsem si všiml jedné, obzvláště veliké. Protože byla tak široká,

dala se dobře prohlížet, ale pohybu uvnitř jsem si nikdy

nevšiml. Dno je zcela otevřené, ale nepamatuji se, že bych tam

někde zahlédl vodu.“

„Nějaká voda vždycky zůstane ve skalách, sáhibe, pokud

je pravda to, co říká Ram Shan.“

„Poznal bys tu nullah ze vzduchu?“

Mata Dhinn řekl, že asi ano.

„A nechtěl by ses s námi proletět letadlem a ukázat nám

ji?“ zeptal se ho Algy. „Ano, sáhibe.“

„Už jsi někdy předtím letěl?“

„Ne, sáhibe.“

„Nebojíš se?“

„Ne, sáhibe. Kdyby to bylo tak nebezpečné, vy byste

nelétali,“ prohlásil Ind s prostou logikou.

„Dobře. Takže vyrazíme a podíváme se na to tvé špatné

místo.“

„Sáhib Biggles tam ale nemůže ještě být,“ upozornil Mata

Dhinn.

2 Khora a nullah ve skutečnosti znamená totéž, a totiž

úžlabinu nebo rokli. Nullah, což je pozměněné hindustánské

slovo nala, se obvykle používá jako označení vyschlého

řečiště.

69

„Na tom nezáleží. Rádi se předem dozvíme, kde ho hledat,

až dorazí. Nespěcháš na návrat do vesnice?“

„Ne, sáhibe.“

„Musel jsi jít rychle a určitě si potřebuješ odpočinout.“

„Ne. Odpočinout si půjdu, až vy budete hotovi.“ Asi ve tři

hodiny odpoledne se chystali odstartovat na krátký průzkumný

let, aby zjistili polohu nullah. Mata Dhinn se usadil vedle

Algyho v kokpitu. Než se však vznesli do vzduchu, spatřili asi

dvanáct mil před sebou sloup hustého dýmu.

„Může to být místo, kde má tábor sáhib Toxan?“ zeptal se

Algy Mata Dhinna.

„Ano, je to ono.“

„Může to znamenat, že Ram Shan dorazil?“

„Ne.“

„Jseš si jist, že to není možné?“ ptal se Algy a zamířil

přímo k místu, odkud stoupal dým.

„Jsem si jistý, že to není možné.“

„Ani kdyby šli opravdu rychle?“

„K nullah nemohli dojít před západem slunce.“

„Tak proč potom ten kouř?“

„Nevím.“

„Bigglesovi by se ani nemohlo podařit rozdělat tak velký

oheň, pokud by rovnou nezapálil prales,“ ozval se zrzek.

„Taky se mi zdá,“ souhlasil Algy. „Víc se snad dozvíme,

když se podíváme zblízka.“

Během pěti minut se stroj dostal nad místo, z něhož viděli

stoupat dým. Z nevelké výšky jim úžlabina připadala ohyzdná,

jak řekl Mata Dhinn, a ještě větší a širší, než očekával Ginger.

Při předchozích letech ji pozoroval z obvyklé průzkumné

výšky dvou až tří tisíc stop.

Nyní z výšky méně než pěti set stop, mohli sledovat

úžlabinu, která jim připomínala hlubokou tržnou ránu ve tváři

země. Všechno pokrýval smíšený porost pralesního rostlinstva,

křovin a nižších stromů. Nezarostlé zůstávaly jen zcela svislé

stěny a nejhlubší dno, které shora vypadalo jako písčité nebo

70

kamenité, protože tam pravidelné monzunové záplavy

znemožnily zakořenění jakéhokoli rostlinstva. V tuto chvíli

ovšem žádnou vodu neviděli. Dno nullah bylo široké od třiceti

do čtyřiceti yardů. Nahoře byla úžlabina samozřejmě výrazně

širší. Její přímý směr lehce narušovaly pouze dva plynulé a

táhlé oblouky.

Zdroj kouře nalezli ihned. Hořela plocha o velikosti

několika akrů porostlá kravinami a rozkládající se ode dna

úžlabiny asi do poloviny skalnatého srázu. Divoký oheň se

rozšířil na dně rokliny a postupně šplhal výš a výš.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se zrzek Algyho.

„Nemám jiné vysvětlení než to, že když Toxan slyšel

letadlo, rozdělal oheň, a ten se mu vymkl z rukou.“

„Nedokážu si představit, že by Toxan nebo i Biggles,

pokud by už nějakým zázrakem stihl dorazit, rozdělávali oheň

na takové rozloze. A pokud by tam někdo z nich byl, rozhodně

by se postavil tak, abychom ho viděli a díval by se nahoru a

mával. Nevidím tam ani živou duši.“

Algy se podíval na Gónda, který seděl vedle něj. „Jseš si

jist, že jsme na správném místě?“

„Ano, sáhibe. Tady to bylo.“

„Mohl by takový požár vzniknout náhodou?“

Mata Dhinn prohlásil, že tomu nevěří. Přiznal, že nechápe,

co se stalo.

„To nechápu ani já,“ prohlásil Algy. „Pokud si jsi opravdu

jistý, že jsme na správném místě, pak je to divné.“

„Je opravdu zvláštní, že právě na místě, kde jsme

očekávali kouř, se vzňal požár,“ potvrdil Ginger. „Nemohl bys

ještě trochu níž?“

„Počkej, uděláme to jinak,“ odpověděl Algy. „Pokud tam

budu chtít vletět tudy, mohlo by to být dost nebezpečné, ale

doletím až na konec a proletím nullah celou. Pokud tam

Toxanův tábor skutečně je, uvidíme ho. Možná je zrovna mimo

tábor a kope. Drž se, Mata Dhinne, v tom stoupavém horkém

vzduchu to s námi možná bude trochu házet.“

71

Algy prudce naklonil stroj a zamířil ke vzdálenému konci

úžlabiny, která byla dlouhá dvě nebo tři míle, a u obou konců

se stávala mělčí. Na koncích úžlabiny převládal pralesní porost,

a v něm mizelo i říční koryto.

Algy navedl letadlo do úžlabiny, a když stroj ještě trochu

klesl, letěli tak nízko, až se prales ocitl téměř dvě stě stop nad

nimi. Měli štěstí, že úžlabina byla téměř přímá, takže let nebyl

tak nebezpečný, jakým by se mohl stát v případě, kdyby se

rokle prudce zatáčela. I tak musel Algy dávat velmi dobrý

pozor. Jedinou skutečnou hrozbou pro ně byly vzdušné víry,

které mohly letadlo strhnout stranou. V úzkém prostoru by v

takovém případě bylo pramálo času na vyrovnání směru.

Mohlo by se jim snadno stát, že klesavý vír by je stáhl dolů ke

dnu rokle, a naopak vír stoupavý by jimi mohl mrštit mezi

stromy pralesa nad nimi.

Nic takového se však naštěstí nestalo, a po několika

minutách napětí Algy vyvedl stroj z úžlabiny na opačném

konci. Sám neviděl během letu roklí nic, neboť byl příliš

zaměstnán řízením.

„Viděl jsi něco?“ zavolal na Gingera, když naklonil letoun

pro případ, že by bylo třeba celý postup zopakovat.

„Ano. Dole na písku leží člověk. Když jsme nad ním letěli,

ani se nepohnul, takže si myslím, že je mrtev.“

„Jsi si jist?“

„Je to pravda, sáhibe. Viděl jsem ho,“ řekl Mata Dhinn.

„Vypadal jako běloch?“

„Ne.“

„A jak tedy vypadal – jako Ind?“

„Ne, sáhibe.“

„Myslím, že to byl čínský voják,“ ozval se Ginger.

„Můj Bože! Neříkejte mi, že ta šestice Číňané, která přišla

k jezem, tábor našla a zničila!“

„Přesně tak to vypadá. Pokud je člověk, kterého jsem

viděl, mrtev, muselo tam dojít k boji. Teď si vzpomínám, že

když vojáci odcházeli od jezera, viděl jsem mezi nimi dva

72

Indy. Říkal jsem ti to přece. Možná, že právě ti dva znali cestu

do tábora, a Číňany sem přivedli.“

„Proletím to znovu. Možná ještě něco uvidíte.“

„Dobrá.“

Algy pevně uchopil řídící páku a znovu nalétl do úžlabiny.

„Tak co?“ zahalekal, když doletěli na opačný konec a začali

tam kroužit.

„Viděl jsem další tělo, tentokrát Inda, a doutnající místo.

Mohl by to být vypálený Toxanův tábor. Rozhodně jsme na

správném místě. Tamhle jsou příkopy, kde podle mého názoru

Toxan hledal rubíny. Nikdo jiný by tu přece nekopal.“

„V tom případě to vypadá zle.“

„Bojím se, že ano.“

„My tu nebudeme nic platní.“

Ginger po chvilce přemítání odpověděl: „Mohl bych jít

dolů.“

„Já tu přistávat nehodlám,“ řekl důrazně Algy.

„To bych po tobě ani nechtěl.“

„Tak co máš za lubem?“

„Máme přece padák. Mohl bych vyskočit.“

„Zbláznil ses?“

„Doufám, že ne. Jak jsme viděli, tábor byl přepaden, a já si

nedokážu představit jiného útočníka, než čínské vojáky.

Bojovalo se tu. To je na první pohled patrné. Útočníci se stáhli

a pana Poo mají pravděpodobně s sebou. Toxan by se jim

nevzdal bez boje. Možná tam někde leží zraněný. Nemůžeme

tu jen očumovat.“

„Biggles by tu měl být za chvíli.“

„Za chvíli? Má tu být do západu slunce, a to potrvá ještě

tři nebo čtyři hodiny,“ řekl zrzek. „Do té doby může být na

všechno pozdě. Nezapomeň, že kromě Toxana tam byli i další

lidé. Víme přece, že měl u sebe dva Gurkhy a tibetského sluhu

pana Poo. Co na to říkáš?“

„Nelíbí se mi to, ale záleží jen na tobě. Jak se chceš vrátit

zpátky k jezeru?“

73

„Stejně jako Biggles, ať už má jakýkoli plán. Bude se

přece muset vrátit.“

„Co budeš dole platný?“ namítl Algy.

74

„Mohu vzít s sebou něco z lékárničky a postarat se o

zraněné, než dorazí Biggles. Neodvážil bych se tam, kdybych

nevěděl, že sem brzy přijde.“

„Tak dobrá. Jak chceš. Ale chystáš si pohřeb. Co chceš,

abych udělal?“

„Dej mi ještě pár minut, než se navléknu do popruhů, a

pak leť nad úžlabinou tak pomalu, jak to bude možné. Až

vyskočím, ucítíš to. Nebudu skákat poblíž toho ohně. Nerad

bych se upekl.“

„Dobře. Zakřič, až budeš připravený.“

Ginger neodpověděl a začal se spěšně připravovat. Do

kapes letecké bundy si nacpal pár věcí, které by se mu podle

jeho úvahy mohly hodit. Pak si navlékl padák a otevřel dvířka

kabiny.

„Připraven!“ vykřikl.

Algy znovu otočil stroj a držel se nad úžlabinou tak

plynule, jak jen bylo možné. Když Ginger vyskočil, ucítil

mírné zhoupnutí letadla, a ihned stroj naklonil, aby viděl dolů.

Se zatajeným dechem čekal, než se pod nimi rozevřel vrchlík

padáku. Stále se za ním díval a viděl, jak se padák zkrabatil,

když zrzek přistál téměř uprostřed vyschlého řečiště. Vydechl

až tehdy, když Ginger shodil popruhy, vzhlédl a zamával.

Pobledlý úzkostí a napětím zamířil s letounem z rokle ven a

nabral kurz k jezeru, protože už nemohl být svému druhovi

nijak prospěšný.

75

KAPITOLA DEVÁTÁ

SMRT V ÚŽLABINĚ

Jestliže se Algymu ulevilo, když viděl bezpečné přistání

svého přítele, Ginger pocítil úlevu mnohem větší, neboť dobře

věděl, co riskuje svým seskokem do tolik stísněného prostoru.

Horký vzduch, vystupující z rokliny v mohutných proudech,

mohl mrštit padákem o skalní sráz, nebo ho mohl vynést mezi

vysoké stromy, které se tyčily na obou březích nad vyschlým

korytem. Mnohem větší obavu měl z té druhé možnosti, neboť

zavěšený na stromě nad roklí by už sotva někomu pomohl.

Naproti tomu ho nenapadlo, že by se měl bát něčeho, co ho

potká po přistání na zemi.

Když se vyvlékl z popruhů, zamával na Algyho, aby mu

naznačil, že je v pořádku. Letoun vzápětí zmizel. Zrzek složil

padák do balíku a ukryl ho mezi kořeny blízkého křoviska,

odkud by ho mohl kdykoli rychle vytáhnout. Rozhlédl se

kolem sebe a zjistil, že dno rokliny nevypadá zase tak hrozně,

jak se zdálo shora, a že chůze po něm nebude příliš obtížná.

Dno vyschlého řečiště pokrýval písek a oblázky, mezi

nimiž se objevovala holá skála a balvany různé velikosti,

některé z nich omleté pravidelnými přívaly vod. Skála očištěná

proudem a vyschlé nánosy dosahovaly velmi vysoko a podle

jejich hranice na březích mohl poznat, kam až stoupá voda při

nejvyšším průtoku. Břehy byly většinou strmé, ale na

některých místech se svažovaly tak, že se na nich udržela

pralesní vegetace a křoviny. Na dně rokle vládl neuvěřitelný

žár. Zrzek se rozhlédl se kolem a naslouchal, ale nikoho

nezpozoroval.

Místo aby riskoval přistání mezi hořícími křovisky, raději

se od nich držel v uctivé vzdálenosti. Proto se snažil přistát

dále od nich a měl to tedy dost daleko k místu, kde tušil ležící

těla. Ta nemohla být příliš daleko od sebe. Za zvuku

76

vzdalujícího se letadla, který mu připomínal, že je na všechno

sám, se pak vydal na obhlídku rokle. Na svazích a dokonce i na

dně nalézal stopy po snaze prospektora objevit naleziště rubínů.

Brzy narazil na místo, kde musel ležet tábor. Nedaleko

spatřil skalní rozsedlinu, do níž proudila ze srázu voda. Celý

tábor však nyní připomínala jen hromada spálených trosek.

Žáru odolalo jen pár kusů nádobí a kopáčské nářadí. Několik

vystřelených nábojnic, které se tu povalovaly, svědčilo o tom,

že Toxan bojoval. Žádná puška tu však nebyla vidět. Ke

Gingerově úlevě také nikde neviděl ani Toxanovo tělo, které s

jistotou očekával.

Potom nalezl tělo domorodce. Odhadl, že musí jít o

jednoho ze dvou Gurkhů, kteří patřili k Toxanovým věrným.

Byl mrtev, zastřelen a zohaven. Opodál leželo další tělo, a

Ginger poznal, že se nemýlil. Byl to skutečně čínský voják. I

on byl zastřelen. Ginger, pohnutý tragédií, které se stal

svědkem, kráčel pomalu dál, až se za terénní vlnou dostal na

dohled požáru. Zastavil se, protože bylo na první pohled

nemožné pokračovat dál. Podíval se na oheň. Hořel pomalu,

takže kouře bylo víc než plamenů, v jejichž žhavých jazycích

se kroutila ještě nedávno jasně zelená křoviska a bambusové

mlází. Požár se táhl v křivé čáře dlouhé téměř dvě stě yardů.

Zrzek nechápavě zamrkal, když si uvědomil, že oheň postupuje

rovnoměrně po celé ploše, ačkoli se táhl po svahu vzhůru. Jak

by k tomu mohlo dojít pokud by nebyl založen na několika

místech současně? Kdyby oheň vyšel jen z jediného místa, pak

by jistě stoupal po větru úbočím, a šířil by se tahem větru. Jen

těžko by se nejprve rozběhl po rovině, a teprve potom by začal

stoupat vzhůru.

Z úvah byl nečekaně vyrušen rachotem, který způsobili

dva černí medvědi. Vyřítili se z kouřové clony vpředu a šplhali

se ve zběsilém tempu na úbočí směrem k zrzkovi. Přestože by

byli za normálních okolností asi neškodní, teď bylo zřejmé, že

zvířata vyděšená kouřem a ohněm se nezastaví před ničím a

77

před nikým. Ginger nehodlal čekat, až se o tom přesvědčí na

vlastní kůži. Přikrčil se a rozběhl se.

V běhu si vzpomněl, co mu říkal Mata Dhinn, a zahnul

ostře do svahu, kterým začal šplhat s obratností horské kozy,

jen aby se dostal nad medvědy.

Když se dostal tak vysoko, že si konečně připadal v

bezpečí, obrátil se a podíval se, co dělají medvědi. Zatím se

zdálo, že je zrzek nezajímá. Zvířata se směšným frkáním

uháněla dál, až doběhla k místu, kde leželo tělo čínského

vojáka. Medvědi je nepochybně zvětřili, protože se vztyčili na

zadní tlapy, jako by se chystali zaútočit či chtěli nepřítele

varovat bílým Vé na svých hrudích. Když poznali, se se

vetřelec nehýbá, první medvěd se přiblížil, očichal mrtvolu,

strčil do ní tlapou a rozběhl se dál. Druhý ho následoval. Obě

šelmy vzápětí zmizely za ohybem rokle a víc je Ginger

nespatřil.

Vytáhl z kapsy kapesník, aby si otřel pot z tváře, protože

žár, který sálal z holé země a skal byl nesnesitelný. V té chvíli

ho přinutil zvuk padajícího kamení, aby se obrátil. Pohled,

který se mu naskytl, ho přinutil ztuhnout na místě. Ve

vzdálenosti asi deseti yardů vyčuhovala za balvanem hlaveň

pušky a mířila na něj. Nad balvanem se pak vynořila stažená

snědá tvář muže s tmavýma očima a krvavým šrámem na čele.

Přes šrám splývaly černé mastné vlasy, dokreslující zjev, před

nímž by se každý rozechvěl.

Ginger zvedl paže, aby neznámý viděl, že nedrží žádnou

zbraň.

„Nestřílejte,“ vyhrkl, aniž by měl sebemenší ponětí o tom,

kdo je před ním, a zda mu ten špinavý vyvrhel vůbec rozumí.

Obličej se vynořil o kus výš nad balvan, který jej stále

zpola zakrýval. „Angličan?“ ozval se chraplavý hlas.

„Ano, jsem Angličan,“ odpověděl Ginger, ale necítil se o

nic lépe.

Muž natočil hlaveň pušky k nebesům a vykročil z

kamenného úkrytu. „Hledáte sáhiba Toxana?“ zeptal se.

78

„Ano. Přišel jsem, protože jsem doufal, že ho tady najdu,“

řekl Ginger. „Vy víte, kde je? Obávám se, že tu došlo k

nějakým vážným potížím.“

„Velké potíže,“ zachrčel muž. „Přišli Číňani.“

„Vy jste jeden z Gurkhů kapitána Toxana?“

„Ano, sáhibe. Pojďte. Ukážu.“

Ginger ho následoval do nevelké prohlubně obklopené

křovím, kde na zemi s hlavou podepřenou hromadou suché

trávy ležel bílý muž, kterého hledal. Neměl pochyb o tom,

koho má před sebou. Chlapíkovi bylo podle Gingerova odhadu

mezi padesáti a šedesáti léty, byl štíhlý a šlachovitý a jeho pleť

byla indickým sluncem sežehnutá do mahagonového odstínu.

Dlouho se již neholil a vlasy, zoufale volající po návštěvě

kadeřnictví, měl silně prošedivělé a neupravené.

Oči měl otevřené a stočil je k zrzkovi, takže bylo na první

pohled zřejmé, že není mrtev, ačkoli byl zjevně ve velice

bídném stavu. Neměl na sobě kabát ani blůzu a jeho hruď byla

jen z části zahalena košilí prosáklou krví. Na rameni byla

košile rozervaná a odhalovala místo obvázané kusem látky z

uniformy Gurkhů. Klekl si ke zraněnému muži.

79

80

„Kapitán Toxan?“

„To jsem já,“ řekl slabým hlasem. „Kdo jste?“

„Váš dopis se dostal do Anglie. Jsem členem skupiny

vyslané pro pana Poo. Kde je?“

„Je mi líto, ale je pryč.“

Ginger vybaloval zdravotnický materiál, a v duchu si

žehnal, že ho napadlo vzít obvazy a desinfekci s sebou. „Jinou

ránu než na rameni nemáte?“

„Ne. Jen to rameno.“

„Než vám to ošetřím, můžete mi vyprávět, co se stalo,

pokud se ovšem na to cítíte.“

„Ti žlutí ďáblové se na nás vrhli jako blesk z čistého

nebe,“ začal Toxan. „Od začátku jsme neměli šanci. Žiju tady

celá léta a nikdy jsem s nikým neměl potíže. Právě jsme

skončili s kopáním a odpočívali jsme u stanu, když jsem

zahlédl dva chlapy, které jsem považoval za Rishi. Slézali dolů

k nám po svahu nullah. Jsou to kočovní podivíni, ale už jsem

jich tu pár viděl, takže jsem si jich valně nevšímal. Nikdy se ke

mě nechovali nijak nepřátelsky. Zastavili se, chvíli si nás

prohlíželi, a pak se vrátili. Jsem si docela jistý, že to oni ukázali

Číňanům, kde jsme, a možná si ani neuvědomovali, k čemu

napomáhají. Jenomže pak se na nás vyřítila banda těch

divokých Číňanů. Nedalo se moc dělat. Jeden z mých Gurkhů,

který se jim postavil do cesty, byl okamžitě zastřelen. Pak

sebrali toho starého chudáka Poo. Jednoho jsem zastřelil a

křičel jsem na starého, ať uteče do džungle. Začal utíkat i se

svým sluhou, a já s druhým Gurkhou Hamidem jsme jim kryli

záda. Jeho zasáhli do hlavy, naštěstí jen lehce, a já jsem skončil

s prostřeleným ramenem. Nejspíš si mysleli, že jsme oba mrtví.

Asi se zajímali jen o to, aby dostali pana Poo. Všichni se hrnuli

za ním. Hamid se brzy probral a jako starý dobrák mě odtáhl

sem. To je všechno.“

V tu chvíli již Ginger odstranil z rány krví prosáklý

nouzový obvaz a prohlížel si průstřel. Zjistil, že kulka prošla

81

hladce svalem. Rána zřejmě zpočátku silně krvácela, ale teď už

krvácení rychle sláblo.

„Pokud kulka nezasáhla plíce, měl byste být v pořádku,“

řekl Ginger, když zasypal zranění desinfekčním práškem,

ovinul gázou a obtáčel je obinadlem. „Cítíte se trochu lépe?“

„Mnohem lépe, díky.“

„Kdy se to asi tak stalo?“

„Asi před dvěma hodinami. Jak jste se sem dostal?“

„Seskočil jsem padákem. Na jezeře máme letadlo. Co

znamená ten požár? Přilákal nás sem kouř.“

„Hamid Khan, můj Gurkha, řekl, že oheň založili Číňani.

Díval se na ně.“

„K čemu jim bude hořící nullah?.“

„ Nejspíš chtějí někoho vykouřit.“

„Koho?“

„Pooa. Poo se schoval právě do toho křoví i se svým

tibetským sluhou, zatímco já s Hamidem jsme drželi ty ďábly v

povzdálí.“

„A proč by je museli vykuřovat? Proč si pro ně jednoduše

do křoví nedojdou?“

„Asi nemají rádi medvědy. Ty houštiny jsou jich plné. Žijí

v jeskyních ve svahu. Zdá se mi, že je ty jeskyně nějak

přitahují.“

„Když jsem sem přicházel, viděl jsem dva medvědy

utíkat.“

„To mě nepřekvapuje. Já jsem se však s nimi nikdy do

křížku nedostal. Nepřekážel jsem jim, a oni si nevšímali mě.“

„Myslím, že bych se měl pokusit udělat něco pro pana

Poo.“

„Co chcete sám podniknout proti té smečce?“

„Je pořád v té houštině?“

„Hamid říkal, že ještě před chvílí tam byli oba. Žádná

střelba ani křik tamodtud nebyla slyšet. Pokud by se pokusili

prorazit obklíčení, jistě bychom to slyšeli.“

82

Ginger prohlédl zranění, které měl Gurkha na hlavě, a s

úlevou zjistil, že má pouze roztrženou kůži. Škrábanec mu

zalepil kusem náplasti.

„Není to poprvé, co utrpěl zranění,“ řekl Toxan. „Sloužil u

druhého pěšího pluku Gurkhů, a na svůj výcvik nezapomněl.“

Ginger se podíval na domorodce, a viděl, že je to typický

příslušník svého kmene – drobný, šlachovitý, s bystrýma

očima, ale přes nevelký vzrůst zjevně neskonale houževnatý.

Ginger znal dobře pověst bojovníků z kmene Gurkhů.

Protože ho udivovalo, že dosud nespatřil útočníky, zeptal

se na to. „Kde jsou teď čínští vojáci?“

Hamid mu vysvětlil, že asi číhají v rojnici při horním

okraji houštiny. Čekají tam, až se k nim dostane oheň, a zažene

pana Pooa a jeho tibetského sluhu do jejich drápů.

„Jak to, že jsem je neviděl shora?“ zeptal se zmateně

Ginger.

„Schovávají se mezi křovinami, aby je neviděl Poo, až

vyhlédne, zda má volnou cestu. Když to udělá, chytí ho,

sáhibe.“

„To se ještě uvidí,“ zavrčel chmurně Ginger. „Ty Číňany

zrovna v lásce nemáš, co?“

Hamid odhalil zářivě bílé zuby v úsměvu, který se určitě

nedal pokládat za vlídný. Významně položil dlaň na své kukri,

čímž bylo řečeno vše, co Ginger potřeboval vědět.

„Smím si vypůjčit vaši pušku?“ obrátil se zrzek k

Toxanovi.

„Jistě. Co chcete dělat?“

„Pokud budu mít vaší zbraň, půjdu se podívat, jestli mohu

panu Poo nějak pomoci.“

„Dobrá. Chudák starý. Je to dobrý chlap. Skutečný

gentleman.“

„Jasné. Vy zůstaňte ležet. Hamid se o vás zatím postará.

Můj výlet by neměl trvat dlouho. Další dva muži z naší

skupiny, Biggles a Lissie, jsou už na cestě sem s góndskými

průvodci. Měli by dorazit přibližně kolem západu slunce. Ještě

83

nevědí, že jsem tu – vlastně bych tu vůbec neměl být – takže

pokud se do té doby nevrátím, řekněte jim o mě. Bude lepší,

když je váš Hamid bude vyhlížet a dovede je sem, jinak vlezou

Číňanům rovnou do drápů. Pak vás letadlem z jezera odvezeme

domů.“

„Báječné. Co přesně máte v úmyslu teď podniknout?“

„Pokud se mi podaří dostat se k panu Poo, přivedu ho

sem.“

„Buďte opatrný. Jestli vás ti čínští čerti uvidí, vynasnaží se

vás odstřelit.“

„O mě nemějte strach. Udělám, co budu moci. Moc se

nehýbejte, pokud nebudete muset, jinak vám rána začne zase

krvácet.“

„Měl byste si vzít Hamida s sebou. Je dobrý průzkumník,

a statečný je přinejmenším tak, jak si to o sobě myslí tamti.“

„Ne, díky. Bude lepší, když zůstane s vámi a bude vyhlížet

mé přátele. Kdybych se dostal do potíží, jeho kukri by nám

proti jejich puškám moc nepomohlo.“ Ginger se podíval na

Gurkha. „Víš, co máš dělat?“

„Ano, sáhibe.“

„Měj oči na stopkách. Mohl bys taky přinést trochu vody.

Když uslyšíš hvízdání nebo volání, budeš vědět, že přicházejí

moji přátelé. Řekni jim, že jsem tady. Vezmi je sem, vysvětli

jim, k čemu došlo, a co dělám já. Když se budou ptát, jak jsem

se sem dostal, můžeš jim říci, že jsem seskočil padákem, když

jsem viděl v nullah kouř a mrtvé muže.“

„Ano, sáhibe.“ zasalutoval Hamid.

Toxan se podíval zpříma Gingerovi do očí. „Cítíte se

dobře?“

„Nic mi není. Proč se ptáte?“

„Zdá se mi, že jste trochu zrudl, to je všechno.“ Ginger se

usmál, ačkoli ho hlava bolela k prasknutí. „To bude tím

horkem,“ řekl. „Brzy se uvidíme.“

84

KAPITOLA DESÁTÁ

VEDRO, POŽÁR A HOREČKA

Zrzek

s

Toxanovou

puškou,

starou,

osvědčenou

dvouhlavňovkou Rigby, a s hrstí nábojů v kapse, postupoval v

předklonu směrem k ohni. Protože se plížil hustým porostem,

neviděl před sebe, ale praskot a houstnoucí kouř mu byly

dobrým vodítkem. Pospíchal. Měl strach, aby nepřišel pozdě,

neboť když viděl požár naposledy, zasahoval už do poloviny

houštiny.

Nebyla zde nouze o přírodní úkryty, takže postupoval

poměrně rychle. Zatím ještě nevěděl, co udělá, až se dostane k

čáře ohně, cítil ale, že něco zkrátka udělat musí. Příčila se mu

představa, že by měl nečinně přihlížet tomu, jak je nešťastný

starý člověk vlečen do otroctví, nebo vstříc ještě horšímu

osudu. Napadlo ho jediné řešení – hodlal vyhledat výhodnou

střeleckou pozici, odkud by mohl útočníky ostřelovat. Tím by

poskytl starci i jeho sluhovi možnost dostat se do úkrytu, až

budou prchat před plameny. Vůbec nepochyboval o tom, že ty

dva peklo požáru z houštiny vyžene.

Napadla ho také možnost, že si pan Poo raději dobrovolně

sáhne na život, než by padl do rukou nepřátel, od nichž nemohl

čekat slitování, a ani to nepřidalo zrzkovi na klidu.

Po svahu se dostal až na místo, odkud měl poměrně dobrý

výhled na hořící houštinu. Neviděl však ani čínské vojáky, ani

nikoho jiného. Vzhledem k tomu, co před chvílí slyšel od

Hamida, ho to nijak nepřekvapilo. Začínal si být téměř jist, že

přišel na místo pozdě, a začal šplhat vzhům po svahu, aby mohl

přehlédnout horní okraj houštiny. Tamodtud by nejlépe viděl,

co se bude dít, pokud už nebylo po všem.

A potom Ginger vyvalil oči.

85

Vojáci tu byli, uviděl je, protože vystoupili z úkrytu.

Zrzek si oddechl, neboť to znamenalo, že uprchlíci jsou

dosud v houštině. Důvod, proč Číňané vylezli, si domyslel

snadno. Mraky horkého, dusivého dýmu, které se plazily po

svahu nízko nad zemí, je vyhnaly na volné prostranství.

Ginger měl náhle pod sebou celé případné bojiště jako na

dlani. Dole, podél křovisek stálo pět Číňanů s připravenými

puškami ve vzdálenosti asi dvacet nebo třicet yardů od sebe.

Oheň postupoval a chybělo mu strávit už jen asi třicet yardů

dlouhý pás houštiny. Rychle se blížila chvíle, kdy pan Poo a

jeho průvodce budou muset vyběhnout ven, nebo zahynout v

plamenech. Ginger předpokládal, že vojáci nebudou střílet,

protože mrtvý pan Poo by jim byl k ničemu. Chtěli ho přece

dostat do Číny, chtěli, aby mluvil.

Z kouřové clony vyběhl černý medvěd. Jeden z vojáků po

něm z čiré zlomyslnosti vystřelil, ačkoli se mu zvíře zjevně

vyhýbalo. Ubohá šelma, která byla jen postřelena, vyrazila řev,

při kterém se Ginger zachvěl. Medvěd sebou trhl, padl na zem,

vzápětí však vyskočil a vběhl zpět do houští. Zarachotily další

výstřely.

Ginger si uvědomil, že šelma si nezvolila nejvhodnější

místo, kudy uniknout, aby ji čínští vojáci, o kterých věděla,

nemohli zpozorovat. Neprchala přímo při horním okraji křovin,

nýbrž se dala na útěk asi třicet yardů širokou holinou

rozdělující dosud nespálené houští. Pokud by medvěd prchal

dolů, patrně by se mu podařilo nepozorovaně uniknout, protože

všichni čínští vojáci měli výhled v tom směni zakrytý křovím a

hustým kouřem. Medvěd však naneštěstí vyrazil nahoru, v

naději, že najde spásu v horní části úžlabiny, a tak se dostal do

zorného pole krajního střelce, což se mu stalo osudným.

Černý medvěd padl, ale zrzek se díval docela jinam.

Pochopil, že kdyby oba uprchlíci opustili houštinu na jejím

spodním cípu a vydali se dolů svahem zahaleným kouřovou

clonou, měli by značnou naději na vyváznutí. Tahle ústupová

cesta by ovšem přišla vniveč, kdyby voják na okraji rojnice

86

změnil své postavení, a postoupil o pouhých dvacet yardů

doleva. Potom by uprchlíky viděl.

Gingera napadlo, že když tuto únikovou cestu objevil on,

měli by ji objevit i muži v obklíčení. Pomyslel si, že jestliže

vůbec vyjdou ven, měli by se dát právě tudy. Nedokázal

pochopit, proč vojáci nevystihli toto zjevně slabé místo

obklíčení. Buďto byli Číňané hlupáci, nebo zbabělci, kteří se

báli ztratit se jeden druhému z dohledu. Zrzek, šťastný, že jim

uprchlíci dosud nepadli do spárů, napjatě vyčkával. Dobře

věděl, že konec musí přijít co nevidět.

Uplynulo několik minut a zrzek málem zavýskl radostí,

neboť poznal, že uvažoval správně. Kdosi zevnitř opatrně

rozhrnul stěnu silných bambusových stébel a ven vyhlédla tvář,

s očima, které napjatě přejely otevřenou plochu před sebou,

prostranství, které oddělovalo hořící houštinu od místa, ze

kterého sledoval vývoj dění Ginger.

Ten nemohl nyní pro uprchlíky udělat nic. Pokud by se

pokusil přeběhnout na opačnou stranu, jen by se vystavil

střelbě vojáka na kraji rojnice, v jehož zorném poli by se rázem

ocitl. Netroufl si ani zakřičet na uvězněné muže naproti,

protože by jej tentýž voják musel slyšet. Navíc by jeho výkřik

mohl zahnat zpět do houští muže, který zjevně uvažoval o

úniku. Určitě by ho totiž nenapadlo nic jiného, než že vykřikl

některý z čínských vojáků. Gingerovi proto nezbývalo nic

jiného, než sledovat události a být připraven pomoci, když to

bude nezbytně nutné.

Mezi bambusovými stébly se objevila další tvář, tentokrát

tvář starého muže s dlouhou šedivou bradkou. Ginger ani na

okamžik nezapochyboval, že vidí tvář pana Poo. Po chvíli

váhání, kdy se oba muži přesvědčovali, zda je cesta volná,

vyběhli ven a začali sestupovat z příkrého svahu. Chvíli se

zdálo, že jsou na nejlepší cestě uniknout, ale pak zasáhla

nešťastná náhoda. Náhle se zvedl vítr, rozptýlil clonu hustého

kouře a voják na okraji rojnice oba prchající zahlédl. Vykřikl a

rozběhl se za nimi.

87

Aby bylo ještě hůř, pan Poo, jemuž nohy příliš nesloužily,

klopýtl a upadl. Ginger měl pocit, že má potíže i se vstáváním.

Tibeťan, místo toho aby prchal dál, jak by možná udělal mnohý

jiný člověk, se zastavil. Musel přitom vědět, že když zůstal se

svým pánem, všechno prohrál. Založil si důstojně ruce na hrudi

a očekával blížící se konec.

Pan Poo s potížemi vstal. Ani on, ani jeho společník

neměli zbraně a nepokusili se o obranu.

Voják zvolnil krok a když došel k uprchlíkům, bez

jakéhokoli zjevného důvodu udeřil Tibeťana do tváře a pak ho

kopnutím srazil k zemi. Zůstal nad ním stát a rozesmál se.

Ginger pochopil, že nastala příležitost, na kterou čekal.

Teď nebo nikdy! Hra byla rozehrána a pravidla vyjasněna. Po

tom co právě viděl, bylo jasno, že v té hře není místo pro

gentlemanské jednání. Nezbývalo mu, než odložit rukavičky!

88

Bez zjevného důvodu udeřil Tibeťana do tváře…

Pečlivě zamířil na stojícího vojáka a vystřelil. Z takové

blízkosti se dalo jen těžko minout a zrzek se také neminul. Muž

v olivové uniformě se zapotácel, ušel vrávoravě několik kroků

a zhroutil se k zemi jako podťatý. Ginger vstal.

„Běžte tudy!“ vykřikl a ukázal směr.

Uprchlíci, kterým náhlá pomoc připadala jako spadlá z

nebes, a vlastně se příliš nemýlili, poslechli okamžitě. Tibeťan

podepřel pana Poo a oba se rozběhli přes mýtinu. Stařec, který

klopýtl téměř o každý kámen ležící mu v cestě, však postup

zpomaloval. Zrzek jen sykal nad jeho nemotorností, ale sám se

raději stáhl do úkrytu, neboť chápal, že musí věnovat pozornost

hornímu okraji houští, odkud se záhy vynoří další nepřátelé

přilákaní výstřelem. Nemýlil se.

89

Dříve, než se uprchlíkům podařilo doběhnout do středu

mýtiny, objevil se další voják. S výkřikem se rozběhl po svahu

dolů, aby jim odřízl cestu. Bylo těžké na něj zamířit, a Ginger

jen čekal s připravenou zbraní, kdy se voják zastaví. To se

stalo, až když dostihl uprchlíky právě před okrajem houštiny,

kde se skrýval zrzek. V obličeji vojáka se zračil výraz tak

dábelské zuřivosti, jakoby se chystal ztrestat nepřítele, který na

něm spáchal nějaké strašlivé provinění, a ne starce, který

nikomu neublížil.

Jeho tvář i celkové vzezření připomněly Gingerovi

příšerné obřadní masky, které nosívali orientální tanečníci.

Zrzka to vyděsilo a jeho stále stoupající horečka mu vnukla

pocit, že nevidí lidskou bytost, ale jakousi zrůdu z cizího,

ďábelského světa. Voják, cenící zuby v zuřivém vzteku, doplnil

horečnatou představu způsobem sobě vlastním. Vyrazil hrdelní

skřek a srazil Tibeťana pažbou pušky k zemi.

Gingerovi už nepřipadala scéna, která se před ním

odehrávala, vůbec skutečná. Posledních pár vteřin na ni jen

civěl bez pohybu jako ochrnutý. Potom však zachvátila

zuřivost i jeho a do těla se mu vrátil život a schopnost pohybu.

Pevně stiskl pušku, namířil a ze vzdálenosti deseti yardů muže

na místě zastřelil. Měl přitom podobný pocit, jakoby sprovodil

ze světa jedovatého hada. Voják se skácel na svah a puška mu

vypadla z rukou. A potom se mrtvola začala nejprve pomalu a

pak stále rychleji převalovat přes kamení a skalnaté výstupky,

jak se kutálela strmým svahem ke dnu rokle.

Ginger nečekal, až dozní ozvěna padajícího kamení.

Popadl pana Poo za paži a ukázal směrem ke křoviskům za

sebou.

„Běžte!“ vyrazil ze sebe. „Utíkejte dál. Tam někde je

Hamid s kapitánem Toxanem. Když je nenajdete, schovejte se,

než dorazí pomoc.“

„Vy s námi nepůjdete?“

„Ne. Počkám tu, abych těm ostatním zabránil v

pronásledování. A už dost řečí. Jděte!“

90

Stařec pokračoval s namáhavým funěním a lapáním po

dechu dál, a jeho Tibeťan mu pomáhal, pokud mu stačily jeho

ochabující síly, protože ani on nebyl žádný mladík.

Ginger klesl na skalnatý výstupek za křovím s puškou na

klíně. Všechno, co se tu tak rychle seběhlo, mu připomínalo

spíše noční můra. Nyní, když bezprostřední nebezpečí

pominulo, měl pocitl, že mu hlava třeští tak, že si sotva

uvědomuje, co dělá. Oči ho pálily a kůži měl suchou a horkou.

Trápila ho sžíravá žízeň a občasné závratě.

To je tím vedrem, vířilo mu v hlavě. Musím na vzduch!

Otázkou je, jestli to venku pomine, nebo se to zhorší. V

každém případě se mi však podařilo osvobodit pana Poo a to je

rozhodně velice povzbuzující skutečnost…

Zadíval se k hornímu okraji dýmající houštiny, odkud, jak

věděl, musel vyběhnout zbytek nepřátel. Brzy tam spatřil

třetího vojáka, který se vynořil z husté clony dýmu a pátral po

svých spolubojovnících. Když nikoho nespatřil, zavolal na ty,

kteří byli za ním. Ještě chvíli počkal, občas zapískal a zamával

paží, a potom zmizel. Stáhl se zpět, pravděpodobně proto, aby

probral situaci s ostatními.

Ginger se nehýbal. Nestaral se o to, co si vojáci myslí.

Opřel si lokty o kolena a sevřel si hlavu v dlaních, jako by

doufal, že tak zmírní bolest.

Čas plynul. Ginger nevěděl, jak dlouho tu sedí. Další

vojáci se neobjevili. To se mu hodilo, protože pan Poo, jak si

pomyslil, už musí být u Toxana a Hamida. Všechno kolem

jakoby nadpřirozeně a zvláštně utichlo. Jediný zvuk, který se

ozýval, byl praskot ohně, který pomalu neměl, co hltat. Kouře,

který skrýval všechno, co bylo za ním, však bylo stále dost.

Slunce, visící dosti nízko nad obzorem, zářilo jako kotouč z

roztaveného kovu a pálilo ho do očí. Cítil se strašlivě unavený,

nicméně ho trýznilo několik problémů. Kde je Biggles? Podle

Mata Dhinna by tu už měl být. Kde však je zbytek čínské

jednotky? Co asi ti vojáci dělají teď? Proč se neukáží?

91

Vzápětí je spatřil, a byl téměř rád, protože je raději měl na

očích, než aby se musel domýšlet, kde se skrývají. Dostal

strach. Objevili se jinde, než čekal, obešli jeho stanoviště

horem, bylo velké štěstí, že ho neobjevili. Zastavili se mezi ním

a místem, kde se skrýval Toxan.

Vojáci zůstali chvíli stát a pozorovali prostor pod svahem.

Pak začali sestupovat tak klidně, až Ginger pochopil, že vůbec

nevědí, co se stalo s jejich kamarády. Určitě museli slyšet jeho

výstřely, ale zřejmě předpokládali, že byly vypáleny z čínských

zbraní na uprchlíky.

Jejich bezstarostný výraz se však změnil, jakmile narazili

na tělo svého spolubojovníka, kterého Ginger zastřelil u

hořícího houští. Zastavili se, chvíli diskutovali, a posléze

sestupovali dál ke dnu úžlabiny, kde zahlédli další oběť.

Následovala další debata, a pak se vojáci ke Gingerovu

překvapení posadili. Co to dělají? Z toho, jak se dívali ke dnu

nullah, usoudil zrzek, že na něco čekají. Ale na co? Na koho?

Pak si náhle vzpomněl na dva domorodce, kteří dovedli

vojáky do Toxanova tábora. Zatím je nikde neviděl. Co je s

nimi?

Odpověd na tuto otázku přišla za soumraku.

Zrzek nejprve zaslechl jakýsi zvláštní švitořivý zvuk,

jakoby se někde v blízkosti hašteřilo hejno vrabců. Zvuk

pomalu sílil, trvalo to už několik minut a on ho přisuzoval

ptákům. Náhle ale poznal, jak se zmýlil. Tři čínští vojáci sedící

hluboko pod ním vstali, protože se za skaliskem poblíž nich

vynořili dva domorodí Indové, odění pouze do bederních

roušek. Ti muži sem přiváděli dalších šest Číňanů!

Gingerovi se rozbušilo srdce. Tři by snad ještě zvládl, ale

devět – to byla opravdu silná káva.

Teď bylo vše jasné. Zbylí tři vojáci čekali na posilu. Proto

také nemohl spatřit dva potulné Indy, kteří byli vysláni, aby ji

přivedli. Obě skupinky se shlukly a začaly se švitořivým

jazykem domlouvat.

92

Ginger se náhle rozechvěl, jako by jej ovanul ledový vítr.

Nebylo to strachem. Ten přišel až vteřinu poté, když pochopil,

co se to s ním děje, a čeho se již dříve tajně obával. Ta třesavka

znamenala jediné. Napadl ho skrytý ďábel pralesa – horečka!

Jaký to byl hlupák. Hlava ho nesnesitelně bolela už

dlouho. Měl to vědět. Teď měl košili úplně propocenou, rty

vyprahlé a rozpraskané. Zrzek si začínal zoufat.

Kde je Biggles? Proč nepřichází?

Pak zrzka napadla další možná nesnáz. Co když už přišel?

Neví nic o Číňanech v úžlabině a možná natropí hluk. Bude

volat Toxana a vleze i s Bertiem rovnou do pasti, ze které

nebude úniku…

Horečka jím znovu zacloumala…

Až po delší chvíli si Ginger všiml, že vojáci si dole budují

tábor, ve kterém zjevně hodlali přečkat noc, neboť považovali

za zbytečné pátrat v rychle houstnoucím soumraku po muži,

jehož měli zajmout. Za stávajících okolností připadlo zrzkovi

zbytečné je dále sledovat, a chystal se proto k návratu do

Toxanova úkrytu. Když se však pokusil vstát, zjistil, že má tak

slabé nohy, že se nemůže postavit. Svět se s ním náhle zatočil,

a Ginger se musel chytit větve, aby udržel rovnováhu. Otřesen

vlastním stavem si sedl na zem, aby si vše promyslel. Jedno mu

bylo jasné. V tomto stavu by bylo šílenstvím pokoušet se o

návrat k Toxanovi. Pokud by neomdlel, nezřítil se do rokle a

neublížil si tak ještě víc, pravděpodobně by sešel z cesty a

ztratil by se v džungli.

„Nemá to smysl,“ zašeptal. „Musím si odpočinout a

počkat, až pomine ta horečka, nebo co mne to přepadlo.“

Číňané mu už strach nenaháněli. Větší starost si dělal o

svoje zdraví. Uvědomoval si příšernou únavu, a jediné, co si

přál, bylo usnout. Chabě zatoužil po jiném místě k odpočinku,

kde by nebyla tak pronikavě cítit mbowa. Její vůně byla tak

silná, až měl pocit, že se v ní topí…

Natáhl se na zem a zavřel oči…

93

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

BIGGLES OPĚT NA SCÉNĚ

Cesta z góndské vesnice do Nullab Tangla, jak nazýval

Ram Shan cíl jejich cesty, trvala déle, než bylo Bigglesovi a

Bertiemu řečeno, takže se opozdili. Jejich zpoždění mělo dvě

příčiny. Ram Shan, jako téměř všichni „zaostalí“ domorodci,

měl pouze mlhavý pojem o čase a vzdálenosti, a mohl se mýlit.

Jiná možnost, kterou by Biggles dokázal pochopit i jako

omluvu, byla touha potěšit zachránce a poskytnout jim naději

na rychlé překonání cesty, o níž Ram Shan jistě věděl, že není

snadná. Nedával mu ovšem vinu. Sám domorodec uznal, že

nullah navštívil již před delším časem, a že cesta, kterou se

chtěl dát, byla již zarostlá. Jednou z vážných překážek na ní

byla lantana, popínavá křovina, kterou se museli prosekávat.

Byla to úmorná dřina, ale Shan se neodvážil sejít z cesty, aby

neztratil orientaci. Tak se stalo, že soumrak zastihl výpravu kus

cesty před cílem. Členy výpravy byli Biggles, Bertie, Ram

Shan, Bira Shah, jemuž Bertie vrátil vypůjčenou pušku Lee-

Enfield, a dva Góndové, kteří se dobrovolně přihlásili jako

nosiči potravin a vody. Biggles přes houstnoucí šero naléhal na

pokračování v cestě, a po několika zklamáních, kdy Ram Shan

prohlašoval: „Už jen kousek, sáhibe“, došli konečně na

otevřené prostranství, odkud viděli nullah. V rokli již vládla

tma, ale na nebi zářil měsíc, který byl téměř v úplňku, a oblohu

prosvěcovaly milióny zářících hvězd. Světlo měsíce jim pod

příkrovem pralesní klenby nebylo k ničemu, nyní však bylo

pravým požehnáním. Rokle ozářená namodralým měsíčním

svitem vypadala jako zhola bezútěšné a chmurné místo a

Biggles si pomyslel, že ani za denního světla nebude k

popukání. Mohli však dolů. Za naprosté tmy by se o sestup

vůbec nepokusili, byl by to nesmyslný hazard.

94

„Tohle je Nullah Tangla, sáhibe,“ řekl Ram Shan, když

stanuli na pokraji srázu a zahleděli se do rokle.

„Kudy dolů?“ zeptal se Biggles. „Tudy, sáhibe. Ukážu

vám to.“

Ram Shan přešel o několik kroků dál až k místu, kde sesuv

půdy vytvořil sice příkrý, nikoli však neschůdný svah. Než

domorodec začal sestupovat, zvedl hlavu a zavětřil.

„Cítím táborový oheň,“ oznámil. „Sáhib Toxan je pořád

tady.“ Nemohl pochopitelně vědět, že kouř, který cítí, nemá s

hledačem rubínů nic společného. Pocházel z doutnajícího

spáleniště, které se nacházelo o notný kus dál na svahu rokliny.

„Je to dobré,“ řekl Biggles Bertiemu. „Toxan je tady.“

Až do této chvíle neměli letci ponětí o tom, zda najdou

Toxana v jeho původním tábořišti, nebo zda místo opustil.

Mohl být přece na deseti jiných místech, mohl být i mrtev.

Zjištění je potěšilo, samozřejmě však netušili, že kromě Toxana

je zde také Ginger.

Sestupovali pomalu za Ram Shanem, který hledal

nejschůdnější cestu. Když dosáhli dna, Ram Shan řekl: „Tudy,

sáhibe. Pokud se nepřemístili, uvidíme za chvíli jeho stan.“

Vykročil a ostatní ho husím pochodem následovali.

„Co kdybychom na něj zavolali?“ navrhl Bertie.

„To není dobrý nápad,“ sykl Biggles. „V tuhle dobu už

patrně všichni spí a mohli bychom je vyděsit. Nejdřív se

podíváme, kde je to jejich sídlo.“

Za to rozhodnutí si za pár okamžiků v duchu blahořečil.

Ram Shan, který se upřeně díval před sebe, náhle klopýtl a

nechybělo mnoho, aby upadl.

„Co je?“ zašeptal Biggles, který slyšel, jak se muž zajíkl.

„Je tady mrtvola, sáhibe,“ hlesl Ram Shan.

Zastavili se nad mrtvým tělem.

„Znáš toho muže?“ otázal se Biggles.

„Ano, sáhibe. Je to Gurkha. Jeden ze dvou, kteří zůstali se

sáhibem Toxanem. Viděl jsem ho, když jsem tu byl poprvé.

Tady se muselo něco stát.“

95

„To mne taky napadlo,“ řekl Biggles kousavě.

„Pokračujeme dál. Když je tu jeden mrtvý, můžeme se dočkat

druhého…“

Postupovali dál. Ram Shan se ustrašeně rozhlížel, a za

krátkou chvíli narazili na mrtvého čínského vojáka. Tím se jim

dostalo stejně ponurého přivítání na jaké narazil Ginger.

„Tak takhle je to,“ zavrčel chmurně Biggles. „Už chápu, k

čemu tu došlo. Jdeme pozdě. Čínští vojáci, o kterých mluvili

Góndové, se sem dostali před námi.“

Pod Ram Shanovým vedením došli až k ohořelým

zbytkům Toxanova tábora.

„Jemináčku,“ vydechl Bertie. „Ti satanáši, co tu

účinkovali, musí být ještě nablízku, starouši. Pořád ještě cítím

kouř. Kdo jiný by to mohl udělat?“

„Pokud by zabili i Toxana, čekal bych, že najdeme jeho

tělo,“ zauvažoval Biggles, shýbl se a dotkl se popela. „Nechápu

ani ten silný zápach kouře. Odtud nevychází. Tady oheň dávno

vyhasl, popel je studený.“

„Jestliže to mají na svědomí ti Číňané, mohou tu stále

někde být. Co když si někde poblíž rozdělali oheň?“

„Je to možné. Pokud by ale dostali pana Poo, a zatím to

tak vypadá, předpokládal bych, že zamíří nejkratší cestou

zpátky do Tibetu. Přišli si pro něj a nebudou se tu přece

zdržovat jen tak pro nic za nic.“

Biggles se náhle otočil, jakoby ho zezadu něco bodlo,

neboť ze tmy zazněl cizí hlas.

„Nestřílejte, sáhibe,“ ozvalo se. „Kdo je to?“

„Jdu blíž.“

Z houštiny vystoupil na otevřené prostranství Hamid

Khan. Měl kukri v ruce a na čele bělavou náplast, svítící do

tmy. Stanul a zasalutoval.

„Kdo jste?“ ostře vybafl Biggles.

„Je to Gurkha sáhiba Toxana,“ vyhrkl Ram Shan, který byl

pohotovější než příchozí. „Pamatuji se na něj.“

„Jemine,“ řekl Bertie a Biggles polkl.

96

„Je kapitán Toxan naživu?“ zeptal se Gurkhy.

„Ano, sáhibe. Je zraněn.“

„Kde je?“

„Ukážu vám to. Nedělejte hluk. Nepřátelé jsou blízko,“

varoval je Hamid. „Váš přítel mi nařídil, abych vám řekl, že je

tady.“

„Přítel? Jaký přítel? Toxan?“

„Ne, sáhibe. Mladý muž. Říkal, že přijdete.“

Biggles pohlédl na Bertieho. „O kom to proboha mluví?“

„Nemůže to být Algy nebo Ginger? Nikdo jiný přece neví,

že sem máme namířeno.“

„To přece není možné,“ zadíval se Biggles na Hamida.

„Jak se sem ten člověk dostal?“

„Váš přítel má červené vlasy. A seskočil z letadla.“

„K čertu! Pak to musí být Ginger!“ vyjekl Biggles

přiškrceným hlasem. „Musel se dočista zbláznit.“ Obrátil se k

Hamidovi a již klidněji ho vyzval, aby je dovedl k Toxanovi.

„Potichu sáhibe. Číňané jsou tu pořád.“

Hamid Khan vykročil po svahu ke křovinám, ve kterých

ležel kapitán Toxan s ovázaným ramenem. Byl při vědomí, a

přes vládnoucí šero rozeznal Biggles, jak se usmívá.

„Díky, že jste přišli,“ promluvil.

„Slyšel jsem, že tu mám někde kamaráda,“ řekl dost

nezdvořile Biggles a rozhlédl se. „Ano, to je pravda.“

„Kde je?“

„To nevím.“

„Proč to nevíte?“

„Ovázal mi ránu, vzal si mou pušku a odešel. Chtěl se

pokusit o osvobození pana Poo Linga, Číňana, který tu se

mnou pobýval.“

Biggles se podíval na Bertieho a bezmocně pokrčil

rameny. „Je to šílenec. Musel se naprosto zbláznit,“ zhodnotil

zrzkův výkon a otočil se ke zraněnému muži. „Než se

dostaneme dál, řekněte mi, jak vážně jste zraněn?“

97

„Podle vašeho mladého přítele to není vážně. Kulka

prolétla ramenem hladce, nezasáhla kost. Poradil mi, abych

zůstal v klidu, že se to začne rychle hojit.“

„To vypadá rozumně. Teď ale musíme čekat, až se vrátí.

Mezitím nám povězte, co se tu odehrálo.“

Toxan vyprávěl, jak byl napaden a jak při obraně před

čínskou přesilou nařídil panu Poo, aby se schoval v džungli.

Hamid viděl, jak on a jeho tibetský sluha prchají do houštiny.

Naneštěstí je zahlédli také čínští vojáci, kteří potom zapálili

křoviny, aby je vykouřili. Když se pak na scéně objevil Ginger,

nebyli uprchlíci, podle Toxanova přesvědčení ještě dopadeni.

Ginger odešel zjistit, jestli jim může být nějak prospěšný.

„Co si myslel, že zmůže sám proti bandě ozbrojenců?“

zeptal se trpce Biggles. „Kolik je tu těch Číňanů?“

„Pokud vím, tok je jich pět. Viděl jsem jich šest, ale

jednoho jsem zastřelil.“

„Věděl Ginger, kolik jich je?“

„Ovšem. Řekl jsem mu to.“

„Tak co chtěl proboha dělat?“

„Pochybuji, že by měl nějaký plán kromě toho, že chtěl

pomoci panu Poo. Prostě si vypůjčil moji pušku a vyrazil.

Hamid by šel s ním, ale on řekl, že bude lepší, když tu na vás

počká a oznámí vám, co se stalo.“

„Ti Číňané jsou pořád v rokli?“

„Ano. Přešli o kus dál, za houští, které zapálili. Ještě jsem

vám zapomněl říci, že těsně před západem slunce jsem zaslechl

střelbu. Myslím, že padly také dva výstřely z mé pušky.“

Biggles se zhluboka nadechl. „To se mi vůbec nelíbí. Jestli

se do té přestřelky přimotal Ginger, a dosud se nevrátil, možná

ho dostali. Stejně špatné by bylo, kdyby někde ve tmě ležel

zraněný. Budeme muset hned něco podniknout.“

„Možná se dostal k panu Poo, a někde se s nim ukrývá,“

namítl Bertie.

„Vyloučené to není, ale pochybuji o tom,“ zavrtěl Biggles

pochybovačně hlavou. „Kdyby se k němu dostal, vrátil by se s

98

ním zpět, nebo by ho sem aspoň poslal. Nevrátil se a to

znamená, že mu v návratu něco brání.“

„Nebude snadné najít ho v té hnusné tmě, starouši.“

„Samozřejmě, že to nebude snadné, ale aspoň se o to

musíme pokusit.“

„Jistě, starouši. Souhlasím.“

„Nejde mi do hlavy, proč vůbec riskoval seskok.“

„To vám mohu vysvětlit,“ řekl Toxan. „Když sem přiletěli,

bylo po boji, ale všude byla spousta kouře. Říkal, že je sem

přilákal, a když se dostali s letadlem níž, uviděl dvě mrtvoly.

Vydal se na průzkum.“

„Takhle to tedy je,“ zamumlal Biggles. „Na tom už ostatně

nezáleží. Musíme ho prostě najít.“

Hamid předstoupil před Bigglese. Nejistě navrhl, jestli by

teď nebylo lepší, kdyby se vydal na průzkum sám. Zná celou

nullah jak své vlastní boty, a o bezpečí kapitána Toxana se už

může postarat někdo jiný. Jeden člověk nadělá méně hluku,

nežli tři najednou. Nejdřív by prý rád zjistil, zda tu Číňané

zůstali, kolik jich je, a co chystají.

„Zní to rozumně,“ souhlasil Biggles s jeho návrhem. „Jen

byste neměl být pryč dlouho, nebo se vydáme na průzkum

taky,“ dodal.

Hamid kývl a tiše jako kočka zmizel ve tmě.

Biggles se posadil vedle Toxana, který mu poté, co poslali

Ram Shana pro vodu, vysvětloval další podrobnosti přepadení.

Uplynula půlhodina úzkostného očekávání a pak se zjevil

Hamid.

„Tak co?“ zeptal se Biggles.

„Našel jsem ho.“

„Jste skvělý chlap. Proč nepřišel zpátky?“

„Spí. Leží na zemi a puška vedle něj.“

„Spí? Proč jste ho nevzbudil?“

„Nešlo to.“

„Proč ne? Jste si jistý, že není zraněn?“

99

„Žádnou ránu jsem nenašel. Myslím, že ho zdolala

horečka.“

Biggles vyskočil. „Odveď nás k němu.“

„Musíme být ale opatrní, sáhibe. Číňané táboří jen kousek

od něj.“

„Kolik jich je?“

„Napočítal jsem jich devět. Spí a jeden drží hlídku.“

„Devět?“ vyhrkl Biggles, vytřeštil oči a podíval se na

Toxana. „Pokud vím, mluvil jste o pěti.“

„Museli se k nim přidat další.“

„Pět nebo devět, to nám muže být fuk,“ vložil se do

rozhovoru Bertie se svým obvyklým zdrcujícím humorem.

„Pojďme na to.“

Biggles si přehodil čutoru přes rameno, sebral pušku a

pokynul Hamidovi, aby je vedl.

Bertie s Bigglesem opatrně vykračovali za svým

průvodcem po svahu rokle. Dávali pozor, aby nedělali hluk v

houštinách, a aby neuvolnili kámen, který by je rachotem

prozradil. Hamid se náhle zastavil a ukázal jim dolů, kde ve

vyschlém říčním korytu svítil táborový oheň. „Číňani,“

zašeptal. Pokračoval dál a po několika minutách je dovedl ke

skalisku, za kterým ležel nehybný Ginger, který si cosi

nesrozumitelně mumlal ze spaní.

Biggles poklekl vedle něj, nahmatal mu puls a přiložil mu

dlaň na rozpálené čelo. „Je to samozřejmě horečka,“ řekl.

„Hlídejte pohyb nepřátel.“

Odšrouboval uzávěr čutory a nalil do něj trochu vody. Z

ampule, kterou vytáhl z kapsy, vysypal tabletu. Rozdrtil ji na

prášek dnem nábojnice, a nasypal jej do vody. Pak nápoj

opatrně vlil ležícími příteli mezi rty.

„Má vysokou teplotu,“ zašeptal Bertiemu, „ale nemyslím

si, že to bude tak zlé. Je to jeho první záchvat, takže by se z

toho měl rychle dostat. Horečka dostane člověka teprv tehdy,

když přichází záchvat za záchvatem, a každý další je horší než

ten předchozí. To se kdysi dávno stalo mě.“

100

„Co jsi mu dal?“

„Atebrin. Ten by měl zabrat. Je to moje vina. Měl jsem

vás na horečku všechny po příletu připravit. Nemyslel jsem si

ale, že tu zůstaneme tak dlouho, abych se tím musel zabývat.

Abych byl zcela upřímný, ty tablety jsem s sebou vzal hlavně

kvůli sobě, protože to mám jednou v krvi a vím, jak snadno se

to svinstvo vrací.“

„Za jak dlouho bude schopen chůze?“

„Dnes v noci už toho moc nenachodí. Rychleji se zotaví,

když se z nejhoršího vyspí.“

„Není krapítek nebezpečné, ustlat si kousek od těch

žlutých pekelníků?“

„Nechci si tu ustlat. Musíme Gingera odnést k Toxanovi.“

„Jemináčku. Nevzbudíme ho při tom?“

Biggles si tiše odfrkl a vzhlédl k Hamidovi. „Přiveďte

nosiče, kteří přišli s námi. Ať přijde Ram Shan i ti tři

Góndové.“ Hamid zasalutoval a zmizel ve tmě. Biggles si sedl

vedle spícího zrzka. „Nakonec jsem rád, že tu ty Číňany

vidím,“ řekl. „Máš kuriózní záliby, starouši. Proč jsi rád?“

„Protože to znamená, že tu taky někde musí být pan Poo.

Jinak by už pospíchali domů.“

„To je pravda.“

„Pokud ho ještě nedostali, začnou s jeho odlovem hned,

jak se rozední. To by pro nás nebylo moc dobré.“

„To ano. Mohli by kápnout i na nás.“

„Přesně to mám na mysli. Se dvěma nepohyblivými muži

nemůžeme utíkat, a daleko se nedostaneme ani pomalým

pochodem. Ale tenhle problém začneme řešit, až nastane.“

Hamid se vrátil s Ram Shanem, Bira Shahem a dvěma

Góndy. Vzali Gingera každý z jedné strany a pod Hamidovým

vedením se vrátili do Toxanova úkrytu. Bertie uzavíral průvod

s puškou v ruce. Když uložili zrzka tak pohodlně, jak to jen

bylo možné, Biggles se usadil, vzal si tabletu atebrinu a zapil ji

douškem vody.

101

„Nebesa, jak já jsem unavený!“ řekl chabě. „Jen kvůli

dlouhým pochodům jsem šel k letectvu a teď to tu mám zas.“

„Co se podle vás stalo s panem Poo?“ zeptal se Toxan.

„Nemám ponětí. Možná se to brzy dovíme. Až se Ginger

probere, snad nám to poví.“

Biggles se natáhl. Hamid stál jako bronzová socha a hleděl

do rokliny. Góndové seděli se zkříženýma nohama na zemi,

mlčenliví a nehybní.

Když Bigglesův lék zapůsobil, ustaly Gingerovy

nepravidelné pohyby, ztišilo se jeho nesrozumitelné mumlání a

pacient začal konečně pravidelně oddychovat.

„Už to zabralo,“ řekl Biggles.

102

KAPITOLA DVANÁCTÁ

ŽLUTÍ VOJÁCI A ČERNÍ MEDVĚDI

Hned po Indech se ráno jako první kupodivu probudil

Ginger. Ležel naznak, a jak z jeho mysli vyprchával mlžný

opar bezvědomí, nechápavě upřel zrak do větví, které se nad

ním chvěly ve větru. Na chvíli mu celý obraz nic nepřipomínal.

Pak zamžikal víčky, a začal se pomalu rozpomínat, kde vlastně

je. Vzápětí se prudce posadil a natáhl ruku po pušce.

Puška nikde nebyla, nahmátl lidské rameno, a když se

podíval, kdo to je, uviděl spícího Bigglese. Podíval se na

opačnou stranu. Ležel tam Bertie.

Až potom spatřil Toxana, Góndy a poznal místo, kde se

nachází. Jak se sem dostal? Úporně se rozpomínal, ale v jeho

paměti zela mezera, kterou nedokázal nijak překlenout. Potom

si uvědomil, že necítí bolest hlavy. Úlevně si oddychl.

Biggles musel slyšet nebo vycítit jeho pohyby, protože

vzápětí otevřel oči, a posadil se. „Jak se cítíš?“ řekl.

„Není to tak zlé. Co se stalo? Jak jsem se sem dostal?“

„Složil tě záchvat pralesní horečky.“

„To vím. Teď jsem si na to vzpomněl.“

„Našel tě Hamid, a odnesli jsme tě sem.“

„Takže jste nakonec přišli. Dostali jsme tvůj vzkaz, takže

jsem věděl, že jste na cestě.“

„Trvalo nám trochu déle, než jsme sem došli, a už byla

tma. Co tě, u čerta, přimělo k tomu, abys skákal s padákem?“

„Vzali jsme do letadla Mata Dhinna, aby nám ukázal, kam

míříte a uviděli jsme tady spoustu kouře. Proletěli jsme nullah

a já se pak chtěl podívat, oč tu jde. Z letounu jsme zahlédli dvě

mrtvoly a chtěli jsme zjistit, kdo to je. Myslel jsem dokonce, že

bys to mohl být ty, pokud jsi sem dorazil dřív.“

103

Zvuk jejich hlasů probudil i ostatní. I oni se jeden po

druhém posadili. Ginger si je postupně prohlížel, ale někoho,

koho tady čekal, mezi nimi nenašel.

„Kde je pan Poo?“ zeptal se.

„Čekáme, že nám to řekneš ty.“

„Takže vy jste ho neviděli?“

„Ani na chvilku.“

„To je zlé.“

„Tys ho viděl?“

„Ano. Poslal jsem ho tímto směrem, protože jsem si byl

jistý, že najde Toxanův úkryt, nebo narazí na Hamida, a ten už

ho sem zavede.“

„Mluvil jsi s ním?“

„Jen pár slov, abych mu ukázal cestu. Neměl jsem čas na

delší besedu.“

„Myslíš, že ho dostali Číňani?“

„Ne. Než jsem ztratil vědomí, ani ho nehledali. Když jsem

je viděl naposledy, zrovna jim dorazily posily, a připravovali se

k přenocování. Už se stmívalo, a mě se zdálo, že nechtějí

ztrácet čas hledáním ve tmě.“

„Toxan mi říkal, že slyšel střelbu. Co to mělo znamenat?“

„To jsem byl já. Musel jsem dva z nich zastřelit. Byli panu

Poo v patách, a kdybych nezasáhl, dostali by ho.“

„Bude nejlepší, když mi řekneš všechno, co se stalo, pak

snad budu schopen uvažovat, co uděláme dál.“

Biggles dal Gingerovi další tabletu, jednu si vzal sám a

pak přinutil Bertieho, aby také jednu spolkl. „Vy si nedáte

prášek?“ zeptal se s pohledem upřeným na Toxana, jako by mu

nabízel drink.

„Se mnou si nedělejte starosti,“ mile se usmál hledač

rubínů. „Dávejte si pozor hlavně na sebe. Já mám dobrý

kořínek. V životě jsem neměl malárii, protože asi komárům

nechutnám. Kdyby tomu bylo jinak, dávno bych ležel

zahrabaný pod kamením.“

„Jak myslíte. Tak povídej, Gingere.“

104

Ginger začal, ale jeho vyprávění netrvalo dlouho. „Měl

jsem štěstí, že jste mě našli,“ uzavřel. „Vzalo mě to. Vůbec

jsem nechápal, co se to se mnou děje. Cítil jsem se hrozně.“

„Našel tě Hamid,“ řekl Biggles a otočil se k Bertiemu.

„Vypadá to, že pan Poo a jeho Tibeťan jsou někde v džungli.

Museli tam rychle zaběhnout, a když se snažili uniknout

pronásledovatelům, ztratili orientaci. Náš další úkol bude najít

je, jinak se nám beznadějně ztratí. Nedokáží v džungli přežít, a

nebudou schopni dojít až do nížiny, kde by našli pomoc.“

„Číňané se po nich budou také pídit, starouši,“ řekl vážně

Bertie, zatímco si dýchal na monokl a leštil ho.

„Můj Bože, pídit…“ vzdychl Biggles. „Počítám s tím, že

se budou pídit. Nemůžeme tomu zabránit. Jediné, co můžeme

dělat, je najít je dřív než oni. Hamide, mohl byste teď, když se

rozednilo, vyrazit na průzkum a zjistit, kde jsou a co dělají?“

Gurkha zasalutoval a odešel.

Byl pryč asi dvacet minut, zatímco si ostatní vyměňovali

názory na situaci. Ginger vyprávěl o návštěvě šesti Číňanů u

jezera a o jejím průběhu.

Když se vrátil Hamid, ohlásil, že se vojáci řadí v rokli,

jako by se chystali na zteč. Pátrání po panu Poo brzy začne.

„Něco vám řeknu,“ prohlásil Ginger. „Včera večer našli

těla dvou mužů, které jsem zastřelil. Viděl jsem je, jak se u

nich zastavili. Protože asi nebudou věřit tomu, že je má na

svědomí pan Poo, bude jim jasné, že je tu ještě někdo s

puškou.“

„Nemohou vědět, že tu jsme, takže je asi napadne, že

střílel Toxan,“ odpověděl Biggles.

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ vložil se do hovoru Toxan.

„Viděli, jak jsem padl k zemi po jejich střelbě a Hamid také

padl. Pak už se o nás nestarali a šli hledat pana Poo. Hamid byl

naštěstí zraněn ještě lehčeji než já a pomohl mi vstát. Potom

mě dostal do džungle.“

105

„Navíc podle Gingera vědí, že máme tábor u jezera,“ ozval

se Bertie. „Viděli letadlo, a pak ho slyšeli létat tady. Byli by

blázni, kdyby si to nespojili dohromady.“

„To je pravda,“ zamyslel se Biggles.

„Takže co bude dál?“ zeptal se zrzek.

„Nemám ponětí,“ odvětil Biggles. „S jedním nemocným a

jedním zraněným nedokážeme ustoupit příliš daleko, pokud se

vůbec někam dostaneme.“

„Já jsem v pořádku,“ prohlásil Ginger.

„Nepřeceňuj se. To si myslíš teď, když poleháváš. Když se

teď postavíš na nohy, nijak dobře ti nebude. Dva nebo tři dny

budeš ještě slabý jako moucha. Dokud nebudeme schopni

vyrazit k jezeru všichni, jsme tu ve stálém nebezpečí. V

každém případě teď musíme postavit stráže.“ Biggles vzhlédl.

„Mimochodem, co jsi udělal s padákem?“

„Sroloval jsem ho a schoval pod keř.“

„Hm. Jestli ho najdou Číňani, začnou přemýšlet,“ řekl

Biggles. „Zatím se ale nedá nic dělat. Jsme tu jako na pánvi a

kuchaři už rozdělávají oheň. I když se ani nehneme a

zůstaneme kde jsme, hrozí nám, že až začnou vojáci

prohledávat nullah, narazí na nás. To by nebylo nic

příjemného. Pokud by se nám však podařilo najít pana Poo,

mohli bychom se stáhnout do pralesa nad roklí. Jediné, co mě

napadá, je, že Hamid by mohl hlídat pohyb nepřátel, a já s Ram

Shanem, který to tady trochu zná, se půjdeme podívat po panu

Poo a jeho tibetském společníkovi. Zbytek zůstane tady.“

Bertiemu se příliš nezamlouvala představa zůstat na místě,

ale nakonec s tím odevzdaně souhlasil. Ram Shan se na to díval

také tak. S vychytralostí domorodcům vlastní k tomu dodal, že

když ti čínští vojáci vědí, že tu pobíhá někdo s puškou,

nebudou se sami pohybovat tak bezstarostně, jak by si přáli.

Biggles se obrátil k Hamidovi: „Půjdete k nim, a pokud se

vám bude zdát, že míří sem, pospíšíte si zpátky.“

Gurkha kývl a zmizel v houštině.

106

O pár minut později zazněl z dálky zvuk, který

nepotřeboval vysvětlení. Byl to hukot leteckého motoru.

„To bude Algy,“ ozval se Ginger. „Letí se podívat, jak

jsem na tom a když mě neuvidí, bude mít strach.“

„Čínští vojáci mají další důvod k dohadům,“ prohlásil

Biggles. „Bude jim jasné, že tu letadlo není kvůli

vyhlídkovému letu a napadne je také, že vidí totéž letadlo, jaké

našli u jezera.“

„Budou si myslet, že hledáme Toxana,“ řekl Bertie.

„Nechápu, jak by si nás mohli spojovat s panem Poo.“

„Snad máš pravdu, ale jaký je v tom rozdíl?“

Letadlo se nyní objevilo pod nimi. Stroj se řítil úžlabinou a

řev motoru rozechvíval vzduch. Samozřejmě se nedalo

očekávat, že by je Algy zpozoroval, a vzhledem k přítomnosti

nepřátelských vojáků mu ani nemohli dát znamení.

„Chudák Algy si láme hlavu nad tím, proč nestojím na

otevřeném prostranství a nemávám na něj,“ řekl Ginger.

„Nebo, proč nevidí vás, když byste tu už dávno měli být.“

„Obávám se, že si bude muset lámat hlavu dál,“ řekl

Biggles. „ledaže by zahlédl naše čínské přátele. To by hned

pochopil, proč jsme zalezli do úkrytu a nevysíláme kouřové

signály.“

Letadlo proletělo nullah dvakrát v nebezpečně nízké

letové hladině. Pak vzlétlo do výšky, hluk motoru se začal

vzdalovat, ale Algy patrně nebyl o nic moudřejší.

„A je pryč,“ řekl Biggles. „Pravděpodobně se ještě vrátí,

aby průzkum zopakoval.“

Kolem skupiny mužů prošel s bručením medvěd. Bertie

rychle sáhl po pušce, ale šelma si jich ani nevšimla.

„Někdo ho vyrušil,“ řekl Toxan. „Tady je medvědů

poměrně málo a všichni mě znají. Protože jsem jim nikdy

nepřekážel, nedělali mi potíže a jsme vlastně kamarády. Poblíž

mého tábora je morušový háj. Když dozrály plody, chodili na

ně i medvědi ze vzdálenějšího okolí, kteří občas zlobili.

Mimochodem, když mluvím o táboru, je tam jedna věc, o které

107

bych vám měl říci pro případ, že by se se mnou něco stalo. Měl

jsem opravdu smůlu, že sem ti Číňani vtrhli, právě když jsem

našel to, co jsem tak dlouho hledal.“

„Myslíte… rubíny?“

„Ano. Mám plnou kávovou konvici nádherných kamenů.

Zakopal jsem je pod stan do písku. Musí tam pořád ještě být.

Měli byste si to pamatovat.“

„Budeme,“ přisvědčil Biggles. „Mimochodem, co je s

nefritem, který si s sebou přinesl pan Poo?“

„Většinu toho musel nechat tam, odkud prchal předtím.

Velkou část pokladu prý nechal na bezpečném místě v Číně.

Komunistická čínská vláda o tom ví, ale přesné místo nezná.

Právě proto jsou ochotni podstupovat takové potíže, jen aby ho

dostali. Poo si s sebou z Tibetu vzal pytel nefritu, ale aby se s

ním nemusel stále vláčet, nakonec se s pokladem rozloučil.

Neřekl mi přesně, kde ho nechal, jinak bych pro něj poslal své

lidi. Řekl mi jenom tolik, že ho zahrabal pod hromadu jehličí

někde v lese ve výšce zhruba deset tisíc stop.“

Rozhovor byl přerušen návratem Hamida. Ohlásil, že

Číňané se vydali k opačnému konci rokle. Tam udělali od

horního okraje až ke dnu rokle rojnici a začali prohledávat

houštiny. Teď postupují směrem k jejich úkrytu.

„Přesně to jsem čekal,“ řekl Biggles. „Musí být dost

daleko od sebe, aby zabrali celý svah, ne?“

Hamid souhlasil.

„To znamená, že by nás mohli minout, aniž by si nás

všimli?“ zeptal se Bertie s chvějivou nadějí ve hlase.

„Na to bych moc nespoléhal,“ zavrčel Biggles. „Jen jsem

rád, že neopakují svůj oblíbený trik s vykuřováním.“

„To nemohou,“ řekl Toxan. „Jinak by to nejspíš už udělali.

Tady je porost příliš zelený na to, aby snadno hořel. Místa, kde

zapalovali houštiny, byla úplně vysušená a nerostlo tam nic než

suchý bambus a trocha sluncem sežehlé trávy. To se jim

zapalovalo velice snadno.“

108

„Jestliže postupují naším směrem a pan Poo se stále

skrývá na této straně rokle, poženou ho směrem k nám,“ řekl

Ginger, který se očividně rychle zotavoval ze včerejší horečky.

„V tom případě ho snad brzy uvidíme.“

„Obdivuji tvůj klid,“ řekl uštěpačně Biggles. „Tady přece

nemůžeme zůstat.“

„Když budu počítat i s mušketou Bira Shaha, máme tu tři

pusky, se kterými bychom těm čínským dotěrům mohli

pořádně znepříjemnit život, jestli ovšem víš, co tím myslím,“

řekl Bertie.

„Možná. Raději bych se ale přímému střetu vyhnul.

Netvoříme právě ideální obrannou jednotku. Okolnosti jsou

proti nám, a když by se nám podařilo ubránit se na místě,

rozhodně nevyvázneme bez obětí. Jediný způsob, jak se dostat

ze země, je odlet letadlem z jezera, a to je hodně daleko. Kdo

by přežil tento boj, musel by cestou k jezeru počítat s dalšími

útoky.“

„Co tedy navrhuješ, starouši? Podle harašení, které slyším,

se musíme rozhodnout hromsky rychle.“

To vzápětí pochopili všichni. Bylo jasně slyšet, jak na sebe

Číňané vzájemně pokřikují. Ze srázu se sypalo kamení, a

křoviny praskaly. Hluk postupujících se přibližoval, a Góndové

hleděli tím směrem se stále rostoucím neklidem. Pouze

Gurkha, který stál stranou s kukri v ruce, vypadal klidný.

„Mohli bychom zkusit dostat se nad jejich rojnici,“ navrhl

Biggles. „Toxana musíme nést, ale to by naši čtyři Góndové

mohli zvládnout. Ginger se s naší pomocí udrží na nohou.“

Rachocení padajícího kamení náhle přehlušil výstřel,

výkřik a pak smích několika Číňanů. Kolem proběhl další

medvěd.

„Jestli ti pitomci střílejí na medvědy jen pro zábavu, když

tu ještě neskončili, měli by se modlit, aby si to ta zvířata

nechala líbit,“ zavrčel Toxan.

„Pojďme – tedy zkusme to,“ vyzval muže Biggles.

„Musím vás jen upozornit, že nevíme, jak dlouho tu ti ďáblové

109

zůstanou, a také, že jsme téměř bez vody. I potravin máme tak

málo, že pro osm lidí nestačí. Ten problém ale budeme řešit

později. Teď se však pojďme podívat, zda se dokážeme dostat

co nejblíž hornímu okraji rokle, k husté džungli.“

Jeho plán domorodci rychle pochopili a tiše schválili. Dali

se cestou vzhůru. S přepravou Toxana nebyly potíže. Čtyři

Góndové ho popadli a pomalu s ním stoupali svahem. Ginger

statečně vykročil bez cizí pomoci, brzy však zjistil, že se potácí

a že měl Biggles pravdu. Rád přijal Hamidovu ruku. Biggles

kráčel vpředu s puškou v ruce. Lovec lišek a tygrů Bertie s

Toxanovou puškou uzavíral průvod.

Pomalu, namáhavě a s četnými zastávkami postupovali

vzhůru. Prodírali se křovinami a bambusem, obcházeli skaliska

a vyhýbali se uvolněným kamenům. Na jednom místě musel

Hamid prosekat cestu spletí lantany dýkou. Vojáci se stále

blížili, ale sami nadělali tolik hluku, že zvuky Hamidova sekání

nezaslechli.

Skupina se blížila k cíli, ke skutečné džungli, která

začínala u horního okraje srázu.

Pak se to stalo. Uslyšeli změť výkřiků, jekotu a nadávek,

jako by honci začali nahánět divokou šelmu. Zapraskalo křoví

a poblíž Gingera vyrazil z houštiny čínský voják. Spatřil Indy a

bělochy, užasle se zarazil a pokusil se co nejrychleji strhnout z

ramene pušku. Nebyl však dostatečně rychlý a to ho stálo život.

Hamid pustil Gingerovu ruku, a bleskově vyrazil. Jeho kukri

zasvištěla vzduchem a voják se bez hlesu skácel. Ginger bez

opory sice málem upadl, ale chápal, že mu Gurkha právě

zachránil život.

„Jdeme dál,“ rozkázal příkře Biggles.

Urazili však jen několik yardů a výkřiky zazněly znovu.

Pak přešly do změti hlasů, které se o čemsi dohadovaly.

Biggles se zastavil. „Zdá se,“ řekl pomalu, „že dopadli

pana Poo.“ Třeskl výstřel.

„A také bych řekl, že právě zastřelili jeho Tibeťana,“

dodal. „Jestliže se příliš nemýlím, tak teď zastaví další postup.

110

Mají to, co chtěli. Už jsme ale skoro nahoře, takže můžeme

pokračovat pro případ, že by si to rozmysleli.“

S vypětím všech sil a zaliti potem se konečně vyšplhali na

okraj rokle a klesli k zemi vyčerpáním. Hamid začal v pralese

před nimi vysekávat místo pod stromem s rudými květy, z

nichž odkapával jakýsi sliz. Všichni se tam postupně usadili.

„Do čeho se dáme teď, starouši?“ zeptal se Bertie.

„Především musíme zjistit, zda dostali pana Poo, pokud

chápeš, co tím myslím,“ ušklíbl se Biggles.

„A když ano?“

„Pak se ho pokusíme osvobodit. Po tak velké dřině

nehodlám letět domů jen tak nalehko a bez něj.“

„Excelentní úvaha. Jdu cb toho s tebou, starouši.

Rozhodně. Spolehni se.“

„Půjdu se podívat na Číňany,“ nabídl se Hamid.

„Odpočiňte si tu.“ Zmizel v lese.

„Vynikající zvěd,“ řekl uznale Biggles.

„Má cenu vlastní váhy ve zlatě,“ prohlásil Toxan. „Nevím,

kde bych bez něj dneska byl.“

„A co já…?“ vydechl zrzek.

Čekali. Biggles si zapálil cigaretu. Ginger se položil na

zem, neboť se po výstupu cítil slabý jak nemluvně.

111

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

HRA NA SCHOVÁVANOU

„Jestliže dostali pana Poo, tak nevím, co s tím

provedeme,“ ozval se po chvíli Ginger, který se vzpamatovával

z vysílení jen velmi pomalu.

„Ty nám v tom moc nepomůžeš,“ odpověděl úsečně

Biggles. „Já mám ale obavy hlavně z nedostatku jídla. V

Londýně jsem se snažil počítat s mimořádnými okolnostmi,

jenže tohle jsem nepředvídal. Jestli odsud odejdeme, a je

docela jedno jaký zvolíme směr, máme před sebou velice

dlouhou cestu, která nám s tebou a s Toxanem zabere spoustu

času.“

Ačkoli mluvil tiše, Toxan jeho poznámku zaslechl. „Se

mnou si nedělejte starosti,“ řekl.

Biggles ho ignoroval. „Myslím si ale, že potraviny chybí

také Číňanům,“ pokračoval. „Gingere, tys viděl tuhle díru

shora – jak myslíš, že jsme daleko od jezera? Podle mne je to

určitě blíž, než góndská vesnice, o které vím, že ani tam není

jídla nazbyt. U jezera máme naproti tomu dostatek zásob a

dopravní prostředek.“

„Nevím přesně, ale odhaduji to asi tak na dvanáct až

patnáct mil. Nenapadlo tě, že jestliže jsou na tom Číňané s

jídlem tak jak předpokládáš, vyrazí k jezeru taky? Vědí, že tom

táboříme, a nebudou zase takoví hlupáci, aby si mysleli, že

jsme se sem vydali bez zásob.“

Biggles se zamyslel a pak se podíval na Bira Shaha.

„Trefil bys odsud k jezeru?“

Gónd přisvědčil a hned to také vysvětlil. Celá řada stezek

vyšlapaných zvěří prý vede odsud k jezeru, kam chodí zvěř pít.

„Jak dlouho by ti trvalo, než bys tom došel?“

Bira Shah prohlásil, že by k jezeru dorazil v noci nebo

zítra ráno.

112

„Nemáme tady žádné jídlo a tam je ho spousta. Došel bys

tam a předal sáhibovi, kterého tom najdeš, zprávu? Dal by ti

jídlo, které bys přinesl zpátky. Můžeš si vzít jednoho z přátel s

sebou a Mata Dhinn je u jezera také. Mohli byste se vrátit

všichni tři, abyste unesli víc potravin.“

„Kde vás najdeme, sáhibe, až se vrátíme?“

„Tady. Pokud bychom se museli přesunout, někdo tu

zůstane, aby vám řekl, kde jsme.“ Bira Shah souhlasil.

„Napíšu zprávu, kterou vezmeš s sebou.“

„Ano, sáhibe.“

„Vraťte se tak rychle, jak jen to půjde.“

„Podívej, starouši,“ ozval se Bertie. „Nebylo by rychlejší,

kdyby Algy nastartoval a jídlo nám shodil z letadla?“

„S Číňany v patách? Nemám v úmyslu je krmit. Algy ani

přesně neví, kde nás hledat, a navíc by nedokázal shodit zásilku

tak, aby to vojáci neviděli.“

„Nemohli bychom mu dát znamení, starouši?“

„Mohli, ale viděli by ho i Číňané. Zapomeň na to. Jediný

možný způsob je poslat pěšího kurýra.“

„Žádný můj důvtipný plán neschválíš,“ smutně zavrtěl

hlavou Bertie. „Jsi evidentně proti mně.“

„Nejsem,“ usmál se Biggles. „Snad ti to vyjde příště.“

Nastalo ticho, a Biggles psal. Potom podal papír Bira

Shahovi, který si vybral za společníka na pouť Ram Shana.

Oba se rychle vzdálili. Bira Shah měl u sebe pušku Lee-

Enfield a Ram Shan pouze nůž. Biggles je ještě varoval, aby se

drželi co nejdál od Číňanů, dokud se nevzdálí od úžlabiny.

Vojáci byli stále nablízku, a jejich postavení bylo snadné určit

podle hluku, jaký dělali. Stále bylo slyšet jejich volání a

výkřiky.

„Co má znamenat ten rámus?“ zeptal se Ginger.

„Nemluví sice jazykem, který bych ovládal, ale pokud

chceš, abych hádal, o čem si povídají, tak si myslím, že shánějí

toho ostrého chlapíka, jehož zabil Hamid,“ odpověděl Biggles.

113

Čekali až se zvěd vrátí a Biggles si uvědomil, jak je pro ně

Hamid důležitý.

Po delší chvíli se objevil. Jak očekávali, ohlásil, že vojáci

dopadli a zajali pana Poo. Tibeťana Hamid neviděl, a naznačil,

že jeho osud byl patrně chmurný.

„Co dělají?“ zeptal se Biggles.

„Někteří střeží na horním konci rokle pana Poo, ti ostatní

prohledávají houštiny.“

„Co hledají?“

Hamid vycenil v úšklebku zuby a dotkl se kukri. „Muže,

kterého jsem zabil, sáhibe.“

„Myslel jsem si to. Lámou si hlavu nad tím, co se s ním

stalo, a proto asi také vyčkávají,“ řekl Biggles.

„Až ho najdou, zahraje jim ta podívaná trochu na nervy,“

řekl pomstychtivě zrzek.

Hamid zvedl ruku směrem k Bigglesovi, jehož zjevně

považoval za vůdce skupiny. „Pojďte, sáhibe. Něco vám

ukážu.“

„Copak?“

„Něco. Není to daleko. Číňani nejsou nablízku.“

Biggles vstal. „Řekl bych, že Hamid má nápad. Čím déle

sleduji jeho počínání, tím víc nad ním žasnu. Bude to asi něco

chytrého. Zůstaňte, kde jste, jinak bychom vás těžko hledali.“

Nečekal na odpověd a následoval Hamida svahem dolů.

Nejprve za ním sestupoval trasou, kterou se dostali do

nynějšího úkrytu. Pak Hamid odbočil podélně po svahu a došel

téměř k místu, kde našli Gingera, a kde zrzek uviděl pana Poo a

jeho tibetského společníka prchat z hořící houštiny. Oheň

samozřejmě dávno dohořel, zůstal po něm jen popel a zčernalá

země, v níž viděli spoustu děr. Šlo pravděpodobně o medvědí

brlohy.

Kvůli nim ovšem Hamid Bigglese z úkrytu neodvedl.

Zastavil se a ukázal dolů na dno úžlabiny. Letec sykl

vzrušením. Ležela tam kupa výstroje, kterou ve svém tábořišti

114

zanechali Číňané. Viděl různé vaky, balíky, vojenské brašny,

nářadí a další věci. Sklad nikdo nehlídal.

„Vezměme jim něco,“ navrhl Hamid, který jako bývalý

voják moc dobře věděl, co má před sebou. „Když jim to

odneseme, budou tu muset zůstat,“ pokračoval. „Pokud

odejdou bez toho, budou mít se svými veliteli velké potíže.

Zatímco to budou hledat, osvobodíme pana Poo.“

Bigglesovi to nemusel říkat dvakrát. Okamžitě pochopil,

jaká se jim naskytla příležitost. Ztráta výstroje rozhodně udrží

na nějakou dobu Číňany na místě, protože ji budou hledat.

Nebudou mít odvahu vracet se bez ní domů a nebudou mít ani

jídlo a vodu. Hamid měl pravdu a jeho nápad byl znamenitý.

Vstal, obezřetně se rozhlédl a vykročil k místu, odkud by

měl výhled na celou rokli. Žádné vojáky neviděl. Jejich

vzdálený křik se ozýval za ohybem, tvořeným skalnatým

útesem. Bylo slyšet, jak pokřikují jeden na druhého a volají

ztraceného kamaráda. Pokřik zněl ze značné dálky a stále se

vzdaloval. Hamid mu liše řekl, že cestou pro Bigglese viděl,

jak vojáci míří ke vzdálenějšímu konci rolde.

Biggles kývl. Hamidův nápad stál za pokus hlavně proto,

že se letec nedokázal smířit s myšlenkou, že by se měl vrátit

bez muže, pro kterého sem přiletěl. Alespoň se musel o jeho

záchranu ještě pokusit.

„Jdeme na to,“ řekl a rozběhl se svahem dolů.

Když doběhli k velké hromadě, zjistili, že se skládá z

běžné vojenské výstroje doplněné mimo jiného také bednou

střeliva a soupravou označenou červeným křížem. Otázkou

nyní bylo, kam vše ukrýt. Medvědí jeskyně ve svahu se zdály k

tomu účelu jako stvořené. Ukázal na ně Hamidovi.

„Stěhujte ty věci, a já budu zatím hlídat, jestli někdo nejde.

Pospícháme.“

Hamid se dal rychle do práce, a hromada se začala

zmenšovat, neboť od tábořiště k jeskyním nebylo daleko.

Biggles se přikrčil za skaliskem a ostražitě sledoval okolí.

115

Z bohulibé lupičské činnosti je vyrušil přílet Algyho

letadla, které opět proletělo roklinou. Bigglesovi bylo Algyho

upřímně líto, protože chápal, jak se marně pokouší domyslet,

co se dole stalo. Žádné znamení mu však nedal, protože by

mohl odvést jeho pozornost od řízení a zavinit tím náraz

letounu do stěny rokle. Bál se o něj už teď. Pokud by ho Algy

náhodou zpozoroval, mohl by zkusit letět ještě níž a možná by i

zakroužil, aby zjistil, co se to dole děje. Ten manévr by sem

navíc mohl přilákat také vojáky, zvědavé na důvod

opakovaných přeletů. Biggles si uvědomil, že Algy s největší

pravděpodobností Číňany spatřil, a teď se obává nejhoršího.

Přesto však pro jeho uklidnění nemohl udělat nic.

V okamžiku, kdy se letadlo opět vzneslo a zamířilo k

jezeru, dokončil Hamid svoji práci. Neztráceli dál čas, protože

se hlasy začínaly blížit. Nevěděli, zda vojáci našli mrtvého,

určitě však spěchali zpátky do tábora. Hamid dorazil k

Bigglesovi a spolu se rychle vyšplhali po svahu nahoru. Tam si

našli vhodný úkryt za houštím, v němž by se mohli v nouzi

schovat. Čekali, co budou Číňané vyvádět, až zjistí ztrátu.

Nejprve se objevili čtyři vojáci, kteří mezi setou vedli

pana Poo. Postrkovali ho a nutili ke spěchu. Za nimi šli další

dva, ale ani z jejich tváří se nedalo vyčíst, zda chybějícího

vojáka našli nebo ne. Tibetský sluha mezi nimi nebyl. Pan Poo

byl ohnutý možná pod tíhou zármutku a vysokého věku, ale

jistě také únavou. Biggles pocítil náhlou lítost nad starým

týraným člověkem a jeho nenávist vůči vetřelcům ještě

vzrostla.

Náhle se chování vojáků změnilo, jeden z těch, kteří

kráčeli v čele, si všiml zmizelých věcí. Vykřikl a vyrazil tím

směrem. Ostatní ho následovali a než se dostali k tábořišti,

spěšná chůze se změnila v rychlý běh. Na místě, kde zanechali

svou výstroj se zarazili a ohromeně se rozhlíželi kolem.

Biggles podle výložek rozeznal, že jeden z nich je důstojníkem

či poddůstojníkem.

116

Byl to právě tento muž, z jehož velitelských pohybů se

dalo vyčíst, co vojákům přikazuje, a snad i to, nač myslí.

Ostatní se rázem rozptýlili po okolí a rozhlíželi se po zemi,

jakoby hledali stopy. Někteří nakukovali za skaliska a do

houští, zřejmě hledali chybějící výstroj. Zmatené výrazy v

jejich tvářích dosvědčovaly, že mnozí z nich si ani nejsou jisti,

zda jsou na správném místě.

Pan Poo klesl k zemi a zůstal sedět jako hromádka neštěstí

s hlavou v dlaních. Číňané si ho nevšímali.

Biggles cítil silné nutkání vystřelit na tak snadný terč, jaký

vojáci představovali. Věděl však, že by to za daných okolností

nebylo rozumné. Jen by se tím odhalil, a za cenu jednoho či

dvou zabitých vojáků by jen ztížil úkol osvobodit pana Poo.

Pátrání po ztracené výstroji pokračovalo a čas plynul. Zmatek

dole se ještě zvětšil, když jeden z vojáků, který prohledával

bambusové mlází, vyplašil medvěda. Zvíře zřejmě včera

vyhnal z brlohu požár nebo dusivý kouř. Padly dva či tři

výstřely, jejichž smysl Bigglesovi unikal, protože medvěd se

pouze snažil uprchnout. Podle toho, co viděl, se však střelba

minula účinkem a zvíře zamířilo komickou náhodou právě do

jeskyně, ve které Hamid ukryl výstroj. Byla totiž nejblíž.

Biggles nabyl přesvědčení, že si vojáci pořádně rozmyslí vnikat

do jeskyně obsazené rozzuřeným zvířetem, takže jejich hledání

bude ještě více ztíženo.

Den se chýlil ke konci. Vynořili se poslední dva vojáci,

kteří patrně dosud pátrali po zmizelém spolubojovníkovi, a

loudali se k tábořišti. Přidali se k jednotce, která nejevila žádné

známky příprav k odchodu, jako by ani neměla záhy vyrazit na

cestu domů. Hamid odhadl chování Číňanů správně.

Biggles se podíval na hodinky a usmál se na Hamida.

„Myslím, že by bylo dobré dojít za ostatními a povědět

jim, co se nám podařilo. Mohli by mít strach, kde tak dlouho

trčíme, a začali by nás hledat. Kdyby se ve tmě dostali až k

Číňanům, bylo by to nebezpečné. Já tu zůstanu. Ať se stáhnou

117

trochu hlouběji do džungle. Čím budou dál od rokle, tím získají

větší klid.“

„Ano, sáhibe.“ mazaně se usmál Hamid. „Jestliže tu

Číňané zůstanou přes noc, dostanu pana Poo zpátky. Půjdu pro

něj, hned jak se setmí.“

„Ještě to promyslíme,“ řekl Biggles. „Běžte.“

„Ano, sáhibe.“

Jedinečný zvěd se ušklíbl, zasalutoval a vzápětí jako by se

po něm slehla zem.

Biggles pokračoval ve sledování dění dole v táboře, ale

nedělo se tam zatím nic zvláštního. Zdálo se, že vojáci jsou

zmizením výstroje naprosto zmatení. Postávali na místě a

někteří z nich se občas vyplašeně podívali k džungli, která

místy zasahovala svými zelenými výběžky až k tábořišti. Pan

Poo se ani nepohnul. Seděl s hlavou v dlaních a upřeně se díval

do země před sebou. Biggles se nemusel příliš snažit, aby

uhodl, nač stařec myslí.

Ozvěna výstřelu, který padl nedaleko něj, probrala

Bigglese z klimbání, kterému na slunci podléhal. Příčinu

střelby poznal až za pár chvil, když se dole objevil voják,

vlekoucí za sebou malé medvídě, které právě zastřelil. Jeho

příchod přivítaly pochvalné výkřiky, a Číňané dole brzy zažehli

oheň, medvídě stáhli a dali se do příprav k pečení. Bigglese to

jen utvrdilo v přesvědčení, že nepřátelé hladoví. Ta malá

potvůrka jim umožnila přežít zase nějaký čas, pomyslel si.

Jenomže malá pečeně rozdělená mezi osm mužů je nadlouho

nenasytí.

Zapadající slunce jako by nyní balancovalo po vrcholcích

vzdálených korun stromů. Jako obrovský červený lampión

zalilo okolní skály a holou zem šikmým narudlým svitem, až se

zdálo, že ozářený povrch sálá žárem roztaveného kamene.

Biggles měl pocit, že od tohoto zdání nemůže mít skutečná

teplota skal po celodenní sluneční výhni příliš daleko…

118

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

HAMIDOVO MISTROVSTVÍ

Narudlá záře přešla v červenohnědý odstín, a soumrak

oživoval nullah prvními stíny, když Bigglese donutil tichý

zvuk za jeho zády, aby prudce otočil hlavu.

Byl to Hamid a nepřišel sám. Spolu s ním se objevil Bertie

s Toxanovou puškou v ruce.

Oba se k němu připlížili a skrčili se vedle něj. „Co tu

děláš?“ zavrčel zamračený Biggles na Bertieho. „Nechal jsem

tě přece nahoře.“

„Slyšel jsem výstřel, a tak mne napadlo, jestli nemáš

nějaké potíže, starouši. Vyrazil jsem ti proto na pomoc, kdyby

to bylo potřeba, pokud mi dobře rozumíš. Nemrač se. Nahoře

hlídá Ginger. Už je docela v pořádku.“

„Hamid ti řekl, jak se věci mají?“

„Ano. Ale neměli bychom už začít? Nahoře byla strašlivá

nuda, starouši.“

„Až se vrátíme do Londýna, vezmu tě do biografu,“

ušklíbl se Biggles. „Jenže tady, stejně jako v kině, musíš

počkat, až zhasne světlo. Pokud by se Číňané chystali k

odchodu, museli bychom něco udělat i za světla, ale zatím to

vypadá, že tu chtějí přenocovat.“

„Co dělají?“

„Teď zrovna dopekli medvídě. Jsou už bez zásob.“

„Proč neodešli?“

„Jak to mám vědět? Možná čekají, až se vrátí ten chybějící

voják. Pokud se neukáže, začnou možná zítra ráno s

důkladným pátráním. Dnes už je na takové věci příliš tma. A

možná pořád doufají, že najdou svou ztracenou výstroj. Řekl ti

Hamid, co s ní udělal?“

„Řekl. Excelentní práce.“

119

„Divím se, že teď, když mají pana Poo, nijak nespěchají

domů.

Možná je to tím, že jim chybí potraviny i voda. Třeba

doufají, že tady někde nějaké získají.“

„U starého Toxanova tábora přece je voda.“

„Nemají ji v čem přinést. Ti troubové tu nechali čutory, a

Hamid jim je naházel s ostatními věcmi do jeskyně. Chudák

starý Poo vypadá velmi špatně. Pochybuji, že by byl schopen

jít ještě dál. Nezapomeň, že ho poženou s sebou a mají to

daleko, a pořád do kopce.“

„Tak co uděláme, starouši?“

„Nic. Tuším, že plán na osvobození pana Poo vymyslel už

Hamid. Provede ho, jak se úplně setmí. Stejně se odsud

nemůžeme hnout, dokud se nevrátí nosiči od jezera s jídlem.

Kdybychom se vydali na cestu bez jídla, zvláště, když budeme

nejspíše nuceni nést Toxana, jen bychom si říkali o potíže.

Nemůžeme ho tu nechat, ani když víme, že by se o něj Hamid

postaral. Potřebuje nemocnici. V džungli se rány snadno zanítí.

Jestliže se dostaneme k jezeru, doletím s ním do Dillí, a tam ho

předám lékařům.“

„Už jsme sestavili nosítka.“

„Jak? Z čeho?“

„Šel jsem dolů s Gingerem a našli jsme tam jeho padák.

Nahoře jsme uřízli pár kmínků a propletli jsme je šňůrami.

Utáhli jsme to popruhy.“

„To byl vynikající nápad. Kdo to vymyslel?“

„Věř tomu nebo nevěř, já,“ usmál se Bertie.

„Výborně. Říkal jsem, že příště ti něco vyjde. Až tě vezmu

do toho kina, koupím ti i zmrzlinu.“

„V Londýně se nebudu nudit, starouši. Ale tam nahoře

jsem si musel vymyslet nějakou práci. Bylo depresivní jen tak

sedět a smažit se ve vlastní šťávě.“

Biggles pokývl směrem k nepřátelskému táboru, který

vlastně žádným skutečným táborem nebyl. „Je jasné, že se

120

chystají strávit noc tady. Nehnou se odsud a to se nám hodí. Za

tmy se do ničeho nepustí – nebudou ani moci.“

„Co se stalo s těmi dvěma divochy, kteří je sem podle

Toxana dovedli?“ napadlo Bertieho. „Myslím s těmi, co viděl

Ginger. Jsou pořád s nimi?“

„Neviděl jsem je. Nemám ani potuchy, kam zmizeli.

Raději bych se zeptal Hamida na jeho plán. Odsud pana Poo

můžeš zahlédnout. Sedí u ohně.“

„Je spoutaný?“

„Myslím, že ne. Nemají to zapotřebí. Kdyby se pokusil

utéci, neuběhne ani míli. Když jsem viděl, jak se sotva vleče,

bylo mi ho líto.“ Biggles pokynul Hamidovi, který dřepěl

opodál, aby přistoupil blíž. „Jak bychom se mohli dostat k panu

Poo?“ zeptal se.

„Počkáme na tmu, sáhibe. Číňané usnou. Já tam půjdu,“

zašeptal Hamid.

Biggles se podíval na Bertieho a pokrčil rameny. „Říkal

jsem ti to. On ví, co dělá.“

Oba pokračovali v tichém rozhovoru, zatímco hluboká a

měsícem neprosvětlená temnota zahalila roklinu téměř

hmatatelnou černí. Mumlání vojáků z tábora vzdáleného

pouhých sto yardů postupně umlkalo, až zavládlo ticho

narušované pouze hlasy nočních tvorů z džungle. Když se ze

vzdálenějšího okraje rokle ozvalo kašlavé zachroptění, Bertie

sebou trhl.

„Levhart,“ šeptl Biggles.

„Jemine. Nepřijde na návštěvu?“

„Silně pochybuji. Nejspíš zvětřil Číňany a teď prská,

protože mu páchnou.“

Uplynula hodina, která se přímo vlekla v mrtvém tichu.

Vzduch začínaly prosycovat silné vůně stromů a keřů

kvetoucích za tmy. Stříbřitá zář na obzoru pak ohlásila východ

měsíce a poté se jeho kotouč vyhoupl nad vrcholky stromů

lemujících okraj rokle. Vnikla sem záře, jakou vyvine měsíc

pouze v tropech. Nepřátelské ležení měli osvětlené téměř

121

dokonale. Sedm vojáků leželo kolem vyhaslého ohniště. Osmý

přecházel sem a tam po tábořišti a občas se posadil na kámen,

který si tam přivalil asi právě za tím účelem. Pan Poo seděl

stále na stejném místě a ve stejné poloze, v jaké ho viděl

Biggles naposledy. Jeho řídká bradka, od níž se odrážel

měsíční svit, se zvláštně leskla.

Hamid se pohnul. „Počkejte tu,“ vydechl.

„Neměli bychom se trochu přiblížit pro případ, že by

nastal poplach a my bychom museli krýt váš ústup?“ navrhl

Biggles.

„Jak chcete. Ale nedělejte hluk, sáhibe.“ Hamid vytáhl

kukri z pouzdra a začal sestupovat po svahu k tábořišti.

Biggles s Bertiem mu dali zhruba tři minuty náskoku, a

pak se pomalu a nesmírně opatrně vydali za ním. Biggles se

chvílemi zastavoval, aby objevil Hamidův stín, ale nikde ho

neviděl. Zvěd jakoby se propadl do země. V táboře nepřátel

nepostřehl nejmenší změnu. Strážný přecházel sem a tam s

puškou na rameni, nebo si sedal na balvan, a snažil se ukrátit si

dlouhou chvíli.

Biggles se zastavil asi deset kroků nad dnem rokle, za

malou prořídlou křovinou, mezi jejímiž větvemi bylo možné

pozorovat dění v táboře. Položil Bertiemu ruku na rameno.

„Jsme až moc blízko,“ vydechl a přikrčil se. Na kolena si

položil pušku a namířil její hlaveň na tábor.

Po Hamidovi nebylo ani vidu ani slechu, ačkoli by se už

měl objevit. Ticho, přerušované jen občasným zachrastěním

oblázků pod nohama strážného, jako by se snášelo ze

samotných nebes.

Čas plynul. Mohli být v úkrytu za keřem nanejvýš hodinu,

ale v nepohodlné poloze a v neustálém napětí se pozorovatelům

zdálo, že uplynula již mnohem delší doba. Hamidova

přítomnost v táboře se dosud nijak neprojevila. Možná on sám

ještě nevěděl, jak dál postupovat, a chtěl se zařídit podle

okolností. Biggles se upřeně díval na spící vojáky a sedícího

pana Poo, který se ani nepohnul a jehož bradka stále podivně

122

světélkovala. Bigglese už začínaly bolet oči, až je musel na

chvíli zavřít, aby si odpočaly. Přesto nepoznal chvíli, kdy začal

Hamid jednat a nikdy později se to již také nedozvěděl.

Neozval se žádný zvuk, nedošlo k jedinému pmdkému pohybu.

Nic. Náhle si Biggles všiml, že strážný, který seděl ještě před

vteřinou na kameni, tam najednou není a ani nepřechází

táborem. Biggles zamrkal a podíval se znovu. Jakýsi stín, který

by mohlo vrhat hadí tělo, se přibližoval ke spáčům. Když

Biggles pochopil, co se odehrává před jeho očima, zatajil dech.

Viděl, jak se stín doplazil k panu Poo. Stařec prudce otočil

hlavu, a v následujícím okamžiku se dvě postavy spěšně kradly

k nejbližší houštině na opačné straně rokle. Vzápětí v ní

zmizely, ale ani nyní nezazněl jediný zvuk. Nezměnilo se nic

kromě toho, že pan Poo už neseděl na svém místě.

„Jemináčku,“ špitl Bertie a šťouchl do Bigglese, aby mu

dal najevo, co vidí.

Biggles přiložil prst ke rtům. Nepohnul se a nehýbali se

ani spící vojáci.

Následovalo další dlouhé čekání. Po Hamidovi, panu Poo

a také po strážném jakoby se slehla zem. Biggles si otřel z čela

pot, který mu vyrazil následkem horka a napětí. Čas plynul a

čekání se nekonečně vleklo. Netrpělivý Bertie se ošíval a

Biggles ho musel gesty uklidňovat, ačkoli obavy se

zmocňovaly i jeho. A pak se nad nimi ozval tichý zvuk. Oba

letci se ohlédli. V měsíčním světle se tam rýsovala Hamidova

postava. Byl sám.

Tiše se k němu připlížili.

„Máte ho?“ sykl Biggles.

„Ano, sáhibe.“

„Skvělá práce. Poznal vás, Hamide?“

„Ano, sáhibe.“

„Jděte s panem Poo k ostatním. My tu raději ještě pár

minut vyčkáme pro případ, že by nemohl jít tak rychle. Číňané

se mohou každou chvíli probudit, a když zjistí, že je zajatec

pryč, spustí povyk. Zdržíme je.“

123

„Ano, sáhibe.“

Tak jako se Hamid objevil, tak také zmizel a Biggles s

Bertiem zůstali na místech a pozorně sledovali tábor. „To byla

excelentní práce,“ špitl Bertie.

„V tomhle jsou Gurkhové hotoví kouzelníci. To ti řekne

každý, kdo s nimi sloužil.“

„Co se stalo se strážným?“

„Možná je lepší, že to nevíme. Myslím, že když si

naposledy sedl na kámen, Hamid už číhal za ním a dostal ho

zezadu. Na tom už nezáleží. Já kvůli němu slzy ronit nebudu.“

„Ostatní pořád spí.“

„Měli by spát tak dlouho, než se probere voják, který by

měl prvního strážného vystřídat. Jenomže ten nejspíš počítá s

tím, že ho jeho předchůdce vzbudí. Protože to však mrtvý

nedokáže, může se stát, že budou všichni sladce spát až do

rozbřesku.“

Došlo však k něčemu jinému a zavinil to nečekaný vstup

nového, tentokrát zcela nevinného herce na scénu. Byl jím

medvěd, který s bručením procházel roklí. Je možné, že to byla

starostlivá matka, hledající zastřelené medvídě, nebo jeden z

medvědů, které vyhnal z brlohu požár a teď se vracel domů.

Biggles a Bertie, v té chvíli pomalu ustupovali svahem

vzhům a zamručení je zastavilo. Ohlédli se zpátky. Medvěd

spatřil spící Číňany, zavrčel a postavil se na zadní. Pak klesl

zpět na všechny čtyři, ale hluk, který nadělal, probudil jednoho

z vojáků. Číňan spatřil před sebou medvěda a s výkřikem

vyskočil. Tím samozřejmě probudil i ostatní, a během minuty,

kdy se medvěd kolébal směrem k jeskyni, nastal v tábořišti

naprostý zmatek.

„Až se vzpamatují z leknutí, začnou se shánět po panu Poo

a po strážném,“ zašeptal Biggles.

Odhadl to dobře. Vojáci marně hledali zajatce, zato velmi

brzy objevili strážného. Jeden z nich zakopl o jeho mrtvé tělo

ležící za kamenem a zazněl další divoký výkřik. Odnesli pak

124

strážného k vyhaslému ohništi, uložili ho na zem a nechápavě

na něj hleděli.

„Jeminkote, nezávidím jim,“ zamumlal Bertie. „Jestli

budou ztrácet lidi takovým tempem, budou na tom za chvíli

jako deset malých černoušků od Agathy Christie. Vždyť už je

jich jen sedm, starouši.“

„Já bych řekl, že jejich velitel si víc láme hlavu se

zmizením zajatce, než s tím, kolik ztratil mužů.“

„Co myslíš, že udělá?“

„To se dovíme, až se rozední. Teď asi neudělá nic. Nemá

smysl déle tu zůstávat. Pan Poo už by měl být mezi ostatními.

Vrátíme se. Chci vědět, co se stalo s tím Tibeťanem. Nejde mi

z mysli představa, že tu někde leží zraněný. Zatím jsme pro něj

nemohli nic udělat, ale zítra bychom snad mohli, jestliže pan

Poo nebude vědět s jistotou, že je mrtev.“

„A co dál, starouši?“

„Jak už jsem řekl. Bez potravin se nemůžeme hnout z

místa. Teď máme za sebou úspěšnou noční směnu, tak si jdeme

odpočinout. Pane Bože, jak já jsem unavený!“

Zpět k ostatním se dostali bez obtíží, a našli Hamida i pana

Poo, který právě živě rozmlouval s kapitánem Toxanem.

Biggles se představil novému členu malé společnosti a posléze

mu vyjmenoval i své přátele.

Pan Poo se uklonil. Vypadal zblízka ještě křehčí, než se

Bigglesovi zdálo, ale nesl se hrdě a když promluvil, zněla z

jeho úst dokonalá angličtina. Později se všichni dověděli, že

pan Poo studoval na jedné z anglických univerzit.

„Nemám slov, kterými bych vyjádřil svoji vděčnost vám a

panu Toxanovi za to, co jste pro mne vykonali,“ řekl pan Poo.

„Nemluvme o tom,“ odvětil Biggles. „Ještě z toho nejsme

venku. Už vám někdo vysvětlil, v jaké jsme situaci?

Nemůžeme odsud odejít, dokud nebudeme mít potraviny na

cestu. Já doufám, že je dostaneme zítra.“

125

„Tak mi to vysvětlil i kapitán Toxan. Protože jsem ztratil

všechno, co jsem kdy měl, včetně své vlasti, nikam

nespěchám.“

„Co se stalo s vaším tibetským přítelem?“

„Je mrtev. Ti špinavci ho odstřelili před mýma očima.

Udělali to naprosto bezdůvodně. Nijak jim neublížil. Stáli jsme

spolu ve vyschlém řečišti poblíž místa, kde býval stan.“

„To je mi moc líto,“ řekl Biggles a smutně sklonil hlavu.

„Nemohli jste přece nic dělat.“

„Bohužel. Myslím, že bude nejlepší, když se teď všichni

trochu vyspíme. Když budeme potichu, ti darebáci nás tady

nenajdou ani v noci, ani zítra. Patrně si již uvědomili, že jejich

nepřátelé, které považují za Indy, je mají neustále na očích. To

jim zabrání v tom, aby se rozdělili. Ze strachu z dalších ztrát

teď zůstanou téměř jistě pohromadě. O tom všem si však

můžeme pohovořit zítra. Kolik nám ještě zbylo jídla, Gingere?

Předpokládám, že ty jsi s sebou nic nepřinesl.“

„Ne,“ ušklíbl se zrzek. „Potraviny byly to poslední, nač

bych myslel, když jsem opouštěl letadlo.“

„Jak se cítíš?“

„Je to dobré.“

„A co vy, Toxane?“

„Není to tak zlé.“

„Dobrá.“

Ginger prohrabal batohy, které si Biggles s Bertiem vzali

na cestu do góndské vesnice a našel poslední hovězí konzervu

a asi dva suchary na osobu.

„Schováme to na snídani,“ rozhodl Biggles a pak se

rozesmál. „Je škodlivé přecpávat se na noc. Ale teď už pojďme

na kutě. Já už sotva stojím na nohou.“

Nikdo nic neřekl a uložili se ke spaní. Vzápětí kolem

zavládlo dusné ticho tropické noci. Když Biggles usínal, pocítil

podivnou únavu pralesní horečky, ale byla to naštěstí pouze jen

vzpomínka na chorobu, kterou prodělal v dětství…

126

KAPITOLA PATNÁCTÁ

OPIČÍ POKLAD

Ráno se opět ohlásilo žhavým sluncem, šplhajícím po

blankytně modré obloze, jako by na světě ani neexistovalo

něco jako dešť. Žár nastal časně a opíral se o zemi silou, která

prostřednictvím všetečných paprsků pronikala i pod klenbu

pralesních velikánů.

Když se Biggles brzy po rozbřesku probudil, cítil se dobře.

Vzápětí si všiml toho, že Hamid zmizel. Potom uviděl, že

Ginger je již vzhůru a zeptal se ho, kam Hamid odešel. Zrzek

odpověděl, že viděl, jak se plíží pryč ještě za šera, a

předpokládal, že domorodec vyráží na další průzkum. Jeho

úsudek se později ukázal jako správný.

Zvuk jejich hlasů probudil i ostatní. Rozdělili si poslední

jídlo a Hamidův díl dali stranou. Biggles měl v batohu ještě

trochu čaje, ale uvařit si ho nemohli, protože by museli rozdělat

oheň, jehož kouř by mohl přilákat nepřítele. Dopřáli si proto

jen po doušku nepříliš osvěžující vlažné vody.

Biggles už si začínal dělat starosti o Hamida, když zahlédl,

jak přichází. Gurkha s úsměvem vysvětlil, že se byl podívat na

ležení čínských vojáků.

„Copak dělají?“ zeptal se Biggles.

„Odcházejí, sáhibe.“

„Opuštějí nullah?“

„Viděl jsem je odcházet.“

„Vypadalo to, jako by odcházeli domů?“

„To nemohu říci, protože nevím, kudy se vydali. Já jen

vím, že za rozbřesku vstali a vydali se k opačnému konci rokle.

Chvíli jsem čekal, a když se nic neozývalo, usoudil jsem, že

odešli.“

„Nejspíš se šli podívat po něčem k jídlu.“

„Ano, sáhibe.“

127

„Jakmile přijdou se zásobami, zmizíme také,“ otočil se

Biggles k ostatním. „Bohužel to asi ještě chvíli potrvá, ale když

odtáhli Číňané, nebudeme ztrácet čas ani my. Co vaše rubíny,

Toxane?“

„Co by s nimi mělo být?“

„Teď, když je rokle prázdná, nevidím důvod, proč byste si

je nemohl vyzvednout. Měl jste s nimi přece dost práce. Aspoň

budeme mít co dělat, než se vrátí Bira Shah a Ram Shan s

jídlem. Bude těžké ty kameny najít?“

„Vůbec ne. Leží jenom pár palců pod vrstvou písku přesně

ve středu místa, kde stával můj stan. Jsou v plechovce. Nebude

těžké dostat je ze země holýma rukama.“

„Půjdu pro ně,“ nabídl se Ginger. „Já to místo znám. Není

to daleko.“

„Cítíš se na to?“

„Jsem už jako rybička.“

„Dobrá. Vezmi si pušku. Bude lepší, když tě doprovodí

Hamid pro případ, že by se něco semlelo.“

„Dobře.“

„Půjdete s ním, Hamide?“

„Ano, sahibe.“

„Tak můžete vyrazit. A žádné divoké nápady, Gingere!“

„Nestojím o další problémy,“ odpověděl Ginger.

Biggles si vzal zrzka stranou. „Poblíž Toxanova tábora

leží dvě mrtvá těla. Gurkha a Tibeían. A viděl jsem tam rýč.

Pokud to půjde, měli byste je pohřbít.“

„Okay. V písku to nebude nic těžkého.“

Ginger s Hamidem odešli.

Biggles se obrátil k panu Poo. „Určitě máte něco, co byste

si chtěl vzít s sebou. Myslím váš nefrit.“

„Nechtěl bych vám přidělávat potíže.“

„Ale tyhle věci jsou přece cenné!“

„Nejde mi ani tak o jejich peněžní hodnotu, ale protože

patří k nejkrásnějším věcem, které vznikly v mé vlasti ve

128

starých dobrých časech, byla by skutečně tragédie, kdyby měly

být navěky ztraceny.“

„Jsou těžké?“

„Ne. Jde pouze o malé kousky. Celková váha nebude větší

než dvacet liber. Pro mne a mého sluhu to však bylo příliš, a

proto jsme se jich vzdali.“

„Jak daleko odtud jste je nechali?“

„To nedokážu přesně odhadnout. Sestupovali jsme z

kopce, často jsme odpočívali, takže neumím určit vzdálenost.

Vím však, že to bylo v nadmořské výšce kolem deseti tisíc

stop, tam, kde prales přechází v jehličnaté lesy. Ale neobtěžujte

se s hledáním, prosím.“

„Teď jsme v osmi tisících stopách, takže to znamená

vystoupit o dva tisíce stop výš. Řekněme dvě hodiny cesty tam

a hodinu zpátky. Jak jsem říkal, než dorazí jídlo, nemůžeme

stejně nic dělat. Problém ale bude najít to místo.“

„To by nemělo být obtížné. Mezi stromy je tam vysoká

skála s dvojitým vrcholem, která je vidět z veliké dálky.

Nemůžete ji přehlédnout. Měla by být dobře viditelná z

každého volnějšího prostranství. Pytel jsme zahrabali pod

jehličí u paty skály na spodní straně. Vybrali jsme místo tak,

aby ho bylo možné snadno najít pro případ, že bychom se tam

mohli někdy vrátit.“

„Předpokládám, že nefrit je křehký.“

„Ano. Proto byly všechny kousky pečlivě zabaleny do

jačích chlupů.“

Biggles upřel zrak na Bertieho. „Nechtěl by ses jít se

mnou podívat, zda se s tím dá něco udělat? Pokud ten pytel

nenajdeme, nebudeme na tom o nic hůře, než teď.“

„Na to se docela těším, starouši. Všechno bude lepší než tu

dřepět a drbat se ve vlasech.“

„Jdeme na to,“ řekl Biggles, vstal a zkoumavě pohlédl na

pana Poo. „Máte pocit, že ten jehličnatý les je přímo nad

námi?“

129

„Ano. Poté, co jsme pytel ukryli, jsme sestupovali přímo

dolů, kam nás vedla stará stezka vyšlapaná zvěří. Sešli jsme až

k této rokli a narazili na kapitána Toxana.“

Biggles zvedl pušku. „Pojďme. Dokud se nevrátíme, ať se

nikdo nevzdaluje z tábora. Když se rozdělíme, může být velice

obtížné, dát se znovu dohromady.“

Vyrazili.

„Nemám moc velkou radost, že jsme tam Toxana a Poo

nechali samotné,“ řekl Biggles, když se dostali z doslechu.

„Chci se však pokusit, zachránit mu alespoň část majetku. Je to

všechno, co mu zůstalo. Jestliže ale Číňané odešli, nepovažuji

za pravděpodobné, že by se do nullah znovu vraceli. Ale i

kdyby začali rokli znovu prohledávat, pokud budou Toxan a

Poo potichu, nic jim nehrozí.“

„Ti dva Góndové na ně přece dohlédnou, starouši. A

Ginger s Hamidem nebudou pryč dlouho.“

Cesta byla hned od počátku dost obtížná, až začal Biggles

pochybovat, jestli vůbec dojdou k cíli. Prales zde byl nesmírně

hustý, a terén stále stoupal. Nepostupovali proto přímým

směrem, protože by se příliš vyčerpávali, ale křižovali po svahu

šikmo vzhůni střídavě vlevo a vpravo, což jim sice cestu

prodlužovalo, ale ušetřilo jim to prudké přímé stoupání. Pak

objevili stezku, kterou považovali za tutéž, po níž sestupoval

pan Poo. Po chvíli si už byli jisti, že jdou správným směrem,

protože ze skalnaté planiny spatřili v dálce vrcholky stromů,

silně připomínající jedle. Přibližně uprostřed zeleného lesního

pásu trčely k obloze dva světle šedivé skalní štíty.

„To musí být ono,“ ohlásil Biggles. „Je to rozhraní

listnatých stromů a jehličnatého lesa.“

Pokračovali dál stoupáním, které zde bylo schůdnější,

neboť džungle byla následkem stoupající nadmořské výšky

řídčí a řidčí. Po půlhodince došli k pásu kamenitého suťoviska,

širokému jen asi sto yardů a když ho zdolali, stáli na měkkém

koberci lesní půdy pokryté spadaným jehličím. Polohu

130

dvojitého skalního štítu měli v paměti, a vyrazili proto přímo k

ní.

„Poo říkal, že uschovali ten pytel přímo u paty skály, takže

už nemusíme lézt nahoru,“ těžce oddechoval Biggles, když

došli k šedivé, dešti ošlehané skále, a začali ji obcházet.

Nedošli daleko. Biggles náhle vykřikl a sehnul se pro

malou,

zelenou,

krásně

vyřezávanou

sošku

čínského

mandarína. Podíval se na Bertieho s ohromením ve tváři. „Věřil

bys tomu? Někdo tu skrýš našel!“

„To je holý nesmysl, starouši. Který blázen by sem lezl?“

„Mě se neptej,“ zavrčel Biggles, ženoucí se dál kolem

úpatí skály. Brzy našel to, co bylo původně haldou jehličí

navršenou panem Poo a jeho společníkem. Již prvním

pohledem poznali, že kopeček jehličí někdo nedávno rozhrabal,

protože vrchol hromady chyběl a její střed byl tmavší, než

okraje. Kolem se povalovaly sošky z modrého, žlutého a

zeleného nefritu. Pytel, v němž byly ukryty, ležel opodál

rozervaný a kolem něj se povalovaly chumáče jačích chlupů,

do kterých byl poklad původně zabalen.

„Jemine, nějaký cvok tu vážně byl,“ vyhrkl Bertie a

posunul si monokl. „To se sem šplhal proto, aby si mohl hrát?“

zeptal se přeskakujícím hlasem plným úžasu.

Biggles se sklonil a dal se do sbírání jednotlivých kousků.

„Opice,“ řekl stručně. „Dorazili jsme právě včas. Je

možné, že některá z těch darebaček ještě dřepí na skále a

pozoruje nás. Uviděly hromadu, vyhrabaly pytel a napadlo je,

že obsahuje něco k snědku. Našly jenom kameny, a protože

umění ocenit nedovedou, ztratily o ně zájem.“

„Možná, že viděly, jak to pan Poo zahrabává,“ ozval se

Bertie. „Protože jsou to zvědavé potvory, počkaly jen, až

odejde.“

„To těžko,“ řekl Biggles. „Pan Poo se svým Tibeťanem tu

přece prošli před delší dobou. Rozhodně je ale dobře, že jsme

sem šli. Kdybychom to nenašli teď, příští vrstva jehličí by

sošky zakryla a koho by napadlo tu něco hledat. Myslím, že

131

hlavní část pokladu jsme zachránili. Další sošky už nikde

nevidím.“

Jednotlivé kousky znovu opatrně zabalili do jačích chlupu

smíchaných s jehličím, vložili do pytle, ale ten opice natolik

roztrhaly, že balík vypadal velice neutěšeně. Biggles ho svázal,

tak pevně jak mohl, a obrátili se na zpáteční cestu.

Sestup svahem jim netrval ani hodinu, a brzy byli dole

mezi ostatními. Ginger s Hamidem mezitím přinesli rubíny.

Toxan právě předváděl svůj poklad zrzkovi. Protože kameny

samozřejmě nebyly vybroušené, nebyl jejich vzhled nijak

přitažlivý, ačkoli podle Toxana byly prostě úžasné.

132

Do tábora již dorazili i Bira Shah, Mata Dhinn a Ram

Shan, kteří se vrátili chvíli před Bigglesem a Bertiem. Zatím

ani nestačili rozbalit svůj náklad. Kdy pan Poo uviděl pytel,

který Biggles přinesl, radostně vykřikl. Bigglese však již

zajímalo něco jiného.

„Zvládli jste to v rekordním čase,“ usmál se na Bira

Shaha. „Nečekal jsem vás před soumrakem.“

„Našli jsme dobrou sloní stezku, sáhibe. Míří přímo k

jezeru s modrou vodou.“

„Neviděli jste Číňany?“

„Ne. Jednou jsme z dálky zaslechli výstřel, ale neviděli

jsme vůbec nikoho.“

„Možná, že stříleli na něco k obědu,“ řekl Biggles.

„Pověděli jste sáhibovi u jezera, k čemu tady došlo?“

„Řekli jsme mu všechno. Když jsme přišli, měl strach. Při

letu nad nullah viděl jenom Číňany, a protože nevěděl, co

dělat, letěl sem podruhé a chtěl letět znova.“

„Nemohl nám pomoci. Řekli jste mu, že se vydáme na

zpáteční cestu, hned jak získáme jídlo, a že nám cesta potrvá

dva nebo tři dny, protože nemůžeme postupovat rychle?“

„Řekli, sáhibe. Čeká.“

„Dobrá. Udělali jste to dobře.“

„Řekl bych, že jsme všichni udělali dobře,“ ozval se

Toxan, na jehož zdraví mělo setkání s rubíny téměř zázračný

vliv. Také pan Poo, který se probíral v nefritových soškách,

vypadal, že dostal novou chuť do života, a Biggles zauvažoval

o silném vlivu duševní pohody na tělesné zdraví.

„Kdy vyrazíme?“ zeptal se Ginger.

„Nevidím důvod, proč bychom se neměli dát na cestu

hned. Už tu stejně nemáme co dělat. Do soumraku ještě zbývá

několik hodin světla, a měli bychom je využít. Ať už vyrazíme

ráno nebo večer, stejně musíme strávit nejméně jednu noc v

džungli. Nemělo by nám záležet na tom, jestli ty noci budou

dvě nebo jen jedna. Čím dřív se dostaneme zpátky k jezeru, tím

lépe.“

133

Všichni s ním souhlasili.

„Ale než vyrazíme, mohli bychom se trochu najíst,“

prohlásil Biggles s úsměvem. „Je snazší nést jídlo v žaludku

než v batohu na hřbetě. A navíc mám sám hlad jako vlk.“

„Když jsme šli dolů pro rubíny, doplnili jsme vodu,“ ozval

se Ginger. Naklonil se k Bigglesovi a tiše dodal: „Udělali jsme

i tu druhou práci, jak jsi říkal.“

„Dobře. Takže jsme připraveni všichni.“

Když otevřeli tlumoky s jídlem, poznali, že Algy měl

skutečně starost, aby nevyhladověli. Poslal jim pořádnou dávku

sucharů, konzervované šunky, plechovek s hovězím, sardinek a

přidal také sklenici džemu. Nezapomněl ani na čaj, cukr a

kondenzované mléko.

„Myslím, že šálek čaje si už můžeme dovolit,“ řekl

Biggles. „Když budeme přikládat na oheň jen suché dříví,

mnoho kouře tím nenaděláme. A jestli jsou Číňané už hlouběji

v džungli, neviděli by ani dýmající sopku. Jak daleko je to

odsud ke sloní stezce, kterou jste objevili, Bira Shahu?“

„Měli bychom se k ní dostat do setmění.“

„Jseš si jistý, že k ní znovu najdete cestu?“

Gónd se zatvářil dotčeně.

„Jsem lovec, sáhibe,“ řekl. „Já nebloudím!“

Bertie rozdělil potraviny, všichni se dosyta najedli a zapili

jídlo silným sladkým čajem.

„Když člověk potřebuje tolik energie jako my, není nic

špatného na tom, že zkazíme čaj cukrem,“ prohlásil Biggles.

„Sice nám bude ještě větší horko, ale cukr nás udrží při životě,

až budeme padat únavou. A vypijte čaj horký.“

Když dojedli a dopili, rychle dokončili přípravy na cestu.

Nespotřebované jídlo putovalo zpět do tlumoků. Toxana uložili

na nosítka, jichž se ujali čtyři Góndové. Pátý je doprovázel a

byl připraven ke střídání. Biggles uspořádal pochodový tvar

takto: Bira Shah kráčel první jako vůdce. Za ním šel Hamid

Khan, jenž měl v případě potřeby uvolňovat cestu svojí kukri.

Následoval Biggles s puškou, za ním Góndové s nosítky a

134

potom pan Poo se zrzkem, jenž mu pomáhal přes špatně

schůdná místa. Vzadu jistil průvod Bertie s Toxanovou puškou.

Vyrazili vpřed a drželi se těsně při okraji rokliny, kde

nebyl porost tak hustý, jako uprostřed džungle. Postupovali

samozřejmě pomalu, zastávky však dělali jen zřídka a krátké.

Díky tomu – jak správně odhadl Bira Shah – je soumrak zastihl

na široké, poměrně pohodlné stezce, kterou udusali divocí sloni

při svých cestách za potravou a hlavně za vodou.

Vzápětí padla tma. Skupina se zastavila, přichystala se ke

spánku a než vyšel měsíc, bděl jediný muž, který měl stráž jako

první.

135

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

BIGGLES OBĚTUJE STAN

Za úsvitu, který sliboval další žhavý den plný slunce, se

rychle nasnídali a vyrazili dál. Góndové, kteří se střídali u

nosítek, byli úžasní. Místo toho, aby si stěžovali na námahu,

byli zjevně pyšní na úkol, který jim byl svěřen. Pan Poo snášel

náročnou cestu mnohem lépe, než se dalo usuzovat z jeho

křehkého vzhledu. Starcovy nohy patrně vzpružil nález

pokladu. Ginger, jenž dosud pravidelně polykal léky, už návrat

horečky nepocítil.

Pochod po sloní stezce byl samozřejmě mnohem

plynulejší než by byla cesta džunglí, to však neznamenalo, že

by byl snadný. Ačkoli sloni projevovali mimořádný instinkt při

obcházení překážek, řadu míst, především těch vlhčích,

rozdupali na nevábné bahnisko.

Biggles sledoval, jak ubíhá čas, a protože věděl, že

přehnaně rychlé tempo jen málokdy zkrátí trvání cesty,

ohlašoval po každé hodině pouti krátký, asi desetiminutový

odpočinek.

O těchto přestávkách vybíhal vždy jeden z Indů kupředu

na malý průzkum, protože o nepřátelích sice dlouho neslyšeli,

ale nesměli zapomínat na jejich přítomnost. Biggles, přestože

na sobě nedával nic znát, měl obavy, aby si sloní stezku

nevybrali k přesunu také Číňané. Bylo dost pravděpodobné, že

na ni v džungli narazili také oni a pak by hrozilo jeho průvodu

značné nebezpečí. Žádný důkaz o přítomnosti cizích lidí se

však neobjevil.

Potom se přiblížil další soumrak a bylo zřejmé, že nezbyde

než strávit ještě jednu noc v džungli. Bira Shah se vydal na

poslední průzkum a po návratu všechny potěšil. Oznámil totiž,

že jezero leží velice blízko a že k němu dojdou zítra časně ráno.

136

Biggles naléhal na dokončení pochodu a chvíli šli za tmy,

ale pak Bira Shah velitele přesvědčil, že pokračovat v cestě

není ten nejlepší nápad. Dočkali se dokonce východu měsíce,

ale klenbou stromoví k nim dolů pronikalo tak málo světla, až

klopýtající a unavený Biggles uznal, že domorodec má pravdu.

Vybalili proto zásoby, najedli se a uložili se ke spánku.

Dřív než usnuli, vzal si ještě Biggles slovo. Vysvětlil všem, co

hodlá udělat, až proniknou k jezem. Toxan nutně potřebuje

ošetření v nemocnici a proto expedice rychle skončí. Musí

dopravit Toxana do města a pak se už nebudou vracet. Bigglese

zajímalo, zda se lovci s dostatečnou zásobou potravy budou

schopni vrátit domů. Indové ho ujistili, že s tím nebudou mít

žádné potíže, ale byl na nich znát smutek. Řekli Bigglesovi, že

je trápí blížící se rozchod po tak báječném lovu. Biggles jim

vnutil všechny rupie, které měl u sebe, a slíbil jim stan a

všechno, co v něm zůstane, až odletí.

Těsně před rozedněním byli na nohou. Čekala je poslední

část cesty. Pochopitelně se všichni, snad s výjimkou Indů,

těšili, až skončí cesta, která pro ně byla plná útrap a strádání v

nezvyklém prostředí a nesnesitelném vedru. Modré jezero

leželo pouze míli před místem jejich noclehu. Když se nad nimi

rozestoupil strop větví a objevilo se modré nebe, zrychlili krok,

neboť se nemohli dočkat, až spatří otevřený prostor, a hlavně

vodní hladinu.

Bira Shah, který kráčel s odstupem první, ji zahlédl

nejdříve. Ostatní si všimli, jak se náhle zarazil, přikrčil se a

vyrazil k nim zpátky s varovně vztyčenou rukou.

„Co se děje?“ vyhrkl Biggles.

„Číňani, sáhibe. Jsou ve vašem táboře.“

„Všichni stát!“ sykl Biggles a otočil se k průvodu.

„Nesnažte se je spatřit, jinak spatří i oni vás.“

Doprovázen Bira Shahem a Hamidem vydal se plíživým

krokem ke břehu jezera na průzkum.

Brzy poznal, že se k vodě dostali jen asi půl míle od místa,

kde stál jejich stan. Na místě kde zastavili, měli dobrý úkryt a

137

na stan i na letadlo houpající se opodál na hladině měli odsud

ničím nerušený výhled. Užasle pozorovali hlouček čínských

vojáků, shromážděných u stanu.

„Co tam ti lotři dělají?“ zeptal se vystrašeně Ginger. Měl k

obavám důvod, neboť mezi vojáky stál Algy.

„Jsou tu asi jen krátce,“ sykl Bigles. „Právě se pokoušejí

posunky dohovořit s Algym. Nemyslím si, že tu zůstanou příliš

dlouho.“

„Komplikovaná konfigurace, že, starouši,“ vyjádřil se k

věci Bertie slovy lorda a vzdělance.

„Nemusí to být tak zlé, jak se na první pohled zdá.“

„Jemináčku, co bys chtěl horšího? Co Algy? Co

uděláme?“

„Dojdu pro letadlo a přesunu ho sem.“

„Ty? A kdo ještě?“

„Nikdo. Tuhle švandu podstoupím raději sám. Ty si vezmi

moji pušku.“

„Půjdeš bez ní?“ zatvářil se Bertie nechápavě.

„Jasně. Nebudu ji potřebovat. Co by mi ostatně byla platná

proti těm vojákům, jestliže se rozzuří? Myslím, že tahle situace

zaskočila především je. Když viděli nad roklí náš letoun,

museli vytušit, že nějak souvisí s jejich přítomností, ale

nechápali jak. Myslím, že je ani nemohlo napadnout, oč nám

jde. Pokud by však mezi námi poznali pana Poo, hned všechno

pochopí. Ale řečma jen maříme čas. Schovejte se a v žádném

případě se neukazujte. Vrátím se sem s letadlem a vy buďte

připraveni k co nejrychlejšímu nástupu na palubu.“

„Co náš stan? Necháš jim ho? Slíbil jsi ho přece Indům.“

„Je možné, že ho taky dostanou. Není v něm nic, co by pro

nás mělo nějakou zvláštní cenu. Většinu věcí máme přece v

letadle. Zůstaňte tu v klidu.“

Rozloučil se. Stiskl ruku každému z mužů, kteří výpravě

tolik pomohli, a vykročil po břehu jezera. Nesnažil se krýt a

právě naopak si začal vesele pohvizdovat, aby ho uviděli

všichni, kdož stáli poblíž letadla. Rozhodl se pro takový

138

postup, aby donutil čínské vojáky přemýšlet, co se to k nim

blíží za veselou kopu. Uvažoval, že bude mnohem lepší, když

budou přemýšlet, než kdyby začali cvakat uzávěry pušek.

Podařilo se. Vkročil do tábora, jakoby se právě vracel z

ranní procházky kolem jezera. Vojáci se nepohnuli, jen na něj

civěli prázdnýma očima s výrazem, který silně připomínal

důvtip, zračící se ve zraku dobytčat. Prošel kolem nich, aniž by

o některého jen zavadil pohledem a lhostejně kývl na Algyho.

„To jsem rád, že tě zas vidím,“ zamumlal Algy.

„Co tu dělají ti chlapi?“

„Zatím nedělají nic. Podle mne potřebují jídlo. Přišli před

chvílí a od té doby očumují, jako by zjišťovali, jestli jsem sám,

a proč. Víš, že už tady jednou byli?“

„Samozřejmě.“

„Tak proč jsem jdeš sám a beze zbraně?“

„Je to tak lepší. Nemělo by smysl přesvědčovat je, že se

jich bojíme.“

„Kde jsou ostatní?“

„Na opačném konci jezera.“

„Poo je s nimi?“

„Jistě.“

„Řekni mi co chystáš.“

„Vezmu si letadlo a všechny naložím.“

„Myslíš, že to vojáci dovolí?“

„Zkusím to. Myslím, že neuvěří, že bychom jim tu nechali

náš krásný stan. Dívej se, jak se blufuje.“

Biggles se otočil k Číňanům, otevřel ústa a několikrát do

nich bodl nataženým ukazováčkem, jako by se jich ptal, jestli

chtějí jíst.

Čínský velitel náhle projevil o nově příchozího zájem a dal

najevo souhlas.

„Dobrá,“ otočil se Biggles k Algymu. „Přitáhni stroj ke

břehu a najdi tam krabici sucharů. Sám už na břeh nevystupuj,

jen mi ji podej.

139

Odraz letadlo, ale ne moc daleko od břehu a posad se do

kokpitu, abys byl připraven okamžitě odstartovat.“

„Jdu na to.“

Číňané se nehýbali. Algy přitáhl letoun ke břehu, vstoupil

na palubu a znovu se objevil s velkou krabicí sucharů. Biggles

si ji od něj vzal a podal ji veliteli, který okamžitě odtrhl víko,

aby zjistil, co je uvnitř. Zraky všech vojáků se upřely na

krabici, takže nebylo pravděpodobné, že by si některý z nich

všiml, jak Algy smotává kotevní lano. A jestliže si toho snad

některý voják přece jen všiml, nepřikládal tomu žádný význam.

Ve tváři čínského velitele zazářilo štěstí. Začal vytahovat z

krabice suchary, Biggles bez nejmenšího náznaku spěchu

přikročil k letadlu, nastoupil do kabiny a zavolal na Algyho:

„Máme hotovo. Startuj!“

Nepřátelští vojáci odtrhli užaslé očí od anglických sucharů

a zahleděli se na letadlo, jehož motor právě naskočil. Jinak se

ani nepohnuli. Jak Biggles zcela správně předpokládal,

nepovažovali za možné, že by se dva muži v letadle, které se

právě rozjíždělo, nevrátili ke svému krásnému stanu na břehu.

Biggles si v pilotní kabině vyměnil místo s Algym.

„Převezmu řízení,“ řekl. „Vím přesně, kam namířit.“ Pozoroval

ve zpětném zrcátku, jak Číňané stojí na břehu, hledí za

letadlem a žvýkají suchary.

„Máš pořád dobré nervy,“ ocenil jeho klid Algy.

140

Biggles se ušklíbl. „Nic na tom není. Ti mládenci totiž

ještě nepochopili, co vlastně chceme. Pochopí to, až uvidí

nastupovat do letounu ostatní.“

„To budeme pořád ještě na dostřel.“

„Ve střelbě jim nezabráním. Budeme však v takové

vzdálenosti, že by nás jen s obtížemi zasáhl člověk, který to s

puškou dobře umí. Podle toho, jak jsem je viděl střílet na

medvědy, pochybuji, že dokáží trefit stoh slámy na sto kroků.“

Biggles pojížděl s obojživelníkem po klidné vodě dost

pomalu. Nikam nespěchal a nerozjížděl se ke startu, protože

vzdálenost k čekajícím byla malá. Teprve, když bylo letadlo na

úrovni skupiny jeho přátel, mírně přidal plyn, nechal letoun

poskočit vpřed a těsně před dojetím stočil letadlo bokem ke

141

břehu tak, aby byly vstupní dveře zakryty trupem a nebylo na

ně vidět z opačné strany jezera.

Algy skočil do mělké vody a křikl na ostatní: „Pojďte!“

Nikdo se nenechal dvakrát pobízet. Toxana vnesli dovnitř

na nosítkách jako prvního, a uložili ho na podlahu co

nejpohodlněji.

Biggles mu se smutným výrazem sdělil, že jeho pušku

nechal jako dárek Hamidovi, ale hledač rubínů velkodušně

mávl rukou. To již nastupoval pan Poo, kterého usadili v

kabině. Následoval zrzek a Bertie a také jejich loučení s Indy

bylo krátké. Na Bigglesův pokyn hodil Bertie všechny

zbývající zásoby potravin domorodcům, kteří na břehu čekali,

až se stroj pohne.

V té době již vojákům zřejmě došlo, že byli nějak

obelstěni, ačkoli možná dosud přesně nechápali, proč. Vydali

se totiž po břehu směrem k letadlu. První si jich všiml Biggles

a zavolal na Indy, aby si pospíšili, nebo je Číňané chytí.

„V mé vlastní džungli nikdy, sáhibe,“ křikl Bira Shah.

Hamid mlčel, ale přejel prstem po ostří své kukri a roztáhl

rty v krutém úsměvu.

„Bude lepší vypadnout,“ řekl Algy, který si jako první

všiml, jak se někteří Číňané zastavují, zvedají pušky a míří na

ně.

Potom padl první výstřel, ale užaslí vojáci nedokázali

udržet mušku v klidu a jejich střelba podle toho vypadala.

Kulky padaly na hladinu jezera daleko od hydroplánu, což se

dalo poznat podle malých vystřikujících gejzírů. Muži v letadle

však nepochybovali, že nastal čas odletu. Zrzek přibouchl

dveře, Biggles přidal plyn a Algy se rozesmál. Stroj se

naposled rozeběhl po modré hladině a odpoutal se od ní. Byl

před ním první úsek cesty domů, let do Dillí, vzdáleného odtud

asi dvě stovky mil.

Tam, zatímco do nádrže letadla tryskalo palivo, dopravili

kapitána Toxana do nemocnice. Jeho zranění vysvětlili lékařům

i indickým úředníkům jako nehodu při lovu. Případ výstřelu,

142

který náhodně vyšel z pušky při střelbě na zvěř byl tak

pravděpodobný, že se s ním všichni spokojili. Verze získala na

důvěryhodnosti, když jediný pochybující úředník uviděl

improvizovaná nosítka…

Rubíny ponechal Toxan v Bigglesově opatrování a dohodli

se spolu, že si je vyzvedne, až bude natolik v pořádku, aby

mohl vyrazit domů do Británie. Ušetřil si tím obtížné

vysvětlování a dohady.

Tak skončil krátký Bigglesův výlet do země, kde se

narodil. Další dny již probíhaly bez sebemenšího vzrušení. Po

návratu do Anglie předal Biggles nefritové sošky a rubíny,

které podléhaly clu, na celnici k ohodnocení, a dokonce využil

svého služebního postavení, aby zkrátil obvykle nekonečné

úřední formality.

Z letiště pak s panem Poo odjeli všichni do Bigglesova

bytu, odkud Biggles ihned zatelefonoval do Scotland Yardu

brigádnímu generálovi Raymondovi.

„Tady je Bigglesworth, pane,“ ohlásil se do telefonu.

„Myslel jsem, že by vás třeba potěšilo, kdybych vám oznámil,

že jsme zase doma.“

Na chvíli se odmlčel, poslouchal.

„Ano, pan Poo je s námi,“ řekl pak. „Přivezli jsme ho s

sebou, jak jste chtěl, ale jeho ubytování už necháme na vás.

Potíže? Vůbec žádné, pane. Všechno šlo hladce. Rozurním,

pane.“

„Jede rovnou sem,“ oznámil ostatním, když zavěsil.

„Promiňte, ale rozuměl jsem vám správně, když jste říkal,

že nebyly žádné potíže?“ zeptal se zdvořile pan Poo.

„Ovšemže jste rozuměl dobře. Co jiného jsem mu měl

říci? Proč bych měl někoho nudit bezvýznamnými

podrobnostmi? Vy jste tady, a o nic jiného mu nešlo.“

Pan Poo zavrtěl vážně hlavou. „Jací tady žijí divní lidé,“

zamumlal.

„No, myslím, že už jiní nebudeme,“ ušklíbl se Biggles,

sáhl po cigaretě a zapálil si.

143

„Potíže?“ dodal po chvíli. „Ano, máte vlastně pravdu. Ti

vaši černí medvědi měli potíže. Veliké. Bylo mi jich vážně

líto…“

144

OBSAH

Biggles jede domů

Stačí najít Číňana

Operace „Pan Poo“

Modré jezero

První stopa

Tygr!

Návštěva u jezera

Ginger v akci

Smrt v úžlabině

Vedro, požár a horečka

Biggles opět na scéně

Žlutí vojáci a černí medvědi

Hra na schovávanou

Hamidovo mistrovství

Opičí poklad

Biggles obětuje stan

145

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES V INDII

z anglického originálu BIGGLES GOES HOME

Edice Hrdinové vzdušných bitev 33

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Petr Barč

Překlad Pavel Kaas

Vydalo nakladatelství Toužimský & Moravec

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4 jako svou 681. (111.) publikaci

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o.,

Český Těšín, Střelniční 54

ISBN 80-85773-86-4

146

BIGGLES v INTERNETU

Informace o Bigglesovi v jazyce českém jsou nyní dostupné

také uživatelům nejmodernější sdělovací a informační techniky

– Internetu. Je na tom pozoruhodné, že iniciativa vzešla od

milovníka Bigglesových dobrodružství, který se spojil s

nakladatelstvím T&M a shromáždil řadu základních informací.

Soubor obsahuje.

Bibliografii českých titulů vydaných ve standardní řadě po roce

1989.

Úplný seznam původních vydání Bigglesových titulů v Anglii.

Ukázky knih a časopisů, které vycházejí v zahraničí.

Vývoj vydávání Bigglesových příběhů v českém jazyce, včetně

charakteristiky nejdůležitějších nakladatelství.

Co nás v nejbližší době čeká.

Listárna.

Na čem se létalo.

Nejdůležitější hrdinové Bigglesových příběhů.

Soubor bude na Internetu k dispozici od konce prvního pololetí

1998 a najdete ho pod značením:

147

www.geocities.coin/Area51/Zone/9479

HLEDEJTE!

148