WILIAM EARL JOHNS

BIGGLES A UNESENÝ CHLAPEC

T&M

PRAHA

2000

© 1961 by W. E. Johns (Publications) Ltd

Jacket Illustration Petr Barč, Zdeněk Burian

© Petr Barč, 2000

© Zdeněk Burian – dědicové, 2000

Illustrations © Petr Barč, 2000

Translation © Oldřich Vidlák, 2000

Remake © Mikuláš Moravec, 2000

ISBN 80 – 7264 – 023-2

KAPITOLA PRVNÍ

GANGSTEROVA POMSTA

Na dveře velitelství letecké policie Scotland Yardu

někdo zaklepal. Potom se dveře maličko pootevřely a v

mezeře se objevila rozesmátá tvář.

„Zdravíčko!“ ozvalo se.

Biggles vzhlédl od pracovního stolu, tvář se mu

rozjasnila a s napřaženou rukou vyrazil návštěvníkovi

vstříc. „Pane na nebi! To se podívejme, kdo to k nám

přišel! Pojď dál, Eddie. Jaký dobrý vítr tě zavál na tuhle

stranu Atlantiku?“

4

„Neřekl bych, že to byl dobrý vítr,“ zazubil se Eddie

Ross, detektiv Interpolu ze Spojených států a potřásl

všem v místnosti rukou. Měl na sobě elegantní oblek,

jeho pohledu se nedala upřít pronikavost a bystrost, vlasy

měl nakrátko ostříhané a v zubech svíral tenký doutník.

Přijal židli, kterou mu přistrčil policejní pilot Algy

Lacey.

„Pořád na stopě překupníků drog?“ nadhodil

Biggles.

„Výjimečně ne, Bigglesi. V poslední době jsme jim

uštědřili pár tak účinných direktů a pravých háků, že

řádka z nich je knokaut a ti ostatní zděšeně utekli z ringu

a teď asi vymýšlejí, jak do něj zpátky.“

„Počítám, že se za námi netáhneš přes oceán, jen aby

ses zeptal, jak se máme.“

„To opravdu ne,“ zasmál se Eddie. „Hledám chlapce

jménem Carlo Salvatore. Neslyšel jsi o něm někdy?“

„Není to nějaký italský zpěvák?“

„Ale kde. Je to syn Rosaria Salvatora.“

„Jenomže toho také neznám.“

„Je to multimilionář.“

„Snad si nemyslíš, že znám jména všech amerických

milionářů. Dáš si šálek čaje?“

„Pane na nebi,“ vzdychl Eddie. „Kdy se už vy

Britové přestanete nalévat čajem?“

„Nikdy, leda když selže vařič. Omlouvám se, ale v

mé kanceláři nic silnějšího nenajdeš.“

„To je v pořádku. Při práci alkohol nepiju.“

„Dobrá, nedostaneš nic. Tak co je s tím hochem? Co

provedl?“

„On nic. Obecně se má za to, že ho unesli, ale já

mám podezření, že mu to ani moc nevadilo.“

5

„Myslíš si, že ho odvlekli do Anglie?“

„Je to dost pravděpodobné.“

„Jak ti můžeme pomoct?“

„Právě o tom si chci s vámi popovídat.“

„Tak do toho. Pověz nám, co víš a uvidíme, co se dá

dělat.“

„Dobrá, tak poslouchejte. Tomu ztracenému Carlovi

je dvanáct let a je jediným synem Rosaria Salvatora,

naftového magnáta z Texasu. Je to jeden z nejbohatších

lidí ve Státech, a tím pádem i na celém světě. Carlova

matka zemřela ještě mladá v době, kdy se děcko teprve

začínalo stavět na nožky. Dovedete si tedy představit, že

pro starého pána znamená víc než všechny jeho miliony.

No a tenhle chlapec je pryč. Starý Salvatore nabídl celý

milion dolarů za jeho vrácení a dal i záruku, že se nebude

na nic vyptávat. Dosud se ale nikdo neozval a podle

mého názoru se ani neozve.“

„Milion dolarů je silné lákadlo.“

„Znám i silnější motivy.“

„Například?“

„Nenávist. Pomsta.“

„A tohle je ten případ?“

„Jsem si tím jistý, ale jsem teprve na začátku.“

„Když mluvíš o pomstě, víš určitě, že toho hocha

nezavraždili?“

„Pochybuji o tom.“

„Proč?“

„Protože člověk, který chlapce zadržuje, se může

stále pást na utrpení jeho otce, což ho patrně těší. Kdyby

synka zabil, tak tím všechno skončí.“

„Na tom něco je. Řekni nám o věci něco bližšího.“

6

„Jistě, příběh není nijak složitý. Asi před dvaceti lety

se vystěhovali do Spojených států tři Italové. Byli to

přátelé. Dva z nich bratři, dvojčata, Antonio a Cesare

Paola, třetím byl právě Rosario Salvatore. Narodili se v

rozmezí dvou roků v jedné větší vesnici na Sicílii a proto

se po celý život dobře znali. Spolu s nimi tam vyrůstalo

jedno děvče, které však vstoupilo do příběhu až později.

Jakmile hoši dospěli a našetřili si dost peněz, rozhodli se

zkusit štěstí ve Státech. Brzy po příjezdu si Paolové

vybrali cestu zločinu, aby přišli k penězům rychle. Přidali

se k jedné bandě gangsterů. Rosario měl více zdravého

rozumu. Žil poctivě a navíc mu přálo štěstí. Brzy

vydělával spousty peněz a se starými přáteli už neměl nic

společného.“

„To se jim asi nelíbilo.“

„Určitě mu záviděli. Potíže však nastaly až tehdy,

když se oba novopečení gangsteři zapletli do surové

vraždy policisty. Oba byli zatčeni a z vězení, kde čekali

na soudní přelíčení, se obrátili na Rosaria s prosbou, aby

jim pomohl.“

„Jak si představovali, že by to mohl udělat?“

„To nevím. Patrně si mysleli, že využije svého vlivu

a peněz a zařídí, aby je propustili na kauci, kterou zaplatí.

Třeba se také domnívali, že jim opatří nejlepší právníky v

zemi, aby je hájili až předstoupí před soud. Jenomže

Rosario nechtěl s záležitosti nic mít. Konec konců byl

člověkem v odpovědném postavení a nechtěl, aby ho

někdo spojoval s tlupou banditů. Vzkázal bratrům, že jak

si ustlali, tak si budou muset lehnout, a tím že to pro něho

končí. Výsledkem bylo, že Antonio, který střílel, skončil

na elektrickém křesle a Cesare dostal deset let vězení.

Protože se pokusil o útěk, trest mu ještě prodloužili.

7

Nevím, z čeho vlastně Rosaria obviňoval, ale přísahal, že

se za Antoniovu smrt pomstí.“

„To byla pro Rosaria trochu silná káva.“

„Silná a vařící. Ale to ještě není všechno. Brzy po

vynesení rozsudku se ve Státech objevilo děvče, které ti

tři znali z rodné vesnice. Zdá se, že Cesare jí zaplatil

cestu s úmyslem, že se s ní ožení. Přijela bez peněz a o

tom, co se přihodilo, neměla tušení. Protože nemohla

najít Antonia ani Cesara, přišla za Rosariem a ptala se ho,

kde je najde. Řekl jí pravdu, že Antonia popravili a

Cesare sedí za mřížemi, odkud ho hned tak nepustí.

Dověděla by se to ostatně, i kdyby mlčel. Když potom

viděl, do jaké bryndy se dostala, dal jí nějaké peníze, aby

se mohla usadit ve Spojených státech. Tehdy zasáhl osud

a Amorův šíp. Po několika měsících měli ti dva svatbu.

Když se to Cesare ve vězení dověděl, mohl se vzteky

zbláznit. Zapřísáhl se, že se s oběma krvavě vypořádá.“

„Co si asi myslel, že to nešťastné děvče udělá? Že

složí ruce v klín a bude deset let čekat na odsouzeného

lotra?“

„Co já vím? Takhle se to stalo. Siciliánka ale unikla

Cesarově pomstě, protože brzy po narození syna Carla

zemřela. Tím se ovšem chlapec stal otci dvojnásobně

drahý. Léta však ubíhala. Cesare si odseděl svůj trest a

propustili ho. Rosario se to pochopitelně dověděl a čekal,

kdy zaútočí. Pro Italy, a pro Siciliány obzvlášť, dosud

platí zákony krevní msty. Rosario, který v tom světě

prožil mládí, to tuze dobře věděl. Když jsem se s ním

setkal, řekl mi, že očekával vražedný útok. Současně

počítal s možností, že se Cesare pomstí jinak, tím že se

soustředí na chlapce. A to se také stalo. Carla střežili od

časného dětství jako korunního prince, neboť se mohlo

8

stát, že by Cesare uprchl z vězení. Teď když byl na

svobodě, otec Rosario bezpečnostní opatření ještě

zpřísnil. V tom, bohužel, nadělal víc škody než užitku.“

„Jak to?“

„Hned se k tomu dostanu.“

„Věděl Rosario, kam Cesare šel, když opustil

vězení?“

„Ne. Dal si však záležet na tom, aby zmizel policii a

celému světu z očí. Ztratil se někde v podsvětí. Ve vězení

měl spoustu času, aby si své plány promyslel. Vyšlo mu

to velmi dobře. Zmocnil se hocha a přísahal, že ho otec

už nikdy neuvidí. Není pochyby, že spíš by chudáka

Carla zavraždil, než by ho nechal odejít. Jak jsem již

říkal, Rosario nabídl za jeho návrat milion dolarů, ale

Cesare dal přednost pomstě.“

„Jak jsi to myslel, když jsi řekl, že Rosariova

bezpečnostní opatření nadělala víc škody než užitku?“

„Mám pocit, že ten malý prachatý chudáček byl

nakonec rád, že mohl odejít z domova a jít s Cesarem.“

„Žertuješ? Jak jsi přišel na tak praštěný nápad?“

„Přemýšlel jsem o způsobu, jakým kluk žil, a pak už

bylo lehké sečíst si kolik je jedna a jedna. Považte jen,

jaký ten ubožák vedl život. Kluka, který by se rád bavil s

jinou mládeží, neustále drželi v jakési vypolštářované

kleci. Mohl si povídat jedině se strážci, kteří nosili za

pasem pistoli. Nesměl ven. Nepoznal ani školu, o partě

spolužáků ani nemluvě. Dům, ve kterém bydlel, byl stále

zamčený a všude samá závora. Musel se cítit jako ve

vězení nebo ještě spíš v blázinci. Neměl přátele. Za

otcovy miliony si nekoupil ani špetku potěšení ze života.

Většinou seděl v pokoji za neprůstřelnými okenními skly

a četl si. Chápete už, k čemu směřuji?“

9

„Myslíš, že hoch z toho vězení utekl docela rád.“

„Ano. Skoro každý kluk by to dříve či později

udělal. A jestliže s ním Cesare slušně zachází, nebude

chtít zpátky!“

„Víš určitě, že chlapce nezabil?“

„Určitě to nevím, ale kdyby ho Cesare chtěl jenom

zabít, mohl to udělat na místě a neunesl by ho pryč.“

„Jak to provedl?“

„Způsobem, na který otec Rosario nepomyslel.

Unesl ho letadlem. Tak jsem se k tomu případu dostal.

Musím předeslat, že ten chlapec kromě čtení, k němuž ho

více méně nutili, se v životě zajímal jen o dvě věci.

Jednou byla letadla a druhou rybaření. Do letadla ho

samozřejmě nepustili, myslím tím do skutečného letadla.

Byl celý blázen do létání, ale tatíček řekl ne. Považoval

to za nebezpečné. Chlapec tedy jen plnil svůj pokoj

modely letadel a knihami o nich. Já ten pokoj viděl a

tvrdím, že Carlo patrně přečetl každou knížku o létání,

která v USA vyšla. Blíže se k letadlům nedostal. Myslím,

že to starý pán hromsky přehnal a jak říkám, nijak tím

neposloužil svým zájmům.“

„Jak to?“

„Nedalo se zabránit tomu, aby zvěsti o milionáři,

který zavřel syna do klece, se nedostaly na veřejnost.

Reportéry sice do domu nepustil, ale to novináře jenom

vydráždilo. Dostali příležitost k dohadům a v tisku se

objevilo několik článků o uvězněném dítěti slavného

milionáře. Cesarovi články neušly a jistě pochopíte, že

mu vnukly určitou myšlenku.“

„Ovšem. A co rybaření? Dovolili chlapci rybařit?“

10

„Ano, ale zase s přísným omezením. A znovu si

vzpomeňte na moje tvrzení, jak to hrálo Cesarovi do

noty.“

„Tak docela ti nerozumím,“ zabručel Biggles.

„Porozumíš, až ti vysvětlím, co si vymyslel. Sotva

mohla být náhoda, když Cesare při přípravě únosu počítal

jak s létáním tak s rybařením. Takže k rybolovu. Rosario

Salvatore, chlapcův otec, má velkou farmu na venkově v

Kansasu. Zdržoval se tam velice často a chlapec se

odtamtud nevzdaloval skoro nikdy. Na pozemcích sídla

je nedaleko obytného domu velké a pěkné jezero.

Nasadili do něj další ryby, aby chlapec měl hojnější

kořist. Nerybařil ovšem ze břehů. Jednak byly až k

hladině porostlé stromy a křovinami, které by mu

překážely při nahazování vlasce, za druhé tam byly dost

nebezpečné močálové prohlubně. Hoch tedy chytal ryby

ze člunu s plochým dnem. Plavidlo postavili přímo pro

něj a tvrdilo se o něm, že se nedá potopit. Přípravu ke

každé vyjíždce organizovali, jako kdyby ve člunu neseděl

obyčejný kluk, ale prezident s královskou návštěvou. Pak

břehy obsadili a hlídali strážci ozbrojení puškami. Kdo

by se v době chlapcova rybaření přiblížil k soukromému

pozemku, měl by smůlu, vyvedli by ho. Z mola navíc

sledoval hocha zkušený plavec s rychlým motorovým

člunem. Měl povinnost střežit synka, kdyby spadl do

vody a vylovit ho. Dojemná péče. Carlo je totiž velmi

dobrým plavcem. Na jezero pochopitelně nesměl vyplout

jiný člun a nikdo další nesměl rybařit.“

„Mám otázku,“ ozval se Biggles. „Řekli tomu

chlapci, kvůli čemu jsou všechna ta opatření, se kterými

se nesetkávají ani králové a ministerští předsedové?“

„Ne, neřekli.“

11

„Proč ne?“

„Domnívali se, že kdyby věděl, v jakém ohrožení je

jeho život, mělo by to nepříznivý vliv na jeho nervy.“

„Ten chudinka má ještě ke všemu špatné nervy?“

„Vůbec ne. Pokud jsem se dozvěděl, je to úplně

normální zdravý kluk. A proto ho také rozčilovalo, když

ho pořád drželi na šňůře jako čistokrevného psího

šampióna na přehlídce. Povídá se, že se několikrát

pokusil o útěk, ale neměl naději. Ve dne v nocí z něho

nespustili oči. Říkali mu, že jednoho dne podědí otcovy

miliony a proto prý o něj tak pečují.“

„Chudák malá,“ vzdychl Bertie.

„To byl vážně psí život,“ zabručel Ginger.

„Jo,“ kývl Eddie. „Vlastně ho tím jenom mučili a

nebylo to nic platné. Cesare ho nakonec přece dostal.“

„Začíná to být zajímavé,“ prohlásil Biggles. „Jak

přesně došlo k únosu?“

„Bylo to nesmírně jednoduché. Uvedu jen holá

fakta, i když se přitom nevyhnu určitým dohadům. U

únosu jsem pochopitelně nebyl. Chlapec tehdy vyplul na

ryby jako obvykle. Byl krásný den. Seděl ve svém člunu

uprostřed jezera, které je asi půl míle dlouhé a čtvrt míle

široké. Náhle zčista jasna přiletělo lehké obojživelné

letadlo a motor mu pokašlával, jako by měl poruchu.

Hlídky si ho zpočátku nijak nevšímaly, ale když motor

letounu vysadil úplně a ta létající rachotina přistála na

hladině, nastala panika. Carlo vstal a nadšeně pozoroval

stroj. Stráže na břehu byly najednou ze hry venku,

nemohly nic dělat. Jediný kdo se mohl o něco pokusit,

byl chlápek v záchranném člunu, ale ten, jak později

vypověděl, se obával, že by se jeho člun mohl s letadlem

srazit. A tak neudělal nic.“

12

„Docela ho chápu,“ řekl Biggles.

„Samozřejmě až do téhle chvíle nikoho ani

nenapadlo, že sledují únos. Všichni prostě předpokládali,

že letadlo má poruchu a jde o nouzové přistání. Pilot si

věděl s motorem rady a zařídil to tak, aby si to lidé dole

mysleli. Když potom zamířil nos stroje přímo ke člunu,

bylo to již něco jiného. Strážci na břehu však stejně

nemohli nic dělat. Neodvažovali se střílet, z obavy aby

nezranili hocha, který v té chvíli stál ve člunu, opíral se

rukama o letoun a hovořil s pilotem. Někteří ze strážců se

báli, že letec vytáhne zbraň a chlapce zastřelí. Těm se teď

ulevilo. Co si hoch s pilotem povídali, to nevíme, ale pak

mladý Carlo opustil člun a posadil se do letadla na

volnou sedačku.“

„Nedošlo k násilí?“

„Ne. Chlapec nastoupil zcela dobrovolně. V té chvíli

se od mola vyřítil záchranný člun, ale bylo již pozdě.

Letadlo se vzneslo a tehdy viděli Carla Salvatora

naposledy. Stojí za zmínku, že když letadlo přelétalo nad

záchranným člunem, chlapec se podíval dolů a zamával

muži u kormidla.“

„Chceš tím říct, že Carlo se tím docela dobře bavil?“

„Co jiného si o tom mám myslet?“

„Hm. Jak to pokračovalo?“

„Asi si dokážete si představit ten zmatek. Telefony a

rádio se mohly zavařit, jak burcovaly policii v každém

státě,

aby

pátrala

po

modrém

dvousedadlovém

obojživelném letadle.“

„Museli přece poznat typ letadla,“ řekl Biggles a pak

udiveně vyhrkl: „Nebo snad ne?“

„Ne. Ze všech strážných se nenašel ani jeden, který

by rozeznal dvě letadla od sebe.“

13

„Vyznají se spíše v koních, což?“ nespokojeně

zavrčel Biggles. „Co registrační značení? To přece

dokázali přečíst!“

„Věř nebo nevěř, ale v tom všeobecném zmatku

nikoho nenapadlo, aby se na ta písmena a čísla podíval.“

Biggles nechápavě zavrtěl hlavou.

„Nediv se tolik,“ usmál se Eddie. „Je to k smíchu,

ale jediný, kdo by určil typ letadla, byl chlapec, kterého

unesli.“

„Víš určitě, že to spáchal Cesare?“

„Buď on sám nebo někdo, koho si najal. Kdyby to

byl někdo jiný a jednalo se o obyčejný únos, už bychom

tu měli žádost o výkupné. K únosu došlo před třemi

týdny.“

„Umí Cesare řídit letadlo?“

„Pokud víme, tak ne. Pokud si ale vymyslel plán

únosu letadlem, mohl se od doby, kdy vyšel z vězení,

naučit létat. Prověřujeme to, ale moc si od toho

neslibujeme, protože Cesare si pravděpodobně změnil

jméno. Sám jsem se toho zúčastnil a sháněl jsem

informace po celých Státech. Jak jsem říkal, proto mi to

svěřili.“

„Našel jsi to letadlo?“

„Ne.“

„Tak co tě sem přivádí? S malým obojživelníkem

přece nemohli přeletět oceán.“

„Hned k tomu dojdu. Mezi námi převládla

domněnka, že ta kraksna zamířila rovnou ke hranicím.

Buď zamířila do Mexika nebo do Kanady a je

pravděpodobné, že to tak bylo. Po dva týdny, kdy jsem

létal po našich letištích a pokoušel se zjistit, jestli někde

14

nepřistálo letadlo, aby natankovalo, měl jsem dost času

na přemýšlení.“

„Ale ten stroj musel někde přistát. Není

pravděpodobné, že by měl tak velkou palivovou nádrž,

aby doletěl až do Mexika nebo do Kanady.“

„Samozřejmě. Když ovšem Cesare tohle plánoval,

co mu bránilo, aby si někde benzín tajně neuskladnil.

Jezer a řek je ve Státech plno a stroj mohl ostatně přistát i

na opuštěném místě na souši.“

„To je pravda,“ přikývl Biggles.

„Jedno je jisté. Cesare musel vědět, že během

několika hodin po něm bude pátrat každý polda ve

Státech, nemluvě o letecké policii. Určitě se proto

soustředil na to, aby byl co nejdřív za hranicemi. Tak si

to aspoň představuji já, i když všichni se mnou

nesouhlasí. Podle jejich názoru nemusí být Cesare

daleko. Mohl letadlo opustit a zbavit se ho tím, že ho

svrhl do nějakého kaňonu, třeba zrovna v Texasu nebo v

Novém Mexiku, kam není od Rosariova jezera příliš

daleko. Vrak letadla tam může ležet celé roky a nikdo ho

nenajde. Potom vzal chlapce s sebou a skryl se s ním

někde v ústraní na venkově nebo na periferii nějakého

města.“

„S tím názorem nesouhlasíš?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože by se to Carlovi nelíbilo. Jen by vyměnil

jedno vězení za jiné. Chtěl by utéct.“

„Třeba stejně uteče.“

„Já to tak nevidím.“

„Jak to tedy vidíš?“

15

„Vzal jsem v úvahu všechny známé skutečnosti.

Chlapec nasedl do letadla dobrovolně. Prostě se mu

naskytla příležitost udělat to, po čem už hrozně dlouho

toužil, totiž letět v opravdovém letadle. Co mu Cesare po

přistání řekl? Řekl mu asi tohle: ,Máš rád lítání, co? Pojď

se mnou. Budeme lítat dlouho a užijeme si spoustu

zábavy. Polez hochu. Mrkneme se do světa.’ Podle toho

co jsem se o Carlovi dověděl, řekl bych, že po té

příležitosti skočil hlavou napřed. Neudělal bys to taky,

kdyby tě po celý život drželi v kleci?“

„Ano, na tom něco je,“ souhlasil Biggles.

„Jestliže si tedy Cesare zahrál na hodného strýčka,

se kterým má hoch blahé časy, pak s ním chlapec rád

zůstane, alespoň na nějaký čas.“

„Ano, chápu. Na takové dovádění však Cesare

potřebuje peníze. Hodně peněz. Jak je na tom?“

„Je skoro jisté, že si nějakou větší částku ulil.

Nezapomeň, že byl po léta gangsterem. Všichni tihle

velcí zloději a vyděrači si nadělají peníze. Jinak to

nechodí.“

Biggles sáhl po cigaretě a jejím koncem zamyšleně

poťukával na desku stolu. „Z Kansasu je blíž do Mexika

než do Kanady. V případě že Cesare skutečně opustil

zemi, člověk by odhadoval, že zamířil spíše k bližší

hranici.“

„Já si to nemyslím.“

„Proč ne?“

„Protože Cesare jako darebák z povolání dobře ví, že

přesně to si lidé pomyslí a proto se uklidí někam jinam.“

„Můžeš mít pravdu,“ usmál se Biggles. „Jak tohle

všechno vlastně může dopadnout?“

16

„Podle mě je kluk naživu. Kdyby ho sprovodili ze

světa, řekli by to jeho otci, aby ho odrovnali.

Nezapomeň, že se jedná o pomstu. Počítám s tím, že

hoch zůstává u Cesara o své vlastní vůli. Žije a poprvé v

životě dělá věci, které se mu líbí. Nenašel jsem žádné

známky toho, že by obojživelné letadlo přeletělo

mexickou hranici. Zkusil jsem to na kanadské straně a

tam jsem narazil na stopu. Tři dny po únosu nějaký muž

a chlapec, jejichž popis docela odpovídal těm které

hledáme, nastoupili do stroje pravidelné letecké linky,

letící do Londýna. Hoch měl tmavé brýle. Cestoval prý

do Anglie k nějakému odborníkovi na operaci očí. Tak

teď konečně víte, proč jsem u vás.“

„Rozumím,“ řekl Biggles pomalu. „Pod jakými

jmény cestoval ten muž s tím chlapcem?“

„Podle seznamu cestujících, který jsem viděl, to byli

pan Arturo Cornelli a jeho syn Giovanni, kanadští občané

z Montrealu. Všimni si těch italských jmen. To bylo

nutné, protože nejenže jsou oba dva skutečně Italové, ale

také tak vypadají. Jestli to byli Cesare Paolo a Carlo

Salvatore, neudali pochopitelně svoje pravá jména.

Nejprve jsem si tedy ověřil adresu jejich bydliště v

Montrealu a takové místo tamní úřady neznají!“

„A co jejich pasy? Bez pasů nemohou cestovat.“

„Pasy?“ odfrkl si Eddie. „Opatřit si falešné pasy není

přece pro darebáka jako je Cesare žádný problém. Dobře

ví, kde je dostane. Nezapomínej, že celé spiknutí a únos

musel pečlivě promyslet a připravit. Cesare se tím

zabýval mnoho týdnů a možná i měsíců.“

„Takže ty se domníváš, že Cesare a ten chlapec teď

mohou být na této straně Atlantiku?“

„Ano.“

17

„Proč si gangster vybral zrovna Anglii?“

„Protože to je odrazový můstek do celé Evropy.

Není to daleko ani do Itálie.“

„A co si představuješ, že s tím udělám já?“

„Od tebe chci, abys je našel. Přiletěli sem pod jmény

Arturo a Giovanni Cornelli.“

„To může chvíli trvat. Stopa už dost vychladla.“

„Já nespěchám. Vsázím na svojí předtuchu. Třeba se

mýlím, ale jestli mám pravdu, připíšou moje jméno do

seznamu důstojníků navržených na povýšení,“ řekl Eddie

a zazubil se, když zamačkával doutník v popelníku. „A je

tu ještě jedna věc,“ podotkl nakonec. „Otec toho chlapce,

Rosario Salvatore, nabídl odměnu sto tisíc dolarů za

zprávu o svém synovi, ať již bude živý nebo mrtvý.“

„Na peníze nebudeme myslet, ale po tom hochovi se

podíváme,“ obrátil se Biggles na své přátele a netvářil se

při tom nijak vesele.

18

KAPITOLA DRUHÁ

NECHTE TO NA GASKINOVI

„Dobrá,“ řekl Eddie. „Vy tu jste na vlastním hřišti.

Jak byste mysleli, abych na to nejlíp šel?“

„Rozumím tomu tak, že jsi přišel s důvěrou, že ti

podám pomocnou ruku?“

„Samozřejmě.“

„A pomohli ti k povýšení,“ ušklíbl se Biggles.

„Nech toho, Bigglesi,“ zasmušil se Američan.

„Nechám.“ kývl Biggles. „Pověz nám, jak dlouho se

hodláš zdržet na téhle straně velké louže?“

„Dokud nezjistím, zda ten chlapík který si říká

Cornelli, je či není Cesare Paola.“

„Ví tvůj velitel, že jsi tady?“

„Jistěže ano.“

„Ví přesně, proč jsi tady?“

„Ví, že sleduju jednu stopu. Občas mu musím

zavolat, abych se dozvěděl, jestli u nás není něco nového.

Kdybych se tady setkal s Cornellim, pochopitelně mu

zavolám. Pokud to nebude Paola, balím kufr a jedu

domů.“

„Může ale trvat nějakou dobu, než ho uvidíš.

Nebude tak snadné ho najít. Tohle je svobodná země a

my nehlídáme cizince a hosty, jako to dělají v jiných

zemích.“

„To je mi jasné.“

„Výborně. Začněme tedy předpokladem, že Cornelli

je gangster Paola. Pak si můžeme položit otázku, co po

příjezdu sem nejspíš udělá. Je jisté, že pokud s chlapcem

19

použili leteckého spojení z Montrealu do Londýna, pak

sem museli doletět, protože na trati nejsou žádná

mezipřistání. Jestliže to tak je, bylo by zbytečné ověřovat

jejich přílet na zdejší letiště. Přesto bude dobré se na

letišti pozeptat, zda si na dvojici vzpomene někdo z

personálu. Nemáš náhodou fotografie Cesara Paoly a

Carla Salvatora?“

„Mám je s sebou v náprsní tašce. Je to policejní

snímek Cesara z vězení a chlapcova momentka braná asi

před rokem.“

„Dobře. Ginger je vezme s sebou na londýnské

letiště a zjistí, kdo si jich všiml.“

„Nejspíš by je poznala letuška, která s nimi letěla,“

poznamenal zrzek.

„Pokus se ji najít. Kdyby se ti to nepovedlo, zkus to

u celníků. Zároveň bys mohl prověřit, jestli zase neodjeli

ze země.“ Biggles se otočil zpátky k Eddiemu. „Když

předpokládáme, že sem přijeli, vůbec to neznamená, že

jsou ještě tady. Mohli přece pokračovat v cestě téhož dne,

nebo o dva či tři dny později. Mohli letět někam jinam do

Evropy, nebo, kdyby chtěli, na sto míst ve světě. Pokud

jsou ještě v naší zemi, měli by je policisté objevit při

běžném, rutinním pátrání, ačkoli to bývá úmorná práce,

která může zabrat hodně času. Dá se očekávat, že budou

někde v hotelu a hotely musí vést záznamy o příchodu a

odchodu hostí. Je v tom jen jeden háček. Pokud má

Cesare v Londýně styky s podsvětím, mohl si opět

změnit pas a jméno.“

„Jo, to mohl.“

„Je jisté, že ať se vydal kamkoli, bude dělat co se dá,

aby za sebou zametl stopy. Může dokonce úmyslně

zanechávat

falešné

stopy,

aby

zmátl

případné

20

pronásledovatele. Musíme mít stále na paměti, že

Cornelli sem přijel jako Kanaďan, a to znamená, že je

britským státním příslušníkem. Domnívám se, že mluví s

americkým přízvukem, takže s tím nebude mít potíže.

Může to být hlavní důvod, proč si do svého pasu dal

zapsat jako místo pobytu Kanadu.“

„Jaký je rozdíl mezi Kanaďanem a třeba zrovna

Američanem?“

„Velký. Kanaďan jako britský státní příslušník tu

může zůstat neomezeně dlouho, zatímco každý cizinec

má povinnost ohlásit se úřadům. Na druhé straně, jako

britský státní příslušník podléhá přihlašovací povinnosti

v každé jiné evropské zemi. Když například odjede se

svým pasem do Francie, musí tam po uplynutí tří měsíců

žádat o registrační kartu. Tím se dostane do policejních

záznamů. Ale my se tím budeme zabývat až tehdy, kdyby

k něčemu takovému došlo.“

„Myslíš, že mohl odjet do Francie?“

„Mohl odjet kamkoli, ale jestli se mě ptáš, do jaké

země nejspíš zamířil, hádal bych Itálii. Důvodem k tomu

je znalost jazyka. Oba, Cesare i Carlo, mají italské rodiče

a mluví italsky.“

„Itálie mě nenapadla,“ připustil Eddie.

„Já bych se takovému výletu nedivil. Mohl by se

tam cítit stejně bezpečně jako tady. Oba mluví anglicky i

italsky, takže by padly jazykové zábrany. Přesto doufám,

že spíše zůstanou tady, aspoň na nějaký čas. Kdyby to tak

bylo, značně nám to zjednoduší pátrání. Pokud jsou ještě

v Anglii, stačí vyřešit otázku, do jakého kouta se

uchýlili.“

„To ale není snadné. Jak bys na to odpověděl?“

21

„Za předpokladu, že jde skutečně o Cesara, bude se

chovat podle svojí nátury. Víme přece, že je lotr. Buď si

najde bezpečnou skrýš v některém velkém městě,

nejspíše v Londýně, nebo se zahrabe někde na odlehlém

venkově. Obojí je možné. Ale naše policie ho dříve či

později najde. Kdybychom po něm pátrali sami, bylo by

to pro nás jen plýtvání časem. Pátrání po člověku

vyžaduje organizaci a řád a účastní se ho policie celé

země. Umí to. V tomhle případě se ti hoši bohužel nemají

čeho chytit. Místa, která vyhledávají zdejší prchající

zločinci nebo vězňové na útěku, jsou známá a lze je

vcelku snadno ohlídat. Takoví lidé dříve či později

utečou domů, i kdyby jen proto, že jim došly peníze.

Jenomže Cornelli Anglii nezná a peníze mu asi starost

nedělají. S prázdnýma rukama by sem nepřijel.“

„Jo. Všichni tihle lotři si ulejou peníze, třeba jen

proto, aby měli na dobré právníky, pro případ soudního

procesu.“

„Je tu ještě jedna potíž. Zatímco většina lidí v

Evropě se musí spokojit s pevným platem, Cesare si asi

přivezl plnou tašku dolarů a za dolary tu dostane

všechno.“

„Opravdu myslíš na všechny potíže,“ řekl Eddie

zachmuřeně.

„Má to i druhou stránku,“ usmál se Biggles.

„Nemáme tu zas tolik lidí, kteří platí dolary, nebo je

směňují v bance. A napadá mě i další potíž, která čeká na

Cesara.“

„Jaká?“

„Je pouze otázkou času, než mu Carlo začne dělat

potíže.“

„Tomu nerozumím.“

22

„Bez ohledu na to, jak dobře Cesare s hochem

zachází a jak se mu vymlouvá, proč se nevracejí do Států,

přijde den, kdy Carlo bude chtít zpět za otcem. Pokud

není úplný hlupák, začne mu být divné, proč nesmí odjet,

a když ho Cesare bude držet hodně zkrátka, stane se

nedůvěřivý. Celá věc mu začne připadat podezřelá.“

„Z toho mám právě strach.“

„Strach z čeho?“

„Z toho, že hoch začne Cesara podezírat. Kdyby

nastal kritický okamžik, gangster spíše chlapce zabije,

než by ho nechal běžet na policii, nebo ho dokonce pustil

domů k tátovi.“

„Obávám se, že máš pravdu,“ souhlasil Biggles.

„Když se na to dívám z téhle stránky, stává se čas

nesmírně důležitým činitelem. Zatím nám ovšem

nezbývá než čekat, dokud policie nepokročí ve své práci.

Bylo by zbytečné, abychom běhali po celé zemi a hledali

dvě jehly v tisíci kupkách sena.“

„Jo. Taky si to uvědomuju.“

„Výborně. Tak se do toho dáme hned. Gingere, já si

promluvím s inspektorem Gaskinem a ty zatím odjeď s

fotografiemi na letiště a zjisti, zda ti někdo může dát o

těch dvou nějaké zprávy. Stálo by za to, kdybychom

mohli s konečnou platností ověřit, že chlápek, který si

říká Cornelli, je ve skutečnosti Cesare Paola.“

„Okay.“

Než Ginger odešel, dobře si prohlédl oba snímky,

které kolovaly kolem stolu. Věděl, že protože zná

gangsterovu minulost, je proti němu zaujatý. Přesto ho

přímo udeřilo do očí, jak silně se ten muž podobá drsným

chlápkům, které často viděl v amerických filmech.

Policejní fotografie se nelišila od jiných, zachycovala jen

23

hlavu a ramena. Hubená tvář s tvrdými rysy se mu zdála

být bez výrazu, byl to vzorek kamenné tváře hráče

pokeru. Přimhouřené tmavé oči zíraly na svět s chladnou

vypočítavostí a připomínaly číhavý pohled dravého

ptáka. Byly hluboko zapadlé pod nízkým čelem s

ulízanými, jako uhel černými vlasy. Ginger si pomyslel,

že to je snímek člověka bezohledného a nemilosrdného,

který je schopen všeho, aby dosáhl svého cíle.

Na chlapci nebylo nic pozoruhodného, kromě toho

že jeho tvář byla tak jemná a hebká, že by mohla patřit

děvčeti. Jeho italský původ byl zřejmý z tmavšího

zbarvení pleti. Zrzek dospěl k názoru, že Carlo vypadá

jako zdravý, zcela normální kluk, trochu unavený, se

smutným

úsměvem,

kterým

se

snažil

zavděčit

fotografovi.

Ginger zastrčil obrázky do kapsy a šel za svou

záležitostí.

Biggles zavolal domácím telefonem inspektora

Gaskina a požádal ho, jestli by mu mohl věnovat pár

minut.

„Hned to bude,“ oznámil, když pokládal sluchátko.

Inspektor se zanedlouho objevil a jako obvykle

svíral v zubech dýmku. Biggles představil Eddieho,

protože ti dva se spolu ještě nesetkali, a stručně popsal

celý případ.

Gaskin to všechno tiše vyslechl a nakonec řekl:

„Jestli ti dva sem přišli pod jménem Cornelli a zatím si

jméno nezměnili, nemělo by nám hledání trvat dlouho.

Raději se do toho dám hned. Zařídím, aby se pátrání

rozběhlo. Jakmile budu mít něco nového, dozvíte se to.“

Kývl na pozdrav a odešel.

24

Biggles se pohodlně usadil. „Tak a máme to, Eddie.

Teď nezbývá, než čekat na výsledek. Ginger se asi na

letišti zdrží, můžeme si mezitím zaskočit na něco k

snědku. Algy a Bertie to tady zatím pohlídají.“

Ginger se vrátil z letiště až po třetí hodině. „Neměl

jsem moc velké štěstí,“ hlásil. „Letušku, která letěla přes

Atlantik, před týdnem přeložili k linkám na Střední

východ. Teď by mohla být kus od Bagdadu, takže

chápete. Jména Cornelliů na seznamu cestujících

skutečně byla, ale jediný člověk, který mi mohl pomoci s

jejích identifikací, byl celní úředník. Našel jsem ho. Když

uviděl fotky, měl dojem, že kontroloval jejich zavazadla,

nemohl by však na to přísahat. Přece jen každý den vidí

spoustu lidí a od té doby měl v rukou zavazadla tisíců

cestujících.“

„Tak to chodí s vychladlou stopou,“ poznamenal

Biggles.

„Ten chlapík si potom ale přece jen vzpomněl na

jednu zvláštní věc. Hoch měl tmavé brýle, což bylo za

daných okolností více než nezvyklé, bylo zataženo a

vládlo šero. Jestli si je nasadil kvůli přestrojení, tak to

působilo spíše opačně. Říkal, že druhý muž měl také

brýle, ale jen obyčejné.“

„To nám moc nepomůže,“ řekl Biggles. „Není

pravděpodobné, že oba brýle skutečně potřebovali, takže

jak Cornelli tak Carlo je mohli odložit, jakmile se dostali

bezpečně do země.“

„Stejně si myslím, že to byl Cesare Paola a Carlo

Salvatore,“ ujišťoval Eddie.

„Mám dojem,“ uzavřel zamyšleně Biggles, „že

mladý Carlo, pokud jde opravdu o něj, je s Cesarem stále

rád.“

25

„Myslíš, že Cornelli nechává kluka, aby si dělal co

chce?“

„Proč ne? Ale tohle jsem neměl na mysli. Spíš mi

jde o ty tmavé brýle. Hoch se určitě divil, proč si je má

nasadit. Říkáš, že zrak má v pořádku. Cesare mu to musel

nějak zdůvodnit. Co jiného mu měl říct než pravdu a

vyložit mu, že je nosí proto, aby ho nepoznali? Jestliže

Carlo jeho výklad přijal, je jasné, že nic nenamítá proti

tomu zůstat s Cesarem. Kdyby si uvědomil, že ho ten

darebák unesl a chtěl zpátky do Kansasu, nic by mu

nezabránilo, aby na letišti udělal velkolepou scénu. Je

tam plno celníků a zřízenců, které by zajímalo, co se

děje. Carlo je dost starý, aby jim to řekl. Stále více se mi

zdá, že Cesare na to šel chytře a tvůj první názor byl

správný, Eddie. Carlo si neuvědomuje, že byl unesen, a

patrně ani neví o nebezpečí, v němž se nalézá. Má se

dobře a je ochotný v tom pokračovat.“

„Asi to tak bude,“ kývl Eddie. „Ale my to stále

musíme posuzovat jako únos.“

„Nikdo se s tebou nehádá.“

„A ve Státech je za takový zločin trest smrti.“

„Pochybuji, že by na to Cesare zapomněl,“ řekl

Biggles. „Není to zase taková maličkost. Elektrické

křeslo je prostě elektrické křeslo. Jestli toho gangstera

někdy dopadneme, nevzdá se nám bez boje.“

„Určitě se bude rvát. Aspoň vidíte, v jakém je kluk

nebezpečí. Cesare by totiž dostal stejný trest za únos jako

za vraždu, takže až ho přestane bavit tahat se s chlapcem,

zabije ho. Nebude pak na tom o nic hůř.“

„Smutná pravda,“ přikývl Biggles. „My ale

nemůžeme dělat vůbec nic, než čekat. V akci je Gaskin.“

„A co když je nenajde?“

26

Biggles pokrčil rameny. „Pak asi strávíš zbytek

života pátráním po celém světě. Zatím ale můžeš zůstat

tady a čekat s námi. Můžeš se tady nouzově ubytovat.

Nevidím to rád, ale co bych neudělal pro přítele

Eddieho.“

„Díky,“ ocenil nabídku Američan. „Budu tedy číhat

s vámi, dokud vaši poldové neobjeví stopu.“

27

KAPITOLA TŘETÍ

VZHŮRU DO SKOTSKA

Uplynulo pět dní. Žádný z nich nepřinesl nic nového

a Eddie byl z toho stále smutnější. „Museli se vypařit z

Anglie,“ prohlásil se svěšenou hlavou.

„Vy Američané vždycky moc spěcháte,“ namítl

Biggles. „Řekl jsem ti jasně, že se ta práce nedá udělat za

pět minut. Dej Gaskinovi čas. Až nám policisté oznámí,

že je nemůže najít, budeš mít dost času, abys začal

studovat mapy Evropy, Afriky a Asie.“

Stalo se to šestého dne odpoledne a napětí se rázem

uvolnilo, jako když praskne ocelové pero. Všichni právě

seděli v Bigglesově kanceláři a již asi po sté probírali

nejrůznější možnosti, když se otevřely dveře a na jejich

prahu se objevila rozložitá postava inspektora Gaskina.

„Našli jsme je,“ oznámil a v jeho hlase nebylo víc

vzrušení, než kdyby mluvil o ztracených včerejších

novinách.

Eddie vyskočil. „Vy jste je našli?“ vykřikl nadšeně.

„To jsem právě řekl,“ odpověděl inspektor, vyjmul z

kapsy nožík a vyškraboval hlavičku dýmky do

Bigglesova popelníku. „Lituji, že to trvalo tak dlouho,“

dodal, ale lítost na něm nebyla ani trochu znát.

„Kde jsou?“ vykřikl Eddie.

„To byste nikdy neuhádl.“

„Krucinál!“ vyjekl Eddie, jehož nedočkavost téměř

dusila. „Jsou chvíle, kdy mě z těch vašich anglických

způsobů raní mrtvice! Ne! Nebudu hádat! Kde jsou?“

„Ve Skotsku.“

28

„Kde ve Skotsku?“ zeptal se Biggles.

„V tom nejvzdálenějším zapadákově, kam se jen

mohli dostat. Ten váš gangster musel dlouho hledat v

cestovních příručkách, než na to kápl. Právě jsme dostali

zprávu od policie v Banffshire, že se ubytovali v jednom

hostinci na Vysočině. Jmenuje se to Tomintoul a je to

nejvýše položená vesnice ve Spojeném království.“

„Jak se jmenuje hostinec?“

„Je to středně velká lovecká chata Richmond Arms.

Pokud vás zajímají podrobnosti, tak poslouchejte.

Vesnice leží asi čtrnáct mil od nejbližší železniční trati,

kterou je krátká odbočka, jež se napojuje na hlavní trať

ve stanici Aviemore.“

„Jste si zcela jistý, že je tam najdeme?“ zeptal se

Biggles.

„No, osobně jsem se tam nebyl podívat, jestli máte

na mysli tohle. Vím jen tolik, co mi ohlásili, ale chybu v

tom nehledejte, protože tam není. V lovecké chatě

Richmond se ubytovali dva lidé, kteří se podepsali

jmény, která jste mi sdělili. Cornelli. Otec a syn. Nestačí

vám to? Kolik si myslíte, že po Anglii a Skotsku běhá

Cornelliů?“

„Co tam dělají?“

„To co dělá většina lidí, kteří tam v tuhle roční dobu

jezdí. Nic jiného se tam ani dělat nedá.“

„A co to je?“

„Loví ryby.“

Zavládlo ticho a oči všech se upřely na inspektora.

„Loví ryby,“ vydechl konečně Eddie stísněným

hlasem.

„Loví ryby,“ opakoval Biggles jak ozvěna a obrátil

se k Eddiemu. „Co jiného by měli dělat? Chybí nám

29

důvtip,“ pokračoval smutně. „Měli jsme víc myslet na

rybaření. Zjednodušili bychom si celé pátrání. Co mohlo

být pravděpodobnější, než že chlapec chtěl jít rybařit na

opravdovou proudící vodu? A jestliže se Cornelli snaží

udržet ho v dobré náladě, tak mu to dovolí.“

„Jo, přesně jak říkáš,“ hlesl Eddie. „Jsem hlupák!“

Vypadal trochu jako omámený.

„Měli jsme uvážit, že Cesare dá chlapci všechno, oč

si řekne, aby ho udržel v náladě. Co jiného to asi mohlo

být než rybaření? Měli jsme se dovtípit. Věděli jsme

přece, že je do chytání ryb zblázněný.“

Eddie se zhluboka nadechl. „Jo,“ opakoval

melancholicky. „Měl bych si dát vyšetřit hlavu, že mě to

nenapadlo.“

„Nemohli mít potíže s nalezením rybářské chaty,“

rozvíjel svou myšlenku Biggles. „Jsou jich u nás stovky a

v

každém

knihkupectví

seženete

desítky

knih

věnovaných popisu řek, potoků a druhů ryb, které v nich

lze lovit. V knihách najdete i adresy chat a hotelů v okolí

a dokonce i spojení, jak se k nim dostat. Hlavu bych si

měl dát vyšetřit já. Říkal jsem přece, že se ukryjí buď ve

městě nebo někde na odlehlém venkovském místě. To

nebylo chytré. Co by dělal Carlo ve městě?“

„O tom Tomintoulu se mohl dovědět ještě než sem

přijel,“ usoudil Eddie. „Viděl jsem přece jeho pokoj.

Vedle knih o letectví v něm bylo snad deset polic plných

knih o rybaření, ve kterých se psalo také o místech, kam

na ryby chodit.“

„Z toho co slyším, odjeli na správné místo,“ vmísil

se do hovoru inspektor. „Ta řeka je proslulá spoustou

lososů.“

„Nerozmazávejte to,“ zasténal Eddie.

30

„Neztrácejme čas dohady, co bychom mohli udělat,

či co jsme snad udělat měli,“ řekl Biggles stroze a

pohlédl na inspektora. „Víte určitě, Gaskine, že tam ještě

jsou?“

„Včera tam byli. Jsou na místě už čtrnáct dní.

Neslyšel jsem nic o tom, že by odjeli.“

„Když tam žijí již čtrnáct dní, tak se v Londýně moc

nezdrželi. Asi jste nezjistili, jak cestovali?“

„To opravdu ne. Víme jenom, že mají vůz. V

končinách, kde jsou, auto potřebují. Mohli jím jet rovnou

z Londýna, nebo si ho opatřit někde ve Skotsku. O tom

nic nevíme. V případech, jako je tento, se policie moc

nevyptává, aby ptáčky nevyplašila.“

„Zcela správně,“ přikývl Biggles.

„Nač tady sedíme?“ vyhrkl Eddie netrpělivě.

„Pojeďme, chci se na tu malou rodinku podívat. Konečně

se dozvím, co potřebuju. Jak se tam dostaneme?“

„Do Skotska se jezdí vlakem,“ poučil Američana

Gaskin a zamrkal na Gingera. „Trvá to ale dlouho a na

konci stejně potřebujete vůz, pokud nechcete jít dvanáct

až čtrnáct mil pěšky, téměř stále do kopce. Nejlepší

spojení je nočním expresem, jenž odjíždí z nádraží

Euston do Invernessu nějak kolem sedmé. V Aviemore

přestoupíte na místní lokálku a…“

„Uděláme to jinak,“ přerušil ho Biggles. „Proč

bychom se vláčeli vlakem a postávali někde na stanicích

a nakonec stejně skončili v autě, když máme letadlo?

Můžeme letět do Dalcrossu, což je letiště pro Inverness,

přespíme tam, půjčíme si vůz a na ryby si vyjedeme hned

ráno.“

31

„Letadlo je pochopitelně rychlejší,“ sykl Gaskin.

„My, obyčejní poldové, nanejvýš občas vyletíme ze

dveří.“

„A kdy vyletíme my?“ vyhrkl dychtivě Eddie.

„Hned teď?“

„Šlo by to,“ řekl Biggles a pohlédl na hodinky.

„Mohli bychom se dostat do Dalcrossu právě před

setměním. Na cestě je hodně kopců a to není pro noční

let bezpečné. V Invernessu snadno najdeme nějaký

nocleh a hned po rozednění, jak bude vidět na silniční

ukazatele, vyjedeme do Tomintoulu. Když na Vysočině

zvolíš nesprávnou cestu, můžeš potkat sám sebe, jak

jedeš zpátky.“

„Starou belu! Proč se zdržovat přespáváním. Proč

nevyrazit do Tomintoulu rovnou z letiště?“

„Jeden důvod jsi právě slyšel. Kdybychom

zabloudili, ztratili bychom čas a nezískali nic. Kromě

toho, v lovecké chatě nemusí být volný pokoj. Touhle

roční dobou jsou rybářské chaty na Vysočině pěkně plné.

Nestrávíme přece noc cestováním po Vysočině a

hledáním noclehu.“

„Řeči, řeči, řeči! Kdyby bylo nejhůř, přespíme ve

voze.“

„Nač tak spěcháš, Eddie? Musíme na to jít opatrně.

Nemůžeme tam jen tak vletět.“

„A proč ne?“

„Musíš mít, u čerta, pořád tak nakvap? Jestliže ten

chlápek je Cesare, stačí mu stín podezření, že jsme

policisté, ztratí se jako pára nad hrncem a třeba ještě stačí

hocha oddělat.“

„Tak půjdeme po něm.“

32

„A co uděláš, až ho budeš mít před sebou? Myslel jsi

na to?“

„Zatknu ho.“

„Ty jako Američan to nemůžeš udělat.“

„Tak to uděláš ty.“

„Myslíš, že mohu? To není tak jednoduché.

Nezapomeň, že cestuje jako Kanaďan a to je totéž, jako

by tu byl doma.“

„A co má být’“

„Z čeho jej obviníme? Tady nemůžeš zatknout

člověka, aniž bys ho z něčeho obvinil.“

„Obviním ho z únosu.“

„A co když Cornelli řekne, že hoch s ním šel

dobrovolně?“

„Poslechnu si, co k tomu poví chlapec.“

„A když Carlo potvrdí, že je na rybářském výletě se

svým otcem nebo s přítelem? Co uděláš pak?“

„Cesare odvedl chlapce z domova bez souhlasu otce

a to není nic jiného než únos!“ prohlásil důrazně Eddie.

„Požádám hocha, aby šel se mnou domů.“

„A když odmítne, co uděláš? Odvedeš ho násilím?“

„Vysvětlím mu, že člověk se kterým cestuje je

gangster.“

„Tím by ses mohl dopustit nactiutrhání. Jestli je

chlapec úplně spokojený a užívá si, což je v této chvíli

více než pravděpodobné, nemusí ti uvěřit. Nezapomeň,

že dokud neprokážeme skutečný stav věcí, Cesare je

Kanaďan.“

„Není! Je naturalizovaný Američan.“

„To víš ty, ale nikdo jiný to tady nepotvrdí.“

„Dá se to dokázat.“

33

„Nepochybně, ale předpokládá to výměnu řady

depeší přes oceán. To bude nějakou dobu trvat a než se

nezbytné formality mezi naší a americkou vládou vyřídí,

Cesare může zmizet.“

„Nemůže,“ řekl Eddie, ale jeho hlas znejistěl.

„Pokud ovšem bude ve vězení.“

„Jasně jsem ti řekl, že nemůžeme Cesara zadržet

pouze na základě nějakého podezření.“

„To je pravda,“ přisvědčil Gaskin.

„Já tvrdím,“ pokračoval Biggles, „že za současného

stavu záleží hlavně na tom, jak se zachová chlapec. Je

pravděpodobnost sto ku jedné, že hoch popře, že byl

unesen. Ve skutečnosti si možná ještě ani neuvědomil, co

se s ním vlastně stalo.“

„Utahuješ si ze mne?“ zavrčel Eddie.

„Vůbec ne. Jenom se ti snažím ukázat, jak nás

omezují zákony, a že dostat mladého Salvatora zpátky,

nebude tak jednoduché, jak si představuješ.“

„Dobrá. Tak co budeme dělat?“ rozhodil Eddie

zoufale rukama. „To mi pověz!“

„Navrhuji, abychom se nejprve ujistili, zda jsou

Cornelliové ještě v Tomintoulu. Potom si musíme ověřit,

že to jsou ti, které hledáme.“

„A co dál?“

„Budeme je střežit, dokud nezískáme oprávnění je

zatknout. To se dá zařídit z Londýna, ale musíme počítat

s tím, že si to vyžádá jednání přes Atlantik. Nejedná se

jen o tvoje rodné Spojené státy, ale ve hře je taky

Kanada.“

„Jak je chceš hlídat v takové díře jako je Tomintoul,

aby si ten gangster nebo i Carlo nevšimli, oč běží? Když

uvidí náš vůz všude kam se vrtnou, brzy to pochopí. Lotr

34

typu Cesara má se špehováním možná víc zkušeností než

já.“

„Žádná potíž,“ řekl Biggles. „Jeden z nás si

pronajme pokoj v chatě. Snad se tam to jedno volné

lůžko najde. Bude se chovat jako vášnivý rybář, což mu

nezabrání sledovat Cesara. To bude začátek. O dalším

postupu rozhodneme, až náš rybář na místě zjistí, co se

dá podniknout dál.“

„Dobře, jak myslíš,“ přikývl Eddie bez velkého

nadšení.

„Vydáme se do Skotska,“ prohlásil Biggles a vstal.

„Díky za vaší pomoc, Gaskine. Někdy vám to oplatím. O

tom jak pokračujeme, vám dáme vědět.“

„Hlavně neztraťte toho lumpa,“ požádal inspektor,

když odcházel. „Nerad bych to všechno prožíval znovu.“

„Volba je dost jednoduchá,“ řekl Biggles a obrátil se

ke svým přátelům. „Ty půjdeš se mnou, Gingere, a ty,

Bertie, jsi z nás nejlepší rybář.“

„Excelentní řešení, starouši. Skočím si domů pro

pruty a chytím vás na letišti. Když jedeme rybařit,

musíme mít s sebou něco, co se užívá k lovu ryb, pokud

tedy víte, co tím myslím.“

„Vklouzl jsi do případu bezchybně, Bertie. Ty, Algy,

obsadíš mou židli. Postaráš se, aby to tu plynule běželo,

dokud se nevrátíme. Může se přihodit, že se objeví něco

nového. Velitel tu teď zrovna není. Až se ukáže, pověz

mu, co kutíme. Řekni mu, že jestli hocha najdeme,

zavolám pravděpodobně ze Skotska a vyžádám si

instrukce, jak postupovat dál. Teď zavolej do hangáru a

řekni Smythovi, aby nám připravil letadlo.“

„Okay.“

35

„Gingere, jdi a přivez vůz. Přijdeme za chvilku za

tebou. Budeme ještě muset zavolat domů, aby nás

vybavili na cestu.“ Zrzek odešel.

„Hrome,“ řekl omluvně Eddie. „Dělám vám jen

starosti.“

„S tím si nelam hlavu,“ mávl rukou Biggles.

Zhruba po půl hodině nastoupili do policejního

letadla, které už mělo zahřátý motor a čekalo na ně.

Biggles odstartoval, otočil nos stroje k severu a po

plynulém letu přistál v Dalcrossu v zátoce Moray přesně

ve chvíli, kdy červnové slunce nad Skotskou vysočinou

zapadlo a celá obloha zrůžověla.

Prokázal se policejním průkazem, zaparkoval letadlo

a požádal, aby doplnili palivo. Telefonicky přivolal z

Invernessu taxi, které je odvezlo do hlavního města

Vysočiny. Poblíž hotelu U nádraží našel servis a

půjčovnu automobilů, kde si vybral silný sportovní vůz.

Následovalo ubytování v hotelu, večeře a než se vrátili na

pokoj, Biggles v recepci požádal, aby je vzbudili v šest

hodin ráno. „Přesun skončen, pánové,“ řekl na závěr.

„Půjdeme spát.“

36

KAPITOLA ČTVRTÁ

DVAKRÁT JEN O VLAS

Následující den začal jasným zářivým svítáním a

Biggles se po rychlé snídani posadil za volant půjčeného

vozu a svižně vyrazil po prvotřídní přímé silnici, kterou

začala pětačtyřicetimílová cesta do Tomintoulu. Když ale

v Grantownu přejeli most přes řeku Spey, výtečná silnice

se rázem změnila v silničku druhé třídy, tak typickou pro

tuto oblast Vysočiny. Vinula se kopci a údolími přes

37

zvlněné planiny porostlé vřesem, které se před nimi

prostíraly na míle daleko.

Vřes ještě nekvetl, ale příroda se už dávno probrala

ze zimního spánku. Na jasně modré obloze zpívali

skřivani a hejna mladých jeřábků se popelila na

písečných krajích vřesovišť.

„Konečně se trochu nadýcháme čerstvého vzduchu,“

řekl potěšeně zrzek, jako by v Londýně strašně strádali.

„Měli bychom dorazit do obce asi v tu dobu, kdy

rybáři snídají,“ podotkl Biggles. „Nemělo ani smysl

vyjíždět dříve.“

O něco později, když zařadil nejnižší rychlost, aby

opatrně sjel ostré klesání, končící dole úzkým kamenným

mostem, pokračoval: „Ta řeka pod námi je Avona, ve

které patrně náš chlapec chytá ryby.“ Přejel třpytící se

vodu a zahnul doprava do kopce, kam se stáčela cesta.

Když se na konci dlouhé, rovné, mírně stoupající

cesty ukázaly první domky a pak široká vesnická náves,

zjevil se jim obraz, který ani Biggles nečekal, přestože se

zmiňoval o oblibě podniků pečujících na Vysočině o

rybáře. Měli před sebou chatu Richmond Arms. Stála

přímo proti nim, její název se stkvěl výrazným písmem

na průčelí a byl to spíše přepychový hotel než chata.

Parkoviště před stavením bylo plné. Stálo tam sedm

nebo osm vozů a jedna malá dodávka právě odjížděla po

silnici, která vedla kolem hotelu. Některá auta měla dveře

a kufry otevřené a jejich majitelé do nich právě ukládali

rybářskou výbavu k celodennímu pobytu na řece –

turistické nebo vysoké rybářské boty, pruty, háky, tašky a

38

košíky, které soudě podle vyčnívajících termosek,

obsahovaly pití a jídlo na celý den. Na svěže zeleném

trávníku stála skupina hostů a sledovala muže v tvídovém

obleku, který zkoušel hody udicí. Jiný z hostů si natáhl

mezi dva kmeny rybářskou šňůru a mazal ji tukem.

Několik dalších, ženy, děti i muži, postávalo opodál ve

vážném rozhovoru. Patrně probírali vyhlídky na úspěšný

lov s ohledem na počasí. Většina hostů již byla zřejmě po

snídani.

„No, jestli Cornelli s chlapcem jsou tady, nemělo by

nám trvat dlouho najít je,“ pravil Biggles sebejistě, když

pomalu projížděl před chatu, až našel místo k

zaparkování.

„Rád bych věděl, které z aut jim patří,“ zabručel

Ginger.

Eddie vyskočil z vozu a rychle přejížděl očima

každého, kdo byl v dohledu.

„Nevidím je,“ oznámil.

„Mohou být ještě u snídaně,“ napadlo Bigglese.

„Podívejte se! V jídelně je ještě dost lidí,“ dodal, když se

podíval dovnitř oknem, které vedlo na parkoviště. „Chvíli

počkáme. Tihle lidé jsou příliš zaměstnaní, než aby si nás

všímali. Nebudeme na sebe upozorňovat otázkami. Na to

je dost času později.“

Čekali. Uběhlo pět minut, pak deset a patnáct. Z

chaty vycházeli rybáři, ale žádný se nepodobal

Cornelliům. Jedno auto za druhým odjíždělo na oblíbená

místa u řeky a potom stál na parkovišti jen jediný vůz,

ten kterým přijeli. Cornelli s chlapcem se však stále

neobjevoval.

39

„Zůstaňte tu,“ řekl Biggles. „Jdu do haly a podívám

se do knihy hostů. Měla by ležet v recepci.“ Vstoupil

dovnitř.

Za několik minut byl zpátky. „Jejich jména tam

jsou,“ oznámil tiše. „Arturo Cornelli a syn. Řádek se

dnem odjezdu je prázdný, takže by tu stále měli být. Ale

jedné věci nerozumím. Na zdi visí seznam míst

přidělených k rybaření pro dnešní den. Jejich jména na

něm chybí.“

„Co z toho usuzuješ?“

„Je z toho jasné, že dnes nevyjedou k řece.“

„Tohle nechci poslouchat,“ řekl Eddie neklidně.

„Neměli bychom jít dovnitř a poptat se po nich?“

Biggles pokrčil rameny. „Jak chceš, ale já bych

raději ještě chvíli počkal. Možná zůstali ve svém pokoji,

protože se některý z nich necítí dobře. Je tu spousta

jiných možností. Když vejdeš do domu a zeptáš se na ně,

jaký uvedeš rozumný důvod, že je chceš vidět?“

„Ano, to je pravda.“

„Musí se objevit, pokud ovšem neodešli k řece, na

nějaký výlet, nebo já nevím kam, ještě než jsme přijeli.

Mohli třeba odjet do nejbližšího města na nákup

rybářských potřeb.“

„Tohle je druh chaty, kde by určitě dostali všechno,

co by jim napadlo,“ zavrčel Eddie.

Čekali dalších deset minut a pak Eddiemu došla

trpělivost. „Jdu dovnitř a zeptám se,“ oznámil.

„Dobrá, jdu s tebou,“ nabídl se Biggles. „Nech mě

mluvit.“

„Proč?“

40

„Protože kdyby byl Cornelli náhodou na doslech a

zaslechl tvůj americký přízvuk, pořádně by si tě prohlédl

a třeba by se divil, co tu děláš.“

„Hrome, na to jsem nepomyslel.“

Biggles s Eddiem vešli otevřenými dveřmi do

hotelu. V hale byl jediný člověk, dobře urostlý chlapík,

který u recepčního pultíku přerovnával došlou poštu.

„Promiňte, mluvím s majitelem?“ začal Biggles.

„Ano,“ otočil se k němu muž. „Lituji, ale máme

plno.“

„Rád bych věděl, zda je u vás ubytovaný pan

Cornelli? Měl by tu být se synem.“

„Ano.“

„Nevíte, kde bych ho našel?“

„Počkejte okamžik, zeptám se správce. Bude vědět,

kam odjeli.“

„Jsou to oni?“ nastrčil mu Biggles fotografie.

Majitel se na ně podíval. „Ano,“ řekl. „To budou oni. Ale

dnes nejeli na ryby.“

„To vidím na vašem přehledu.“

Muž zmizel v jedné ze zadních místností, ale ve

dvou minutách byl zpátky. „Pan Cornelli a jeho syn

odjeli,“ řekl lhostejně.

„Chcete říct, že odjeli nadobro?“ užasle vydechl

Biggles.

„Ano. Vzpomínám si, že se po nich včera nebo

předevčírem někdo ptal telefonem.“

„Kdy odjeli?“

„Před několika minutami. Jen co se nasnídali, jak mi

řekla moje správcová. Včera večer vyrovnali účet, aby

mohli vyjet brzy.“

41

Biggles se pokoušel skrýt svoje zklamání. „Odjeli

nějak náhle, že?“ poznamenal bez zvláštního zájmu.

„Lidé přicházejí a odcházejí.“

„Neřekli proč odjíždějí tak spěšně?“

„Ne. Neptáme se na takové věci.“

„Nevíte náhodou, kam jeli?“

„Nevím.“

„Myslíte, že odjeli autem?“

„Jinak to ani nejde.“

„Svým vlastním vozem?“

„Jasně.“

„Jaký typ vozu to byl?“

V očích majitele se objevilo podezření. „Nač

všechny ty otázky? Něco neklape?“

„My jsme vlastně soukromí detektivové se zvláštním

pověřením,“ ztišil hlas Biggles, který pochopil, že dluží

majiteli vysvětlení. „Zastupujeme tady příbuzné, kteří by

velice rádi navázali s panem Cornelliem spojení. Přijeli

sem z Ameriky, aby podnikli nějakou tu toulku po

Skotsku. Hoch se zbláznil do rybaření. Určitě odjeli, aby

zkusili lovit na nějaké jiné řece, ale my je nesmíme

ztratit. Jakým vozem jeli?“

„Mají austina, lehkou dodávku.“

„Nevzpomínáte si na číslo?“

„Ale pánové,“ unaveně se usmál majitel. „Každý

host tady má vůz a vystřídá se jich denně spousta.

Nemůžete čekat, že si všimnu, jaká mají čísla.“

„Ovšem. Chápu vás.“

„Mohu vás ale upozornit na jednu věc, která se týká

jejich vozu.

42

Přední levý blatník je pomačkaný a poškrábaný.

Řidič auta totiž nezvládl průjezd po úzkém mostě přes

Avonu.“

„Děkuji vám,“ řekl uznale Biggles. „To nám může

pomoci. Viděli jsme dodávku odjíždět, právě když jsme

sem dorazili. Máme naději, že je dohoníme. Auto

zatáčelo od vašeho hotelu doleva. Kam vede ta cesta?“

„Záleží na tom, kam odbočili. Jestliže zahnuli na

první odbočce doprava a ta není odtud dál než dvě

minuty jízdy, dostali se na silnici do Deeside. Kdyby jeli

rovně, potom není po několik mil žádná odbočka a

dorazili by do Dufftownu. Pokud by odbočili na rozcestí

doleva, dojeli by do Ballindallochu a na hlavní silnici.

Tam si potom mohou vybrat mezi směrem k západnímu

nebo východnímu pobřeží.“

„Díky,“ řekl Biggles. „Pomohl jste nám. Pokusíme

se je najít.“

Spolu s Eddiem se vrátil k vozu. „Nedělám si moc

velké naděje,“ prohodil zamračeně.

Ginger a Bertie na něj hleděli s očekáváním. Z

Bigglesovy tváře nebylo těžké vyčíst, že se něco zvrtlo.

„Jemináčku, co se stalo?“ vyhrkl Bertie.

„Jsou v prachu,“ řekl Eddie hořce.

„Minuli jsme se s nimi o minutu,“ zamumlal

Biggles. „Seděli v dodávce, kterou jsme viděli odjíždět,

když jsme zastavovali před chatou. Je mi líto Eddie,

zavinil jsem to já. Měli jsme pospíchat už včera večer,

ale to je teď už jedno. Já si jenom kladu otázku, proč

Cesare s odjezdem tak pospíchal?“

„Majitel chaty nám řekl, že tu někdo Cesara sháněl,“

řekl Eddie. „Nemohl být pravým důvodem jejich spěchu

právě ten telefonát?“

43

„Možná. Napadá mě ještě jeden důvod. Je možné, že

na Avoně ryby zrovna neberou a tak se rozhodli zkusit

štěstí jinde. Okamžik.“ Biggles zamířil k chlapíkovi, jenž

už promazal svou šňůru a nyní ji navíjel.

„Jak to tady vypadá s rybařením?“ zeptal se.

„Mizerně,“ zněla přímá odpověd. „Je málo vody. Už

několik dní nikdo nic nechytil.“

„Díky.“

Biggles se vrátil k autu a oznámil chmurnou zprávu

ostatním. „Musela se stát jedna ze dvou věcí,“

pokračoval. „Buď se náš milý Cornelli dozvěděl, že se po

něm někdo shání a dostal strach. V tom případě odjede co

nejdál odsud. Druhá možnost je, že mladého Carla

otravovalo brouzdat se vodou, když ryby neberou.

Přesvědčil proto Cornelliho, aby ho vzal na jinou vodu.

Pak by pravděpodobně zůstali ve Skotsku a jen změnili

loviště.“

„Kolik je asi ve Skotsku rybářských chat?“ vyhrkl

Eddie.

„Kolik?“ vmísil se do řeči Bertie. „Asi tolik, kolik

máte v New Yorku milionářů. Nemůžeme je prostě

všechny objíždět, pokud dobře chápete co tím myslím.“

Obrátil se k Bigglesovi: „Škoda, starouši, že jsme včera

večer nejeli rovnou sem.“

„Opravdu nevím, jestli by v tom byl tak velký rozdíl.

Nevěděli bychom, že Cornelli zamýšlí odjet tak časně

ráno. Byl by na cestě dřív, než bychom si uvědomili, že

je pryč, a pak bychom byli ve stejné bryndě, v jaké jsme

teď. Nemyslím, že máme velkou naději je najít, ale přesto

to musíme zkusit. Mohou se zastavit u benzínové pumpy

nebo na oběd, nebo si někdo všimne čísla jejich auta.“

44

Všichni se již usadili a Biggles zabouchl dvířka,

když kousek od jejich auta před Richmond Arms zastavil

velký šestisedadlový vůz. Vystoupili dva muži, vstoupili

do hotelu a nechali řidiče, který měl na hlavě čepici se

štítkem, sedět za volantem. Biggles zprvu věnoval těm

dvěma, když šli kolem, jen letmý pohled, ale vzápětí se

podíval pozorněji.

„Jeden vypadá jako Ital,“ poznamenal.

„Podle té šíleně řvavé kravaty, co má na krku, to

může být také Američan,“ usoudil zrzek.

„Já už toho chlápka někde viděl,“ prohlásil Ediie a

zamračil se.

„Nevím určitě, jestli jsem dokonce neviděl oba dva,

ale nevzpomenu si, kde to bylo.“

„Opravdu? To je trochu zvláštní. Všimněte si, že

nemají žádnou rybářskou výbavu,“ prohlásil Biggles.

„Docela by mě zajímalo, jaký vítr je sem zavál a co tu

chtějí. Auto je podle značky zdejší a hádám, že řidič je

Skot. Okamžik.“

Vystoupil, prohodil pár slov s řidičem a vrátil se za

volant. „Ano, měl jsem pravdu. Je to zdejší vůz z

Aviemoru. Řidič říká, že přijeli londýnským vlakem a

sháněli auto, aby je dovezlo do Arms. Odmítli čekat na

spojení lokálkou. Když ale sledujeme Cornelliho, měli

bychom raději vyjet.“

Domluvil, nastartoval, sešlápl spojku a vůz se rozjel.

Vydal se stejnou cestou jako Cornelliova dodávka.

Minuli silniční ukazatel na Ballindalloch, ale ještě dřív

uviděli odbočku, o které věděli, že vede přes kopce do

Deeside. Vypadala spíše jako trochu širší polní cesta a

Biggles ji minul.

45

Následujících několik mil již žádná odbočka nebyla.

Potom dojeli na rozcestí, z něhož jedna silnice vedla do

Ballindallochu a druhá do Dufftownu. Biggles zastavil.

„A kam teď?“ zeptal se.

V té chvíli se za zatáčkou silnice na Dufftown

objevilo stádečko ovcí. Za ním kráčel ovčák.

„Ten musí vědět, jestli projela dodávka,“ prohodil

Ginger. „Psi by museli zahnat ovce ke krajnici, aby ji

udělali místo.“

„Zeptej se ho.“

Zrzek vystoupil, krátce promluvil s ovčákem a vrátil

se. „Ušel po silnici čtyři míle a nikoho nepotkal,“ řekl,

když si sedal. „Odhadl, že mu to trvalo přes hodinu, takže

máme jasno, že tudy Cornelli nejel.“

Biggles otočil vůz na Ballindalloch. Cestou minuli

jen několik roztroušených venkovských stavení. Drželi se

stále rovně a asi po dvaceti minutách přejeli most, přes

který jeli před krátkým časem opačným směrem, most

přes řeku Spey v Grantownu.

Při průjezdu dlouhou hlavní ulicí se zastavili u dvou

servisů a jedné velké garáže, ptali se po dodávce ale

bezvýsledně. Ve městě teď bylo docela rušno.

Biggles si zapálil cigaretu. „Tohle nemá cenu,“ řekl.

„Maříme tu jenom čas. Můžeme si vybrat z mnoha silnic

a náhodně křižovat sem a tam. Jenže tak se nikam

nedostaneme. Cornelli třeba zamířil po hlavní silnici k

jihu někam do Anglie nebo na sever do Invernessu, do

nějakého místa na Vysočině.“

„Co tedy navrhuješ?“ zeptal se Eddie sklíčeně.

„Všechny cesty tu vypadají stejně.“

„Asi nejmoudřejší bude dojet do Invernessu, vrátit

auto, posadit se do letadla a odletět do Londýna. Gaskin

46

bude skřípat zuby, ale pomůže nám. Přinejmenším se teď

má čeho chytit. Dodávka značky austin s naraženým

předním levým blatníkem.“

„Tak jo,“ vzdychl Eddie.

Biggles znovu nastartoval a vydal se na cestu do

Invernessu, tam odkud ráno vyjeli.

Když asi za hodinu zajížděl na dvůr garáží, kde si

vypůjčili auto, stála tam za benzínovými čerpadly, ani ne

deset yardů od nich, lehká, dřevem vykládaná dodávka

austin. Měla pomačkaný levý přední blatník. U vozu stál

nějaký člověk a téměř vědecky studoval poškození.

Cornelli to ovšem nebyl.

Biggles vytřeštil oči a dupl na brzdu tak prudce, až

zaskřípěla.

„Podívejme co tu na nás čeká,“ řekl Ginger

přiškrceným hlasem.

„To se mi asi zdá,“ mumlal Eddie.

„Jemináčku,“ ujelo Bertiemu. „Na mou duši, k téhle

kořisti jsme přišli opravdu lacino!“

„Ani se mi nechce věřit,“ zavrtěl hlavou Biggles.

„Takové věci se stávají jenom ve filmech. Že by tu byla

ještě jedna dodávka s nabouraným blatníkem?“ Rozhlédl

se. „A kde je Cornelli a náš ubohý chlapec?“

„Nemůže být daleko,“ sykl Eddie.

Všichni vystoupili a Biggles došel k muži stojícímu

u poškozené dodávky.

„Promiňte, ale je to váš vůz?“ zeptal se. Chlapík se k

němu otočil a usmál se. „Ano, koupíte ho?“

„Jestli ho koupím?“ vyhrkl Biggles, jako by špatně

rozuměl.

„Proč ne? Je na prodej.“

47

Biggles položil ruku na kryt motoru. „Právě přijel,

co?“

„Správně. Právě mi ho vrátili. Podívejte se na něj

dobře, neboť takhle pomuchlané nové auto je vzácný jev.

Vyjelo z továrny asi před dvěma měsíci a pár dnů poté

jsme ho koupili. Potom přišel zákazník a půjčil si ho. No,

stává se to.“ Chlapík ukázal na poškození. „Nemám

ovšem důvod k nářku. Zaplatil mi za to mnohem víc, než

je v našem kraji zvykem.“

„Rozumím,“ přikývl Biggles. „Podle toho co říkáte,

zapůjčil si auto na nějakou delší cestu.“

„Správně. Máte snad potíže s vašim vozem?“

„To ne, děkuji. Kdypak si tu dodávku půjčili?“

„Asi před dvěma týdny.“

„A kdy ji vrátili?“

„Asi tak před hodinou.“ Muž se podíval na Bigglese

podezíravě. „Proč vás to tak zajímá?“

Biggles mu předvedl odznak. „Jsme policisté,“ řekl.

„Vida. Že mě to nenapadlo,“

„Měl člověk, který si půjčil vůz, s sebou chlapce?“

„Jo, to měl.“

„Byli to tihle dva?“ Biggles ukázal fotografie.

„Jo, to jsou oni.“

„Nevíte, kde jsou teď?“

„Nemám zdání. Zaplatili za vůz a odešli.“

„Měli nějaká zavazadla?“

„Každý měl lehký kufřík a chlapec nesl rybářské

pruty.“

„Nemluvili o tom, že zůstanou ve městě, či vyrazí na

ryby někam jinam?“

„Přede mnou o tom neřekli ani slovo.“

„Kudy šli, když odtud odcházeli?“

48

„Někam do města,“ pokrčil rameny muž. „Tu

dodávku jste jim předával osobně?“

„Jo.“

„Jakou vám udali adresu?“

„Ten člověk říkal, že jsou Kanaďané na dovolené a

chtějí u nás rybařit. Jedinou adresu, kterou mi mohli dát,

byl hotel v Londýně, kde bydleli, než se vydali sem.

Takových tu teď máme plno. Říkali, že přijeli nočním

vlakem z Londýna a že chtějí vůz, aby ve Skotsku

nemuseli všude pěšky.“

„Jak se jmenoval jejich hotel v Londýně?“

„Musím se podívat,“ vzdychl majitel půjčovny, ale

vydal se do kanceláře a hned se vrátil. „Hotel

Grosvenor.“

„Na základě takové adresy jste jim půjčil vůz?“

„Proč ne? Když zákazník neudá stálou adresu, mám

právo požádat o vratnou zálohu. Ten člověk ji beze všeho

zaplatil. Teď dostal své peníze zpátky, odečetl jsem si jen

cenu za zapůjčení a náklady na opravu auta. Řekl mi, že s

tím samozřejmě počítal.“

„Děkuji vám,“ řekl Biggles. „Zdá se, že víc nám

neřeknete, takže půjdeme dál. Mimochodem, jen pro

případ, že by se k vám náhodou vrátili, nebo kdyby se po

nich někdo ptal, neříkejte o nás nikomu. Víte jak jsou

lidé upovídaní. Co se nás týče, hledali jsme prostě dva

přátele, ale ani oni sami o tom nemusí vědět.“

„Rozumím,“ ušklíbl se chlapík.

„Abych nezapomněl,“ usmál se Biggles a mávl

směrem k vozu, jímž přijeli. „Také vracím auto. Je to

tahle kára a nemá na sobě jediný škrábanec.“

„Vidím,“ řekl muž. „V kanceláři sedí Maud. Ráda to

s vámi vyřídí a vyúčtuje.“

49

„To už přestává všechno!“ zavrčel Eddie, když

opouštěli garáže. „Dvakrát jsme je, u čerta, minuli jen o

vlásek. Stát se to ještě jednou, položí mě to naznak. Když

si pomyslím, že kdybychom tu dřepěli a mazali karty,

místo abychom se vláčeli do Tomintoulu, ti dva by nám

vběhli přímo do náruče.“

„Vždycky je snadné říkat, co by bylo chytřejší,

kdyby se to bylo udělalo jinak,“ řekl Biggles suše.

Zastavil se a chvíli hovořili na chodníku.

„Proberme si, jak teď situace vypadá. Vrátili auto.

To znamená, že nezůstanou v Invernessu ani v okolí.

Vypařili se a my můžeme jenom hádat, kde je jim konec.

Protože sem přijeli z Londýna, dá se předpokládat, že se

tam zase vrátí. Jestliže se totiž vydají někam jinam, jsme

nahraní. Hledání by nebylo nic jiného než ztráta času.

Protože přijeli vlakem, dá se čekat, že se stejným

způsobem vrátí. Jestli ovšem mají naspěch, mohou

odletět letadlem. Zkusíme tedy obojí a začal bych na

nádraží. Když tam nenarazíme na stopu, poptáme se na

letišti. Stále tu navíc zbývá možnost, že čekají na noční

expres. Jestli to tak je, jsou ještě někde ve městě. Dívejte

se pořádně kolem sebe.“

„Co kdybych zašel na letiště hned, starouši?“ nabídl

se Bertie. „Excelentní nápad, lorde.“ Rozešli se.

50

KAPITOLA PÁTÁ

CORNELLI VYNÁŠÍ TRUMF

Dotazem na nádraží nic nezjistili.

Vzhledem k velkému počtu cestujících Bigglese

nepřekvapilo ani nezklamalo, když pokladní za svým

malým okénkem prohlásila, že má příliš mnoho práce,

než aby si všímala jednotlivců. Cestujícího obvykle jen

letmo zahlédne a častěji jeho tvář vůbec nevidí.

„Počkáme tu na Bertieho,“ rozhodl se Biggles.

„Když nepochodí, vezmeme si taxi do Dalcrossu a

poletíme zpátky do Londýna.“

Ginger, který se rozhlížel po cestujících na hlavním

nástupišti, se náhle zarazil. „Vidím dva muže, kteří přijeli

do Tomintoulu,“ poznamenal bez zvláštního zájmu.

„Vzpomínáš si? Přijeli v autě, právě když jsme zvedali

kotvy. Jejich řidič ti řekl, že je veze z Aviemoru. Zdá se,

že na někoho čekají.“

„Kde je vidíš?“

„Tamhle u zábradlí na hlavním nástupišti. Pozorují

lidi, kteří nastupují do vlaku. Podle toho, jak se sem

neustále dívají, myslím že nás taky poznali,“ řekl Ginger,

který si dvojici poprvé pořádně prohlédl.

Ti muži se k sobě vůbec nehodili. Jeden byl malý

štíhlý chlapík, pečlivě upravený, hladce oholený, s

tenkými rty a ostrými rysy. Jeho pleť byla snědá a oči

tmavé, takže zrzek usoudil, že jde o muže, o němž se

Biggles vyjádřil, že vypadá jako Ital. Na rozdíl od svého

druha, oblečeného poněkud nedbale, byl jako ze

škatulky, v tmavomodrém obleku s tenkým bílým

51

proužkem. Sako mělo klopy tak střižené, že dosahovaly

až k nejspodnějšímu knoflíku vesty. Na hlavě měl trochu

furiantsky šikmo posazený tvrdý klobouk, jehož okraj byl

vpředu sklopen do čela. Splývající vázanka svým

pestrým vzorem připomínala výbuchy ohňostroje.

Druhý muž byl vyšší, docela pohledný, s

uvolněnými pohyby.

Jeho vlasy, které byly vidět pod kloboukem kolem

uší, byly nazrzlé. Postavou byl spíše vyzáblý, a i tváře

měl propadlé.

„Toho drobného chlápka jsem už určitě někdy

viděl,“ zachrčel Eddie. „Nemůžu si vzpomenout, ale za

chvíli mi to dojde.“

„Ať je to kdo chce, určitě nepřijeli do Skotska chytat

lososy,“ poznamenal uštěpačně zrzek. „Prohlížejí si

každého, kdo nastupuje do londýnského vlaku. Divím se,

že u sebe nemají lupu. Nás si už taky omrkli.“

„Možná si lámou palice, že na nás někde narazili,

jenže nevědí kde,“ ozval se Eddie. „Vsadil bych krk na

to, že toho slizkého skrčka jsem už někde potkal. Muselo

to být ve Státech. Nikde jinde by takovou kravatu ani

nedostal.“

„Míří k nám,“ řekl Biggles. „Nedovedu si představit

proč, ale myslím, že si chtějí s námi promluvit. Na tom

párečku je něco moc divného. Rozhodně nepatří k

rybářům. Copak dělali v takovém místě jako je

Tomintoul? Ale ani my nevypadáme jako rybáři, když na

to přijde.“

Bigglesovo podezření se vzápětí potvrdilo. Oba

muži došli k ním a zastavili se. Mluvil vyšší z nich. Měl

zvláštní přízvuk, který Gingerovi připadal jako skotský,

doplněný texaským protahováním.

52

„Jste ti džentlmeni, kteří byli dnes ráno v

Tomintoulu?“ otázal se.

„To souhlasí,“ kývl Biggles. „Byli jsme tam.“

„Hned jsem si myslel, že se nemýlím.“

„V hotelu bylo plno lidí.“

Následující otázka byla zcela nečekaná, ale mnohé

vysvětlovala. „Nevyptávali jste se tam náhodou na

džentlmena jménem Cornelli? Bydlel v hotelu s mladým

chlapcem.“

Otázka Bigglese zaskočila natolik, že nedokázal

zakrýt úžas a vytřeštil oči. „Cornelli?“ opakoval, aby měl

čas si věc rozmyslet. „Cornelli? Kdo je to?“

Odpověděl mu slizký skrček.

„Je to náš kámoš,“ řekl. Měl slabý ostrý hlas, který

jako by mu vycházel z koutku úst, při čemž rty se skoro

nehýbaly.

„Proč si myslíte, že jsme se vyptávali na toho

člověka?“ řekl Biggles, který se jakžtakž vzpamatoval z

úžasu. „To se ptáme my vás, pane.“

„Obávám se, že vám nepomůžu. Kdo vás přivedl na

myšlenku, že bych se měl zajímat o člověka jménem

Cornelli?“

„Ten chlápek z hotelu.“

„Dejte pokoj. Copak vám řekl?“

„Když jsme se zeptali na Cornelliho, dělal ňoumu.

Řekl, že tam není.“

„Měl by vědět, koho má v hotelu.“

„To tedy jo! Řekli jsme, že náhodou víme, že tam

je.“

„Ano?“

„Pak nám pověděl, že je pryč.“

„Ale co to má všechno společného se mnou?“

53

Muž odpovídal pomalu a rozvážně. „Pak nám ten

šéfík řekl, že tam právě byli nějací chlápci, který by nám

mohli pomoct. Protože jste se zrovna šinul k autu,

napadlo nás, že to myslí na vás. Jak jsem už řekl,

Cornelli je náš kámoš a máme pro něj dobrou zprávu.“

„Mělo by mu být líto, že ho nemůžete najít.“

Muž se podíval na Bigglese přimhouřenýma očima.

„Ještě jste mi ale neodpověděl na otázku, mistře!“

„Na jakou otázku?“

„Byl jste to vy, kdo se ptal na Cornelliho?“

„Nebesa,“ zvýšil hlas Biggles. „Proč bych se asi měl

vyptávat na člověka, kterého jsem v životě neviděl?

Nebuďte směšný. Je mi moc líto, ale nepomohu vám. To

je všechno. Víc vám neřeknu.“

Situaci, která nabývala na dramatičnosti, zachránil

Bertie, jenž se vrátil z letiště. Přihnal se k Bigglesovi,

omluvně pohlédl na cizince a vzal Bigglese za loket.

„Promiňte, že ruším,“ vyhrkl a táhl Bigglese stranou.

„Musím s tebou okamžitě mluvit!“

„Co je?“

„Jsou na cestě letadlem do Londýna,“ tiše drmolil

Bertie. „Před chvílí si zajistili letenky a prohlásili, že je

autobus nezajímá, že si cestu na letiště obstarají sami.“

„Kdy letadlo odlétá?“

„Ještě sedí na letišti,“ sykl Bertie a koukl na

hodinky. „Start je za čtvrt hodiny.“

„Jestli seženeme taxi, mohli bychom ho ještě chytit.

Podívej se, jestli nějaké najdeš. Já přivedu ostatní.“

Bertie kývl a hnal se před nádraží.

„Jdeme, pánové,“ vyzval Biggles Gingera a

Eddieho. „Rychle!“

„Nač ten kalup?“ řekl slizký skrček.

54

„Máme schůzku.“

Biggles se odvrátil od mužů, kteří z něj nespustili

zrak a téměř poklusem vedl přátele před nádraží. Na

okraji chodníku stálo taxi a u něj divoce gestikulující

Bertie.

„Řekl jsem už řidiči, kam jedeme,“ obrátil se k

Bigglesovi, když nasedali do auta. „Nevím zda to

stihneme.“

„Řekl jsi mu, jak spěcháme?“

„Jasně! Jemináčku, musíme přece chytit letadlo do

Londýna!“

„Myslí, že to dokáže?“ pokynul Biggles hlavou k

řidiči, když vůz vyrazil.

„Ne, ale je ochoten se o to pokusit.“

„Aspoň něco.“

Při desetimílové cestě k letišti vyprávěl Biggles

ostatním vše důležité z rozhovoru s oběma cizinci na

nádraží. „Zdá se být zcela jasné,“ řekl nakonec, „že

nejsme jediní, kdo Cornelliho hledá. Moc tomu ale

nerozumím. Ti dva o něm vědí totéž co my, jestli ne víc.

Úplně mě ohromilo, že dokázali Cesara najít až v

Tomintoulu. A to jim nepomáhal Gaskin!“

„Dá se to vysvětlit jedině tím, že Cornelli někomu

prozradil, kam má namířeno,“ podotkl Eddie.

Auto uhánělo hlavní silnicí k letišti.

„Myslím, že tohle jsou ti lidé, kteří předtím volali do

hotelu a ptali se na Cornelliho,“ pokračoval Eddie. „V

Richmond Arms nám přece řekli, že ho tam někdo hledal.

Vsadím na to deset tisíc k jedné!“

„Asi bys vyhrál,“ přisvědčil Biggles. „Kdo jiný by to

mohl být? Policie z okresu by si sehnala informaci

šetrněji. Jeden z těch dvou patrně telefonoval z Londýna

55

a sháněl se po Cornellim. Když se dozvěděl, že tam je,

oba naskočili do nočního vlaku, v Aviemore si půjčili

auto a přijeli jako my s křížkem po funuse. Cornelli se

dozvěděl, že se po něm někdo ptal. Patrně mu to oznámil

majitel hotelu. Proto tak pospíchal pryč.“

Bertie neustále sledoval hodinky. „Pokud letadlo

odletí přesně, tak to nestihneme,“ usoudil pak. „Museli

bychom urazit ve dvanácti minutách deset mil. To

bychom chtěli trochu moc.“

Ukázalo se, že měl pravdu. Automobil byl stále ještě

na silnici, asi jednu míli od letiště, když se ze startovací

dráhy odlepilo velké letadlo a zamířilo k jihu.

„Právě odstartoval,“ poznamenal Biggles. „Zase

jsme je minuli.“ Zavolal na řidiče. „To je v pořádku, už

nemusíte spěchat.“

„Omlouvám se.“

„Nemusíte, dělal jste co jste mohl.“

„Co uděláš teď?“ zeptal se Ginger. „Vezmeme náš

stroj a poletíme za nimi?“

„To bychom sice mohli, ale nedostihli bychom je.

Tak moc na tom zase nezáleží. Nehodlám se pokoušet o

nemožné a zlámat si přitom krk. Letadlo letí do Londýna

bez mezipřistání, tak by bylo rozumné zavolat Gaskinovi

do Yardu a požádat ho, aby vyslal na londýnské letiště

svého člověka, který bude sledovat Cornelliho do hotelu

nebo tam, kde se ubytuje. Až přiletíme do Londýna,

budou nás tam čekat všechny potřebné informace.“

„To je chytré, starouši,“ pochválil ho Bertie. „Však

my ty lumpy chytíme za křidélko,“ dodal vesele.

„Vrátíme se do Invernessu a zavoláme z hotelu,“

rozhodl Biggles. „Pak si dáme nějaké to sousto a

poletíme domů.“

56

Požádal řidiče, aby obrátil vůz a jel zpátky.

„Ti dva chlápci na nádraží sledovali všechny

cestující, kteří nastupovali do vlaku na Londýn,“ ozval se

zrzek. „Zdá se mi, že je ani nenapadlo pomyslet na

letecké spojení.“

„Třeba nevěděli, že linka odlétá právě teď. Celkem

vzato, je to prapodivná záležitost. Poslední co bych čekal

je, že se do našeho pátrání připlete ještě někdo jiný. Rád

bych věděl, kdo jsou ti dva podivní hošíci a jakou v tom

hrají úlohu. Vypadají jako gangsteři. Vzal bych na to jed,

zvlášť u toho ulízaného skrčka s oslňující kravatou.“

Po Bigglesových slovech Eddie vydal zvláštní zvuk,

jako by chtěl zařvat a někdo ho přiškrtil. „Máš pravdu,“

vykřikl pak. „Tys na to kápl!“

„Na co?“

„Na gangstery! Já věděl, že toho skrčka znám. Už

jsem si na něj vzpomněl.“

„Kdo je to?“

„Chřestýš! Tak mu říkají. Nevzpomenu si na jeho

pravé jméno, pokud jsem ho vůbec kdy slyšel. Osobně

jsem se s tím lotrem nikdy dřív nesetkal, ale jeho krysí

tvář jsem viděl mnohokrát, když jsem listoval v našem

památníčku kriminálníků. Fotka Chřestýše patří k těm, na

které se nezapomíná.“

„A tys na něj zapomněl,“ vyčetl mu Biggles, ale

vzápětí zvážněl. „Tak takhle to je. Pokud máš pravdu,

máme objasněny hlavní záhady, na které jsme naráželi.

Uvědomuješ si, co to znamená?“

„Ovšem. Znamená to, že Cesare hrál s gangstery

dvojí hru, nějak je podvedl a oni mu teď jdou po krku.

Pochybuji, že by mohlo jít o něco jiného. Tahle dvojka

sem nepřijela lovit lososy.“

57

„Tím by se to dalo vysvětlit, ale napadá mě ještě

druhý důvod, proč jsou tady. Vědí, že Cesare unesl

chlapce. Zprávami a dohady o únosu američtí novináři

popsali desítky stran, takže o tom musejí vědět také tihle

dva. Možná že je zajímá náš chlapec. Cesara sice vedla

při únosu nenávist, ale to ostatní lotrasy vůbec nezajímá.

Budou mít docela jiný motiv. Kolik jsi říkal, že dělá

odměna za navrácení chlapce?“

„Sto tisíc dolarů, ale nepochybuji o tom, že kdyby

tatík dostal syna zpátky živého a zdravého, zaplatí celý

milion.“

„Spousta peněz, Eddie. Ať už jsi Američan nebo

Skot!“

„I kdybych byl Číňan.“

„Tak vidíš. Je snadné si představit, že Cesare vypekl

celý gang, který, jak si myslím, se chtěl rozdělit o

výkupné. Chřestýš se teď rozhodl potrestat zrádce a také

se zmocnit hocha, jehož pak vymění za hromadu dolarů.

Něco z toho má zaručeně v plánu. Jak jsi říkal, je zcela

jasné, že nevážil tak dlouhou cestu proto, aby obdivoval

krásu kopců a říček.“

„Máš úplně pravdu. Takový lotr se zajímá jen o

krajinu, která má v pozadí kopce dolarů a v říčkách

zlato.“

„Takže si rozumíme, Eddie,“ pokračoval Biggles

vážně. „Pro nás to ovšem znamená, že máme docela jiný

problém, než jsme si zprvu mysleli. Musíme si dávat

pozor, abychom nešlápli na toho slizkého Chřestýše.

Hadi bývají jedovatí, ale pokud dokážu posoudit povahu

člověka, pak má had o kterém mluvíme, v jedových

váčcích mnohem víc jedu než obyčejný chřestýš. Po

58

návratu do Invernessu, musíme být stále ve střehu, aby se

nám nezahryzl do lýtka.“

„Cesare-Cornelli si taky bude muset dávat pozor

kam šlape, až se dozví koho má v patách,“ řekl Eddie.

„Způsob, jakým opustil Tomintoul dává tušit, že to

už pochopil,“ přikývl Biggles.

Vůz je dovezl zpátky do města a vyklopil je před

hlavní poštou. Biggles nechal ostatní, aby zaplatili řidiči

a zavolal inspektora Gaskina do Yardu. Když vyšel ven,

kývl souhlasně hlavou. „Je to v pořádku,“ řekl. „Gaskin

se o všechno postará. Docela rozumně mi navrhl,

abychom se hned nehnali do Londýna, ale oddychli si,

něco dobrého pojedli a on mi sem zavolá. Dá Cornelliho

sledovat a řekne mi, kde se ubytoval. Souhlasil jsem s

tím. Počkáme na jeho zprávu v hotelu U nádraží. Tak

půjdeme. Uvítal bych něco vydatného na zub. V tomhle

skotském vzduchu člověku vytráví.“

„Excelentní myšlenka,“ ocenil Bertie. „Kdyby tak

měli čerstvého lososa.“

Odebrali se do hotelové jídelny a tam se beze spěchu

najedli. Když odpočívali po jídle nad kávou, Biggles se

podíval na hodinky a poznamenal: „Letadlo s Cornellim

by teď mělo právě přistávat na londýnském letišti. Dáme

naší rodince čas, aby dojela do hotelu a pak se ozve

Gaskin. Měl by zavolat asi za půl hodiny.“

Sotva domluvil, objevil se pikolík a volal jeho

jméno. Bigglese to skoro vylekalo. „Ty můj světe!“

zvolal. „To letadlo překonalo světový rekord!“

„Telefon, pane,“ řekl pikolík. „Tudy prosím.“

Ostatní čekali až se vrátí. Když se objevil, Bertie se

na něho podíval a tiše zasyčel: „Jemináčku, něco se nám

nevydařilo.“

59

Biggles se posadil na židli, vytáhl cigaretu, zapálil si

a pak řekl zvláštním hlasem: „Gaskin. Volal z letiště.“

„No a co?“

„Naši holoubkové do Londýna nepřiletěli.“

Nad stolem se na pár vteřin rozhostilo mrtvé ticho,

než všichni neočekávanou zprávu strávili.

„Ne-byli v le-tadle?“ vykoktal pak Bertie nechápavě.

„Přesně tohle Gaskin řekl, jen tolik nekoktal,“

zavrčel Biggles. „Byl na letišti osobně, takže to musí

vědět.“

„Absolutní nesmysl! Pokladní mi přece řekl…“

„Co ti řekl?“ vybafl Biggles.

„Řekl mi, že Cornelli a jeho syn si dnes koupili dvě

letenky do Londýna.“

„Takže si koupili letenky. A dál?“

„Nevím, co udělali dál a ani jsem neřekl, že jsem je

viděl, jak nastupují do letadla,“ bránil se Bertie. „Určitě

si ale zajistili místa, protože jsem viděl jejich jména na

seznamu cestujících.“

„Dobrá, Bertie. Neztrácej nervy. Nic ti nevyčítám.“

„Na seznamu byli všeho všudy čtyři další cestující,“

rozhořčeně brblal Bertie. „Cornelliové nemohli přijít o

místa kvůli nějakému omylu, kdyby třeba dostali letenky

do plně obsazeného letadla.“

„I kdyby k něčemu takovému došlo, letecká

společnost by se jistě pokusila obstarat náhradní letadlo.

Právě to napadlo také Gaskina a tak mi slíbil, že věc

prošetří. Nevěděl jsem o volných místech, nemohl jsem

mu to tedy vyvrátit. Teď vyšetřováním jenom maří čas.

Řekl jsem mu, že tu počkáme. Až něco zjistí, znovu

zavolá.“

60

„Je tohle vůbec možné?“ zamumlal Eddie. „Cornelli

musel zmeškat letadlo.“

„Nevím,“ řekl Biggles. „Třeba ani nezkoušel

odletět.“

„Cože? Proč by platil letenky a pak neletěl?“

„A proč Cornelli prohlásil, že se na letiště dopraví

sám, aniž by využil autobusu, který měl zadarmo?“

„To je pravda. Proč?“

„Myslím si, že vůbec nezamýšlel letět do Londýna,“

prohlásil Biggles. „Použil prostě starý trik. Odvedl

pozornost jinam a zmátl tím stopu. Od telefonátu do

horské chaty ví, že ho někdo sleduje, i když možná neví

kdo. Proto tak spěchal z Tomintoulu. Věděl, že ho někdo

sleduje, a začal proto zanechávat falešné stopy. Letecký

výlet do Londýna, byla jedna z nich. My na to naletěli.

Chřestýš, jestli se zeptá v kanceláři letecké společnosti,

na to asi naletí taky. Bude si myslet, že Cornelli odletěl

do Londýna, než si na letišti ověří, že to tak není.

Cornelli ovšem chce, aby si přesně tohle myslel.“

„Chřestýš se nebude obtěžovat na letiště,“ řekl

Eddie. „Až pozná, že si Cornelli koupil letenky, vezme

jeho návrat do Londýna za hotovou věc.“

„To bychom získali náskok. Věděli bychom, co on

neví, že totiž Cornelli neodletěl. Nemá smysl tu

posedávat. Nejprve musíme odtud vyklouznout na letiště

a zjistit, zda vědí, že Cornelli neobsadil zaplacená místa.

Je možné, že letadlo skutečně zmeškal. Je také možné, že

tam zavolal, vysvětlil, že si cestu rozmyslel a změnil

rezervaci letenek na zítra nebo na jiný den. Půjdeme do

garáží a seženeme taxi. Jestli padneme na stejného řidiče,

bude si myslet, že jsme blázni a šaškové.“

Řidič byl naštěstí jiný a brzy byli zase na cestě.

61

„Co teď uděláš? Zůstaneme zde, nebo se hned

vrátíme do Londýna?“ zeptal se zrzek Bigglese cestou k

letišti.

„Než se rozhodnu, poslechnu si, co nám poví na

letišti,“ řekl Biggles. „Musím si to promyslet. Požádáme

řidiče, aby počkal, pro případ, že bychom se rozhodli jet

zpátky do Invernessu.“

Na letišti se dohromady nic nedověděli. Usměvavý

úředník jim sdělil, že na oba chybějící cestující čekali, a

když se neobjevili na palubě letadla včas, odložil kapitán

odlet ještě asi o dvě, tři minuty. Nakonec letadlo

odstartovalo bez nich. Dvě letenky nikdo nezrušil, ani

nezměnil jejich rezervaci. Toho dne jiné letadlo neletělo.

To bylo vše.

„Kam tedy pojedeme?“ zabručel zrzek, když se

vraceli k vozu. „Nejdůležitější otázkou je, kam odjel

Cornelli.“

„A když na to přijde, kam zmizel Chřestýš a co

hodlá udělat?“ protáhl Eddie.

„Posaďme se na chvíli tady a promysleme to,“

navrhl Biggles. „Už není kam spěchat. Přiznám se, že

tohle mě dostalo.“

„Víte, čemu se divím?“ ujal se slova Eddie, když se

usadili do křesel v letištní čekárně. „Jak se Chřestýš se

svým kámošem dostal do Skotska. Jakým způsobem

odjeli ze Států? Nezdá se mi, že mohli získat pasy. Leda

snad falešné, jako Cornelli.“

„Má na ně vaše policie zatykače?“

„Nevím, ale je možné, že nemá.“

„Potom ti nerozumím,“ nakrčil čelo Biggles.

„Jestliže požádali obvyklým způsobem o pasy, těžko je

62

mohli odmítnout. Vaši lidé by se ostatně mohli jen

radovat, že jim vidí záda.“

„Až budou večer volnější linky, zavolám veliteli a

zeptám se ho, jestli o nich něco neví,“ řekl Eddie.

„My o vlku…“ trhl sebou Biggles. „Podívejte, kdo

přišel!“

„Jak je tohle možné?“ sykl Eddie.

„Život je plný překvapení.“

„Jo. Proč to ale ve Skotsku platí víc než jinde?“

Ve dveřích se zjevil Chřestýš se společníkem. Vtrhli

dovnitř jako velká voda, krátkonohý Chřestýš poklusával,

aby stačil tempu svého urostlého kámoše. Když si všimli,

kdo je v čekárně, oba se zarazili.

„Už nás zahlédli a nestačí se divit,“ řekl Biggles.

„Spletl ses, Eddie. Neřekl bych ale, že nás sledovali.

Pravděpodobnější bude, že si jeden z nich vzpomněl na

civilizační vymoženost, jakou je letadlo. Napadlo ho, že

Cornelli mohl do Londýna odletět.“ Unaveně se usmál.

„Zdá se, že ti dva chudáci jsou v jednom kole, podobně

jako my. Jdou sem. Jsem dost zvědav, pro jaký tón se

rozhodnou. Dávejte si všichni pozor na jazyk. Já jim nic

nepovím.“

63

KAPITOLA ŠESTÁ

CHŘESTÝŠ JE ZVĚDAVÝ

Oba muži kráčeli k nim a zastavili se před křesly.

Chřestýš se rozkročil a zaujal bojovný postoj. Měl

zachmuřený a podezíravý výraz, nedalo se však tvrdit, že

by byl vysloveně nepřátelský.

„Přestaly vás bavit vláčky?“ zamračil se Biggles.

„Co za námi pořád lezete?“

Otázka zůstala bez odpovědi. „Jakou hru hrajete

vy?“ ozvalo se břitce.

„Hru? Co to povídáte? My si už dávno nehrajeme, a

i kdyby, netuším, co je vám do toho.“

„Řekl jste nám, že Cornelliho neznáte,“ obvinil ho

Chřestýš.

„Řekl jsem vám, že pokud jsem si toho vědom,

člověka s takovým jménem jsem v životě neviděl. To

vám nestačí?“

„Nevykládejte! Nejsme padlí na hlavu.“

„Zajímavé. Můžete mi tedy vysvětlit, kterou hlavu

napadlo, že toho člověka znám?“

„Byli jsme znovu v té horské chatě a zjistili jsme, že

jste se tam vyptával na Cornelliho!“

„Kdopak vám to pověděl?“

„Ten šéfík. Řekl, že otázek o Cornellim má už po

krk.“

„To neznamená, že jsme ty otázky kladli my.“

„Nikdo jiný to nemohl být.“

„Proč ne?“

64

„Protože tam nebyl nikdo jiný, kdo by se ptal.

Cornelli náhodou odjel a my jsme se s ním minuli.“

„To je smůla. Promiňte mi zvědavost, ale proč tak

toužíte najít toho chlápka?“

„Dluží nám balík peněz.“

„Měníte se, pánové. Na nádraží jeden z vás řekl, že

pro něj máte dobrou zprávu.“

„Nikdo se nezměnil,“ zavrčel muž. „Tak kde je?“

„Jestli vás to vážně tak strašně zajímá, tak když jsme

přijeli před hotel, viděli jsme odjíždět jednu dodávku.

Možná že ten váš Cornelli seděl v ní.“

„Jo! To teda seděl!“

„Tak proč ten vůz nehledáte?“

„My ho hledáme.“

„Čekáte, že ho najdete na letišti?“

„Jo!“

„Tak běžte na parkoviště, hledejte vůz, a přestaňte

mě obtěžovat svými potížemi.“

„Co máte s Cornellim společného?“

Biggles si unaveně povzdechl. „Proč bych pro

všechno na světě měl mít s ním něco společného?“

„Proč ho tedy hledáte, když vás nezajímá?“

„Proč já? Vy ho hledáte! Pokračujte, bránit vám v

tom nebudu.“

„Proč tu očumujete, když vás nezajímá?“

„Vy ale máte výdrž, drzoune,“ vzdychl Biggles.

„Když to musíte vědět, jsme na letišti proto, že tu stojí

naše letadlo.“

„Vy máte letadlo?“ užasle vyhrkl Chřestýš.

„Co se tak jevíte?“ řekl Biggles. „Ale když už jsme

u toho, tak si snad dokážete spočítat, že kdybych hledal

toho Cornelliho, jak pořád tvrdíte, a kdyby odsud odletěl,

65

mohl bych ho sledovat. Ať už pravidelnou linkou nebo

svým letadlem. Rozumíte mi?“

„Jo,“ přikývl Chřestýš, jehož Bigglesova logika

vyvedla z míry. „Vlastně máte pravdu.“

„Tak sláva. Doufám, že jsem vás uklidnil. Klidně se

dejte do klusu za tím vašim Cornellim a nás nechte být.“

„Ale když…“

„Už vám neodpovím ani na jedinou otázku,“ přerušil

ho Biggles netrpělivě. „Mám toho právě dost. Jestli mě

budete dál obtěžovat, přivolám policii a vysvětlím jim, co

si ke mně dovolujete. Potom poznáte, že tady takové věci

netrpíme.“

Chřestýš se nasupil. „Takový řeči si strčte za

klobouk, nebo vás to bude zatraceně mrzet!“

„Dejte si pozor!“ varoval ho Biggles. „To je

vyhrožování, kvůli kterému můžete mít v naší zemi

problémy. Myslím to zcela vážně.“

Domluvil, stiskl rty a vtom si všiml, jak Chřestýšova

ruka klesá dolů ke kapse.

„Ještě vám povím něco, co byste měl vědět,“ dodal.

„Nosit u sebe zbraně ohrožující život, je tady

nezákonné.“ Chřestýš svěsil paži a zhluboka se nadechl.

„Tak dobrá, vy chytráku. Táhněte svou cestou, ale

jestli se mi připletete pod nohy, uvidíte jak…“ odmlčel

se. „Copak uvidím?“

„Počkejte si!“

„Nezapomeňte, co jsem říkal o vyhrožování! Nejste

v Americe.“

„Kdo říká, že jsem přišel z Ameriky?“

„Já to říkám,“ usmál se slabě Biggles. „Podle toho

jak mluvíte, nemohl jste přijet z jiné země. Koukejte se

tam vrátit.“

66

„Nestojím o vaše rady,“ zasyčel Chřestýš.

„Když už mluvíme o Státech,“ pokračoval Biggles

klidně, „jakpak jste se dověděl o místě, jakým je

Tomintoul?“

„Můj kámoš pochází z těchhle kopečků, tak se tu

vyzná. Náhodou se zná taky s Cornellim. Tak je to. Je to

jasný?“

„Více méně. Jestli to je všechno, tak raději běžte a

najděte si svého Cornelliho.“

Chřestýš ještě věnoval Bigglesovi dlouhý ostrý

pohled, potom se otočil na patě a vyrazil pryč, sledován

svým společníkem.

Když zmizeli za rohem, Bertie přestal leštit svůj

monokl, vtiskl si ho do oka a zvolal: „Jemináčku,

starouši, ať se propadnu! Co s tím teď uděláš?“

Biggles vytáhl z pouzdra cigaretu a zapálil si. „Je to

celkem jednoduché,“ řekl. „Neoklamali jsme je. Dobře

vědí, že Cornelliho hledáme. Co nevědí a s čím si lámou

hlavu je, proč to děláme. Také pracně luští otázku, kdo

vlastně jsme. Nechme je hádat. Bude jim nějaký čas

trvat, než najdou správnou odpověď. Sám jsem si dával

pozor, abych jim vyzradil málo a to jediné, co prozradil

Chřestýš, byla skutečnost, že jeho společník pochází ze

Skotska. Zaujalo mě to a věřím tomu. Mluví se

skotskoamerickým přízvukem. Ono to spolu souvisí,

čímž chci říci, že si mohli povídat všeobecně o Skotsku a

o Tomintoulu zvlášť. Vím určitě, že z Londýna do hotelu

Richmond Arms volal Chřestýš a ptal se po Cornellim.

Stačilo, aby majitel hotelu pověděl Cornellimu, že se po

něm někdo ptal a Cornelli se dal na útěk. Přesně tak to

bylo. Policie by nebyla tak neopatrná. Důležité je, že

Cornellimu stačil závan podezření a už byl pryč. Chřestýš

67

jde po stopě, ale ztratil tempo. My jsme na tom o něco

líp, ale ani my nemáme jedinou stopu, po které se vydat.“

„Věříš tomu, že jim Cornelli dluží peníze?“ zeptal se

Ginger.

„Na tom by mohlo něco být. Je pravděpodobné, že

tihle dva mají prsty v chlapcově únosu a Cornelli,

budeme mu tak raději říkat i nadále, je pustil k vodě.

Druhá možnost je, že se Cornelli nějak zmocnil peněz,

které patřily celé bandě. Ale co na tom záleží? Je mi

úplně jedno, co se stane s Cornellim. Mám starost jenom

o toho mládenečka. Ten neví co činí a ať se stane co

chce, obávám se, že když ho nezachráníme včas, přijde

ho chvíle svobody příliš draho. Může ho stát dokonce

život. Pokud ho nezavraždí Cornelli, udělá to Chřestýš

nebo ten druhý lump.“

„Tak si to rozeberme, starouši,“ přihlásil se o slovo

Bertie. „Pokud Cornelli s chlapcem neodjeli vlakem ani

letadlem, musí být pořád ještě někde na Vysočině.“

„Mohli odjet autobusem, nebo si půjčit jiný vůz,“

řekl Biggles.

„Vždyť ale svoje auto vrátili,“ namítl Eddie. „Nač

by to dělali, kdyby chtěli pokračovat po silnici?“

„Na Cornelliho místě bych to udělal také,“ prohlásil

Biggles. „Někdo si mohl všimnout čísla dodávky a také

pomačkaný blatník je znamení, které může přivést na

stopu. Mít v patách dva zabijáky, ihned bych vyměnil

vůz za jiný.“

„Jo. Uznávám to.“

„Chlapec mohl jen těžko pochopit, co všechen ten

shon znamená a Cornelli se mu to asi neodvážil

vysvětlit,“ ozval se zrzek. „Mohl tedy trvat na tom, že se

mu ve Skotsku líbí a chce rybařit dál.“

68

„To je možné,“ připustil Biggles. „Jenže i když

Skotsko není moc velká země, pro nás je velká až moc,

když máme pátrat a nemáme se čeho chytit. Není to také

jediná země, kde je hojnost ryb. Ale zde už stejně nic

nezmůžeme. Navrhuji vrátit se do Invernessu a vyspat se.

Ráno rozhodneme, co dál. V hotelu si vytočím číslo

Gaskinova telefonu a povím mu co se stalo. Mohl by nám

pomoci. Přinejmenším by mohl dát hlídat přístavy a

letiště, kdyby se Cornelli přece jen pokusil opustit zem.

Pojďme.“

Vyšli ven k vozu, který na ně stále čekal a vyrazili

zpátky do Invernessu. Cestou Biggles řekl vážně

Eddiemu: „Lituji, ale snad pochopíš, že se už té honičky

nemohu dále účastnit. Mám na práci také jiné

záležitosti.“

„Jasně, chápu tě. Bylo od tebe pěkné, že jsi mi

věnoval tolik času.“

„Potíž je hlavně v tom, že nejsme schopni

odhadnout, jak může to sledování trvat dlouho,“

pokračoval Biggles. „Jak já to vidím, honička potrvá do

doby, kdy nastane jedna ze dvou možností. Může se stát,

že Cornelliho přestane bavit tahat se s chlapcem, anebo

mu dojdou peníze. Nakonec se může stát jedno i druhé.

Nevěřím, že by Cornelli zůstával dlouho na venkově.

Jako gangster si zvykl na život ve městě. Hochovi ale

hrozí ještě jedno nebezpečí. Až bude Cornelli bez peněz,

pokusí se nějaké získat způsobem, na který je zvyklý,

totiž zločinem. A chlapec, aniž by věděl co dělá, se může

zaplést do velkého darebáctví a buď skončí hned ve

vězení nebo se dokonce pustí na dráhu řemeslného

zločince.“

69

„Cornelli nebude mít zábrany, aby ho zneužil,“

souhlasil Eddie zasmušile. „Ten úkol byl už zpočátku

dost nesnadný, ale teď když Cornelli ví, že se mu někdo

přilepil na paty, dostal strach a má další důvod vypořádat

se s tím rychle. Zná spoustu triků.“

„Jako příklad nám poslouží nákup letenek, které

nepoužil. Lest se mu vydařila dokonale. Svedlo nás to ze

stopy a já nevím, jak ji zase najít.“

„Proč nechceš pokračovat v tom, co se jednou

osvědčilo?“ ozval se zrzek.

„A co to má být?“

„Víme přece, že hoch zbožňuje létání a rybaření.

Určitě se ani jedné z těch věcí dostatečně nenasytil. Proč

to nevyužít?“

„Jak, prosím tě?“

„Začněme s rybařením, protože se nemohu zbavit

dojmu, že kdyby létání bylo na prvním místě, Cornelli by

ty letenky do Londýna použil.“

„Souhlasím. Ale ve Skotsku je na stovku řek, kde by

mohli lovit ryby. Nemůžeme je všechny objíždět.“

„To ani není třeba. Sám jsi říkal, že většina hotelů

má plno. V tuhle roční dobu bude většina lovišť

obsazená. O těch zbývajících budou inzeráty v místních

novinách. Co udělá Cornelli, když dovolí hochovi dále

chytat ryby? O skotských řekách nic neví. Buď se bude

vyptávat po okolí, nebo se podívá do místních novin.

Proč bychom se tam nepodívali sami a nezjistili, která

loviště jsou volná?“

„Myslím, žes na to kápl,“ souhlasil Biggles. „Je to

dobrý nápad. Aspoň nám dává nějaký směr pro naší

činnost. Myslím, že co se týká létání, máš pravdu. Kdyby

Cornelli tak toužil po opuštění Skotska, využil by

70

hochovy lásky k letadlům a použili by letenky. Z

Londýna by pak mohli jet dál, kam by chtěli a jak by

chtěli. Skutečnost, že letenky nevyužil, hovoří jen pro to,

že chce ve Skotsku zůstat. A z jakého jiného důvodu, než

aby chytali ryby?“

„Jo,“ vyhrkl Eddie s novou nadějí v hlase. „Ginger

má pravdu. Začněme u hotelů, které jsou nejblíž.“

„Dobrá,“ souhlasil Biggles. „Ale dnes už toho moc

nenaděláme. Jsou čtyři hodiny.“

„No a jsme zase tam, kde jsme začali,“ pokračoval,

když přijeli k hotelu U nádraží. „Až zaplatím taxi,

půjdeme do garáží a tam si půjčíme stejný vůz, který

jsme měli a budeme připraveni na zítřek. Bez auta

nemůžeme nic dělat.“

Vydali se do garáží.

Čekalo je tam překvapení, jakému zrzek říkával

šťastná náhoda, ačkoli vzhledem k okolnostem nešlo o

nic zázračného.

„Podívejme se,“ uvítal je s úsměvem majitel

půjčovny. „Myslím, že jste ti, kteří tu hledali pana

Cornelliho a jeho syna. Že se nemýlím?“

„Správně, jsme to my,“ odpověděl Biggles.

„Právě tu byli.“

„Tady?“ vyhrkl Biggles a jeho výraz vyjadřoval

naprostý úžas. „Chcete říct že jsou zpátky?“

„Kde jinde?“

„Kdy tu byli?“

„Odjeli před minutou. Právě jste se s nimi minuli.“

„Tohle už ne,“ zasténal Bertie. „To je zlý sen.“

„Proč se vrátili?“ vyhrkl Biggles.

„Pan Cornelli chtěl vůz.“

„Jaký vůz? Chtěl nějaký půjčit?“

71

„Kdepak. Tentokrát si ho koupil.“

„To myslíte vážně? Co si vybral?“

„Morrisek. Ojetý ale pěkný. Měl jsem ho na prodej.“

„Neříkal, proč ho kupuje?“

„Ale ano, zmínil se o tom. Řekl mi, že jedou na ryby

a musí mít něco, co by je vozilo kolem řeky.“

„Kolem které řeky?“

„To právě ještě nevěděl. Vyptával se mě, jaká jsou

tu nejlepší loviště. Sám rád rybařím, tak jsem mu

poradil.“

„Kam jste ho poslal?“

„To není tak jednoduché, pane. Nechci se vás

dotknout, ale mám pocit, že vy nepatříte k rybářům.

Upozornil jsem ho asi na deset zajímavých míst nedaleko

odsud.“

„Ehm,“ zabručel Biggles. „Abych nezapomněl, mohl

byste mi dát číslo toho morrise?“

„Ovšem, je to PX 4001. Nemůžete si ho splést. Je

přestříkaný na světle modrou. Snad jsem vás neurazil

tím, že jsem podcenil váš vztah k rybaření?“

„Ne,“ nuceně se usmál Biggles. „Neřekl jste mu

náhodou, že ho tu hledali přátelé?“

„Chtěl jsem mu to oznámit, ale zapomněl jsem.

Spěchal s odjezdem a já si na vás vzpomněl, až když jste

se zase objevili.“

„Kudy odjížděl?“

„Poradil jsem mu, aby jel přes most,“ řekl dobrý

duch garáží a mávl vlevo. „Zatočil doleva podle řeky.“

„Podle které řeky?“

„Vidím, že jsem vás odhadl dobře. Neznáte to u nás.

Přece podle naší řeky Ness. Když pojedete podle ní,

dovede vás k jezeru.“

72

„Loví se v Nesse?“

„Cha, chá. Zajisté.“

„Navrhl jste mu to?“

„Ne. Pan Cornelli řekl, že nechce zůstat v

Invernessu, tak jsem ho vyzval, aby to zkusil na

některých místech o kus dál. Mohl by také chytat ryby ze

člunu rovnou na jezeře. Půjčují tam rybářské čluny.“

„Které hotely jsou poblíž jezera?“

„Navrhl jsem mu, aby to zkusil v Drumnadrochitu.

To je odtud asi patnáct mil. Jsou tam dva hotely. Pak je

tu krásný Glenmoriston

Arms v Invermorstonu, asi dvacet sedm mil daleko a

Lovat Arms ve Fortu Augustus na druhém konci jezera.“

„Jak je daleko?“

„Třicet čtyři míle.“

„Díky. Jenže my už dnes dál nejedeme.“

„Zmínil jsem se mu taky o Garry. Je to moc pěkná

říčka, kde se dá lovit v krásné krajině. Ta je ale zase o

sedm až osm mil dál. Odbočili byste doprava na

Invergarry. Je tam pěkný malý hotýlek, takový domácký.

V Garry se dají chytit docela velké ryby.“

„Kam bych dojel, kdybych pokračoval pořád

rovně?“

„Do Fortu William a cesta končí v Ballachulishu na

západním pobřeží. Když pojedete po silnici k Invergarry,

dostanete se na jinou, která vede k ostrovům a k průlivu

Lochalsh. Jestli chcete, půjčím vám průvodce Skotskem

pro automobilisty. Mám tady několik druhů.“

„Díky, moc jste nám pomohl,“ řekl uznale Biggles.

„Vlastně jsme si k vám přišli vypůjčit vůz. Asi tak na dva

dny.“

73

„Jestliže zamýšlíte objet všechna místa, která jsem

jmenoval, budete opravdu potřebovat auto,“ usmál se

chlapík. „Chcete stejný vůz, jaký jste měli minule? Ten

sportovní?“

„Určitě. To vozidlo si mě získalo,“ zasmál se

Biggles. „Mohu si v něm krásně natáhnout nohy.“

„Vezmete si ho hned?“

„Okamžik, domluvím se o tom s přáteli.“ Biggles se

obrátil na ostatní. „Tak co uděláme? Je už půl páté a

máme před sebou cestu na celý den, ne-li na dva.

Přespíme tady a vyjedeme časně ráno, nebo vyrazíme

hned?“

„Já bych nejraději vyjel hned,“ prohlásil bez váhání

Eddie. „Už jednou jsme odložili odjezd na ráno a ujel

nám vlak. Teď se tady stmívá až kolem jedenácté, takže

světlo vydrží ještě dlouho.“

„Nic proti tomu,“ souhlasil Biggles. „Koupíme si na

cestu pár sendvičů, abychom neumřeli hladem.“

„Počkej, přibrzdi, starouši,“ ozval se Bertie. „Dostal

jsem lepší nápad.“

„Copak jsi vymyslel?“ zeptal se vlídně Biggles, ale v

jeho očích se zračila jistá nedůvěra.

„Proč se máme trmácet v pitomém autě?“

„Co tedy doporučuješ? Pojedeme na kolech?“

„Jemináčku, co to říkáš za nesmysly? Přece máme

letadlo! K čemu, když ho nevyužíváme? Jestli tedy

chápeš, co tím myslím?“

„Chápu co myslíš, ale do toho se nepustím.“

„Proč se nikdy nechceš pustit do mého nápadu?“

zasténal Bertie. „S letadlem bychom přece mohli…“

„Já vím. Prohlédnout si celou oblast desetkrát

rychleji.“

74

„Absolutně přesně, starouši. Co je na tom

špatného?“

„Má

to

dost

slabin.

Především

nemůžeš

předpokládat, že vůz který hledáme, je jediné modré auto

ve Skotsku. Druhá potíž je v tom, že Cornelli mohl svého

morrise zaparkovat někde pod střechou, třeba v hotelové

garáži. Nejvíc mě ale vadí třetí problém. Dejme tomu, že

správný vůz opravdu uvidíme z letadla. Co nám to

pomůže?“

„Zjistíme, kde jsou. Nebo snad ne?“

„V daném okamžiku ano, ale co dál? Všiml sis, jak

vypadá zdejší krajina? Nemohli bychom u auta přistát.

Znamenalo by to vrátit se na letiště, sehnat auto a hnát se

k místu, kde jsme vůz objevili. Než bychom tam dojeli,

Cornelli může být se svým morrisem o sto mil dál.“

„V letadle je padák,“ zoufale hájil svůj nápad Bertie.

„Navléknu si ho a až uvidíme vůz, kus před ním

vyskočím.“

„A skončíš někde na vrcholech kopců nebo v

jezeře.“

„To mě ani nenapadne, starouši. Přistanu na silnici!“

„A co uděláš potom?“

„Zbavím se padáku a zastavím vůz.“

„Když to nebude ten pravý, budou tě mít za blázna.“

„Bude to ten pravý!“

„Pak můžeš dopadnout ještě hůř. Cornelli ti

nezastaví. Buď tě srazí a přejede, nebo se ti prostě vyhne

a pojede dál. Zůstaneš pak trčet na silnici a my budeme

hledat ještě i tebe.“

„Proč, u čerta, vždycky myslíš jen na překážky?“

„Už jsem ti říkal dříve, že myslím na tvoje dobro.

Neměj mi to za zlé. Opravdu. Obdivuji tvoje nadšení a

75

tvou odvahu, milý lorde, ale někdy se mi zdá, že máš víc

odvahy, než je rozumné. Tvé nápady jsou dobré, jenže

občas nedomyšlené. Byl bych prostě nerad, kdybys

udělal nějakou hloupost. Zapomeň na padák. V situaci v

jaké jsme, bude nejlepší jet autem.“

Bertie povzdechl. „Nevím, proč se vlastně namáhám

myslet,“ řekl teskně.

„Buď trpělivý, chlapče, tvoje chvíle ještě přijde,“

slíbil mu Biggles. Obrátil se na majitele půjčovny. „Ten

vůz bereme. Vrátíme se pro něj brzy.“

„Výborně, bude připravený. Doplním nádrž a dám

vám do přihrádky jeden z průvodců, abyste se někde

neztratili.“

Když odcházeli, Biggles řekl: „Vy mládenci sežeňte

ty sendviče a já zatím zavolám do kanceláře, abych se

přesvědčil, jestli velitel nemá proti našemu výletu

námitky. Řekl bych, že se v Londýně nic naléhavého

nevyskytlo, jinak by se Algy ozval. Za pár minutek se

sejdeme v garážích.“

76

KAPITOLA SEDMÁ

TAK BLÍZKO A ZASE NIC!

„Svého času jsem byl na několika lovech divokých

hus, ale ještě nikdy jsem nezačínal s menší nadějí, že

nějaké střelím,“ připustil Biggles, když vyrazili ve

vypůjčeném voze a ujížděli podél řeky Ness. „A povím ti

ještě něco,“ řekl Gingerovi, který seděl vedle něho s

mapou na kolenou. „Až chudák Raymond uvidí v mém

vyúčtování výlohy za půjčení auta, zamotá se mu hlava.“

„Je to pro dobrý účel,“ poznamenal Eddie zezadu.

„Aspoň že je tu, starouši, dobrá silnice a že nám

přeje počasí,“ ozval se usmířený Bertie. „To mi

vyhovuje.“

Když ujeli sedm nebo osm mil, dostali se ke

Kaledonskému kanálu, který se rozšiřoval, až se změnil v

jezero, které tak proslavila záhada lochnesské nestvůry.

„Moc by mě pobavilo, kdybychom kápli na tu

miloučkou nestvůru,“ řekl Bertie vesele.

„Jediná nestvůra, která mě teď zajímá je jistý pan

Cornelli,“ odpověděl Biggles. „Děsím se jen toho, že

když mu začneme šlapat na paty moc zblízka, nebo když

ten nešťastný chlapec bude žádat vysvětlení, proč je

kolem něj takový rozruch, tak ho zavraždí. Je tu spousta

opuštěných míst, kde to ten gangster může provést. V

koutku duše musí toho mládence nenávidět. Je to přece

syn člověka, jemuž chce ublížit. Nezapomínejme, že jde

o zločince, který má patrně prsty v nejedné vraždě.“

77

„Ale nech toho, starouši,“ protestoval Bertie. „Proč

se na to dívat tak černě? Když budeš takhle pokračovat,

rozpláčeš mě.“

„Pokud chceš ronit slzy, vystup si,“ odpověděl

Biggles a mírně se usmál. „Když jsem byl ve škole, jeden

z učitelů nám s oblibou říkal větu, na kterou jsem nikdy

nezapomněl. Jestli musíš plakat, chlapče, plač doma v

posteli, kde tě nikdo nevidí. Lidé se o tvé trápení

nezajímají,’“ odmlčel se.

„Zdá se, že jsme dojeli do Drumnadrochitu,“ řekl po

chvíli. „Rozhlížejte se po modrém autě. Jestli ho

neuvidíme stát před některým hotelem, budeme se muset

zeptat uvnitř. Pokud je Cornelli tady, pak by teď k večeru

mohl jeho vůz stát venku. Musíme si ale dobře rozmyslet,

jak na to půjdeme. Počítejte s tím, že Cornelli má uši i

oči nastražené.“

V Drumnadrochitu však nenašli ani Cornelliho ani

jeho morrise. Biggles chvíli váhal u odbočky k hotelu

Lewiston Arms, ale pak si řekl, že všechno je otázkou

štěstí, odbočku vynechal a pokračoval v jízdě podél

jezera.

„Neměli bychom ztratit ze zřetele možnost, že

Cornelli třeba ani neměl v úmyslu jet touhle cestou,“

poznamenal. „Má dávno jistotu, že ho někdo sleduje,

takže to co říkal v garážích, může být jen další důvtipný

pokus zamést stopu. Možná tudy vyjel a vrátil se stejnou

cestou zpátky. Mohl jet kamkoli. Má teď vlastní vůz a je

nezávislý na veřejných službách.“

„Kdyby zamýšlel vrátit se do Invernessu, nekupoval

by vůz, jenom by si ho půjčil,“ uvažoval Eddie.

„Vypadá to tak. Dá se z toho soudit, že má v úmyslu

jet někam mnohem dál. Jestli je to tak, potom jen

78

plýtváme časem. Raději zavolám Gaskinovi a požádám

ho, aby našel vůz běžným způsobem. A ještě jedna věc,

Eddie. Pověz mi, co hodláš udělat, když je konečně

dohoníme.“

„Povím chlapci pravdu a požádám ho, aby jel se

mnou domů.“

„A když odmítne?“

„Spojím se s americkým vyslanectvím v Londýně.

Vědí o únosu všechno. Domnívám se, že požádají šéfy

vaší policie, aby jim hocha předali.“

„To zní docela rozumně. A co s Cornellim?“

„To bude záležet na tom, jak se zachová on. Kdyby

se odmítl podřídit…“

„Pozor, pánové,“ přerušil ho zezadu Bertie.

„Zjišťuji, že nás někdo sleduje.“

„Jaké je to auto?“ zeptal se Biggles.

„Černá limuzína. Udržuje za námi stále stejnou

vzdálenost. Již dvakrát, když jsi zpomalil, udělal její řidič

totéž.“

„Dobrá. Je tu jen jeden člověk, který nás může

sledovat. Vlastně jsou dva.“

„Jestli si Chřestýš myslí, že jsme na horké stopě,

nespustí z nás oči,“ prohodil Eddie.

„Předpokládám, že nás sledoval po celou dobu.

Hned to zjistíme. Zastavím a vyhlédnu na jezero.

Můžeme předstírat, že jsme turisté, kteří by rádi viděli tu

místní potvoru.“

Biggles pomalu zajel s vozem na okraj silnice a

zastavil. Břehy jezera se táhly asi sto stop pod nimi do

obou stran. Po hladině plulo několik malých rybářských

člunů.

„Řidič za námi zastavil,“ hlásil Eddie.

79

Biggles nasedl, kousek popojel a zase zastavil.

„Je to jasné,“ ohlásil Eddie. „Už opět stojí. Máme

jistotu. Je to zaručeně Chřestýš. Co s tím uděláme?“

Biggles si zapálil cigaretu. „Myslím, že nic,“ řekl.

„Čerta starýho,“ vyštěkl Eddie. „Jdu tam a řeknu

mu, aby koukal vypadnout.“

„Vysměje se ti do obličeje. Pokud si myslí, že

sledujeme horkou stopu, nespustí z nás zrak. Nevím jak

ho zastavit, ledaže bychom mu prostříleli pneumatiky. To

ovšem neuděláme, protože tím bychom porušili zákon.

Máme před ním jednu výhodu. Ví to a proto se nás tak

houževnatě drží.“

„Jakou?“

„Máme popis Cornelliho auta a oni ne. Kdyby ho

měli, nenamáhali by se nás sledovat a lovili by kořist

sami,“ řekl Biggles, zařadil rychlost a přidal plyn. Vůz se

pohnul. „Co bude dál?“ zeptal se zrzek.

„Pokračujeme v hledání. Když Cornelliho auto

nenajdeme, bude to ztráta času také pro Chřestýše.“

„A když ho najdeme?“

„Rozhodneme se podle situace. Kdyby se vyostřila a

Chřestýš by sáhl k násilí, pokrotíme ho. Musíme být ve

střehu.“

K jejich velkému úžasu, objevili parkující modré

auto během následující minuty.

Na okraji silnice blíže k jezeru stál před nimi

odstavený světle modrý vůz. Byl to pěkný morrisek,

nesoucí číslo PX 4001, vozidlo, které hledali.

„Máme je!“ vyjekl radostně Eddie.

„Ještě ne,“ přibrzdil jeho nadšení Biggles.

„Pro lásku tety Anny a strýce Henryho, jsou to oni!“

vykřikl Bertie. „Věřili byste tomu?“

80

„Já už uvěřím všemu,“ prohlásil Biggles. „Jedna věc

je jistá, uprchlíci nejsou daleko.“

„Asi stojí dole u vody.“

„Brzy uvidíme.“ Biggles otočil vůz do protisměru a

zastavil ho těsně za morrisem. Vystoupil a přesvědčil se,

že modré auto je prázdné. Došel pak k okraji srázu,

odkud byl výhled na jezero. Všichni opustili vůz a

následovali ho.

Široká vodní plocha, hladká jako skleněná tabule,

ležela asi sto stop pod nimi, pod prudkým skalnatým

svahem, hustě porostlým keři a mladými, dosud

nevzrostlými stromy. Zelenou džunglí se klikatila dolů k

jezeru úzká pěšina, lemovaná bujným mechem. Končila

na úzkém pásu rovného břehu, na němž stál malý

přístřešek pro čluny a za ním krátké dřevěné molo. Nikdo

tam nebyl. Zato na jezeře sotva čtvrt míle od břehu kotvil

větší rybářský člun. Na palubě viděli dva lidi. Menší z

nich právě nahazoval prut, větší muž seděl na zádi s

rukou položenou na kormidle. Zdálo se, že na zádi

plavidla je závěsný motor a brzy se ukázalo, že to není

jen zdání.

„To jsou oni!“ vykřikl Eddie a hlas mu vzrušením

přeskočil do vyšší polohy. „Máme je! Vrátí se k autu a

nám stačí, když počkáme na místě.“

Biggles se ohlédl. „Černá limuzína zastavila,“ řekl.

„No a co? Nevědí, že vůz patří Cornelliovi a odsud

nerozeznají, kdo je ve člunu. Je to příliš daleko. Budou si

myslet, že jsme se tady zastavili, abychom obdivovali

přírodu.“

„Až uvidí Cornellia a chlapce jít k vozu, budou si

myslet něco jiného.“

„Můžeme sejít k molu a počkat tam.“

81

„To už je lepší.“

„Co uděláme s autem?“ zeptal se zrzek. „Necháme

ho tady?“

„Nemyslím, že by nám ho Chřestýš poškodil,“ řekl

Biggles. „Nic by tím nezískal. Sleduje nás, protože se

chce dovědět, kam jedeme. Byl by sám proti sobě.

Pojďme dolů.“

V řadě za sebou sešli ke přístřešku a posadili se na

dřevěnou lavici, kterou tam postavil některý moudrý a

pracovitý rybář.

„Klíč od kůlny zřejmě získali v nějakém hotelu,

patrně ve Fortu Augustus,“ usoudil Biggles. „Mohli si

také půjčit člun v nějakém domku u jezera, kde půjčují

čluny rybářům.“

Čekali asi půl hodiny a sledovali hocha, jak se

marně snaží se svým prutem. Neměl štěstí. Potom

uslyšeli zvuk, na který všichni čekali, bylo to vzdálené

zavrčení cívky při navíjení šňůry. Potom naskočil motor

a člun se dal do pohybu směrem k molu.

„Jedou,“ vydechl Eddie. „Myslím, že nevadí, když

nás zde uvidí. Nikoho z nás neznají.“

Biggles přikývl

Člun se blížil, příď řezala nehybnou hladinu a diváci

si mohli prohlédnout posádku. Všechny pochybnosti

zmizely. Ve člunu poznali obě tváře z obrázků, muže,

který si nyní říkal Cornelli a hocha, kterého unesl.

„Jsou to skutečně oni,“ pronesl Eddie s velkým

zadostiučiněním. „Teď už nám neutečou.“

Potom se stalo něco neočekávaného.

Člun už nebyl dál než třicet yardů od břehu, když

Cornelli náhle otočil kormidlem a plavidlo se prudce

otočilo a začalo se vzdalovat.

82

Biggles vyskočil. „Co to dělá?“

Na stezce za ním někdo zaklel. Biggles se otočil a

rázem mu bylo Cornelliho chování jasné. Na svahu, pár

kroků za jeho skupinou, stál Chřestýš se svým

společníkem. Zřejmě sem sestoupili právě teď a vůbec se

neskrývali. Cornelliho jejich zjev odpudil, tím spíše, že

Chřestýš svíral v ruce samopal.

„Ke břehu!“ zařval drobný gangster. „Budu střílet!“

Cornelli jako by hrozbu přeslechl, pouze se přikrčil.

Chřestýš pozvedl hlaveň a namířil. Ginger, stojící asi šest

yardů od něho, se bleskově sehnul, zvedl velký kámen a

hodil. Zasáhl Chřestýše ze strany do hlavy, Američan se

zapotácel, klopýtl a upadl. Zbraň mu vypadla z ruky.

Biggles byl rázem u ní, zvedl ji a hodil do vody. Chřestýš

vztekle zaklel a vyrazil proti Bigglesovi. Tentokrát zasáhl

Bertie a srazil ho pěstí k zemi. Eddie mezitím zápasil s

druhým vetřelcem a zjevně vyhrával.

83

„Dost!“ vykřikl Biggles. „To stačí!“

Člun, plující těsně podél pobřeží, jim zmizel z

dohledu a bafání jeho motoru k nim doléhalo stále

slaběji. Výhledu od přístřešku totiž bránila spleť porostu,

pokrývající stráň až k okraji vody.

Muži z obou znepřátelených stran teď stáli proti

sobě a těžce oddychovali. Chřestýš si tiskl dlaň na místo,

kde ho zasáhl kámen a mezi prsty mu protékala krev. Její

barva se ostře odlišovala od bledé mužovy tváře. Také

Biggles byl téměř bílý vztekem.

„Za tohle tě dostanu,“ zachrčel Chřestýš a výraz jeho

očí byl skutečně vražedný.

„Dostanete se k čertu!“ odsekl Biggles.

„Ne! Já vás…“ Chřestýše zlost téměř dusila.

„Držte hubu,“ utrhl se na něj Biggles. „Nejste v

Americe! Ještě slovo a skončíte za mříží pro nošení

zbraně.“

Nastalo ticho. Motor člun již nebylo slyšet.

84

Eddie se podíval na Bigglese a tiše řekl: „Ti dva se

přece musí vrátit ke svému vozu.“

„Ano, ale tady už nepřistanou,“ odvětil Biggles.

„Zajímalo by mě, zda se mohou dostat na břeh a na

silnici, když přistanou o kus dál.“

Mluvili před Chřestýšem, který nehnutě stál a

poslouchal.

„Pojďme na silnici,“ rozhodl Eddie.

Chřestýš rychle vykročil ke stezce, ale Bertie byl

rychlejší a zastoupil mu cestu.

„Ne tak rychle,“ řekl výhružně.

Američanovi se patrně vybavila rána pěstí. Zastavil

se.

Zaváhal však i Biggles a každému bylo jasné proč.

Došlo k tak zvané patové situaci, kterou nebylo možné

předvídat a kterou bylo nesnadné řešit. Bylo jasné, že oba

gangsteři využijí hned první příležitosti, aby vyběhli na

silnici k vozu. Dalo by se jim v tom zabránit jedině

násilím. Biggles a jeho přátelé měli převahu dvě k jedné,

ale to by mělo význam, jen kdyby některá ze stran

vyvolala další potyčku. Chřestýš sice přišel o svůj

samopal, ale Biggles netušil, zda podobně vražednou

zbraň netají pod kabátem i jeho společník. Pokud měl

něco takového, dosud to nepředvedl z důvodů, které znal

jen on sám. Možná zbraň neměl, snad se bál, aby někdo

ze čtyř protivníků také nevylovil zbraň. To všechno

ovšem byly pouze dohady.

Nerozhodně stáli na místě, když k ním od silnice

dolehl zvuk, který je rychle rozhýbal. Nahoře zavrčel

automobilový startér. Biggles odtrhl zrak od gangsterů a

vyrazil stezkou vzhůru. Ostatní vyběhli za ním. Ginger

věděl, že ani gangsteři nezůstanou dole, ale neohlížel se

85

po nich, protože si na příkré kamenité cestičce musel

dávat pozor na každý krok a také proto, že by jim v úniku

stejně nezabránil. Když vyběhl na silnici, Biggles již

seděl za volantem a startoval. Modrý morris byl

samozřejmě pryč.

„Nastup,“ vyhrkl kvapně. „Morris se neotáčel,

slyšeli bychom, jak tady manévruje. Musel jet přímo.

Jedeme za ním.“

„Co s Chřestýšem?“ zeptal se Eddie, když se všichni

nahrnuli do auta.

„Ať dělá co umí. Něco snad už pochopil.“

„Stejně pojede za námi.“

„Vem ho ďas. Pro nás je důležité dostat chlapce.“

Zabouchli dveře a automobil se rozjel po široké silnici

směrem odkud přijel.

„To je už počtvrté, co jsme je propásli o vlas,“

zavrčel vztekle Eddie. „A to všechno kvůli těm dvěma

skunkům, kteří šli po stezce dolů za námi a ukázali se

jim.“

„Cornelli je poznal ve zlomku vteřiny.“

„Jak by ne? Zná je dobře a ještě lépe ví, jaké

lahůdky si pro něj připravili.“

„Je ale chytrý. Odhadl, že se nehneme od mola.

Přistál se člunem o kousek dál a pak vyšplhali na silnici.

Zdá se, že chlapec je u něho stále spokojený.“

„Nevíme, co všechno mu napovídal.“

„Zato víme, že se pořád točíme v kruzích,“ zabručel

Biggles. „Už toho mám pomalu dost. Nebere to konce.“

„Myslíš, že Cornelli jel do Invernessu?“

„Řekl bych, že to udělá, jen když mu nezbyde nic

jiného.“

86

„Brzy budeme u odbočky na Invermoriston,“

připomněl zrzek, který se opět zahleděl do mapy.

„Jo. A budeme zase hádat, který směr si vybrali.“

„Kdyby se dal po horní silnici, bude mít před sebou

zatraceně dlouhou cestu až k průlivu Loch Alsh. Jediná

silnice, která z ní odbočuje, je před jezerem Cluanie. Leží

zhruba dvacet mil odsud. Ta spojka se pak obrací zpátky

a napojuje se na hlavní silnici několik mil západně od

Fortu Augustus.“

„Cornelli určitě pojede co nejrychleji, ale my máme

lepší auto. Mohli bychom ho dohonit.“

Bertie se podíval zadním okénkem a přerušil ho

poznámkou: „Ta černá limuzína je za námi. Chřestýš nás

neopouští, přestože dostal do zubů.“

„Můžeš se vsadit, že dokud to dokáže, neopustí nás,“

zabručel Eddie. „Co mi nejde na rozum, Bigglesi, proč jsi

ho u vody rovnou nezatkl?“

„Už jsem ti řekl proč. Nemáme na něj zatykač a

dokud nespáchá nějaký zločin, není pravděpodobné, že

zatykač vydají.“

„A co ta zbraň? Vyslanectví Spojených států v

Londýně by…“

„Napřed chci chlapce. Prohovoříme to později.“

„Pozor,“ varoval Ginger. „Před námi vlevo odbočuje

silnice do Glen Moristonských kopců.“

U odbočky měli štěstí. Venku před hotelem Glen

Moriston Arms se nějaký chlapík šťoural v motoru svého

auta. Biggles přibrzdil a zastavil. „Nevšiml jste si, jestli

tudy jelo světle modré auto?“ zeptal se ho.

„Myslíte morrise?“

„Správně.“

87

„Ano,“ řekl muž a ukázal na horskou silnici. „Jel

tudy.“

„Díky.“

Biggles se rozjel. „A jsme zase na známé cestě,“

povzdechl si. „Opravdu jsem si nemyslel, že by se

Cornelli chtěl vrátit zpět do Invernessu.“

„Zajímalo by mě, jestli ví, že teď míří k západnímu

pobřeží,“ řekl zrzek.

„Myslím, že ho moc nezajímá kam jede. Pro něj je

důležité, aby setřásl Chřestýše,“ uvažoval nahlas Biggles.

„Viděl jsem už hodně darebáků, ale na tak přesný model

zabijáka jako je on, jsem ještě nenarazil.“

„Všichni jsou zabijáci, včetně Cornelliho.“ potvrdil

Eddie.

„Černá limuzína je pořád za námi,“ hlásil Bertie.

Biggles sešlápl plynový pedál. „Pokusím se jim ujet,

ale dost pochybuji, že to dokážeme.“

Jakmile měl jezero Ness za sebou, sportovní vůz

poskočil a rozjel se po slušné, makadamem pokryté

silnici, lemované vřesem. Vedla otevřenou krajinou dál

do kopce. Bylo jasně vidět na značnou vzdálenost, ale v

dohledu nebyl ani modrý morris ani žádné jiné vozidlo.

„Jak daleko jsi říkal, že to je ještě k té odbočce?“

zeptal se Biggles Gingera.

„Pokud to mohu podle mapy posoudit, tak asi dvacet

mil.“

„Na tak dlouhé trati bychom mohli morrise dohnat,“

řekl Eddie s nadějí ve hlase.

„Má náskok nejméně pět minut a za takovou dobu

ujede automobil pěkný kus cesty,“ pochyboval Biggles.

Vůz uháněl dál a stále zdolával dlouhé stoupání v

kraji, který ponenáhlu růžověl a zlátl v nízkém

88

rozptýleném světle. Slunce viselo těsně nad západním

obzorem.

89

KAPITOLA OSMÁ

NAHORU A DOLŮ

Jedoucí morris uviděli ještě než dojeli na rozcestí.

První ho zahlédl zrzek a byla to náhoda. Spatřil

automobil ve chvíli, kdy ho vůbec nehledal. Ani by ho

totiž nenapadlo, hledat ho na tak nesmyslném místě.

Náhodou vyhlédl z levého postranního okénka, kde se

zvedal k obloze zakřivený hřbet kopce porostlého vřesem

a ke svému úžasu uviděl, jak přes něj šikmo přejíždí malé

modré auto. Mířilo opačným směrem než oni. Silnici na

kopci neviděl, ale bylo jasné, že tam nějaká musí být.

„Tamhle jsou!“ zvolal.

90

„Skvělý!“ vyjekl Eddie. „Teď je chytíme.“

Jeho optimismus byl pochopitelný, protože morris

byl v té chvíli od nich sotva čtvrt míle daleko. Nutno

ovšem dodat, že čtvrt míle vzdušnou čarou! Morris totiž

jel po úbočí druhého vrchu, asi dvě až tři sta stop nad

nimi a obě vozidla oddělovala hluboká a srázná rokle, na

jejímž dně tekl potok.

Skvělá nálada Eddieho rychle přešla.

Vzdálenost mezi oběma vozy po silnici byla v té

chvíli téměř čtyři míle, což poznali brzy, neboť s vozem

pochopitelně nemohli opustit silnici a vydat se terénem.

Silnice pokračovala asi dvě míle stejným směrem, než

dojeli k zatáčce. Rokle se tam zúžila a vedl přes ni most.

Odbočoval od hlavní silnice vlevo a konečně tedy mohli

změnit směr a vjet na odbočku, na které viděli modrý

vůz. Přejeli most a po další ostré zatáčce vlevo konečně

jeli stejnými směrem jako morris. Vypadalo to, že se

vracejí, až na to, že nová silnice příkře stoupala.

Když Biggles dokončil obrat do protisměru,

poznamenal: „Alespoň víme, kudy jeli. Kam vede tahle

silnice?“

„Do Glen Gany,“ řekl zrzek, neustále sledující

mapu. „Potom pokračuje k jihu na Invergarry, kde se

připojí k hlavní silnici. Bude to asi pět až šest mil

západně od Fortu Augustus.“

„To znamená, že bychom se dostali zpátky přibližně

tam, kde jsme viděli Cornelliho ve člunu.“

„Správně.“

„Znamená to, že jezdíme pořád dokola,“ zamumlal

Biggles. „Když to tak bude pokračovat, brzy ztratím

nervy. Jsou ze silnice nějaké odbočky?“

91

„Dokud nedojedeš do Invergarry na hlavní silnici,

tak žádné. Pak se můžeš rozhodnout, jestli pojedeš

doleva nebo doprava. Když je nedostihneme dřív, než

tam dojedeme, nebudeme vědět, kterým směrem se dali.“

„Jak daleko je do Invergarry?“

„Zhruba dvacet mil.“

„To bychom mohli dokázat. Ještě dobře, že nám ten

dobrý muž z garáže naplnil nádrž po okraj.“

„Tu černou limuzínu máme pořád za sebou,“ řekl

Bertie.

„Když jsme viděli morrise my, určitě ho viděli taky.

A Cornelli zase viděl naše a Chřestýšovo auto. Zaručeně

se diví kdo jsme, ale když dole u jezera spatřil oba

gangstery, jistě nezastaví, aby se nás zeptal, co tu

pohledáváme. Pojede dál, dokud si nebude jistý, že unikl

nebezpečí.“

Silnice, po které jeli, se lišila od hlavní, kterou

opustili. Na horskou silnici měla docela slušný povrch,

ale byla podstatně užší. Postavili ji úsporně, takže minout

protijedoucí auto nebo předjet pomalý vůz, se dalo pouze

na rozšířených místech, která se objevovala vždy po

několika stech yardů. Silničku označovaly také tyče,

které v zimě, když napadl sníh, ukazovaly kudy vede.

Bylo to nutné, protože silnice, která neustále příkře

stoupala, dosahovala výšek, na kterých v zimě trvale

ležely závěje sněhu. Otevíral se odtud výhled na divoký

hornatý kraj, zvláště na západ, kde čněly k nebi vrcholy

Pěti sester, stále poprášené sněhem. Byly ale dost daleko.

Mezi nimi a silnicí, se kopec ostře svažoval hluboko do

kotliny, jež naháněla strach. Na dně se lesklo jezero.

Když Bertie zahlédl na břehu stádo vysoké zvěře,

vzrušeně vykřikl.

92

Na opačné straně silnice byl pohled téměř stejně

úchvatný. Svahy porostlé vřesem spadaly k pahorkům

Glen Moristonu, mezi nimiž sem přijeli po silnicí od

jezera Ness. Jejich automobil měl už totiž sedlo mezi

oběma kopcovitými pásmy za sebou.

Když překonali nejvyšší bod, terén začal klesat

řadou serpentin, přerušovaných občas rozšířenými místy

pro míjení vozů. A právě na jednom z těch míst došlo k

příhodě, která Bigglese velmi zamrzela. Dával si za ní

vinu, ale ostatní ho omlouvali.

Od chvíle kdy odjeli od jezera Ness, nespatřili jediné

vozidlo, kromě těch, které se účastnily honičky. Teď se

před nimi objevilo jiné auto, džíp šplhající do kopce.

Protože se před Bigglesem objevilo místo určené k

vyhýbání, zabočil na ně a zastavil, aby džípu uvolnil

cestu. Zdržení, přestože trvalo jen několik vteřin, bylo

znervózňující, jenomže Biggles se nemohl zachovat

jinak. Bylo právě na něm, aby podle pravidel platných na

horských silničkách uvolnil cestu, a jednal tedy správně.

Vůbec ho nenapadlo udělat něco jiného, Řidič džípu

viděl, že mu uhýbá a jel dál, jak bylo jeho právo.

Bylo možné, že Chřestýš neznal pravidla jízdy na

horské silnici. Ale i kdyby je neznal, musel vidět, co se

před ním děje. Bylo mu to však jedno. Použil tak zvané

útočné taktiky, jak to už někteří řidiči dělají. Černá

limuzína se prosmýkla kolem Bigglesova vozu stojícího

stranou jako blesk. Chřestýš projel tak rychle, že se tomu

nedalo nijak zabránit. Když to viděl řidič džípu, zastavil,

aby zabránil čelní srážce. Musel udělat ještě více. Protože

řidič černého auta nejevil úmysl uvolnit mu cestu, muž v

džípu zacouval k nejbližšímu rozšíření za sebou a nechal

limuzínu projet. Ta pak pokračovala v cestě. Biggles

93

musel počkat až džíp projede, než mohl jet dál.

Chřestýšovo auto zatím zmizelo za vrcholem dalšího

kopce. Cesta i nadále převážně klesala, ale občas bylo

nutno jet také do kopce.

„Darebák jeden,“ zuřivě zavrčel Biggles. „Dovolí si

tu udělat takovou lotrovinu. Není divu, že místní lidé

mají plné zuby turistů, kteří se chovají jako skunci.“

„Tys to udělal správně, starouši,“ utěšoval ho Bertie.

„Nesmí tě překvapit, že had se občas zachová jako

skunk.“

„Upřímně řečeno, vůbec mě nenapadlo, že by

Chřestýš mohl něco takového udělat. Myslel jsem, že

jede mnohem dál za námi. Jenže on už morrise zná, takže

nás nepotřebuje.“

Konečný výsledek Chřestýšova úskočného manévru

znamenal pro gangstera značnou výhodu, což se

Bigglesovi přirozeně nelíbilo. Až dosud bezpečně věděl,

že gangsteři nedostihnou Cornelliho dřív než on sám.

Teď se situace změnila a nemohl modrého morrise

dohnat, aniž by napřed předjel černou limuzínu. Na této

silnici by to bylo možné, jen kdyby mu to Chřestýš

dovolil, s čímž se pochopitelně vůbec nedalo počítat.

Bigglesovi nezbývalo, než uhánět za černou

limuzínou, která již měla skoro půl míle náskoku a

chvílemi jim při jízdě dolů mizela za vrcholky kopců.

Modrý morris, který jak Ginger odhadoval byl stále

nejméně dvě až tři míle před nimi, nebyl už dávno v

dohledu. Na silnici se nyní střídala ostřejší klesání a

mírnější stoupání. Rozzlobený Biggles jel teď jako

závodník a brzy bylo zřejmé, že se odstup mezi vozy

zmenšuje.

94

Na jedné ze stoupajících rozšířených rovinek se však

Chřestýšovo auto začalo chovat podivně. Jeho řidič

zpomalil a Biggles ho téměř dohonil. Potom však

limuzína překonala stoupání a rozjela se z kopce dolů. Při

dalším stoupání řidič limuzíny ten zvláštní manévr

zopakoval.

„Co to k čertu provádí?“ řekl Biggles podezřívavě.

„Čekám zase nějakou lotrovinu.“

„Řekl bych, že hledá vhodné místo, aby nás

zastavil,“ odhadoval Eddie.

„Proč by to k čertu dělal? K čemu by mu bylo, aby

nás zastavil? Chce přece dostat Cornelliho a ne nás. Když

pojede tak jako teď, úplně ho ztratí.“

„A my taky,“ zabručel zrzek.

Vysvětlení se blížilo a zdálo se, že Eddie hádal

správně. Na neobvykle dlouhém stoupajícím odstavném

pruhu černá limuzína stále víc zpomalovala, až se

zastavila.

„Co chce?“ vyrazil Biggles.

„Zastavil uprostřed silnice, takže asi nemá v úmyslu

nás nechat projet,“ povšiml si Ginger.

„Brzy se to dovíme,“ řekl Biggles a zastavil za

limuzínou, která mu zatarasila cestu.

Oba cestující z černého vozu vystoupili a ani

nezavřeli dveře. Chřestýš stál s jednou nohou na

stupátku, nenuceně se o ně opíral a šťoural se párátkem v

zubech.

Biggles nevystupil. „Co to k čertu děláte?“ zavrčel

chraplavě, protože už měl skutečně vztek.

Gangsterovy rty se zkřivily do podivného úšklebku,

který by se téměř dal považovat za omluvný.

„Došel nám benzín,“ řekl.

95

„Jemináčku,“ vyjekl Bertie. „Špatně jste počítali!“

Takhle to je, pomyslel si Ginger. Vzhledem k tomu,

kolik mil už mělo černé auto za sebou, mohla to být

pravda, i kdyby vyjelo s plnou nádrží. Gangsteři měli

skutečně pádný důvod k zastavení vozu.

Podobně uvažoval také Biggles, ale protože se ještě

nezbavil podezření, vyštěkl: „Lžete!“

„Dobrá, lžu,“ odpověděl Chřestýš s křivým

úsměvem. „Přesvědčte se sám.“

„Zmizte ze silnice!“ rozkřikl se Biggles.

„Tenhle vůz bez benzínu nejede,“ projevil Chřestýš

smysl pro humor. „Do kopce se ani nehne.“

„Úmyslně jste zatarasil silnici.“

„Co s tím chcete dělat?“

„Odstrčíme vás. Tohle je veřejná silnice. Nejste

sami, kdo po ní jezdí.“

„Prima,“ zašklebil se Chřestýš. „Tak se do toho

dejte!“

Biggles si uvědomil, co gangster zřejmě zamýšlí.

Takové zdržení znamenalo, že zaniká veškerá naděje na

dostižení modrého vozu před vyústěním horské cesty na

hlavní silnici, kde si pak Cornelli může vybrat směr na

východ nebo do západní části země. Chřestýšovi asi

dělalo dobře pomyšlení, že když nedokáže dohonit

Cornelliho sám, nedostihne ho ani druhé auto. Biggles

pochopil, že je zcela marné pokračovat v honbě a změnil

postoj. Pokrčil rameny, jako kdyby se smířil se situací,

což v té chvíli skutečně musel, a zvědavě se zeptal: „Proč

se o Cornelliho tak zajímáte?“

„To myslíte toho obojetnýho psího syna, kterej si

začal říkat Cornelli?“ zavrčel Chřestýš.

96

„Jak víte, že se nejmenuje Cornelli?“ zeptal se

Biggles, jehož zajímala každé užitečná informace.

„Jak to vím? Jako trouba jsem mu zařizoval falešnej

pas. Proto to vím!“

„Vážně A co dál?“

„Dluží nám deset papírů.“

„To je za ten pas?“ vyhrkl Biggles, který se

dozvěděl novinku. „Nebo za něco jiného?“

„Ty prachy nejsou jeho. Patří nám všem. Věděl kde

jsou, otočil je a zmizel. Ale daleko už neuteče, to si

pište!“

„To je všechno?“

„Ne! Je tu ještě ten spratek.“

„Co je s ním?“

„Dohodli jsme se, že pomůžeme, aby ho chytil. Pak

jsme se měli všichni podělit o to, co za něho tatík zaplatí.

Ten zmetek to ale rozjel na vlastní triko a vzal si kluka s

sebou. Ale toho taky dostaneme!“

„Chápu,“ řekl Biggles pomalu a musel se namáhat,

aby to vyznělo upřímně.

„Hodně jste se vyptával, pane,“ řekl Chřestýš. „Jakej

je v celý tý věci váš zájem?“

„Já jsem ve skutečnosti policejní důstojník,“

odpověděl Biggles klidně.

„Tak takhle to je! Vy jste polda,“ řekl gangster. „Ale

na nás přece nic nemáte!“

„Neřekl jsem, že něco mám. Kdybych měl, byli

byste už dávno za mřížemi. Já se o Cornelliho

nezajímám. Federální policie se o něj nepochybně

postará sama. Chci jen toho chlapce, než se mu přihodí

něco zlého. U Cornelliho není v bezpečí.“

97

„To mi přece nemusíte vykládat,“ řekl Chřestýš,

odhodil párátko, obratně vyklepl z balíčku cigaretu a

zapálil si ji. „Tak teď víme, jak jsme na tom,“

pokračoval. „Lámali jsme si s tím hlavu. Tak vy jste

polda. Nemám nic proti tomu. Co teď uděláte?“

„Odstrčíme váš vrak z cesty a pojedeme dál.“

„A co bude s námi?“

„Co by bylo?“

„Přece nás v týhle zatracený prérii nenecháte.“

„Snad nečekáte, že vás svezu?“

„Jasně.“

„Na to zapomeňte!“

„Tak mi dejte aspoň kapku benzínu, abych někam

dojel,“ škemral gangster.

„Vy máte ale drzost. Nemáme benzínu nazbyt, a i

kdybychom měli, nic bych vám nedal.“

„Tak nás odtáhněte na vršek nejbližšího kopce,

možná bychom už dojeli někam, kde mají benzín.“

„Z toho nic nebude. Jestli tu nechcete trčet celou

noc, měli byste vyrazit pěšky. Může tudy někdo jet, ale

jak jste si snad už všiml, tahle silnice není zrovna ucpaná

provozem.“

Biggles domluvil a přistoupil rázně k černé

limuzíně. „Pojďte sem, pánové, a zatlačte!“ vyzval

ostatní. „Gingere, ty si sedni za volant našeho vozu a

zůstaň tam. Jakmile uvolníme silnici, tak projeď.“

„Dobrá.“

Chřestýš zasyčel jako správný had, stiskl pevně úzké

rty a jeho oči se nebezpečně zaleskly. „Poslechněte,

mistře, máte štěstí, že jsem přišel o svojí zbraň a mýmu

kámošovi ji vzali celníci. Je ale možný, že až se příště

potkáme, budu nějakou mít.“

98

„Já možná taky,“ pokrčil rameny Biggles.

Ginger pochopil, proč se Chřestýšův společník

ničeho nezúčastní a nemluví. Beze zbraně si asi připadal

méněcenný. Navíc si oba gangsteři patrně mysleli, že

Bigglesova parta má revolvery, jinak si to asi ani neuměli

představit. Rvát se pěstmi dva proti čtyřem, jim zřejmě

nebylo po chuti.

Ať už to však bylo jakkoli, žádný z nich se

nepokusil zabránit odtlačení černého auta ze silnice do

vřesu. Stáli stranou, kouřili a pozorovali práci

Bigglesových mužů s kamennou tváří. Nikdo již

nepromluvil. Jakmile byl průjezd dostatečně široký,

Ginger pomalu projel. Ostatní nastoupili. Pak se zrzek

rozjel a gangsteři, tiše stojící u černého vozu, sledovali

vůz očima.

„Je to škoda,“ řekl Biggles za chvíli. „Teď už

nemusíme spěchat. Morris bude na míle daleko a

nemáme ponětí, kam jel.“

Než dojeli k hlavní silnici, zešeřilo se.

Ginger na křižovatce zastavil. „Kudy dál?“ zeptal se.

„Mám to zatočit doleva nebo doprava?“

„Myslím, že na tom nezáleží,“ odpověděl Biggles.

„Nevidím žádný smysl v tom, že se budeme štvát k

západnímu pobřeží po silnicích, které neznáme.

Pravděpodobně by nám došel benzín a museli bychom

přespat ve voze. Cornelli si mohl vybrat každé místo ve

Skotsku. Když má jistotu, že ho sleduje Chřestýš, rozjede

se možná přímo do Londýna, kde se pokusí zmizet v

davech.“

„Tak co dál?“

„Bude nejlepší klidně se vrátit do Invernessu a zůstat

tam přes noc. Budeme mít čas všechno si promyslet.

99

Někde noc strávit musíme a čím budeme blíže Dalcrossu

a našemu letadlu, tím líp. Může se stát, že se ráno

rozhodneme odletět zpátky do Londýna. Promluvím s

Gaskinem, jak jen ho dostanu k telefonu. Napadá někoho

z vás něco lepšího?“

Nikdo se neozval.

„Dobrá,“ přikývl Ginger, stočil volant doleva a vůz

se rozjel po malebné silnici, která těsně sleduje břeh

nejznámějšího skotského jezera Ness po celé jeho délce.

Moc z něj neviděli, neboť jezero a jeho okolí dávno

zahalila noční tma.

„Chceš zajet s vozem k hotelu nebo do garáží?“

zeptal se zrzek, když přejeli most do města.

„Do hotelu. V garážích teď už asi nikdo nebude.

Auto vrátíme až ráno, pokud se nerozhodneme, že si ho

ještě necháme.“

„Vypadá to, jako bychom začínali celou věc

nanovo,“ prohlásil sklíčeně Eddie.

„Tak to někdy chodí,“ řekl Biggles.

„Zpočátku to vypadalo slibně a nakonec jsme celý

den projezdili zbytečně.“

„Získali jsme pár nových informací. Víme už, proč

Chřestýš hledá Cornelliho. Netrap se, Eddie. Co se

pamatuji, vždycky přišlo nové ráno. I když jsme

přechodně ztratili tempo, Chřestýš na tom není lépe,“

připomněl Biggles. „Jeho naděje, že zase zachytí stopu

jsou dokonce mnohem horší než naše. My máme alespoň

Gaskina, který může znovu začít s pátráním. Gangster je

na to sám.“

Vůz zastavil před hotelem.

„Jo,“ přisvědčil Eddie bez velkého nadšení. „Ty

umíš potěšit.“

100

KAPITOLA DEVÁTÁ

PŘEKVAPENÍ ZA PŘEKVAPENÍM

Následujícího rána při snídani, něco po deváté

hodině, potkalo Bigglese první z celé řady překvapení.

Ostatní již seděli u stolu, když za nimi přišel od

telefonu, u něhož strávil několik minut hovorem se

Scotland Yardem.

„Mluvil jsem s Gaskinem,“ oznámil. „Ví co se stalo.

Sdělil jsem mu číslo modrého morrise a on dá střežit

všechny silnice, vedoucí do Londýna od severu.“

„Proč až u Londýna?“ zeptal se Ginger.

„Není možné postavit hlídky na každou silnici po

celé zemi během pěti minut. Dal to všude rozhlásit, ale

souhlasí se mnou, že pokud Cornelli vyrazí ze Skotska,

zamíří dříve či později do Londýna. Je pravda, že by se

mohl z Prestwicku vrátit přímo do Států, ale pochybuji že

to udělá.“

Ostatní s ním souhlasili.

Když číšník položil před Bigglese talíř s osmaženou

slaninou a vejci, poznamenal: „Včera v noci se stala na

silnici k Ostrovům podivná příhoda, pane.“

„Opravdu?“ odpověděl Biggles bez většího zájmu.

Potom mu jméno silnice něco připomnělo a zeptal se:

„Copak se tam stalo?“

„Pana Macphersona ze Správy lesů v Invernessu

srazili k zemi a ještě k tomu mu ukradli auto. Tohle se tu

často nestává. Všude se o tom mluví.“

Biggles odložil příbor. „Povězte mi o tom víc. Včera

večer jsme totiž po té silnici jeli.“

101

„Tak jste mohli vidět džíp pana Macphersona.“

„Jeden džíp jsme skutečně viděli. Povídejte!“

Číšník by o věci rozprávěl celou hodinu, kdyby o ní

víc věděl. Měl krádeže plnou hlavu, jak se stává lidem,

když jde o nějakou místní senzaci.

„Pan Macpherson odjel svým džípem do Cluanie,

aby dal příkazy lesním dělníkům, kteří tam pracovali,“

brebentil. „Cestou zpátky ho zastavili dva muži, nějací

cizinci, kteří šli po silnici. Byla už tma, takže je dobře

neviděl. Jel ve voze sám a protože myslel, že se chtějí

svézt, zastavil, aby si nasedli. Ti dva chlapi ho ale srazili

na zem a vzali mu džíp, takže musel jít celou cestu domů

do Invergarry pěšky. Je hrozné, co se tu teď děje. Dneska

nemůžete nikomu věřit.“

„Jak to dopadlo s džípem? Našli ho?“

„Ne. Ztratil se. Policie ho hledá.“

„To je všechno co víte?“

„Všechno, pane. Myslel jsem, že by vás to mohlo

zajímat, jestli tam dnes pojedete.“

„Děkuji vám.“ Číšník odešel.

„Tak Chřestýš nakonec včera v noci nešel domů

pěšky,“ prohodil tiše Biggles a díval se s jednoho na

druhého.

„Je to zaručeně jeho práce,“ vyjádřil se Eddie.

„Myslím, že musíme ohlásit policii všechno co

víme,“ pokračoval Biggles. „Škoda že jsem o tom

nevěděl o pár minut dřív. Pověděl bych to Gaskinovi. Pro

nás to ovšem není příliš důležité. Já chci Cornelliho, ne

Chřestýše.“

„Jak ses domluvil s Gaskinem?“ zeptal se Bertie.

„Ozve se?“

102

„Říkal, že když zjistí něco nového, tak mi sem

zavolá. Pověděl jsem mu, že když se neozve do dvanácti

hodin v poledne, odletím do Londýna a navštívím ho.“

„Ale podívej se, starouši, i kdyby Cornelli jel včera

celou noc, nemohl by být ještě v Londýně. A několikrát

by musel zastavit, i kdyby jen kvůli tankování.“

„Vím to a Gaskin taky. Morris však mohl dojet až do

Skotského rohu, na jih od Darlingtonu, kde se stýkají dvě

hlavní silnice ze Skotska do Londýna. Je tam hotel.

Cornelli se tam mohl zastavit, aby se najedl a odpočal si.

Nepojede přece pět set padesát mil na jeden zátah.

Gaskin má člověka, který ve Skotském rohu hlídkuje a

ten by si měl morrise všimnout, ať Cornelli přijede

kteroukoli silnicí. Kdyby ho viděl, zatelefonuje

Gaskinovi a Gaskin mi sem zavolá. Jestli k tomu dojde,

budeme aspoň vědět, kudy nám ptáček uletěl a nebudeme

se tu muset dál povalovat. Zatím můžeme vrátit vůz do

servisu, už ho nebudeme potřebovat. Nemá přece smysl

platit půjčovné, když auto nepoužíváme. Nemusíme ale

nijak moc spěchat. Zůstaneme do dvanácti pro případ, že

by se ozval Gaskin. Nehýbejte se odsud a Čekejte na

telefon. Já mezitím zaskočím na policii a povím jim, kdo

má na svědomí to přepadení včera v noci na silnici do

Invergarry.“

Biggles odešel. Když se za nějakou chvíli vrátil,

dověděl se, že Gaskin nevolal. „Poskytl jsem policistům

popis Chřestýše a jeho společníka,“ řekl ostatním. „To

bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat. Nepověděl jsem

jim víc než bylo nutné. Chci říct, že jsem neřekl nic, co

by nás do případu zapletlo. Pánové, je poledne. Vrátíme

vůz do půjčovny.“

103

Jenže v garážích je čekalo druhé překvapení, které

Bigglese na okamžik připravilo o řeč. U benzínového

čerpadla stál na betonové ploše světle modrý morris. Jeho

číslo dokazovalo, že je to ten pravý.

Majitel jim s úsměvem vyšel vstříc.

Biggles ukázal na morrise. „Jak se sem dostal?“

vyhrkl.

„Zase jste se minuli,“ zněla odpověď.

„Myslíte s Cornellim?“

„Ano. Řekl jsem mu, že ho hledáte.“

„Kdy přijel?“

„Asi před dvěma hodinami.“

„Proč vracel auto? Říkal jste přece, že ho koupil.“

„To je pravda. Dnes ráno mi ale zavolal a řekl, že

kvůli něčemu důležitému doma musí změnit program a

přerušit dovolenou. Chtěl vědět, jestli si od něho

odkoupím vůz zpátky. Souhlasil jsem za podmínky, že

není poškozený. Nabídl jsem mu částku, kterou za něj

zaplatil, bez několika liber za dobu, kdy ho používal.

Řekl mi, že peníze hned přinese. To se taky stalo a on

musel rychle odjet.“

„Odkud ráno volal?“

„Z Fortu William.“

„Jak je to daleko?“

„Šedesát šest mil. Ujel to za necelé dvě hodiny.“

„Zdržel se tu dlouho?“

„Ne. Jen pár minut. Tvrdil, že spěchá, už aby byl

doma. Peníze jsem měl připravené. Prohlédl jsem si auto,

zaplatil jsem mu a on odešel.“

„Neřekl kam jde?“

„Ne. Odešel do města a to bylo naposled, co jsem ho

viděl.“

104

„Děkuji vám. Jsem vám zavázán,“ řekl Biggles a

přinutil se k úsměvu. „Je smůla, že jsme ho zase

propásli.“ Zaplatil za půjčení auta a obrátil se k odchodu.

„Gaskin bude ze mě pěkně otrávený,“ řekl unaveně,

když kráčeli k hotelu. „Rozestavil hlídky u všech

možných silnic kvůli autu, které nám po celou dobu

parkuje pod nosem.“

„Koukám jako blázen,“ zabručel Eddie. „Kdo by si

pomyslel, že se sem ten darebák vrátí?“

„Já určitě ne.“

„Proč to udělal?“

„Zřejmě aby prodal vůz. Má cenu několika set liber

a on nechtěl při prodeji ztratit moc peněz. Asi myslel, že

dostane lepší cenu od člověka, od kterého vůz koupil, než

od někoho jiného. Nemluvě o tom, že ten dobrý muž znal

jeho i auto. Cornelli by morrise jen těžko prodal někde

jinde a je docela možné, že to někde i zkusil. Nemůžeš

ale jen tak přijít k cizímu člověku a zeptat se ho: ,Kolik

mi dáte za tohle auto?’ Vozy se teď často kradou a každý

kupující chce vědět něco o autě a také o člověku, který

ho prodává.“

„Znamená to, že Cornelli odbočil včera večer

doprava, zatímco já zatočil volant doleva, do

Invernessu,“ poznamenal zrzek.

„Nemáme si co vyčítat. Kdybychom ho chtěli v noci

hledat, jenom bychom plýtvali časem, potmě jsou

všechny vozy stejné. Podle toho co jsme věděli, nedivil

bych se, kdyby dojel až do Glasgowa. Ale proč o tom

mluvit? Teď už to nemá smysl.“

„Volal až z Fortu William.“

„Ano a vůbec to neznamená, že tam přespal. Co

když jel ještě dál? Zatím se skrýval znamenitě a vždycky

105

nám dokázal uklouznout. Modré auto bylo naší jedinou

stopou a teď je po ní.“

„Proč ho prodal?“

„Patrně už morrise nepotřebuje. Navíc zrovna včera

pochopil, jak je mu auto nebezpečné svou nápadnou

barvou. Věděl, že Chřestýš morrise na silnici u jezera

Ness viděl. Nemohlo mu ani ujít, jak ho sledovaly na

horských silnicích hned dva automobily. Musel se ho

tedy zbavit co nejrychleji. Dalším důvodem, který ovšem

jenom hádám, je to, že Cornellimu možná docházejí

peníze.“

Zatím se vrátili do hotelu. Od inspektora Gaskina

dosud žádný vzkaz nepřišel.

„Tak

co

uděláme

teď?“

zeptal

se

Eddie

melancholicky.

„Protože nemám nejmenší tušení, kde by se Cornelli

mohl skrývat, uděláme nejlépe, když odletíme zpátky do

Londýna a promluvíme si s Gaskinem.“

„Neměl bys mu raději zavolat a požádat ho, aby

odvolal pátrání po autě?“ navrhoval Ginger.

„Skoro stejně rychlé bude odletět do Londýna, kde si

můžeme celou tu zatracenou záležitost vysvětlit.

Vyrovnám tady účet a odletíme.“

„Jo? Nepřipadá ti trochu ujetý, vzdávat to, když

jsme je měli na dosah?“ poznamenal Eddie nevrle.

„Neřekl jsem nic o vzdávání,“ odpověděl Biggles

stroze. „Jděte někdo ven a sežeňte taxi. Zaplatím

hotelový účet.“ Za několik minut byli všichni na cestě.

Na letišti je čekalo další překvapení. Mělo podobu

usměvavého úředníka, který si je při minulé návštěvě

zapamatoval a procházel čekárnou, právě když do ní

vtrhli.

106

„Nebyli jste to vy, kdo se ptali na nějakého pana

Cornelliho, který si zajistil místa v letadle do Londýna a

pak je nepoužil?“ zastavil se před Bertiem.

„Ano,“ řekl Bertie.

„To souhlasí,“ potvrdil Biggles.

„Viděli jste ho?“

„Ne, neviděli.“

„Pak se zdá, že jste se s ním právě minuli.“ Biggles

vytřeštil oči. „Jak to myslíte?“

„Před chvílí odletěl do Londýna.“ zasmál se úředník.

„Tentokrát už skutečně odletěl. Domníval jsem se, že vás

to bude zajímat.“ Usměvavý chlapík se vzdálil.

Biggles se na ostatní bezmocně podíval. „To bude

má smrt,“ řekl. „Tak proto prodal vůz. Skutečně odletěl

do Londýna. Další změna plánu, ale už mi to připomíná

ty staré komedie, kde stále někdo přichází a odchází a

herci se míjejí. Od chvíle, kdy Cornelli na břehu uviděl

Chřestýše se samopalem v ruce, ani se změnám jeho

plánů nedivím. Co je to se mnou? Patrně mi změkl

mozek, jinak bych se dovtípil, že vypadne ze Skotska co

nejrychleji.“

„Je nějaká naděje předehnat letadlo?“ zeptal se

Eddie.

„Žádná pozemská síla to nedokáže,“ zavrtěl hlavou

Biggles, ale vzápětí ožil. „Zopakujeme to, co už jsme

jednou udělali. Zavolám Gaskinovi nebo Algymu, kdyby

inspektor nebyl v kanceláři. Musí někoho poslat na

letiště. Zůstaňte tady, hned tam volám.“ Vyběhl k úřední

budově.

„Jemináčku,“ zasténal Bertie. „Biggles měl absolutní

pravdu. Připomíná mi to komedie, kde herec vždycky

vyjde z jiných dveří, než do kterých vešel.“

107

Biggles byl za deset minut zpátky. „Je to v suchu,“

oznámil. „Zastihl jsem Gaskina. Posílá k letadlu člověka,

který po přistání Cornelliho pohlídá. Řekl jsem mu

poslední novinky. Hněte sebou!“

Spěchali do hangáru, kde stálo jejich letadlo,

přesvědčili se, že je připravené k odletu, brzy byli ve

vzduchu a mířili na plný plyn k jihu.

Ve tři třicet dorazili na velitelství letecké policie

Scotland Yardu. Seděl tam Algy a byl sám.

„Viděl jsi Gaskina?“ vyhrkl Biggles.

„Ne.“

Biggles popadl domácí telefon. „Kancelář inspektora

Gaskina, prosím. Děkuji.“ Chvíli poslouchal a pak

položil sluchátko. „Jde nahoru,“ vydechl.

Po dvou minutách inspektor vstoupil, a netušil, že

přichází s dalším překvapením, na které Biggles ve své

blažené nevědomosti nebyl vůbec připraven.

„Tak co nového, inspektore?“ zeptal se netrpělivě

Biggles.

„Jen se neplašte. Všechno je v pořádku. Byl v

letadle.“

„Ovšemže byl. To víme.“ Potom však Bigglesovi

bleskla hlavou myšlenka. „Říkal jste, že byl v letadle?“

„Ano.“

„Koho jste tím myslel?“

„Přece Cornelliho.“

„Nechtěl jste říct byli v letadle?“

„Kdo jako?“

„Cornelli a ten chlapec.“

„O žádném chlapci nevím. Cornelli byl sám.“

Biggles sklesl ochable na židli. „Víte určitě, že chlapec s

ním nepřiletěl?“

108

„Kdyby přiletěl, tak bychom ho viděli. Byli tam jen

čtyři další cestující.“

„Kam Cornelli odjel?“

„Do hotelu Grosvenor u Viktoriina nádraží.“

Biggles si zakryl tvář rukama. „Dejte mi chvíli

času,“ zaprosil. „Musím se vzpamatovat.“

Gaskina to nevyrušilo z klidu. Vytáhl dýmku,

profoukl ji a sáhl pro tabák do plechové krabičky, kterou

stále nosil s sebou.

Biggles se nadechl a zvedl hlavu. „Úplně mě to

vyřídilo,“ řekl těžce. „Hlavu mám jako ve svěráku.“

„Proč? Co je špatně?“ zeptal se Gaskin klidně.

„Všechno. Na Cornelliho kašlu! Chci toho chlapce!“

„Jak jsme měli vědět, že hoch není na palubě,“

prohodil Ginger, který se snažil najít omluvu.

„Vy ne! Já to měl vědět!“

„Nerozumím tomu,“ vmísil se do řeči Eddie.

„Poslyš,“ odpověděl Biggles vztekle, „co nám řekl

chlápek na letišti v Dalcrossu?“

„Řekl, že Cornelli odletěl do Londýna.“

„Přesně. Cornelli! O chlapci neřekl ani slovo. Řekl

on, ne oni a my pak předpokládali, že odletěl také

chlapec. Nikoho z nás ani nenapadlo se zeptat, jestli

chlapec byl s ním. Jak jsem už řekl, v téhle příšerné hře

nestačí něco předpokládat, zvláště když se jedná o

profesionálního darebáka.“

„Vypadá to, že nám Cornelli zase vypálil rybník,“

bručel Eddie sklíčeně.

„To není tím, že je tak mazaný. Řekněme si

otevřeně, že jsme se nechovali zrovna chytře.“

„Co jsme mohli jiného udělat?“

109

„Zpackali jsme to dvakrát,“ pokračoval Biggles.

„Úplně stejnou pitomost jsme udělali v garážích v

Invernessu. Když Cornelli vůz vracel, chlapec u toho

patrně vůbec nebyl. Majitel servisu se o něm nezmínil.

Řekl jen, že Cornelli vrátil vůz. Cornelli volal z Fortu

William. Pořád jen Cornelli. Když na to teď myslím,

nemohu si vzpomenout, že by někdy řekl oni. Stále to byl

pouze on! On udělal tohle. On udělal tamhleto. On odešel

do města. To nám mělo stačit, abychom si uvědomili, že

Cornelli byl sám! Kdyby tam hoch byl, všichni by říkali

oni! Bylo by to bývalo snadné, kdybych se zeptal, zda s

ním byl i chlapec. Proč jsem na to nepomyslel? Je na

čase, abych navštívil psychiatra!“

Domluvil a rozčíleně rázoval po kanceláři.

„Všichni děláme chyby,“ vzhlédl k němu Gaskin s

neotřesitelným klidem. „I psychiatři je dělají.“

Biggles přecházel místností dál a vyprávěl

Gaskinovi o všem, co se přihodilo ve Skotsku, o tom jak

se objevil Chřestýš a o případu ukradeného džípu.

„Já bych si nejraději ověřil, jestli tamější policie džíp

našla a kde,“ podotkl Gaskin. „Ale teď už musím jít.

Mám sám dost práce. Dejte mi vědět, kdybych mohl v

něčem pomoci. Jeden z mých lidí sleduje Cornelliho.

Vzkážu vám, co dělá. Mějte se.“

Inspektor odešel.

Biggles přestal přecházet po místnosti a ostře se

zadíval na Eddieho. „Uvědomuješ si, co to znamená?“

„Ovšem. Ten hoch je pořád ještě někde ve Skotsku.“

„Ano, pravděpodobně je ještě ve Skotsku, ačkoli

není jisté ani to. Cornelli ho mohl posadit do nějakého

vlaku. Ale možností je bohužel víc.“

110

„Vždycky je víc možností,“ kývl Eddie. „Ano? A

napadlo tě, že hoch už může být mrtev?“ Všichni zůstali

jako opaření. Ta možnost je vyděsila. „Cornelli ví, že

Chřestýš je mu na stopě,“ začal znovu Biggles. „To

mohlo značně změnit jeho chování. Teď myslí jen na to,

jak si zachránit vlastní kůži. Mohl dojít k názoru, že

nemá smysl, aby se s hochem dále vláčel. Byl mu jenom

na obtíž.“

„Sakra,“ zavrčel Eddie a zakousl se do konce

doutníku, který si zapálil. „Můžeš mít pravdu, ale ten

kluk má cenu spousty peněz, pokud ovšem zůstane

naživu.“

„Pro Cornelliho je vlastní život cennější než dolary.

Peníze ti nejsou k ničemu, když jsi mrtvý. Když prodal

auto, napadlo mě, že mu peníze docházejí, ale na suchu

rozhodně není. Chřestýš patrně mluvil pravdu, když

prohlásil, že Cornelli zmizel s deseti tisíci dolary.

Nepotřeboval lhát. A navíc nám tu informaci poskytl

zcela dobrovolně. Neptali jsme se ho.“

„Tak co uděláme?“ vyhrkl Eddie. „Vrátíme se do

Skotska?“

„Myslím, že nejdřív musíme zavolat majiteli garáží

v Invernessu a zeptat se, jestli byl chlapec u toho, když

Cornelli vracel vůz. Pokud při tom nebyl, pak je možné,

že je ještě někde ve Skotsku, živý nebo mrtvý. Na letišti s

Cornellim nebyl, to už ani nemusíme ověřovat.“

„Víme přece, kde je Cornelli,“ ozval se Ginger.

„Proč nejít do Grosvenoru a nezeptat se přímo, co s

chlapcem udělal?“

„Ty si myslíš, že by nám to řekl? Za nic na světě.

Jen by se nám vysmál.“

111

„Nemohl bys ho sebrat a z něčeho obvinit? Třeba z

toho, že má falešný pas?“ zeptal se Eddie.

„To bych mohl, ale k čemu by to bylo? Cornelliho

by to jenom utvrdilo v přesvědčení, že nesmí hochův

úkryt prozradit, abychom ho nemohli obžalovat z únosu.“

„Ať je Carlo živý nebo mrtvý, on ví kde je.“

„Ovšemže to ví, ale neřekne nám to. Jeho teď zajímá

pouze to, jak se dostat co nejdál od Chřestýše.“

„To je pravda. Kde jsou vlastně ti dva ohavové?“

„Zajímalo by mě, jestli policie našla ukradený

džíp?“ vmísil se do hovoru Bertie. „Třeba ho už mají a

Chřestýše s jeho kumpánem zabásli za to, že ho štípli.“

„Může být. Jenže to nám při hledání chlapce

nepomůže. Okamžik, nechte mě přemýšlet. Gingere, ty

bys mohl zavolat dobrého muže z garáží v Invernessu a

zjistit, jestli malý Carlo byl s Cornellim při předávání

morisse. Když už s ním budeš mluvit, zeptej se ho také,

jestli měl Cornelli u sebe nějaké zavazadlo.“

Biggles se vrátil ke svému stolu, zapálil si cigaretu a

s bradou v dlaních se hluboce zamyslel.

112

KAPITOLA DESÁTÁ

NOVÉ PIÁNY

Biggles nepromluvil, dokud mu Ginger nesdělil

výsledek hovoru s dobrým mužem z garáží v Invernessu.

„Ne, chlapec s ním nebyl,“ řekl zrzek. „Cornelli

přijel s vozem sám a pokud si ten člověk vzpomíná,

neměl ani žádná zavazadla.“

„Mohli jsme si ušetřit spoustu nesnází, kdybychom

se na tohle zeptali, když jsme tam byli,“ prohlásil

Biggles.

„Teď když si myslíme, že hoch uvízl někde na

venkově, bychom mohli spustit pokřik,“ řekl Eddie.

„Aby se do hledání dala nejen policie, ale i majitelé

hotelů a celá veřejnost.“

„Uvažoval jsem o tom, ale zdá se mi to nebezpečné.

Jestli ten ubohý chlapec není ještě mrtev, může to být

dokonalý způsob, jak přimět gangstera, aby ho zavraždil.

Cornelli nebude riskovat, aby hoch promluvil. Kromě

toho, kdyby se tělo nenašlo, nemohl bys ani obžalovat

Cornelliho z vraždy. Zákon říká, ukažte tělo. My musíme

vynaložit všechny síly, abychom našli hocha živého.

Nechci hledat jeho mrtvolu po vřesovištích a horských

řekách.“

„A jak tedy na to?“

„Tak daleko ještě nejsme,“ řekl Biggles. „Uvažují,

že Cornelli, kromě toho že se snaží setřást ze své stopy

Chřestýše, přijel do Londýna ještě s jiným úmyslem.

Kdyby totiž jediným důvodem jeho odjezdu bylo utéct

před gangstery, proč nechal chlapce ve Skotsku? Mohl ho

113

přece vzít s sebou. Pokud to neudělal, má nějaký důvod,

proč nechtěl, aby mu tady hoch překážel.“

„Dokážeš si takový důvod představit?“

„Napadají mě dva nebo tři, ale jeden je

nejpravděpodobnější a hodí se, ať je už hoch živý nebo

mrtvý. Po zralé úvaze jsem došel k závěru, že je ještě

živý. Má přece cenu většího množství zlata, než kolik

sám váží, a darebáci jako Cornelli, nezahazují peníze, bez

ohledu na to kolik jich mají v kapsách. Příchod Chřestýše

na scénu přinutil Cornelliho změnit plány. Myslím, že o

tom nemůžeme pochybovat. Dejme tomu – říkám, dejme

tomu – že už nechtěl, aby se mu Carlo věčně lepil na

paty. Musel se pak podřizovat jeho nápadům ohledně

rybolovu a létání a to ho brzy přestalo bavit. Dejme tomu

– znovu říkám, dejme tomu – že se vrátil k získání

výkupného,

jako

k

tomu

nejsnadnějšímu

a

nejvýnosnějšímu způsobu, jak se obtížného hocha zbavit.

V tom případě se ovšem Cornelli musí spojit s jeho

milujícím otcem.“

„A dál?“

„Kdyby si to vzal do hlavy, musel by čelit nesnázím,

s nimiž se setká každý únosce, když chce získat výkupné

a neuváznout v pasti. Ty nesnáze u nás sice nejsou tak

velké, jako by byly ve Státech, ale stejně je musí brát v

úvahu. S otcem chlapce se mohl spojit telefonem,

telegraficky nebo písemně a požádat ho, aby se s ním

setkal v Londýně a projednal podmínky. Otec by přitom

nesměl nic oznámit policii a výkupné by měl přivézt s

sebou. Jestliže tohle Cornelli udělal, jak by reagoval

Carlův otec?“

„Přiletěl by nejbližším letadlem. Udělal by všechno

na světě, aby dostal svého jediného syna zpět,“ prohlásil

114

Eddie bez váhání. „Když jsem ho viděl, byl zlomený

žalem.“

„Ohlásil by to policii?“

„Vyloučeno. Hrou na obě strany by riskoval, že

únosce chlapce zavraždí a to on nepřipustí. Jak víš, ve

Státech se to stalo již vícekrát. V USA se totiž únosy

trestají smrtí, takže když únosce svou oběť zabije,

nemůže dostat vyšší trest.“

„Výborně. Jistě už chápeš, k čemu směřuji. Jestli se

Cornelli s milionářem domluvil, že se s ním někde setká,

nejspíš právě tady v Londýně, nechtěl by mít asi Carla s

sebou, že?“

„Určitě ne. Tatík by prostě zavolal policii a bylo by

po únosu.“

„Správně. Carlo musí zůstat v bezpečné vzdálenosti

jako rukojmí.

Cornelli pak otci řekne, že syn je v bezpečí a daří se

mu skvěle. Dejte mi peníze a já vám řeknu kde je!“

„Je to tak. Otec by zaplatil a dohady by odpadly.“

„A Cornelli s kapsami plnými dolarů by mohl

Chřestýšovi ukázat záda. Možná by odjel do Itálie a do

konce svého života by pohodlně žil ze svých špinavých

peněz. Měl by zadostiučinění, že starého muže vystrašil a

pomohl mu od části jeho bohatství.“

„Může však chlapce zabít, i když dostane peníze.“

„To skutečně může,“ řekl Biggles a bezmocně

rozhodil

rukama.

„Tomu

nebezpečí

se

nikdy

nevyhneme.“

„Nemohl hocha někde zavřít?“ ozval se Ginger.

„Snad, ale proč by to dělal? Chlapec mu přece dosud

neodporoval. Cornellimu stačilo vzít ho do nějakého

hotelu u řeky, oznámit mu, že musí kvůli nějaké

115

záležitosti na pár dní odjet. ,Zůstaň tady a věnuj se

rybaření, než se vrátím.’ Hoch by pravděpodobně zůstal

na místě a ani by ho nenapadlo, co gangster zamýšlí.“

„Ano,“ souhlasil Eddie. „Myslím, žes to odhadl

správně. Uklidil chlapce na nějaké osamělé místo, kde si

ho může v případě potřeby vždycky vyzvednout.“

„Je to jen má představa,“ řekl Biggles a pokrčil

rameny. „Snažím se přijít na důvod, proč sem Cornelli

odletěl bez něho. Představa, že ho zabil a ukryl tělo na

místě, kde by se hned tak nenašlo, se mi nezdá, přestože

takových míst je ve Skotsku spousta. Pochybuji prostě,

že by to udělal. Hoch ho už stál hodně peněz i času a teď

na něm může hodně vydělat.“

„V tom máš pravdu.“

„Ať už má Cornelli v Londýně jakékoli zájmy,

dokud je chlapec naživu, dříve či později se k němu vrátí.

Vždyť se s ním už tolik natrápil a co ho to stálo peněz.

Letadlo nutné k únosu, letenky z Kanady do Londýna,

cesta do Skotska, bydlení v drahých hotelech, auta,

rybářské náčiní, propadlé letenky do Londýna a co já

ještě vím. Neumím si představit, že by ho teď zabil.“

„Asi se nemýlíš.“

„Dalším důkazem, že se Cornelli zamýšlí k chlapci

vrátit, je to, že když vracel vůz do servisu v Invernessu,

neměl žádná zavazadla. Kdyby měl v úmyslu odjet ze

Skotska a už se nevrátit, vzal by věci s sebou. Neudělal to

a někde je nechal. Kde asi? Je logické, že tam, kde nechal

chlapce. Kdyby Carlo viděl, že od něj odchází se všemi

zavazadly, přirozeně by se ptal, co se děje. Vlastně to

svědčí o tom, že hoch je živ a podporuje to mé

přesvědčení, že se Cornelli chce vrátit do Skotska. Podle

Gaskina bydlí teď Cornelli v hotelu Grosvenor, ale to teď

116

není důležité. Musíme odpovědět na naléhavější otázku.

Kde nechal chlapce?“

„Abychom našli odpověď, měli bychom vyřešit další

hádanku,“ řekl Ginger. „Kam zamířil jejich morris, když

jsme ho ztratili na cestě do Invergarry? Museli tehdy

někde přenocovat. Jak daleko jeli, než se zastavili?“

„Cornelli volal do garáží z Fortu William, ale to

neznamená, že tam strávili noc. Já bych řekl, že ne. S

přijatelnou jistotou se dá tvrdit, že se ubytovali v okruhu

jednoho sta mil od Invernessu. Tam kde strávili noc,

bude patrně i chlapec.“

„Okruh jednoho sta mil je pořádný kus země,

starouši,“ přihlásil se o slovo Bertie. „Nerad bych to

prošel pěšky.“

„Proč pěšky?“ zavrčel Biggles. „Není to tolik, když

vyřadíme místa, kde se nerybaří. Cornelli musel umožnit

chlapci nějakou činnost. Kdyby nic nedělal, nudil by se.

Co může být vhodnějšího než místo, kde se dají chytat

ryby?“

„Kdo by rád nerybařil?“ řekl Bertie.

„Třeba já,“ ušklíbl se zrzek. „Ale podle toho co říká

Biggles, nám stačí pohlídat Cornelliho. Nakonec by nás

měl stejně dovést k chlapci.“

„To by bylo na dlouhé lokte,“ zavrtěl Biggles

hlavou. „Navíc se nedá vyloučit, že ačkoli ho Gaskin

sleduje, může se nám ztratit. Je to zkušený zločinec,

který prchal před zákonem vždycky, když měl podezření,

že ho hledají a hledali ho často. Vyzná se v tom a určitě

si najde způsob, jak se dohledu zbavit. Ještě ke všemu ví,

že po něm jde Chřestýš, takže nezůstane nikde dlouho.“

„Co tedy navrhuješ?“ zeptal se Eddie. „Ty víš, jak to

tu chodí, nechám to na tobě.“

117

V tom okamžiku zazvonil domácí telefon. Biggles

zvedl sluchátko, chvilku poslouchal a zase ho položil.

„To byl Gaskin,“ oznámil ostatním. „Domlouval se

telefonicky s policií v Invernessu a získal nové

informace. Chřestýše a jeho kámoše dosud nezadrželi, ale

našli ukradený džíp. Nebudu po vás chtít, abyste hádali

kde. Ze všech možných míst to byl Inverness! Opuštěný

džíp stál v Union Street, což je asi poslední místo, kde

bych ho hledal. A policie zjistila ještě něco. Tu černou

limuzínu, se kterou jezdili, taky ukradli.“

„Zatracení lotři!“ vybuchl Eddie. „Jsou drzí jak

opice!“

„Takže Chřestýš našel odvahu vrátit se do

Invernessu,“ nakrčil čelo Biggles. „Ovšem. V tomhle

případě nikdo neudělá to, co se dá očekávat. Pokaždé

narazíme na překvapení. Chřestýš uloupil džíp a odjel s

ním do Invernessu. Rád se zbavil ukradené limuzíny.

Jeho návratem do Invernessu před námi vyvstává další

otázka. Vlastně dvě. Domnívali jsme se, že gangsteři

bloumají daleko za námi na pusté silnici, jenže oni

ukradli džíp. Mohli nás tedy dohonit a pak sledovat, co

ve městě děláme. Pokud kradli rychle, mohli být ve

městě chvilku po našem příjezdu. Sledovali nás?“

„Nevím,“ vzdychl Eddie. „A ta druhá otázka?“

„Gangsteři si zaručeně dobře prohlédli modrého

morrise, už když stál na silnici u jezera Ness. Myslím

předtím, než seběhli dolů k nám na břeh, aby čekali na

Cornelliho. Když ho poznali, museli si uvědomit, že

morris je jeho. Přirozeně si povšimli i jeho čísla. Později

dopadli hůř než my. Došel jim benzín a neměli tušení,

kam Cornelli míří. Udělali pak přesně totéž co my.

Vsadili na to, že se vrátil do Invernessu. V ulicích pátrali

118

po jeho autě a pak ho nejspíš uviděli stát v garážích.

Opravdu to vypadá, jako by šli po naší stopě.“

„A dál?“

„Co asi udělal Chřestýš? Když Cornelliho nikde

neviděl, zeptal se na něj dobrého muže z garáží. Jestliže

to udělal, dověděl se o něco víc než my.“

„Proč víc?“

„Nejprve zjistil, že Cornelli tam byl a prodal

morrise. Pokud měl Chřestýš víc zdravého rozumu než

my, zeptal se, jestli byl s Cornellim chlapec. Když zjistil

že ne, uvědomil si, že Carlo musí být uklizený v nějakém

hotelu na Vysočině. Jestliže se ptal dál, dověděl se, že

Cornelli odletěl do Londýna a letěl tam sám. Jsem si

vědom, že v úvaze je samé jestliže a pokud, ale nevidím

důvod, proč by se Chřestýš nezachoval stejně jako my,

zvláště když věděl, že Cornelli odcestoval bez hocha. Na

letišti se mohl dozvědět, že jsme taky odletěli do

Londýna. Že tam máme letadlo, pro něj nebylo tajemství,

pověděl jsem mu to sám.“

„A co s tím vším?“ vzdychl Eddie. „Co uděláme?“

„Tvůj názor je přece stejně dobrý jako můj. Spočítej

si, kolik máme možností. Za prvé tu můžeme zůstat s tím,

že Gaskin pohlídá Cornelliho a ohlásí nám, kdyby chtěl

zmizet. Za druhé se můžeme vrátit do Skotska a pokusit

se najít chlapce. Bude někde v hotelu, poblíž řeky nebo

jezera. Oba gangsteři se mohou potloukat někde na

Vysočině, mohou se ale také sebrat a vyrazit za

Cornellim a tím pádem i za námi. Co z toho si vybrali?“

„Jezdit po Vysočině a klepat na dveře všech

rybářských chat, to bude nekonečná a úmorná práce,“

řekl Ginger. „Sám jsi říkal…“

119

„Vím co jsem říkal,“ přerušil ho Biggles. „Neměl

jsem ale zrovna na mysli prozkoumat celý kraj.

Kdybychom se vrátili a zvolili si Inverness jako

základnu, mohli bychom v patřičném okruhu zavolat do

každého hotelu a ptát se, jestli tam není ubytovaný hoch

jménem Cornelli. Bude to obtížné, ale rychlejší než

objíždět hotely autem.“

„Může bydlet pod jiným jménem.“

„Může a co s tím? My zas můžeme Carla popsat.

Když se dozvíme o nějakém chlapci v jeho věku, který

chodí na ryby sám, bude to stát za prošetření.“

„Chceš to zkusit?“ otázal se Eddie.

„Myslíš, že hocha najdeme, když tu zůstaneme

sedět? Měli bychom se o to pokusit, i když nemáme

velkou naději, že ho najdeme. Mám za to, že nejlepší by

bylo se rozdělit a působit na obou místech. Já s Eddiem

odletíme do Invernessu a uvidíme, co se tam dá udělat.

Ty, Bertie, tu zůstaneš s Gingerem a budete ve spojení a

Gaskinem. Kdyby se něco stalo, zavoláte nám do hotelu

U nádraží. My se zase ozveme, kdybychom narazili na

nějakou stopu ve Skotsku.“

„Řekl bych, že takhle se to dá udělat,“ kývl Eddie.

„Sotva bych vymyslel něco lepšího. Tohle je ten

nejtroubovatější případ únosu, k jakému jsem se kdy

dostal. Hledat kluka, který ani neví, že ho unesli!“

Biggles se podíval na hodinky. „Dnes už je pozdě se

do něčeho pouštět. Rozjedeme to zítra ráno.“

„Nebude vám vadit, když zavolám veliteli do New

Yorku a povím mu, jak se to tady vyvíjí?“ zeptal se

Eddie. „On si určitě myslí, že se tu válím a mám nohy na

stole.“

„Zavolej. Otevřeš mu oči.“

120

Eddie chvíli čekal na spojení, a pak měl dlouhý

hovor, na jehož konci vykřikl překvapením, což

přirozeně vyvolalo zvědavost všech přítomných.

„Copak je nového ve tvojí vlasti?“ zeptal se Biggles,

když Eddie zavěsil.

„Zdá se, že jsi trefil hřebíček na hlavičku, co se týká

důvodu, proč je Cornelli v Londýně. Hádej, kdo přijede

na návštěvu?“

„Nezdržuj.“

„Rosario Salvatore, Carlův otec. Pokud vím, ještě

nikdy v životě nebyl v Anglii. Proč by se tedy tak

najednou rozhodl k cestě? Myslím, že k odjezdu ze Států

ho mohla v současné době donutit jen jediná věc.“

„Zpráva o jeho synovi?“

„Ano.“

„Řekl něco takového?“

„Samozřejmě neřekl. Přece nechce, aby mu syna

oddělali, jak to únosci dělávají, když to oběť práskne

policii. Ne. Jako důvod pro přílet do Anglie uvedl, že jde

o naléhavou obchodní záležitost. Je to samozřejmě jenom

zástěrka. Pravý důvod zatajil a ten který uvedl je stejně

dobrý jako každý jiný.“

„Jestli přijel, aby se setkal s Cornellim, a vypadá to

tak, musí vědět, kde ho najde, nebo mít předem

připravený plán, jak se s ním spojit. My víme, že Cornelli

je v hotelu Grosvenor bez chlapce, tak nevím, jak nám

takový vývoj událostí může pomoct. Naopak, věci se tím

zkomplikují. Oznámím to Gaskinovi.“

„Hodláš pokračovat v našem plánu?“

„Nemám důvod, proč ho měnit. Jestli hocha najdeme

dřív, než jeho otec odletí s výkupným, a to chce skutečně

udělat, zachráníme mu možná milion dolarů. Zůstává

121

otázkou, zda Cornelli chlapce předá, když mu Salvatore

zaplatí. Já bych na to nevsázel. Cornelli je mimořádný

darebák a může v tom být další úskok. Celá ta věc je víc

než podezřelá. Řekl bych, že Cornelli zamýšlí vzít peníze

a nechat si chlapce. Proč ne? Byl by to další políček do

otcovy tváře. Ale abych nezapomněl, Salvatore neví nic o

tom, že do záležitosti je zapletený taky Chřestýš a my

bychom neprospěli věci, kdybychom mu o tom pověděli.

To by ho patrně ještě více rozrušilo. Budeme tedy

pokračovat. Podle mě je nejdůležitější vědět, zda Cornelli

nezmizí z Londýna, případně i se Salvatorem.“

„Jo,“ přikývl Eddie. „A ani bych se nedivil, kdyby

Cornelli otce vydíral a mučil, kdyby se ho dokázal

zmocnit.“

„Okay, pánové,“ řekl Biggles a vstal. „Konec

dohadování a dejme se do práce,“ ukončil debatu.

122

KAPITOLA

JEDENÁCTÁ JE TO STÁLE SLOŽITĚJŠÍ

Následujícího rána Biggles a Eddie odletěli do

Dalcrossu a před jedenáctou seděli v hotelu U nádraží v

Invernessu. Každý obsadil jeden telefon, pak vylovili

záznamy a dali se do únavného úkolu obvolávat okolní

hotely sloužící rybářským nadšencům. Začali přímo ve

městě, které bylo střediskem oblasti. Na stopu nenarazili

a tak pokračovali ve vzdálenějších koutech. Brzy

pochopili, že se ujali mnohem obtížnější práce, než si

zprvu mysleli, neboť celým krajem protékaly říčky a

potoky a byla v něm jezera, jejichž jména nikdy v životě

neslyšeli. Na březích stály hotely, rybářské a lovecké

chaty nebo hostince. Pří minulých jízdách měli dojem, že

celý kraj je neobydlený, a teď si potvrdili, že obcí je tu

opravdu jen hrst. Zato pohostinských podniků byly

stovky. Biggles prohlásil, a Eddie s ním živě souhlasil, že

navštívit všechny během několika týdnů, je zhola

nemožné. Zbýval telefon.

Když do pozdního odpoledne nedosáhli úspěchu,

Biggles nechal Eddieho, aby pokračoval a sám si udělal

přestávku. Zašel do garáží a zeptal se majitele, zda včera

či dnes neviděl chlapce. Setkal se se zápornou odpovědí a

tak dobrého muže požádal, aby mu zavolal do hotelu,

pokud by se objevil pan Cornelli nebo chlapec. Od

dobrého muže se ale přece jen dozvěděl něco nového a

znepokojujícího. Aniž by se Biggles ptal, chlapík mu

123

řekl, že Cornelliovi jsou zaručeně velice důležití a vzácní

lidé, neboť jeho garáže navštívili další dva muži, podle

řeči Američané, a vyptávali se na ně a na modrého

morrise.

Biggles se vrátil k Eddiemu a jednotvárné a

bezvýsledné vytáčení čísel pokračovalo. Později večer

volal Bigglesovi Ginger. Biggles však pro něj neměl

žádné zprávy.

Druhý den to dopadlo stejně. Seznam názvů se

tenčil, ale ještě zbývalo hodně míst, kam bylo nutné volat

a ptát se. Večer se znovu ozval zrzek. Tentokrát měl pro

ně zprávu, která jim však v pátrání nijak nepomohla.

Carlův otec, Rosario Salvatore, přiletěl ze Států na

londýnské letiště. Zajistil si soukromý vůz, který ho

odvezl do hotelu Barchester. Na ulici ani nevystrčil nos.

Ginger navrhl, že mu zavolá, ale Biggles nesouhlasil.

Bylo by to příliš nebezpečné, řekl. Jediný nepředložený

krok za této situace by mohl stát hocha život. Salvatore

by jim stejně mohl svěřit jen jedinou informaci, totiž

jméno hotelu, kde se ubytoval únosce a kde se měl s

hochovým otcem setkat. Místo Cornelliho pobytu znali a

nepotřebovali o něm slyšet znovu.

Třetí den začal jako obvykle a Biggles s Eddiem se

právě pustili do únavného telefonování, když přišel

poslíček a řekl Bigglesovi, aby šel k telefonu v recepci.

Volal dobrý muž z garáží a jeho hlas Bigglese rychle

probral z ranní rozespalosti.

„Domnívám se, pane, že jsem právě viděl toho

vašeho chlapce,“ oznamoval. „Docela jist si nejsem, ale

asi to byl on.“

„Děkuji vám, hned jsem u vás,“ vyhrkl Biggles.

124

Položil sluchátko, doběhl k Eddiemu, sdělil mu

novinku a pak oba spěchali ke garážím.

„To už je lepší,“ prohodil Eddie s novou nadějí v

hlase. „Tím bychom se pohnuli z místa.“

„Doufejme,“ odpověděl Biggles. „Mně už z toho

telefonování hučí v hlavě. Je sice pravda, že spousta

policistů to dělá od rána do noci, ale já bych z toho do

týdne přišel o rozum.“

Dobrý muž na ně čekal a začal zeširoka.

„Bylo to takhle, pánové,“ vyprávěl. „Zrovna jsem

stříkal vodu na tenhle špinavý bendey, když u benzinové

pumpy zastavil nějaký vůz. Seděl v něm pán a měl vedle

sebe chlapce. Pán vystoupil a hoch zůstal sedět. Jsem si

skoro jistý, že to byl chlapec, kterého jsem viděl s panem

Cornellim.“

„Znáte vůz ve kterém seděl?“ vyhrkl Biggles.

„Ne, ale rád jsem si ho prohlédl.“

„Proč?“

„Byl to skoro nový rolls.“

„Rolls royce? Řidiče také neznáte?“

„Ne, ale mrzí mě to. Byl to určitě vážený pán. Měl

velice pěkný tvídový oblek a mluvil jako by k nám přijel

rovnou z Oxfordu. Ale stejně jako všichni přijel rybařit a

jako většina z nich to nebude umět.“

„Jak to můžete vědět?“

„Jací rybáři mohou žít v Oxfordu?“

„Jak jste vůbec poznal, že jde na ryby?“

„Měl do klobouku zapíchané mušky na lososy i na

pstruhy. Každý z těch svátečních to teď dělá. Když jsme

pak hovořili, poznamenal, že si dojede do města koupit

nějaké rybářské potřeby.“

„Nezmínil se náhodou, kam?“

125

„Ne.“

„Do kterého obchodu nejspíš šel?“

„Přece na Inglis Street,“ žasl dobrý muž nad takovou

neznalostí. „Jsou tam dva obchody a jeden je největší

tady na severu. Všechny sportovní potřeby na skladě!“

„Můžete mi toho pána aspoň zhruba popsat?“

„Ovšem. Řekl bych, že to byl asi padesátník, dost

hubený. Měl malý pěkný knírek, na koncích stočený

nahoru. Zelené tvídové sako a v šedé tvídové kalhoty.“

„Povšiml jste si čísla vozu?“

„Ne. Na číslo jsem se nedíval. Proč taky?“

„Jistěže. Moc vám děkuji. Zkusíme to v obchodech.

Mohli by tam pána znát. Omlouvám se, že jsem vás

obtěžoval.“

„Rád jsem vám posloužil. Půjčíte si zase vůz?“

„Tentokrát ne,“ omluvně se usmál Biggles.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se Eddie, když spěchali k

Inglis Street. „Kdo je ten nový chlápek, co se do toho

zamíchal? Ještě ke všemu s novým rolls roycem. Musí

mít spoustu prachů.“

„Neříkej, že se do toho míchá. Nic o něm nevíme.

Řekl bych, že to je někdo, s kým se Carlo seznámil v

době, kdy ho tu Cornelli nechal samotného. Patrně to

bude nějaký další vášnivý rybář, který se ubytoval ve

stejném hotelu. Vzal s sebou hocha na vyjíždku nebo

možná na nákup rybářských potřeb, které obstarává i pro

sebe. Hoch ve svém věku nemůže mít vlastní auto.“

Inglis Street našli bez potíží. Nejdřív vstoupili do

dveří, nad nimiž stálo: „Všechny sportovní potřeby na

skladě!“

Při popisu člověka, o kterého se nyní zajímal,

nemusel Biggles zacházet do zbytečných podrobností.

126

„Jistě máte na mysli majora Greye,“ řekl mu vlídný

prodavač. „Ano, toho tady dobře známe. Je to náš starý

zákazník. Každý rok sem jezdí na ryby a na tetřívky.

Dnes ráno si vybíral jemné vlasce a udice na mořské

pstruhy.“

„Myslím, že měl s sebou nějakého chlapce.“

„Ano. Hoch si také koupil udice a několik mušek.“

„Nevíte, kde je major Gray ubytovaný?“

„Je mi líto.“

„Nevíte náhodou, na které řece loví?“

„Teď si nevzpomínám, že by se o tom zmiňoval, ale

myslím že na řece Spey.“

„Nemáte tušení, na které její části?“

„To vůbec ne. Vím, že má rád Spey, ale teď je tak

málo volných míst, že musí vzít za vděk tím, co dostane.

Vzpomínám si, že minulou sezónu byl na Fidhornu, to

není odtud daleko, ale tehdy mi řekl, že mu štěstí moc

nepřálo.“

„Když mluvíte o místech k lovu, myslíte tím

obsazení části řeky, která někomu patří, třeba nějakému

hotelu, nebo major loví na volné řece? Omluvte mě, moc

se v tom nevyznám.“

„Ano,“ usmál se prodavač. „Vím, že major má

vždycky své vlastní loviště. Asi ho má i tuto sezónu, ale

nezmiňoval se, kde to je.“

„V každém případě se ubytoval v hotelu.“

„Pravděpodobně ano, ale ani to se nedá tvrdit s

určitostí. Mohl se ubytovat u někoho v domě. Mnozí

zdejší lidé, kteří mají větší domy, pronajímají pokoje

hostům, kteří přijeli na ryby.“

„Děkuji vám za laskavost.“

127

Biggles a Eddie opustili obchod a vraceli se do

hotelu.

„Něco jsme se dověděli, ale myslím, že nám to moc

nepomůže,“ prohlásil Biggles. „Tam kde je major Grey,

najdeme i Carla, nebo ho přinejmenším najdeme blízko

místa, kde loví on. Dnes ráno svezl hocha autem a teď

budou na cestě domů. To je všechno, co se z toho dá

vyvodit. Máme jen jeden záchytný bod, a to ještě dost

nejistý. Řeku Spey. Měli bychom se soustředit na její

okolí.“

„Jestli se ubytoval v soukromém domě, nemáme

naději ho najít,“ řekl Eddie zkormouceně.

Když se vrátili do hotelu a podívali se do mapy,

jejich naděje se ještě zmenšila. Řeka Spey vytékala z

malého jezera stejného jména jižně od Fort Augustus a

plynula asi sto mil, než dospěla do vod Severního moře.

Po celé její délce byla městečka, vesnice… a spousty

hotelů.

„Dáme se do toho,“ řekl Biggles zarputile. „Z

kterého konce bude lepší začít? Od jezera nebo od ústí?“

„Je v tom nějaký rozdíl?“

„Myslím že ne.“

„Dobrá. Tak začneme od ústí a vezmeme to nahoru

proti proudu.“

Dali se do práce a telefonem z Bigglesovy ložnice

zavolali do hotelu Spey Bay u ústí řeky. Chvíli se tím

bezvýsledně zabývali, když se ozvalo zaklepání na dveře

a dovnitř vstoupil Ginger a za ním Bertie.

Biggles úžasem málem spadl ze židle. „Co tady k

čertu děláte?“ vykřikl.

„Něco se přihodilo. Neseme ti zprávy…“

„Proč jste nezavolali?“

128

„Zkoušeli jsme to, ale nemohli jsme se dovolat. Buď

jste byli venku, nebo když jste byli na pokoji, bylo

obsazeno.“

„To je pravda, před chvílí jsme se vrátili.“

„Je to tak naléhavá zpráva, že jsme raději nasedli do

letadla. Algy zůstal doma, aby se s vámi zkoušel spojit.“

„To se vám nedivím. Od chvíle, kdy jsme se vrátili,

sedíme pořád u telefonu.“

„Letěli jsme austerem do Dalcrossu. Zkusil bych

volat z letiště, ale chytili jsme taxík, který se právě vracel

do Invernessu. Byla škoda ho nevyužít.“

„Rozumím. Tak ven s tou novinkou!“

„Posad se a dobře se drž, čeká tě tvrdá rána,“

prohlásil zrzek. „Ztratil se nám Cornelli!“ Biggles tiše

zaúpěl.

„A to není všechno,“ pokračoval Ginger. „To horší

teprve přijde. Může za to Chřestýš s ten druhý darebák.

Řeknu ti přesně, co se stalo, pokud jsme to, totiž Gaskin

a my dva, dokázali vyšetřit. Lavinu spustil Chřestýš,

který přišel za Salvatorem do hotelu na nezvanou

návštěvu.“

Biggles vyjeveně naslouchal a pak ostře vyjekl: „Jak

se Chřestýš dozvěděl, že se Carlův otec ubytoval právě v

Barchesteru? Na to ho musel někdo přivést!“

„To nemůžeme s určitostí říct. Gaskin se domnívá,

že někdo ze Států Chřestýšovi telefonoval nebo

telegrafoval a informoval ho, že Salvatore letí přes oceán.

Je ale taky možné, že si Chřestýš o tom přečetl v

novinách.“

„V novinách? U čerta, v jakých novinách?“

„V The New York Times. Je v nich o tom článek,

ačkoli já sám ho nečetl. Ale ty noviny se tu dají koupit.“

129

Biggles se vyděšeně podíval na Eddieho. „Je možné,

že by nějaký americký novinář byl tak tupý a dal do

novin zprávu, kam Salvatore jede?“

„Proč tupý?“ řekl nechápavě Eddie. „Když nějaký

reportér zjistí zajímavou zprávu, uhání do redakce jako

vítr. A novináři dokážou zjistit spoustu věcí.

Koneckonců, o tom únosu se v Americe pořád píše a na

první stránce se pak objeví kdejaká pitomina.“

„Jenže tohle není pitomina,“ smutně zavrtěl hlavou

Biggles. „To je přece otázka života nebo smrti.“

„Já vím,“ kývl Ginger. „Teď už ale tolik nezáleží na

tom, jak se Chřestýš dověděl, že Salvatore je na cestě

sem. Už víme, že se to nějak dozvěděl a víme, že udělal

to, co se od něj dalo očekávat. Počkal si na letišti na stroj

z New Yorku a sledoval tatíka až do jeho hotelu. Sám

jsem Salvatoreho viděl, a protože nikomu neřekl, kde se

ubytuje, není pro to jiné vysvětlení.“

„Dobře, pokračuj. Chřestýš tedy šel do hotelu. Co

mohl chtít od Salvatoreho?“

„Řekl mu, že si myslí, že by mu mohl vrátit syna, ale

Salvatore mu na to neskočil. Prohlásil, že dostane svého

Carla zpátky bez cizí pomoci. Chřestýš z toho

pochopitelně vyvodil, že tatík je ve styku s Cornellim a

zeptal se ho, kde se únosce ubytoval.“

„To mu Salvatore ovšem neřekl.“

„Naopak. Řekl. Musel mu to říct. Napřed odmítl, ale

pak na něj gangster vytáhl revolver a prohlásil, že ho

zabije, jestli mu to neprozradí. Pan Salvatore mi to sám

vyprávěl. Je z toho otřesený do hloubi duše.“

„Takže Chřestýš se dozvěděl všechno, co chtěl.“

„Ano.“

„Co to bylo?“

130

„Řekl mu, že má ten večer schůzku s Cornellim v

Grosvenoru. Tím se vysvětluje, jak se Chřestýš dověděl,

že Cornelli se ubytoval v Grosvenoru. Zřejmě se dovtípil,

stejně jako ty, proč sem Salvatore přijel.“

„Co dál. Co se stalo potom?“

„Chřestýš a ten druhý gangster se vydali přímo do

Grosvenoru, a protože já s Bertiem jsme tam byli, víme

přesně co se stalo. Šli do recepce, kde jsou klíče od

pokojů a požádali chlapíka, který měl službu, aby jim

sdělil číslo Cornelliho pokoje. Recepční řekl, že tyhle

služby neposkytuje, a nabídl jim, že pošle vzkaz. Věděl,

že host je v pokoji, protože jeho klíč nebyl zavěšen v

přihrádce. Kdykoli totiž Cornelli odcházel, vždycky ho

tam nechával.“

„Chápu. Pokračuj.“

„Abych to celé objasnil, musíš si představit, že

přihrádka s klíči je přímo vedle výtahu a hlavní schodiště

je hned na druhé straně. To znamená, že člověk z recepci

vidí od pultu na výtah i na schody. Cornelliho měl pokoj

ve třetím poschodí a proto skoro bez výjimek používal

výtah. Recepční tedy nedovolil Chřestýšovi, aby šel sám

nahoru. Nepouštějí dál nikoho, kdo v hotelu nebydlí.“

„To udělal správně, to je obvyklé.“

„Jak jsem už řekl, recepční si byl jist, že Cornelli je

ve svém pokoji. Po chvíli dohadování zavolal poslíčka a

vyzval ho, aby ty dva pány zavedl ke Cornellimu. Ale

nezůstal jen při tom. Jakmile poslíček zmizel s oběma

muži ve výtahu, zavolal Cornellimu a řekl mu, že ho jdou

navštívit dva přátelé, kteří se však v recepci

nepředstavili.“

„Rozhovor mezi recepcí a Cornellim proběhl v době,

kdy Chřestýš jel výtahem nahoru?“

131

„Ano.“

„Takže ho Chřestýš neslyšel?“

„Jasně. Nevěděl, že recepční volá Cornellimu, aby

ho upozornil, že má čekat návštěvníky.“

„Začínám chápat, co následovalo.“

„Poslíček zaklepal na dveře pokoje, ale nikdo se

neozval. Klepal několikrát, ale když se nedočkal

odpovědi, došel prostě k závěru, že Cornelli je pryč. To

také řekl Chřestýšovi.“

„Byla to pravda?“

„Naprostá. Stoprocentní pravda, ale gangsterovi

trvalo ještě pár minut, než pochopil, že mu Cornelli

upláchl.“

„Jak to všechno můžeš tak přesně vědět?“

„Protože když se poslíček vrátil a podal zprávu v

recepci, byl z toho recepční vedle. Strašně ho to popletlo,

protože před chvilkou s Cornellim mluvil telefonem. Šel

nahoru, otevřel dveře náhradním klíčem a našel prázdný

pokoj. Tobě jistě nemusím vysvětlovat proč. Cornelli

nehodlal nic riskovat. Domyslel si, že se blíží Chřestýš

nebo policisté a neměl chuť vidět nikoho z nich. Asi

nechtěl vidět vůbec nikoho.“

„Jak se dostal z hotelu?“

„Recepční tvrdil, že nejel výtahem, ani nešel po

schodech, prý by ho musel vidět. Gaskin myslí, že seběhl

po nouzových požárních schodech. Na každém poschodí

je nejméně jeden nouzový východ. To je všechno.

Gaskinův člověk hlídal samozřejmě hlavní východ, takže

ho neviděl. A tak se nám ztratil.“

„Ten tchoř Cornelli má z pekla štěstí,“ řekl Biggles a

posadil se pohodlněji. „Je kluzký jako úhoř. Co s tím

Gaskin dělá?“

132

„Říkal, že moc se dělat nedá, jedině střežit všechny

přístavy a letiště pro případ, že by Cornelli chtěl zmizet

ze země. Spíše si ale myslí, že zamíří zpátky tam, kde

nechal chlapce. To znamená do Skotska, neboli sem k

nám. Už poslal schopného chlapíka na nádraží do

Eustonu, kdyby se snad Cornelli vracel na sever vlakem.

Nemůže ho zatknout, i kdyby na něj narazil, protože proti

němu nemá žádné obvinění.“

„A co hotel?“

„Hotel Grosvenor střeží policie. Chtějí mít jistotu,

kdyby se tam Cornelli náhodou vrátil. Gaskin si však

myslí, že to není moc pravděpodobné.“

„Myslím si totéž. Co dělá Chřestýš a jeho kámoš?

Ty dva by přece policie mohla zatknout.“

„Nestalo se. Zmizeli z hotelu jako pára a od té doby

je nikdo neviděl. Pan Salvatore je pod policejní

ochranou, ale neví o tom. Také telefonní hovory zvenku

jsou v Barchesteru pod kontrolou, to proto, kdyby se

Cornelli pokusil sjednat si s Carlovým otcem další

schůzku. Ta v Grosvenoru padla pod stůl, a po tom k

čemu došlo, je to samozřejmé. A to je asi všechno.“

Ginger se posadil. „Měli jsme napilno, pánové. Tomu

můžete věřit,“ dodal.

„Kam asi Cornelli odjel?“ zamyslel se Biggles.

„A co zamýšlí udělat dál?“ dodal Eddie.

„Zbabrali jsme to,“ zamumlal Biggles a sáhl po

cigaretě. „O moc dál se hned tak nedostaneme. Chováme

se jako amatéři.“

„Dali bychom si něco k jídlu,“ povzdechl zrzek. „Od

časného rána jsme v jednom kole.“

„Dobrá,“ souhlasil Biggles. „Najíme se a já vám při

tom povím, jak daleko jsme na tomhle konci drátu.“

133

„Chceš, abychom se vrátili do Londýna?“

„Zvažte to sami. Když jste ztratili Cornelliho,

nemáte tam co na práci. Tady ovšem taky ne, dokud

znovu nenajdeme stopu.“

„Navrhuji, abychom tu chvíli zůstali,“ usoudil zrzek.

„Náhoda se někdy chová jako blázen a třeba nám něco

přihraje.“

134

KAPITOLA DVANÁCTÁ

A ZASE ZKLAMÁNÍ…

Při jídle hovořili o změněné situaci a v rozmluvě

pokračovali ještě v Bigglesově pokoji. Ke kloudným

závěrům nedošli. Ginger a Bertie se ovšem dověděli, že

Carlo navštívil Inverness v rollsu, který patřil majoru

Greyovi.

Mnoho se nedalo říci ani o snahách Eddieho, který

bezúspěšně žhavil telefonní dráty a pokračoval v

dotazech v hotelech ležících poblíž řeky Spey. Nakonec

praštil sluchátkem.

„Všichni mi říkají ne, ne a ne. Už toho mám po

krk!“ prohlásil. „Necháme to na ráno.“

Sotva domluvil, telefon zazvonil.

„Podívejme se,“ zabručel Biggles a sáhl po telefonu.

„To bude určitě hovor pro mne.“

Ohlásil se, kývl a k ostatním zašeptal: „Gaskin.“

Potom napjatě poslouchal a jenom občas něco řekl.

Poslech trval dlouho a bylo zřejmé, že novinek z

Londýna je víc. Když nakonec zavěsil, oči mu svítily.

„Myslím, že ho konečně máme,“ oznámil.

„Koho máme?“

„Cornelliho, koho jiného?“

„Zdálo se, že Gaskin toho měl na srdci hodně,“

vybídl ho zrzek, k pokračování.

„Spoustu. Co třeba řeknete tomu, že Cornelli

odcestoval nočním rychlíkem z Eustonu do Invernessu.“

„Nepovídej!“ vykřikl Eddie.

135

„Proč bych nepovídal? Je to tak a nepochybuj o tom!

Gaskinova detektiva, který hlídal hotel Grosvenor,

přeložili k nádraží, aby sledoval vlaky do Skotska. Viděl

Cornelliho nastupovat do rychlíku a vlak s ním opravdu

odjel. Jede zpátky za chlapcem, nic jiného za tím být

nemůže. Bohužel to ale není všechno. Stejným vlakem

totiž cestují oba gangsteři!“

„Chřestýš? Proboha!“ vykřikl Eddie. „V tom případě

bych nevsadil ani dolar na to, že Cornelli dojede do

Invernessu živý.“

„Já ano.“

„Jak to? Stačí, když Chřestýš projde chodbičkou a

mrkne do všech oddělení. Pak bude s Cornellim konec.“

„Neplaš se, ještě jsem neskončil,“ zavrtěl hlavou

Biggles. „Není vůbec jisté, že gangsteři vědí o

přítomnosti Cornelliho ve vlaku. A stejně tak Cornelli asi

neví, že s ním do Skotska cestují jeho dva stíny. Gaskin

mi popsal, jak se ti tři muži dostávali do vlaku a

pochopíte, proč byl náš hovor tak dlouhý. Cornelli totiž

přišel na eustonské nádraží dobré dvě hodiny před

odjezdem vlaku. Tajně ho sledoval Gaskinův muž, který

viděl, jak si kupuje jízdenku první třídy do Invernessu.

Potom šel k druhé přepážce, u které si chtěl zajistit místo

v lůžkovém voze. Všechna místa byla zadána, ale

Cornelli měl kus štěstí. Je opravdu optimista, když si

myslel, že v tuto roční dobu dostane místenku bez

předběžné objednávky, ale nakonec mu to vyšlo.“

„Co mu vyšlo?“

„Úředník v pokladně řekl Cornellimu, že místa jsou

zadaná, ale kdyby si chtěl počkat, někdo občas

objednávku na poslední chvíli zruší. Gaskinův člověk to

všechno poslouchal. Cornelli se pak posadil do rohu

136

nádražní čajovny. Asi půl hodiny před odjezdem

přistavili vlak k nástupišti a právě tehdy Cornelli dostal

místo, které se uvolnilo. Šel ke spacím vozům, prokázal

se průvodčímu a nastoupil do vozu. Dokud vlak nevyjel,

nevystrčil ani nos. Nic neriskoval. Protože neopustil vlak,

musí v něm být i teď, takže si na něj můžeme počkat.“

„Ale co ti druzí dva lotři?“ zeptal se Eddie. „Cožpak

Cornelliho nesledovali?“

„Právě že ne. Podle toho co mi oznámil Gaskin, se

spíše zdá, že také oni se rozhodli k návratu do Skotska a

o Cornellim nevěděli. Měli byste vědět, že Gaskinův

člověk žádného z nich nikdy neviděl a měl jen jejich

popis. Nemůže proto přísahat, že na nádraží byl Chřestýš

se svým kámošem, je však o tom do značné míry

přesvědčen. Nezapomeňte, že stál na nástupišti. Ti dva

gangsteři prý přiběhli na poslední chvíli před uzavřením

příchodu a chytili vlak jenom o vlásek. Průvodčí už

pískal, takže jim nezbylo než skočit do vagonu na konci

vlaku. Je vyloučeno, že by dostali místenku do lůžkového

vozu, a ani nevěděli, že tam je Cornelli. Nemohlo se tedy

stát, že by ho potkali. Lůžkové vozy jsou vždycky vpředu

a ti dva naskočili dozadu.“

„To ale znamená, že ke střetnutí může dojít, až

rychlík dojede do Invernessu,“ prohlásil Ginger. „Je

velká pravděpodobnost, že na sebe narazí na peronu.“

„Budeme tam taky,“ usmál se slabě Biggles. „Jak

jsem již řekl, Cornelli může mít k cestě na sever jenom

jeden důvod, sejít se zase s chlapcem. Nám stačí, když

půjdeme za ním a dovede nás k hotelu, kde hoch bydlí.

Potom zasáhneme. Venku máme vůz, takže nezáleží na

tom, kam se vydá. Budeme ho sledovat.“

137

„To vypadá až příliš krásně, než aby to byla pravda,“

ušklíbl se Eddie.

„Nevím, co by se mohlo pokazit,“ pokrčil rameny

Biggles. „Jediná potíž bude předejít tomu, aby na nás zas

nenarazil Chřestýš. Pokud uvidí Cornelliho vystupovat z

vlaku, může se stát ledacos. Kdyby však k něčemu došlo,

poradíme si s tím. Už nemusíme telefonovat. Vlastně

nemusíme dělat nic jiného, než dojet na nádraží ráno před

příjezdem londýnského rychlíku. Zjistíme si, kdy to

bude. Podíváme se na jízdní řád, aby nedošlo k omylu.

Tím končím, pánové. Dělejte co je vám libo, já jdu spát.“

Druhý den ráno byli po vydatném spánku brzy na

nohou a chystali se k londýnskému vlaku, který přijede z

Eustonu a bude na nádraží pár minut před devátou.

Ověřili si, že má přijet přesně v 8.54.

Neměli toho moc na práci. Když šli do garáží, aby si

zase půjčili vůz, Biggles poznamenal: „Ten dobrý muž se

brzy začne divit, co to tu vlastně provádíme, jestli si už

nemyslí, že to nemáme v hlavě v pořádku.“

Ať si však dobrý muž myslel co chtěl, nedal to nijak

najevo. Půjčil jim stejný vůz jako dříve. Zajeli k nádraží

a zaparkovali na příhodném místě. Pak již jen scházelo

vhodně se rozmístit, aby mohli pozorovat příjezd vlaku a

nikdo je neviděl.

„Chřestýš má odvahu, když se sem vrací,“ prohodil

při čekání zrzek. „Hledá ho tu přece policie pro krádež

auta.“

„Třeba ani neví, že ho hledá,“ řekl Biggles. „Může si

myslet, že nemají jeho popis.“

„A co lesák, kterého srazili k zemi a ukradli mu

džíp?“

138

„V té době už byla skoro tma. Chřestýš to možná

zařídil tak, aby si ho přepadený nemohl pořádně

všimnout. Ať to bylo tak nebo tak, je zřejmě ochoten

riskovat i střet s policisty.“

„Co kdybychom upozornili zdejší policii, že

pachatel přijede vlakem z Londýna?“

„Napadlo mě to, ale myslím, že by to přivodilo jen

zmatek.“

„Jaký zmatek?“

„Kdybychom podali oznámení, policie by asi

požadovala, abychom se dostavili na policejní stanici

kvůli identifikaci, a pak bychom nevěděli, kam dřív

skočit. Raději to neuděláme. Kdyby nám Chřestýš

překážel, vždycky je můžeme přivolat.“

Jak se přibližovala doba příjezdu rychlíku, hovor

vázl a napětí stoupalo.

Mohutný stroj přijel po dlouhé cestě přesně na čas,

se supěním vypouštěl páru a pomalu vlekl dlouhou řadu

vozů do nádraží. Hned jak zastavil, cestující začali

vystupovat. Bylo jich hodně. Když proudili po nástupišti

a nosiči se namáhali se zavazadly, nikdo z Bigglesovy

party nepromluvil. Uplynulo několik minut. Cornelli ani

Chřestýš se svým kámošem se neobjevovali. Lidé

opouštěli peron, ale tři gangsteři mezi nimi nebyli.

Za čtvrt hodiny bylo po všem. Zůstaly tu jen vozy s

otevřenými dveřmi. Strojvedoucí s topičem opustili

lokomotivu. Kolem Gingera prošel průvodčí, nesoucí

malý černý kufřík.

„Takže oni v tom vlaku vůbec nebyli…“ řekl Eddie

a jeho věta se vytratila do prázdna.

„Určitě v něm nebyli ve chvíli, kdy sem přijel,“

téměř zašeptal Biggles.

139

„Nechápu to.“

„Já taky ne. Vím jenom, že byli ve vlaku, když

opouštěl Londýn, jinak by nám Gaskin nevolal. Zase nás

vypekli.“

„Dělají z nás pitomce,“ zamumlal trpce Eddie.

„Cornelliho jízdenka do Invernessu byl jen další

úskok, kterým zakryl stopu.“

„Co myslíš, že se stalo?“

„Je to docela prosté. Cornelli vystoupil na některé

zastávce během cesty.“

„A co ti druzí dva?“

„Patrně si ho všimli, vystoupili a dali se za ním.“

„Třeba ho už odkrouhli.“

„Pochybuji.“

„Proč ne? Jestli prošli celým vlakem, mohli ho

zahlédnout.“

„Už jsme si řekli, že Cornelli jel lůžkovým vozem.

Nebyl by to on, kdyby se v kupé nezamkl. Dělá to ostatně

většina cestujících v lůžkových vozech. Když večer

uléhají, zasunou zástrčku u dveří. Řekl bych, že jsme

tupci. Cornelli neměl vůbec v úmyslu dojet do

Invernessu.“

„Tak proč si sem kupoval jízdenku?“

„Ten chlap jako by nedělal nic jiného, než že zametá

stopy a my si na to nemůžeme zvyknout. Opravdu jsme

tupci, vždyť známe jeho důvody. Hlavní se jmenuje

Chřestýš. Navíc už dávno předpokládáme, že zanechal

chlapce na rybách někde u řeky Spey. Proč by pak měl

jet až sem? Invemess je od řeky Spey dost daleko. Vlak

jede kus cesty podél Spey, ale hlavní trať se v Aviemore

od Spey odklání. Je to odsud něco přes třicet mil. Podél

140

Spey vede vedlejší trať. Nedošlo nám to. Mám pocit, že

se chováme stále hloupěji.“

„Ty tedy myslíš, že Cornelli vystoupil v Aviemore a

jel vlakem po vedlejší trati?“

„Tak nějak. Mohl samozřejmě vystoupit i na

některém z menších nádraží u řeky, ležících před

Aviemorem.“

„Já ale myslel, že jel rychlíkem!“

„To je pravda. Mnoho rychlíků na dálkových tratích

však ke konci cesty zastavuje také v malých stanicích. V

jízdním řádu najdeme všechna nádraží, kde vlak staví při

řece Spey. Vím, že jich tam pár je, ale zapomněl jsem

jejich jména.“

„Tenhle trik opravdu vypadá na Cornelliho,“ řekl

Ginger, když se vraceli k autu. „Proč ale vystoupil v

nějakém zapadlém hnízdě u řeky také Chřestýš? Ten

přece netušil, že chlapec loví ryby na řece Spey.“

„Myslím, že na to je jediná odpověď. Chřestýš

prostě Cornelliho zahlédl, když vystoupil z vlaku. Pokud

už neměl dost času, aby se svým partnerem vystoupil,

udělal to zaručeně v příští stanici. V rychlíku, když dojel

do Invernessu už prostě nebyli. Jestli je má úvaha

správná, tak to znamená, že všichni tři gangsteři mohou

na sebe dost brzy narazit. Proto bychom měli ten ořech

rozlousknout co nejdřív!“

„A proč?“ vyhrkl Eddie. „Ať se třeba sežerou!“

„Nezapomeň na chlapce,“ zavrčel Biggles. „Když

létají kulky, cíl si nevybírají.“

Jakmile nasedli do auta, Biggles hmátl po průvodci a

chvatně zalistoval v jízdním řádu.

„Tady je to,“ zabručel. „Na řece Spey, ještě než vlak

přijede do Aviemore, jsou stanice Newtonmore,

141

Kingussie a Kincraig. Na těch všech se musíme ptát na

člověka, který tam vystoupil a měl přitom lístek až do

Invernessu. S tím by neměly být potíže. Vsadil bych se,

že na tak malých nádražích není velký provoz a některý

místní nosič nebo zřízenec si takového podivína

zapamatuje.“

„Co když Cornelli vystoupil v Aviemore a jel po

vedlejší trati podél Spey do Grantownu, nebo kam až to

vede?“

Biggles pokrčil rameny. „Když s otázkami

nepochodíme, zkusíme také lokálku, ačkoli nezapomeňte,

že do většiny hotelů na dolním toku Spey jsme už

telefonovali. Začneme na nádraží v Aviemore a potom to

vezmeme nahoru proti proudu řeky.“

„Můžeme se také ptát na majora Greye,“ napadlo

zrzka. „I kdyby ho lidé neznali, neujde jim jeho rolls.

Takových auťáků tady asi moc nejezdí. Pochybují, že

Carlo čeká na Cornelliho v hotelu. Spíš bude s majorem

někde u vody.“

„Dá se to předpokládat,“ řekl Biggles. „Nejvíce se

však bojím toho, že Chřestýš narazí na Cornelliho na

nějakém opuštěném místě a než ho zabije, vytluče z něj

informaci, kde chlapce najít. Jsou na Cornelliho dva!“

„Oddělají ho tak jako tak,“ zavrčel Eddie.

„Jedeme!“ řekl Biggles, zavřel průvodce a uložil ho

do přihrádky na přístrojové desce. „Už jsme povídáním

ztratili spoustu času, musíme s věcí pohnout.“

„Nevěřil bych, že se někdo bude tak strašně těžko

hledat v tak malé zemi, jako je tahle,“ řekl Eddie nevrle,

když se vůz pohnul. „Dvě stě potoků, tři sta jezer, ale sto

tisíc hotelů. Je to pěkný blázinec.“

142

„Nepřeháněj,“ usmál se Biggles. „Pro trochu

pramenité vody a pár hotelů přece americký policista

nepropadne panice. Alespoň uvidíš kus báječné krajiny.“

„Tu můžu vidět doma,“ zabručel Eddie. „Kus, který

tu chci vidět, se jmenuje Carlo Salvatore. Na jezera se

koukej sám, policisto ze Scotland Yardu.“

Vůz projel okrajem města a brzy ujížděl báječnou

krajinou.

143

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KONEČNĚ HORKÁ STOPA

„Vždycky samozřejmě začneme na nádraží,“ řekl

Biggles, když se blížili k Aviemore, „Když tam

nepořídíme, uvidíme co nám povědí v hotelech.“

„Ve všech městech je přinejmenším jeden slušný

hotel, někde i dva nebo tři,“ oznamoval Ginger,

nahlížející do neocenitelného daru od dobrého muže, do

průvodce pro automobilisty.

144

V Aviemore zastavili, dá se však říci, že vyšli úplně

naprázdno. Nic se nedověděli na nádraží, ani ve dvou

hotelech. Bylo tam také několik domů, kde pronajímali

pokoje turistům, ale ty vynechali, protože jak se Biggles

vyjádřil, nebylo pravděpodobné, že by se v některém

ubytoval Cornelli a už vůbec ne major Grey. Navštívit je

všechny by navíc zabralo spoustu času. Zjistili však, že

rolls jim patrně pomůže méně než doufali, neboť lov

lososů na nejlepších řekách, k nimž Spey patřila, je

nákladnou kratochvílí a nebylo neobvyklé, že sem

zazobaného turistu přivezlo drahé auto.

Ani na další zastávce v Kincraig neměli štěstí a tak

jeli dál do Kingussie, podél řeky, která po levé straně

silnice protékala širokým údolím. Na břehu viděli desítky

rybářů, ale žádný z nich se nepodobal těm, po nichž

pátrali.

Na nádraží v Kingussie konečně narazili na stopu,

přestože je nedovedla daleko. Zřízenec, jenž zde vybíral

lístky od cestujících, kteří vystoupili z londýnského

vlaku, si vzpomněl na dva muže, kteří odpovídali popisu

Chřestýše a jeho kámoše. Upamatoval se nejen na to, že

měli jízdenky až do Invernessu, ale také že je zajímalo,

kdy odjíždí vlak zpátky do Newtonmore, Připadlo mu to

dosti podivné, protože vlak, z něhož vystoupili, tou

stanicí musel projet a také tam zastavil. Když jim sdělil,

že budou čekat hromsky dlouho, sháněli se po půjčovně

aut. Co s nimi bylo dál, zřízenec nevěděl. Uložili svá

zavazadla do úschovny a odešli z nádraží.

„Vím, co se asi stalo,“ pronesl Biggles, když kráčeli

k velkému hotelu U vévody z Gordonu. „Potvrzuje se

moje úvaha o tom, co se může přihodit. Když vlak

vyjížděl ze stanice, Chřestýš si z okna všiml Cornelliho,

145

stojícího na nástupišti. Na vystoupení z vlaku bylo již

pozdě, takže oběma nezbylo než vystoupit na další stanici

a hledat cestu zpátky.“

V hotelu se dozvěděli málo. Zaměstnanec, dozírající

na pořádek před hotelem, jim řekl, že viděl rollse. Projel

prý před hotelem nejméně třikrát, ale víc k tomu nemohl

dodat.

Jeli dál do Newtonmore a na tamním nádraží se

Bigglesův odhad víceméně potvrdil. Zřízenec, který byl

ve službě, se rozpomněl na chlapíka odpovídajícího

popisem Cornellimu. Odevzdal lístek platný až do

Invernessu.

Biggles mu popsal Carla Salvatorea. Zřízenec měl

neurčitý pocit, že takového hocha s rybářským náčiním

někde viděl, ale nedokázal se upamatovat na nic bližšího.

Biggles zamířil k hlavnímu hotelu Balavil Arms a

poznamenal: „Od této chvíle si musíme počínat opatrně.

Cornelli nemůže být daleko stejně jako Chřestýš, který

sleduje stejnou stopu jako my.“

Ve vstupní hale hotelu potkali muže, který tam

uklízel. Žádného Cornelliho neznal, ale když se Biggles

zmínil o rollsu, reagoval okamžitě.

„To jako myslíte majora Greye?“ zeptal se.

„Správně,“ vyhrkl Biggles. „Bydlí tady?“

„Ni,“ zavrtěl hlavou chlapík. „Letos ni. Znám ho

protože u nás býval loni. Letos tu je, ale někde jinde.“

„Nevíte náhodou, kde se ubytoval?“

„Ni. Moc daleko nebude, párkrát tu jela jeho kára a

pak jsem ho viděl. Mávnul na mě.“

„Kde by mohl rybařit? Na kterém úseku?“

„Nemám tuchy,“ řekl chlapík a podrbal se na hlavě.

„Pochybuju, že je na Spey, to bysem věděl. Znám většinu

146

chlápků, co jsou na řece. Je to pořád stejná parta. Major

se ale loni rozhoupal a řek, že si vybere jinej revír. Byla

moc malá voda, takže nechytil ani půluncovou rybu.“

„Nevzpomínáte si, zda říkal, kam zamýšlí jet?“

„Ni.“

Biggles mu popsal, jak vypadá Carlo. „Jo, to jo.

Toho kluka jsem tu viděl.“

„Byl to tenhle?“ Biggles mu předvedl Carlovu

fotografii. „No to je na tuty on,“ odpověděl muž bez

váhání. „Viděl jsem ho s majorem Greyem. Jo.“

„Nebydlí tady v hotelu?“

„Ni. Může být ale jinde.“ Muž ukázal na statného

člověka, který kráčel po chodníku. „Hoďte řeč tam s tím

chlápkem. Ví o každým, kdo si namočí nohu v řece.“

„Kdo je to?“

„Pan Grant.“

„Jemináčku, jak může všechno vědět?“ zajímalo

Bertieho.

„Vždyť to je správce naší vody i s rybama.“

„Díky,“ poděkoval Biggles. „Promluvím s ním. Snad

nám pomůže.“

Mávli svéráznému muži na pozdrav a spěšně vyšli

na ulici.

„Dobrý den, pane Grante,“ oslovil Biggles správce.

„Mohl bych si s vámi promluvit?“

„Prosím,“ přikývl král místních vod a šupináčů.

„Neznáte chlapce jménem Cornelli? Domnívám se,

že tu někde blízko rybaří.“

„To jméno neznám.“

„Znáte majora Greye?“

„Ovšem, toho znám moc dobře. Je to velmi slušný

pán. Ten obvykle muškaří.“

147

„Nevíte, na kterém úseku Spey loví?“

„Neloví na Spey.“

„Ale měl by tu být někde blízko.“

„Ano, je na Tromie.“

„Co je Tromie? Jezero?“

„Kdepak,“ správce se shovívavě usmál. „Je to přítok

Spey.“

„Kde to je přesně?“

„Tam!“ ukázal. „Tromie se vlévá do Spey nedaleko

odsud.“

„Vede tam silnice?“

„Neříkal bych tomu silnice. Je to spíš cesta k chatě u

Tromie. Víte, to je soukromá cesta.“

„Je to dlouhá řeka?“

„Ano, je dost dlouhá. Vytéká z jezera Seilich, tam v

kopcích, v Cairgorms.“

„Je nějaká naděje najít u ní majora Greye?“

„Řekl bych, že téměř jistota. Bude určitě u vody.

Dnes je báječný den na rybaření. Když ho nenajdete na

břehu nebo ve vodě, bude v chatě.“

„On tam bydlí?“

„Ovšem. Na tuhle sezónu si chatu pronajal.“

„Nebude někomu vadit, když se projdeme až k

chatě?“

„Vůbec ne. Ale bez majorova souhlasu nesmíte

chytat ryby. Ten kus řeky je soukromý.“

„Je mi to jasné. Já náhodou nechci rybařit. Na jakém

úseku řeky by mohl major nejspíše lovit?“

Správce sešpulil rty a podíval se na oblohu. „Při tom

nádherném počasí bude voda v řece čirá a bude jí málo.

Nejspíše ho najdete na divoké vodě pod spádem.“

148

Biggles

se

usmál.

„Promiňte

cizinci

další

nevědomost, ale čemu říkáte spád?“

„Myslím, že vy tomu říkáte vodopád.“

„A jak je to daleko proti proudu?“

„Šest nebo sedm mil.“

„To je hezký kus cesty,“ ušklíbl se Biggles. „A jak

daleko odsud je jezero?“

„Dvanáct mil, možná o něco víc.“

„Dostanou se lososi přes vodopád?“

„Ano, dokážou to, dostanou se až do jezera.“

„Mohl by major lovit i na jezeře.“

„Jistě. Je tam stále připravený člun. Pochybuji ale,

že by tam byl, protože teď tam mnoho ryb není. Je ještě

příliš brzy. Losos pluje nahoru proti proudu, aby se vytřel

a někdy dlouho čeká pod spádem, až přijde větší voda.

Když je málo vody, nedostanou se ty potvůrky přes

balvany.“

„Chápu. Mnohokrát vám děkuji, pane Grante.

Opravdu jste nám hodně pomohl.“

„Rádo se stalo. Přeji dobré ráno, pánové.“ Správce

vodní říše se lehce uklonil a vydal se dál za svou

obtížnou prací spočívající v chytání pytláků a darebáků,

lovících ryby způsobem, který odporuje zákonu.

Biggles se otočil a přeletí pohledem z Eddieho na

Bertieho. „Kam zmizel Ginger?“ zeptal se. „Nevidím

ho.“

„Před chvilkou najednou odešel,“ odpověděl Bertie.

„Kam?“

„Tamhle k těm starým domům,“ ukázal Bertie.

„Říkal, že bude za minutku zpátky.“

Biggles svraštil tvář. „Proč zmizel právě teď?“

zavrčel zlobně. „Vypadá to, že máme před sebou dlouhý

149

výlet, když máme jít po celé délce řeky Tromie. Určitě

jste také pochopili, že tam loví Carlo s majorem Greyem.

Tím se vysvětluje, proč ho nikdo neviděl na řece Spey. A

jestliže major pozval Carla do své chaty, zbytečně jsme

ztráceli čas, když jsme ho sháněli po hotelích. Co to zas u

čerta Ginger vyvádí? Nemůžeme bez něj odejít.“

Ginger však nic nevyváděl. Ani ho nenapadlo, že

těch pár kroků ulicí ho přivede do nebezpečí. Přesto se to

stalo a on si prožil jeden z největších otřesů, které ho v

životě postihly…

Když stál vedle Bigglese a naslouchal jeho rozmluvě

s rybářským správcem, očima bloudil po okolí.

Nesledoval nic určitého, ani nic nehledal. Vlastně jen

pozorně poslouchal o čem se mluví, ale místo aby

zrakem sledoval hovořícího Skota, díval se jinam.

Nebylo na tom nic neobvyklého a podobně se chovají

mnozí jiní lidé, kteří nechtějí uvádět do rozpaků

hovořícího člověka tím, že mu upírají zrak přímo do

tváře.

Zpočátku viděl jen liduprázdnou uličku se

stromovou alejí, část městečka, ve které se nepohnul ani

list. Po chvíli se tam vynořil jakýsi chlapík. Šel rychle,

jako by spěchal za nějakou záležitostí do vedlejší uličky

mezi dvě stavení s kamennou podezdívkou. Co to bylo za

domy Ginger nevěděl a ani ho to nezajímalo. Chlapík se

ale náhle znovu vynořil, asi o čtyřicet nebo padesát yardů

dál. Zrzek si ho sotva povšiml. Muž se však zadíval

směrem k nim a potom se rychle obrátil a zmizel v ulici,

kterou přišel. Tím vzbudil zrzkův zájem. Nejprve mu

bleskla hlavou myšlenka, že toho chlapa již dřív někde

viděl, nemohl se však upamatovat kde. Potom si

150

uvědomil, že muž se nápadně podobá hledanému

Cornellimu!

Trhlo to s ním a v zrzkovi procitl duch velkého

detektiva.

Za jiných okolností by svůj poznatek okamžitě sdělil

Bigglesovi, ale ten v té chvíli hovořil se správcem a

Gingerovi se nechtělo hovor rušit. Obrátil se, tiše sdělil

Bertiemu, že se hned vrátí, a vykročil do uličky, aby se

přesvědčil, že se nemýlí. Podezřelého muže zahlédl jen

letmo a navíc na dosti značnou vzdálenost. Dříve než

vyvolá poplach, musí si přece svůj dojem ověřit. Každý

rozruch by určitě vzbudil správcovu zvědavost, co

vlastně v jeho revíru pohledávají.

Za minutku došel k rohu uličky, ve které chlapík

zmizel. Ani ho nanapadlo skrývat se, neměl k tomu

důvod. Kráčel směle a rychle s důvěrou, že chlapíka ještě

zahlédne.

Aniž by zmírnil krok, zahnul za roh. Vzápětí prudce

narazil do stojícího muže. Zavrávoral. Slyšel mužův

těžký dech a do míst, kde má každý člověk žaludek, se

mu zaryl tvrdý předmět.

„Koukej jít dál!“ zachrčel mu do ucha tichý, drsný

hlas.

Ginger pohlédl do tmavé bezvýrazné tváře Cesara

Paoly, zabijáka a gangstera, který si teď říkal Cornelli.

Když stočil zrak dolů, snadno poznal předmět, který mu

únosce až zbytečně prudce vrazil do břicha. Bylo to ústí

automatické pistole.

„Řek jsem, koukej jít dál!“ opakoval Cornelli tiše s

rostoucí naléhavostí.

Ginger se nehýbal. Hleděl do kamenné tváře

zabijáka, do jeho očí plných nenávisti a viděl v nich smrt.

151

Hezky se říká, co všechno člověk v daném okamžiku

má nebo může dělat. V naší době plné loupežných

přepadení se stále větší počet lidí setkává se stejnou

otázkou: poslechnout lotra nebo se bránit? Nevyhnutelně

vzniká nejistota. Začne střílet, nebo rozhodnost jen

předstírá? Většina lidí, patrně moudře, nezkouší kde je

pravda. Ta otázka vyvstává především tehdy, když je

útočník neznámý a třeba i maskovaný. To zde

nepřicházelo v úvahu. Ginger tohoto muže i jeho pověst

dobře znal. Věděl, že gangster Cesare nenosí revolver jen

proto, aby si dodával odvahy, nebo aby jím hrozil. Jeho

revolver zabíjel a Ginger nepochyboval, že pokud se jeho

majitel rozhodne, zabije i jeho. Byla to přece jediná

práce, kterou uměl.

Zrzek přesto váhal. Přátelé byli blízko. Stačilo na ně

zavolat a přiběhnou. Měl výhodu, kterou beznadějně

ztratí, když uposlechne výzvy a půjde dál.

„Hni sebou!“ zachrčel vrah potřetí.

Ginger pokrčil rameny a vykročil s myšlenkou, že

teď je na místě spíše rozvážnost než hrdinství. Nějaké

dohadování by bylo zřejmě marné a člověk s prázdnýma

rukama jen obtížně přesvědčí toho, kdo mu tiskne k tělu

hlaveň revolveru. Možná se naskytne příležitost udělat

něco později.

Vydal se tedy naznačeným směrem uličkou a

Cornelli šel tak těsně vedle něj, že kdyby je potkal

nezasvěcený člověk, nemohl by si všimnout revolveru

přitisknutého Gingerovi mezi žebra. V dohledu ovšem

nikdo nebyl. Den byl pěkný, všude vládl klid a mír,

ptáčci zpěváčci švitořili a pilné včelky bzučely. Zrzek a

jeho vražedný společník vypadali jako nejlepší přátelé,

kteří si vyšli, aby se potěšili krásným dnem.

152

Brzy měli město za zády a cesta se mírně svažovala

k řece. Občas zahlédli vodu mezerami v dlouhé řadě

starých, pěkných a štíhlých sosen, které rostly na břehu a

prosycovaly vzduch výraznou vůní pryskyřice. Ulička

ústila mezi stromy a pak se zúžila ve stezku, kolem které

nebyl podrost, až na vzácná místa porostlá kapradím. Nic

vhodného k útěku a úkrytu.

„Tady dovnitř,“ zachrčel Cornelli. „Tam to bude

dobrý.“

Sešli ze stezky a vstoupili do lesa.

Zemi pod jejich nohama pokrývala silná vrstva

borového jehličí a místy rostly baculaté kopečky

šedozeleného mechu. Pěkný koberec, tlumící zvuk jejich

kroků.

Hluboko v lese se Cornelli zastavil a obrátil se tváří

ke svému vězni.

„A teď, chlapečku, rychle povídej!“ přikázal

zrzkovi. „Chci slyšet všechno!“

153

KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ GINGER V OHROŽENÍ

Ginger se na Cornelliho nechápavě podíval.

„Povídej?“ opakoval. „A o čem?“

„Nehraj to na mě, poldo! Čekám a nemám moc

času.“

„Poldo? O čem to mluvíte?“ Ginger se pokusil

předstírat údiv, ačkoli věděl, že je to jenom chatrná

zástěrka. „Jak jste přišel na to, že jsem polda?“

Cornelli na něho úkosem potměšile pohlédl. „Já

cejtím poldu na míli daleko. Proč byste pořád za mnou

lezli? Přestaň se kroutit a spusť!“

„O čem mám mluvit?“

„Přece o tom klukovi. Kde je?“

Ginger otevřel ústa v nelíčeném úžasu. „To se ptáte

mě?“

„Samo že se ptám tebe. Mluvím snad jasně anglicky,

ne?“ Navzdory rokům pobytu ve Spojených státech,

Cornelli neztratil svůj rodný italský přízvuk.

Zrzek usoudil, že nemá smysl zapírat, co ví o

chlapci. Cornelli nepochybně věděl, kdo je a co tady

dělá.

„Jak bych mohl vědět, kde je chlapec?“ zeptal se

drsně. „Jestli by to někdo měl vědět, tak jste to vy.“

„Tak ty ses rozhodl dělat blbečka, co?“ Cornelli

hrozivě máchl revolverem a namířil. „No dobrá, poldo.

Ať je po tvým.“

154

„Zbláznil jste se? Proč si myslíte, že vím, kde je váš

chlapec?“ protestoval Ginger. „Vy jste ho sem přivezl, ne

my!“

„Jo, přivez jsem ho. Tak proč jste sem teda přišli?“

„Hledáme ho, to nepopírám, ale zatím jsme ho

nenašli.“

„Nač ho chcete?“

„Vrátíme ho otci, co jiného?“

Cornelliho zachmuřenou tvář pokřivil tak jedovatý

úsměv, až zrzkovi přeběhl mráz po zádech.

„Tak takhle to je. On ale zpátky nepojede! Nikdy!

Po tom všem co jsem pro toho zatracenýho kluka udělal,

tak mi uteče. Kde ho teď máte?“

„Vy jste se musel zbláznit. Nemáme ho. Už jsem

vám říkal, že se nám nepodařilo ho najít. Myslíte, že

kdybychom ho našli, že bychom se dál potloukali po

téhle díře? To bychom dávno seděli ve vlaku a jeli do

Londýna.“

„Hrome!“ vyhrkl gangster, na kterého zřejmě

argument zapůsobil. „Vážně myslíte, že tu ještě někde

je?“

„Samozřejmě si to myslíme, jinak bychom zde

nebyli. Copak se to nedá pochopit?“

„Jak jste přišli na to, že je zrovna někde tady?“

„Protože jste sem přijel.“

„Odkud to víte?“

„Protože jste tady vystoupil z londýnského vlaku.“

„Tak vy to víte? To je chytrý. Jo, to je opravdu

chytrý.“

„Když jste odjel do Londýna, bylo nám hned jasné,

že jste hocha nechal někde tady. Sledovali jsme vás

155

proto, abychom ho našli,“ unaveně vzdychl zrzek.

„Alespoň vidíte, že o tom mluvím docela otevřeně.“

Ginger se ničím netajil, protože mu nic jiného

nezbývalo. „Jo, nechal jsem kluka tady, jenže tam, kde

jsem ho nechal, už není.“

„A proto si myslíte, že jsme ho našli? To pusťte z

hlavy. Byl bych ale rád, kdybyste měl pravdu.“

Ginger už před chvílí pochopil, k čemu došlo.

Cornellimu se hoch ztratil, takže ho hledá, stejně jako

oni. Přes napětí a nebezpečí se málem hlasitě rozesmál

nad zvratem situace. Hoch který zmizel policii i únosci…

Vycítil, že se situace mění v jeho prospěch a pokračoval:

„Jestli tomu dobře rozumím, tak když jste odcestoval do

Londýna, nechal jste tu chlapce u někoho na bytě?“

„Jasně.“

„Řekl jste mu, aby chodil na ryby?“

„Co jinýho?“

„A když jste se dnes vrátil, byl pryč.“

„Jo, správně.“

„Proto jste si unáhleně myslel, že jsme ho našli?“

„No jo.“

„Spletl jste se. Já si myslím, že pořád ještě chytá

ryby.“

„Kde?“

„Jak to mám vědět? Nenechal vám nějaký vzkaz?“

„Ne. Odešel a už se nevrátil.“

„Možná jste se vrátil dřív než čekal.“

„Tak takhle si to představuješ?“

„Představuji si, že našel místo, kde ryby víc berou.“

Cornelli neodpověděl a bylo zřejmé, že jím zmítají

pochybnosti.

156

„Možná by stačilo počkat na místě, kde jste ho

nechal a dříve či později se vrátí,“ navrhl Ginger. „Pokud

ovšem nenašel kamaráda, který se zajímá o rybaření víc

než vy,“ dodal zlomyslně.

„Co tím chceš říct?“ vybafl Cornelli a přimhouřil

oči. „Co víš? Kápni božskou!“

„Já jen říkám, co si myslím, že se mohlo stát.“

Ginger byl nyní přesvědčený, že právě tohle udělalo

Cornellimu čáru přes rozpočet. Uvědomil si, že se dostal

na tenký led a rychle pokračoval: „Když ale chcete

chlapce najít, musíte si pospíšit!“

„Tak ty si pořád myslíš, že ho najdeš sám, co? Jseš

nějakej moc chytrej. Nestojím o podělaný kšefty s

poldama.“ V Cornelliho hlase zazněl vztek.

„Nemyslel jsem sebe,“ odpověděl Ginger klidně.

„Koho jinýho jsi myslel?“

„Chřestýše.“

„Co je s ním?“

„Má na vás spadeno. Říká, že jste ho podrazil. Nebýt

nás, dostal by vás už na molu u Loch Ness.“

„Mě nenajde.“

„Nebuďte si tak jistý. Je tady i se svým

kamarádem.“

„S Mackem.“

„Nevím, jak se jmenuje. Je to vysoký nemluvný

chlapík. Vypadá trochu jako Skot a taky tak mluví.“

„No jo. To je Mack. Ten když něco řekne, tak jen o

tyhle díře, kde se prý narodil.“

„On vás navedl, abyste sem přivezl chlapce?“

„Žádný otázky. Když jseš tak chytrej, kde je teď

Chřestýš?“

„Už jsem řekl, že je tady.“

157

Cornelli se zamračil. „Myslíš, přímo tady.“

„Kde jinde? A ví taky o vás. Ví, že tu jste.“

„Jak to? Tys mu to řek, ty…“

Cornelli se zatvářil tak divoce, až sebou zrzek trhl,

neboť už už očekával výstřel.

„Nebuďte hlupák!“ vyjekl. „Proč bych mu to měl

říkat? Chřestýš vás přece sleduje po celou dobu, co tu

jste. Byl taky v rychlíku, kterým jste odjížděl z Londýna.

To jste nevěděl?“

„To teda ne,“ hlesl Cornelli, sklonil hlaveň revolveru

a zrzek měl dojem, že jeho tvář zbledla.

Měl pocit, že získal body a pokračoval už s větší

sebedůvěrou: „Věděli jsme, že jste v tom rychlíku,

protože londýnská policie vám byla v patách. Zavolali

nám do Invernessu a pověděli nám to. Čekali jsme tam na

příjezd rychlíku. Jenže vy jste v něm nebyl a Chřestýš s

Mackem také ne. Domysleli jsme si, že jste vystoupil na

některé stanici u řeky Spey a Chřestýš vás zahlédl na

nástupišti. Pak jsme zjistili, že vystoupil na následující

stanici a vrátil se zpátky sem. Nebude odsud daleko,

takže jestli máte ve své pistoli náboje, šetřte si je pro

něho. Teď víte tolik co já.“

„Víš to jistě, poldo?“

„Samozřejmě.“

„Neděláš ze mě kašpara?“

Ginger netrpělivě mávl rukou. „Dělal byste kašpara

z někoho, kdo vás má na mušce?“

„Jak jste na to mohli přijít?“

„Vyptávali jsme se na všech nádražích po trati na

lidi, kteří vystoupili s lístkem do Invernessu. Tak jsme

poznali, kde jste a přijeli až sem. Jednoduché, že?“

158

„Chytrý,“ řekl tiše Cornelli a kousl se do rtu. „Jo,

fakt je to chytrý.“

Ginger byl přesvědčen, že nebude vadit, když to

Cornellimu poví. Nijak mu tím nepomůže. Kromě toho,

když se gangster dozví, že má Chřestýše v patách, bude

pro něj vše ještě složitější. Vypátrání chlapce bude pro

něho mnohem nebezpečnější, než se dosud domníval.

Zrzek vůbec nepochyboval, že právě nález hocha, je pro

Cornelliho důležitější než všechno ostatní.

„Řekl jsem vám všechno co vím, dovolíte mi, abych

odešel ke svým přátelům?“ otázal se Ginger.

„Ne tak rychle,“ odpověděl Cornelli chladně. „Proč

si myslíš, že půjdeš zpátky? Co ten chlápek, s kterým jste

mluvili na silnici?“

„To je zdejší člověk.“

„O čem jste mluvili?“

„Ptali jsme se, jestli tu neviděl chlapce rybařit.“

„A viděl někde toho kluka?“

„Ne. Řekl nám jen, že pochybuje že hoch rybaří na

Spey, protože by ho musel vidět. Nevíme, kam mohl

odejít.“

Ginger nelhal. Víc nevěděl, protože právě ve chvíli,

kdy Biggles dospěl v hovoru se správcem k majoru

Greyovi, zahlédl Cornelliho a opustil přátele, aby se

vydal za ním. Nemohl se tedy dovědět o tom, že major

Grey chytá ryby na Tromie, o jeho chatě a hlavně o tom,

že je s ním i chlapec jménem Carlo. O existenci přítoku

řeky Spey zvaném Tromie neměl Ginger v té chvíli ani

potuchy.

Cornelli se odmlčel, podle všeho proto aby strávil

nepříjemné zprávy od Gingera.

159

„Jak může ten chlápek vědět, že hoch už neloví na

Spey?“ zeptal se po chvíli.

„Měl by to vědět. Je to místní správce, který chrání

řeku před pytláky, takže celý den prochodí po jejím

břehu.“

Dodatečné zrzkovo sdělení vzalo Cornellimu z

plachet poslední zbytky větru. Zdál se být opravdu

splihlý a nerozhodný a měl k tomu pádný důvod. Chlapec

mu stále unikal a teď se do té nechutné kaše přimíchal

Chřestýš s Mackem. Ginger málem přišel o život, když se

před smutnícím gangsterem zářivě usmál. Cornelli divoce

zavrčel a s lesknoucíma se očima a sevřenými rty

pozvedl hlaveň revolveru.

„Co je tady k smíchu?“ vyštěkl. Ze tváře mu

vyprchala žalost, jeho rysy ztvrdly a muž opět stál před

Gingerem jako někdo, čím opravdu byl, jako zabiják.

Gingerovi uhasl úsměv na rtech. „Promiňte,“ řekl

zkroušeně, „ale právě mě napadlo, že celá ta záležitost

má svojí komickou stránku. Zatímco tu stojíme, a

dohadujeme se, Chřestýš asi hledá chlapce. Víte co udělá,

až ho najde?“

„Odpráskne ho.“

„Vy byste to udělal taky?“

„To se ví že jo. Po tom, co mi Salvatore proved,

svýho spratka nedostane, leda snad po kouskách v

balíčku.“

„To mi nepřipadá moc chytré,“ zavrtěl hlavou

Ginger. „A nevěřím, že by Chřestýš hocha zabil. Proč by

to dělal? Ten chlapec má přece cenu milionu dolarů a

Chřestýš to ví. Stejně tak ví i to, že tatík je v Londýně a

má dolary s sebou.“

160

„Pchá! Nevykládej mi pitominy,“ zašklebil se

Cornelli. „Jak by mohl Chřestýš vědět, že je taťka v

Londýně?“

„Nic si nenamlouvejte. Můžete mi vůbec vysvětlit,

jak Chřestýš věděl o vašem pobytu v Grosvenoru?

Nemohlo vám přece ujít, že vás tam hledal, aby vám

podřízl krk.“

„No jak? To vážně nechápu.“

„Řekl mu to tatík Salvatore. Prozradil, že má ten

večer s vámi schůzku.“

„Pitomost,“ vyhrkl Cornelli. „Proč by mu to říkal?“

„Nic jiného mu nezbývalo. Chřestýš použil stejného

prostředku jaký užíváte vy. Namířil na něj revolver.“

„Tak takhle to bylo,“ vydechl Cornelli. „Víš toho

sakra moc, poldo. Jsi fakt chytrej.“

„Teď ale musíte být chytrý vy,“ vemlouval se

Ginger. „Jestli se chlapec dostane Chřestýšovi do rukou,

ten si ho podrží, aby dostal od starého výkupné a vy jste

jel tak daleko úplně zbytečně. Ledaže byste se tu s

Chřestýšem setkal a odpráskl ho.“

Cornelli to všechno zvažoval a pohlédl na Gingera s

vypočítavou záludností.

Ginger neměl zbraň a od prvé vteřiny, kdy mu

gangster přitiskl revolver na žaludek, uvažoval jak z toho

ven. Nevěděl sice, co s ním Cornelli chce udělat až hovor

skončí, ale určitě nebyl takový optimista, aby se

domníval, že mu dovolí vrátit se k ostatním a hledat dál

ztraceného chlapce. Ginger byl pro gangstera jen polda,

který věděl příliš mnoho. Mohl být dokonce domluven s

Chřestýšem a to byl byl opravdu vrchol.

O několik yardů dál lesík končil na okraji strmého

břehu, který se svažoval k řece. Jako většinu břehů na

161

Vysočině ho pokrýval hustý porost kručinky, janovce,

kapradí a trnité spleti ostružin. Bylo to místo jako

stvořené pro úkryt mrtvoly. V takové houštině by mrtvý

člověk mohl ležet měsíce a možná i roky a nikdo by na

něj nepřišel. Cornelli ke břehu několikrát pohlédl a

význam pohledů Gingerovi neušel. Jak v něm narůstaly

obavy, dospíval víc a víc k rozhodnutí, využít první

možnosti k úniku, než tam nečinně stát a čekat, až

Cornelli udělá to, z čeho ho podezíral. Jestli je moje

úvaha správná, říkal si, nemám co ztratit. Když se

pokusím o únik, mohu jenom získat. Rozhodl se jednat.

Vytoužená příležitost přišla, když Cornelli znovu

začal: „Viděl jsi Chřestýše od tý doby co jsi tady?“

„Jak by ne. Tamhle jde,“ řekl Ginger lhostejně a

podíval se Cornellimu přes rameno k okraji lesa.

Prostičká lest měla úspěch. Cornelli se prudce otočil,

aby se podíval.

Ginger vyrazil, popadl ho za ruku, ve které držel

revolver, a zkroutil mu ji tak, že kost málem praskla.

Samozřejmě doufal, že Cornelli zbraň upustí. Záměr mu

vyšel jen částečně. Cornelli sice ztratil rovnováhu, upadl

a z revolveru při pádu vyšla rána. Střela zvířila jehličí

pod jejich nohama. Pak ležel Cornelli na zádech a

Ginger, jenž nepustil jeho ruku se zbraní, na něj padl a

zabořil mu kolena do žaludku. Cornelli vyhekl, ale zbraň

nepustil, ačkoli se zrzek všemožně snažil vyvrátit mu

prsty.

Gangster se svíjel jako had a ze všech sil se namáhal

vstát, ale Ginger zápasil stejně zoufale, aby mu v tom

zabránil. Dobře věděl, že jeho život teď závisí na tom,

zda udrží zbraň při zemi. Jednou rukou přitiskl revolver k

zemi a pěstí druhé udeřil Cornelliho do tváře. Potom

162

oběma rukama zkroutil Cornellimu zápěstí. Muselo to

hodně bolet, protože gangster ostře vyjekl. Chvat se

zdařil. Prsty se rozevřely a revolver z nich vypadl. Ginger

po něm chňapl a skokem byl na nohou.

Zalapal po dechu a obrátil se, aby čelil protivníkovi,

který se již stavěl na nohy.

„Teď se budu ptát já,“ zasyčel Ginger.

Těžko hádat, nač by se gangstera ptal, a zůstane to

již na věky záhadou, protože v tom okamžiku zahlédl

mezi stromy pohyb. Užasle tam upřel pohled a pak

pronikavě vykřikl na poplach: „Pozor! Je tu Chřestýš!“

V jeho hlase nebo chování bylo něco, co přesvědčilo

Cornelliho, že tentokrát mluví pravdu… a pravda to byla!

Gangster se rychle ohlédl, vyrazil na útěk a při běhu

vytáhl z kapsy další pistoli. Když si toho zrzek všiml,

značně to s ním otřáslo, neboť ho vůbec nenapadlo

počítat s tím, že Cornelli je pochodující zbrojnice.

Nezůstal pochopitelně na místě, aby uvažoval, k

čemu by došlo, kdyby se Chřestýš neobjevil a dal se také

do běhu. Přikrčil se a proplétal se mezi kmeny jako

prchající liška. Uběhl asi třicet yardů a zatočil tam, kde

tušil uličku, kterou přišel. Nevěděl, co se za ním děje a

ani se o to příliš nestaral. Myslel jen na to, jak z lesa co

nejrychleji vyváznout a dostat k Bigglesovi. Vůbec

netoužil zaplést se do přestřelky mezi třemi zabijáky.

Při útěku naslouchal, zda neuslyší výstřely, ale

vládlo ticho. Když doběhl do uličky, zastrčil Cornelliho

revolver do kapsy a utíkal až k prvním domům. Teprve

tam zpomalil, dal si do pořádku šatstvo a rychle klusal k

místu,

odkud

vyšel

za

svým

neobyčejným

dobrodružstvím. Biggles, Bertie a Eddie se dosud od auta

nehnuli a čekali na něj.

163

Nepřijali ho právě s jásotem. Biggles stál se

založenýma rukama a rozmrzele vraštil čelo. „Co jsi u

všech čertů prováděl?“ zeptal se hněvivě.

„Čert je správné slovo,“ odpověděl Ginger, který po

přestálé námaze stále ještě těžce oddychoval. Klesl na

stupačku automobilu a kapesníkem sí otíral upocenou

tvář. „Byli dokonce tři!“

„Uvědomuješ si, že jsi nás tu nechal čekat…“

„Nemysli, že jsem si zašel na koncert,“ přerušil ho

Ginger. „Byl jsem jen na procházce s Cornellim a měl

jsem přitom jeho revolver vražený do žeber.“

„Cože?“ Bigglesův hněv se v mžiku proměnil v

nevěřícný úžas.

„Tohle je ta pistole, nebo alespoň jedna z těch, které

s sebou Cornelli nosí,“ řekl Ginger a vytáhl zbraň.

„Pane na nebi!“ vykřikl Biggles. „Jak k tomu

došlo?“

Ginger vyprávěl, co se mu stalo, a začal okamžikem

kdy odešel, aby se přesvědčil, že muž, jehož zahlédl je

Cornelli.

„Slyšeli jsme ránu, ale nevěnovali jsme jí

pozornost,“ ozval se Eddie.

„Doufal jsem, že vás to vyburcuje. Nezahlédli jste

Cornelliho? Mohl utíkat také sem.“

„To by nám sotva ušlo,“ zavrčel Eddie.

„Naposled jsem ho viděl mezi sosnami, jak běží jako

o život a míří k řece. A co Chřestýš? Také se neukázal?“

„Nikdo z tvých kamarádů se tu neukázal,“ řekl

Biggles, který se již stačil nadechnout. „To je ale

nadělení! Než za touhle pitomou hrou padne opona, ještě

dojde k přestřelce. Cos nám to sem dovezl za lidi,

Eddie?“

164

„Eddie za to nemůže, starouši,“ řekl zamyšleně

Bertie a začal si leštit monokl. „Mě spíš zajímá, kdy

vstoupíme na prkna my a ujmeme se rolí? Na prvního

milovníka se nehodím, ale snad se upomeneš, že jsem

vždycky dobře a přesně střílel.“

„Vzpomínám si,“ usmál se Biggles. „Ale právě se

vrací rybářský anděl strážný. Vypadá to, jako by nám

chtěl něco oznámit. Rád bych věděl, jestli neviděl majora

Greye nebo hocha, nebo zda se o nich nedověděl něco

nového.“

Správce se u nich zastavil. „Po tom chlapci, na

kterého jste se ptali, je dnes náramná sháňka,“ prohodil

vesele.

„Jak to?“

„Kousek dál nahoře při řece mě zastavili dva

pánové, kteří ho hledali.“

„Nebyl jeden menší a tmavý a druhý vysoký?“

tázavě se na muže podíval Biggles.

„Ano, to budou oni,“ souhlasil správce.

„A vy jste jim řekl, že chlapec asi rybaří s majorem

Greyem na Tromie?“

„Ano. Přeji vám, abyste ho našli.“ Pracovník Správy

rybolovu jim s úsměvem pokynul a kráčel dál.

Biggles se s vážnou tváří obrátil k ostatním. „Je

nejvyšší čas, abychom se vydali nahoru po Tromie,“ řekl

zamračeně. „Chřestýš je už na cestě. Šel rovnou lesem,

což je zhruba tímhle směrem. Kouknu se ještě do mapy.“

„Co uděláme s vozem?“ zeptal se Eddie.

„Pojedeme tak daleko, kam až to půjde,“ odpověděl

Biggles. „Pak nám asi nezbude, než šlapat po svých.

Mějte oči pořádně otevřené, ať nepropaseme Cornelliho

nebo ty dva darebáky. Nemohou být příliš daleko.

165

Nepřekvapilo by mě, kdyby na nás číhali za nějakým

křovím. Nastupte si!“

166

KAPITOLA PATNÁCTÁ

BOUŘE A ŘEKA

Nalézt soutok Spey a Tromie jim nedělalo potíže a

potom auto zabočilo na cestu, která mířila ke vzdáleným

pahorkům v divoké, ale pěkné a malebné krajině. Cesta

se držela řeky, aniž by ovšem vytrvale sledovala její

rozmanité zákruty. Po gangsterech nebylo ani stopy.

Co jim správce řekl o cestě, která byla jen

příjezdovou spojkou k lovecké chatě, se ukázalo být až

příliš pravdivé. Byla v hrozném stavu, s hluboko

vyježděnými kolejemi, ve kterých by se pera auta mohla

snadno polámat a proto Biggles jel velice pomalu a

opatrně. Daleko stejně nedojeli, protože asi po dvou

mílích tu mizernou vozovku uzavírala závora. Visel na ní

velký zámek a ještě větší nápis „Soukromá cesta“.

Biggles odstavil vůz do vřesu před závorou a

prohlásil: „Teď se musíme spolehnout na vlastní nohy,

pánové.“

„Jestli jen trošičku rozumím počasí, brzy nám

promoknou košile,“ poznamenal Bertie a ukázal na

zlověstný, kovadlině podobný mrak, jehož příchod

ohlašoval zvedající se vítr.

„Bouřka,“ řekl bezstarostně Biggles, kterého ani

nenapadlo, že by v jejich záležitosti mohla sehrát nějakou

větší úlohu. „Trochu zmokneme. Pojďme k řece, měli

bychom jít podle ní. Pokud je hoch na rybách, může

přecházet při hranici břehu a vody a kdybychom šli dál

od koryta, mohli bychom ho přehlédnout.“

167

Na Tromie, typickou říčku Vysočiny, byl nádherný

pohled. Plynula nehluboko pod nimi pradávným korytem

od svého pramene v horách Cairngorms, které se na

východě vzpínaly vysoko k obloze. Krajina tu byla volná

a otevřená. Skoro všude, kam jen oko dohlédlo, rostl vřes

vlnící se ve větru. V pláních stálo mnoho stromů, které

nikdo nesázel, většinou sosen a stříbrných bříz. Ty také

lemovaly říční břeh spolu s vodomilnými olšemi. Řeka

nebyla příliš široká, jenom něco mezi patnácti a třiceti

yardy. Voda tekla klidně, ale velice svižně po

štěrkovitém dně, avšak viděli mnoho míst, kde se pěnila a

prodírala se vpřed přes balvany a skály. Byla nádherně

čistá a těžko se dalo odhadnout, jaká je tu hloubka.

Bertie, který věděl, jak takové řeky dovedou být klamné,

tušil, že je mnohem hlubší než se zdálo.

Obecně vzato byla krajina tak čarovným obrazem

venkovské samoty, jaký si jen lze představit. Skřivani

zpívali a v teplé záři slunce bzučely včely, které dosud

nebraly blížící se bouřkový mrak vážně. Nad řekou, jako

velké bílé vlaštovky, poletovali rybáci. Chvílemi se

vrhali k hladině při svém nikdy nekončícím shonu za

potravou, při lovu malých rybek. Lidské vetřelce vůbec

nebrali na vědomí. Stříbřitý záblesk pod hladinou občas

prozradil lososa, který si probojovával cestu proti proudu,

k místům kde vznikne nové lososí pokolení.

Biggles se však neprojevil jako milovník přírodních

krás. Ptáci, ryby ani půvaby krajiny ho nezajímaly,

naopak si stěžoval na to, že tu roste stále víc stromů,

které mu brání v rozhledu. On i jeho přátelé samozřejmě

neustále sledovali okolí. Jednak hledali hocha a také

dávali pozor, zda se tu někde neobjeví Cornelli nebo

Chřestýš s Mackem. Chůze byla stále obtížnější, půda

168

byla hrbolatá a ve vysokém vřesu se skrývaly velké

kameny.

„Jestli chlapce nenajdeme, budeme vypadat jako

banda pitomců,“ zabručel Eddie, když se s námahou

prodral shlukem keřů.

„Neboj se, matka příroda nás odmění. Brzy dostaneš

sprchu jako v lázních,“ slíbil mu Biggles s pohledem

upřeným na blížící se mračna.

Asi hodinu tak pokračovali a stále pátrali na březích

řeky před sebou po hochovi a ohlíželi se dozadu, zda je

nesleduje některý z gangsterů. Nakonec se před nimi na

protějším břehu objevila chata, z části zakrytá

stromovím. V jejím okolí neviděli živé duše.

Blízko chaty znovu narazili na cestu, jež je dovedla

ke starému dřevěnému mostu přes řeku. Byl ve slušném

stavu, ale přejet přes něj autem by si Biggles nedovolil.

„Tady bychom se mohli dovědět něco o Carlovi,“

pronesl Biggles. „Major Grey, pokud je to ta jeho chata,

bude asi venku na rybách, ale někdo by měl být uvnitř.“

Přešli most, došli ke dveřím chaty a zazvonili.

Otevřela jim starší žena, zřejmě hospodyně.

„Dobrý den,“ pozdravil Biggles. „Bydlí zde major

Grey?“

„Ano.“

„Je doma?“

„Ne. Jel s mým manželem do Grantownu

nakupovat.“

„Bydlí tu s ním chlapec jménem Carlo?“

„Jo. Zrovna je na rybách.“

„Docela sám?“

„Jo, major a můj muž, který mu dělá průvodce, se za

ním vydají, jen co se vrátí.“

169

„Moc nám záleží na tom, abychom se s Carlem

setkali. Máme pro něj velmi důležitou zprávu. Mohla

byste nám povědět, kde bychom ho nejspíš našli?“

„Při tomhle počasí bude asi u Ocasu bílý kobyly.“

„Ano?“ podivil se Biggles. „To je nějaká tůň.“

„Kdepak. To je dlouhý kus peřejí hned pod

vodopádem.“

„Jak je odsud daleko?“

„Řekla bych asi míli.“

„A co myslíte, na kterém břehu bude chytat?“

„Nejlíp se chytá z druhého břehu. Na té straně je

hlubší voda a velké skály. Jsou sice pořád mokré a

nebezpečné, ale na druhé straně je to ještě horší.“

„Děkuji vám. Pokusíme se ho najít. Moc vám děkuji.

Až se major vrátí, řekněte mu, prosím, že jsme šli nahoru

k vodopádu, abychom si promluvili s Carlem.“

„Jo, řeknu. Přeji dobrý den.“

Biggles s ostatními přešel most. „Jsme konečně u

cíle,“ vydechl s úlevou.

Vyrazili a asi dvacet minut stoupali proti proudu

řeky. Nebylo to prudké stoupání, vedla je pěšina a pak se

před nimi ozval hluk vodopádu, který stále sílil.

Šli dál až spatřili dlouhý úsek bílé zpěněné vody,

která dala místu jeho podivné jméno a uviděli také

chlapce. Biggles zklamaně vykřikl.

Viděl mohutný vodopád řítící se dolů a slyšel jeho

hřmění. Viděl jak vodní masy narážejí na skaliska a jak

se nad nimi vznáší oblak vodní tříště. Jak dole voda víří a

pak se žene dolů mezi temnými skalami, které vyčnívaly

z vody jako obří zuby. Viděl několik tůní poskytujících

skvělé místo lososům, kteří tam odpočívali a sbírali síly

170

nutné ke zdolání vodopádu. A nad jednou z nich stál

chlapec, jehož tak dlouho hledali.

Stál na protějším břehu!

Stál?

Rychle

přešlapoval

po

kluzkých

a

nebezpečných balvanech, které vyčnívaly pět či šest stop

nad hladinu a zdálo se, že cvičí jakási podivná prostná.

Pohyboval celým tělem. Prut, který pevně svíral v ruce,

byl ohnutý jako luk a zmítal se vlastním pohybem.

„Věřili byste tomu?“ zamumlal Biggles hořce.

„Tamhle je a my za ním zase nemůžeme. Hospodyně se

spletla.“

Vyrazili blíž k vodopádu, protože místo, kde hoch

zápasil s rybou, bylo dobrých sto kroků nad nimi.

„Je to určitě on,“ vyjekl Eddie. „Poznávám ho!“

„Chytil něco velkého,“ řekl s trochou závisti Bertie,

když se do hučení vody ozvalo ostré zavrčení navijáku.

171

„Hrom aby do té ryby!“ zamumlal Biggles. „Teď

nám ho odvede.“

Neměl pravdu, protože Carlo se k nim blížil, jak

sledoval svého lososa, který se hnal po proudu dolů. Jak

ani jinak nebylo možné, lov hocha zaujal natolik, že

svědky boje s lososem vůbec nevnímal. Ve tváři byl

bledý a ústa měl vzrušením rozevřená. Oči měl upřené na

vodu do místa, kde se zmítala šňůra. Hák s dlouhou

rukojetí, který mu volně visel u opasku, mu zatím lov

neulehčoval.

„Je z toho celý pryč,“ řekl Biggles, když se dostali

na úroveň s chlapcem a dělila je jen kypící voda.

V tom okamžiku, jako kdyby to všechno bylo málo,

zašlehl blesk, dunivě zahřmělo a spustil se prudký liják.

Bouře konečně dorazila a dešť byl tak prudký, že téměř

nebylo vidět. Chlapec, vzdálený od nich sotva dvacet

172

yardů, se dal rozeznat jen jako neurčitý šedavý stín.

Bojoval dál s rybou a snad si ani neuvědomil, že prší.

„Carlo!“ zařval Biggles.

173

174

Hoch si ho nevšiml.

„Carlo, poslouchej!“ divoce zaječel Biggles s

rukama přiloženýma k ústům.

Teď ho hoch uslyšel, ale odpověděl zpupně a

odmítavě. „Jděte pryč! Nemáte tady co dělat!“ vykřikl.

„To chcete, abych přišel o svou rybu?“

Uklouzl a málem se zřítil do vířící vody.

„To nemá smysl,“ řekl bezmocně Biggles, z něhož

voda jen crčela, jako ostatně ze všech. „Ten se na nikoho

nepodívá a nebude nikoho poslouchat, dokud nedostane

svého lososa, pokud ovšem losos dřív nedostane jeho.

Musíme jít zpátky až k mostu a dostat se na druhou

stranu. Jiná cesta nepřichází v úvahu. Koukněte na tu

vodu.“

Voda v řece se zakalila a zjevně stoupala, jak se do

ní vlévaly stovky rašelinných potůčků napájených

bouřkou. Její hukot byl čím dál pronikavější. Pěna, ještě

před pár minutami bílá, získala teď barvu pěny černého

piva.

„Možná je nad vodopádem mělčina, přes kterou by

se dalo přejít,“ napadlo Gingera. „Mám se podívat

nahoru?“

„Zkus to, ale nic neriskuj. Nezáleží na hloubce vody,

mnohem důležitější je, jak je prudká. Když upadneš,

nepostavíš se.“

„Půjdu s tebou,“ nabídl se Bertie.

Oba zamířili vzhůru a nechali Bigglese s Eddiem,

aby sledovali chlapce, který nedbal jejich přítomnosti a

dále se zabýval rybou. Ta ho stahovala dál po proudu,

byla již unavená a nechala se jím unášet. Nyní ho viděli

jasně, protože síla bouřky polevila a liják se změnil v

175

dešť a pak v mrholení. Z nebes však již spadlo tolik

vody, že se řekou s burácením hnala velká voda.

„Po téhle průtrži se Ginger s Bertiem na druhou

stranu nemohou dostat,“ řekl Biggles Eddiemu. „Byli

jsme blázni, když jsme si mysleli, že to půjde.“

„Jak dlouho potrvá, než se vrátí dolů k nám?“

„Dlouho snad ne, ale pro nás dost dlouho, když tu

máme nečinně stát. Místo toho bychom měli vyrazit

rovnou k mostu. Raději ale na ně počkáme.“

Biggles se proti své vůli zajímal o Carlův zápas s

rybou, který byl zřejmě stále těžký. Nepokoušel se s ním

mluvit, protože si uvědomoval, že by teď bylo marné

snažit se mu vysvětlovat situaci, kterou by mu těžko

vysvětlil i v klidu u krbu. Burácení proudu by patrně

hovor stejně znemožnilo.

Zanedlouho uviděl vracejícího se Gingera s Bertiem.

„Nejde to,“ řekl Ginger stručně, když přiklusal.

„K mostu!“ rozhodl Biggles.

Vykročili, ale neušli ani sto yardů, když se Ginger

podíval dolů po řece a vykřikl: „Tamhle jde Chřestýš!“

Biggles se zastavil. Bylo to tak. Proti proudu řeky

přicházel po břehu zmoklý Chřestýš se svým

společníkem. Šli po druhé straně, to jest na té, kde byl

také Carlo.

Chvíli se zdálo, že zoufalý Eddie se rozhodne skočit

do vířících vln, ale rozmyslel si to.

„Nechci se utopit,“ vyhrkl. „Než se ale dostaneme

přes most na druhou stranu, zabere nám to půl hodiny.

Co mám dělat?“

„Pospíšit si!“

Ohlédli se na Carla. Losos ho vlekl dál po proudu,

byl od nich vzdálen sotva padesát yardů, ale kdyby to

176

bylo padesát mil, nic by to na věci nezměnilo. Nemohli

se k němu dostat. Hoch se zastavil na dalším balvanu, a

když se mu podařilo dostat vyčerpanou rybu přímo pod

sebe, pokousil se podebrat ji hákem. Nepovedlo se mu to

a pak došlo k tomu, čeho se Ginger již dlouho obával. Jak

se hoch znovu sehnul k rybě, uklouzl. Nohy mu ujely na

mokrém kameni a spadl do vody. Říční proud ho

okamžitě unášel s sebou.

Biggles v zoufalé snaze zachytit hocha seběhl k

okraji vody, ale Carlo již vířil téměř uprostřed toku a

když ho proud hnal na skály odrážel se od nich, nebo se

jich snažil zachytit. Byla to však marná snaha. Biggles

přeběhl po břehu vpřed a vkročil do proudu. Natáhl se po

chlapci, kterého voda unášela kousek od něj, ale pak

zavrávoral, neboť mu proud málem podrazil nohy.

Nejistým krokem se vrátil na břeh.

Nezbývalo jim než běžet po břehu zároveň s

chlapcem, ale ani to nebylo snadné. Carlo měl dosud

hlavu nad vodou, což bylo odpovědí na otázku, kterou si

Biggles v duchu kladl, zda může v tak ledové vodě

plavat. Bylo jasné, že je vidí, protože se chvílemi

pokoušel dostat se na jejich břeh. Biggles vyrazil co

nejrychleji vpřed, a zoufale vyhlížel na břehu místo, které

by mu poskytlo naději hocha vytáhnout. Dvakrát vběhl

do řeky a ostatní ho spojenými silami drželi. Pokaždé mu

však vířící voda odnesla hocha z dosahu.

Ginger přitom nespouštěl z očí Chřestýše a Macka.

Byli teď naproti nim, oba s nimi drželi krok na protibřehu

a sledovali vývoj událostí. Nijak do toho nezasahovali,

patrně jim připadalo zbytečné se ještě víc máčet. Na

nevelkou vzdálenost by mohli hocha snadno zastřelit

nebo zahnat střelbou ty, kteří se ho pokoušeli zachránit,

177

ale ani nevytáhli revolvery z kapes. Pravděpodobně stále

doufali, že se zmocní chlapce živého. Mrtvý by jim

zřejmě nebyl k ničemu. Biggles si jich nevšímal, vzal na

vědomí příměří, které oběma stranám vnutily okolnosti.

Gingera napadlo, k čemu asi dojde, až se některé straně

podaří zachránit chlapce.

Potom se vpředu uprostřed řeky objevil obrovský

balvan, který rozděloval proud na dvě části. Uvízla na

něm silná větev přinesená záplavou. Carlo se větve

zachytil a doručkoval po ní až k balvanu, jehož se

přidržel. Poskytlo mu to úlevu, pobyt ve studené vodě mu

ubíral poslední síly, tvář měl bílou jako křída.

„Teď nebo nikdy,“ zavelel Biggles. „Připravte se!“

Udělal pár kroků proti proudu, aby ho voda snesla k

balvanu, ponořil se do ní a vyrazil. Jak doplaval k

balvanu, uchopil chlapce za límec kabátu a odrazil se od

kamene nohama, aby se dostal zpátky na břeh. Proud se

ho samozřejmě okamžitě zmocnil a nesl ho s sebou.

Ostatní s tím počítali a vytvořili řetěz s Eddiem na konci.

Tomu se podařilo zachytit Bigglesovu volnou ruku, když

proplouval kolem něho a v následující chvíli byl lidský

řetěz na břehu a s ním i chlapec. Položili ho do vřesu. Byl

v bezvědomí.

„Sledujte Chřestýše, aby něco nevyvedl!“ řekl

Biggles a začal s umělým dýcháním.

„Podívej. Udeřil se do hlavy,“ poznamenal Eddie,

který si všiml praménku krve na Carlově tváři.

„Pohmožděnin od nárazů na balvany bude mít na

těle víc,“ zavrčel Biggles, chvějící se chladem. „Má

štěstí, že je naživu. Kdybychom nepřišli včas, nepřežil

by.“

„Pozor,“ varoval Ginger. „Chřestýš vytáhl revolver.“

178

„Eddie, kryj nás, dokud nedostaneme chlapce z

dohledu,“ žádal Biggles.

Když Carla zvedli a nesli za velký balvan na břehu,

třeskl na protější straně řeky výstřel.

„Kdo to střílí?“ zeptal se Biggles, sklánějící se nad

Carlem. „Chřestýš,“ odpověděl zrzek. „Střílí na nás?“

„Ne… k čertu, to je Cornelli!“

„Tak konečně jsme tu všichni,“ řekl Biggles

zasmušile.

179

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

ÚČTOVÁNÍ S MILIONÁŘEM

Jak se brzy ukázalo, Biggles vlastně svou poslední

poznámkou

trochu

předběhl

chod

událostí.

Ke

skutečnému soustředění všech účinkujících mělo dojít o

maličko později, ale pokud měl na mysli příchod

hlavních postav, v tom se nemýlil.

Scéna byla připravena a účinkující také.

Ginger tiše ležel na břiše a vykukoval mezi snítkami

vřesu na protější břeh. Ani v nejbujnějším snu by ho

nenapadlo, že se stane na Skotské vysočině svědkem

takové podívané, jakou byla přestřelka mezi soupeřícími

americkými gangstery. Pozoroval ji také Eddie, ten měl

ovšem v ruce revolver a byl připraven okamžitě

zasáhnout, kdyby došlo k nejhoršímu. Nebylo toho třeba,

Eddie nevystřelil, za to stříleli jiní.

Závěrečné dějství bylo krvavé, avšak netrvalo

dlouho. První padl Cornelli, ale nedalo se posoudit, jestli

ho zasáhla kulka, nebo zda zásah jen předstíral. Když

totiž k němu přiběhl Chřestýš, aby dokončil co začal,

Cornelli se zvedl na lokti a ze vzdálenosti pár kroků ho

zastřelil jako zajíce. Podle toho, jak Chřestýš padal do

vřesu, to Ginger považoval za jisté. Mack, kryjící se za

kmenem stromu, vzápětí vypálil několik ran na

Cornelliho. Nejméně jedna z jeho střel ležícího muže

zasáhla, protože Cornelli sebou divoce trhnul a zůstal tiše

ležet. Mack se poté otočil a prchal po břehu dolů a brzy

se ztratil za shlukem olší.

180

„Paráda,“ prohlásil Eddie vesele. „Neznám hezčí

podívanou, než na skunky, kteří se vybíjejí navzájem.“

„Kdyby to udělali před týdnem, ušetřili by nám

spoustu běhání,“ krvelačně zamumlal zrzek.

Obrátili se ke Carlovi a zjistili, že se mu vrátilo

vědomí. Při nejmenším otevřel oči. Civěl však do

prázdna jako omámený, neboť omámený skutečně byl.

„Musíme ho nějak dostat do nemocnice,“ prohlásil

Biggles. „Asi utrpěl otřes mozku. Lékař ho musí vyšetřit

také proto, že může mít nějaká vnitřní zranění od nárazů

na balvany.“

„Jemináčku, jak by ne,“ ozval se Bertie. „Vždyť to

bylo, jako by spadl do spuštěné pračky s ledovou vodou.“

„Co se tu děje? Co znamená všechno to střílení?“

zazněl náhle za nimi rozčílený cizí hlas.

Byl to major Grey, který přicházel přes vřesoviště od

chaty. Měl přes rameno prut. Za ním kráčel jeho

průvodce, který nesl v ruce rybářský hák.

„To je na dlouhé povídání. Vysvětlím vám to

později, majore,“ řekl Biggles a vstal. „Především

musíme dostat tohohle chlapce do nemocnice.“

„Co je s ním? Někdo ho postřelil?“

„Ne. Spadl do řeky, když chtěl zahákovat velkého

lososa.“

„Neposlucha! Říkal jsem mu, aby nechodil k řece

sám.“

„No,“ pousmál se Biggles. „Je to Američan.“

„Já vím.“

„Jenže asi nebudete vědět, že ho unesl člověk, který

se vydával za jeho otce. Ta střelba, kterou jste slyšel,

byla přestřelka mezi ním a dalšími dvěma gangstery,

která proběhla na protějším břehu. Tuším, že tam leží dva

181

mrtví, ale s těmi se teď nehodlám zabývat. Bojím se, že

se hoch poranil, jak ho proud házel na balvany. Kde je

nejbližší nemocnice? Musíme ho odvézt. Mimochodem,

jmenuji se Bigglesworth a jsem policejním důstojníkem

ze Scotland Yardu. Tohle je pan Ross od policie

Spojených států.“

„Dobrý bože!“ řekl major, který okamžitě pochopil

situaci. „Jdu pro svůj vůz. Odvezeme hocha do

Grantownu. Můj člověk vám pomůže, abyste ho donesli

k cestě. Není to daleko.“ Otočil se na podpatku a rychle

uháněl k chatě.

Carla opatrně dopravili na cestu. Za malou chvíli se

objevil rolls. Hocha zvedli a položili dovnitř. K němu do

vozu nastoupil Eddie a na Bigglesovu žádost také Bertie,

aby přivezl jejich auto k chatě, když teď závora byla

odemčená.

„Počkáš tam na nás,“ řekl Biggles. „Přejdeme most a

zjistíme, co se stalo s těmi dvěma gangstery.“

Rolls odjel a Biggles, Ginger a průvodce spěchali po

druhém břehu proti proudu. Oba muže našli, jak leží ve

vřesu přesně tam, kde padli. Cornelli už byl mrtev a

Chřestýš vydechl naposledy brzy potom, když poklekli

vedle něj. Nepromluvil.

„Osudy jsou různé,“ řekl Biggles, když vstával.

„Nesluší se tak mluvit nad mrtvými, ale tihle dva byli

nejen mimořádní lotři, ale i hlupáci. Jeli tak daleko jen

proto, aby jeden druhého zastřelil. Myslím, že dostali co

zasloužili. Zatím je tu necháme. Spojíme se s místní

policií, aby se o ně postarala. Vracíme se k chatě. Dejte

pozor na Macka. Doufám, že po tom co se stalo, ho

přešla chuť na další akce a že je na cestě domů.“

„Kdepak asi sehnal pistoli?“ nadhodil zrzek.

182

„Darebáci si vždycky dokážou opatřit zbraň.“

Při zpáteční cestě Macka nikde neviděli, za to u

chaty už čekal Bertie s autem. Stál tam s ním správce a

živě spolu rozprávěli. Správce rybolovu sem dohnalo

chování cizinců, které se mu přestalo líbit. Proto přišel k

chatě zjistit, co se tam odehrává. Bertie mu již všechno

podrobně vysvětlil a muž přijal nabídku, že ho svezou k

hlavní silnici. Tam se s nimi rozloučil s příslibem, že o

celé věci uvědomí místního strážníka.

Biggles, Ginger a Bertie jeli dál do Grantownu, kde

našli majora Greye a Eddieho. Právě se vrátili k rollsu

zaparkovanému před nemocnicí.

„Jak se daří chlapci?“ zeptal se Biggles.

„Není to tak zlé,“ odpověděl Eddie. „Utrpěl několik

ošklivých pohmožděnin a slabý otřes mozku, ale lékař

říká, že do zítřka bude z nejhoršího venku.“

„Mluvili jste s ním?“

„Ještě ne. Lékař radil, abychom s tím raději počkali.

Zavolal jsem však již jeho otci do Londýna a sdělil mu,

co se stalo. Jede sem. Říkal, že se pokusí najmout letadlo,

případně vrtulník. Ten by ho vysadil přímo ve městě.“

„Zavolám veliteli a řeknu mu, že je to za námi a že

jsme celou věc sprovodili ze světa,“ řekl Biggles.

„Požádám ho, aby to sdělil také Gaskinovi.“

„Samozřejmě jsem neměl nejmenší tušení, kdo ten

hoch je,“ trochu omluvně vysvětloval major Grey, který

nemohl zapomenout na to, jak se na Bigglese u řeky

obořil. „Všiml jsem si ho na silnici, když jsem jel do

Invernessu pro nějaké rybářské potřeby. Tehdy jsem se

ho zeptal, jestli se chce svézt. Skončilo to tím, že jel se

mnou. Vyprávěl mi, že jeho otec je pryč, alespoň mluvil

o otci. Choval se jako slušný a dobře vychovaný

183

mládenec, takže jsem mu nabídl, zda nechce se mnou

nějaký den muškařit na Tromie, než se jeho otec vrátí.

Tak se stalo, že byl u mě a to je opravdu všechno, co o

tom vím.“

„Měl štěstí,“ řekl Biggles vážně. „Váš rolls byl

stopa, kterou jsme potřebovali.“

„Vy jste se ale, pánové, pořádně promočili,“ ušklíbl

se Grey a prohlížel si je od hlavy k patě. „Doufám, že

neodmítnete nabídku a půjdete se ke mně osušit?“

„Děkujeme, jako by se stalo, ale tím běháním na

slunci, když už je po bouřce, jsme docela oschli. Já se

rozhodně musím co nejdřív vrátit do Londýna.“

„Tak tedy, jestli je to vše, já se vrátím ke svým

rybám. Kdyby se vám zachtělo strávit nějaký den u řeky,

přijeďte na návštěvu. Moje pozvání využijte, kdykoli se

vám zlíbí.“

„Velkomyslná nabídka, majore. Budeme na to

pamatovat.“

Major nastoupil do rollse a odjel. Víckrát se s ním

již nesešli, ačkoli to s vášnivým lovcem Bertiem

mnohokrát jen hrálo.

Dlužno ještě podotknout, že Biggles se svými přáteli

zůstal v Grantownu, dokud nepřijel pan Salvatore. Na

jeho pozvání mu při obědě vylíčili celý příběh. Mezitím

viděl svého syna, který se již skoro zotavil, ale na radu

lékaře měl ještě setrvat několik dní v nemocnici, dokud

nebude jisté, že nenastanou komplikace.

Pan Salvatore přirozeně nešetřil díky. Vyprávěl, jak

byl duševně zcela na dně, protože již považoval svého

syna za mrtvého.

„Nevím, jak bych se vám odvděčil,“ řekl. „Pokud

pro vás mohu teď nebo kdykoli jindy něco udělat, stačí

184

jen říct.“ Smutně se usmál. „Jak asi víte, mám tu smůlu,

že jsem bohatý člověk. Říkám smůlu, protože peníze mi

přinesly jen starosti a zármutek.“

„Chápu, ačkoli většina lidí by vás nechápala,“ usmál

se Biggles. „A také váš syn má tu smůlu, že je ubohý

bohatý chlapec. Život je občas samý paradox. Vaší

nabídku však odmítám, netoužím být příliš bohatý,

protože nechci být ubohý. Odměnilo nás to, že jsme vám

dokázali vrátit syna.“

Salvatore pokrčil rameny a pohlédl na Eddieho. „V

Americe nejsem bez vlivu. Až přijedu s chlapcem domů,

vynasnažím se, aby se vám dostalo uznání za to, co jste

udělal.“

Eddie namířil prst na Bigglese. „Tohle je muž, který

si zaslouží uznání,“ prohlásil nezištně. „Bez něho a bez

britské policie bych nic nedokázal.“

„Teď už ale opravdu musíme do Londýna,“ řekl

Biggles a vstal. „Velitel mi nejspíš vynadá, že jsem byl

tak dlouho pryč. Musíme teď vrátit auto do Invernessu,

odtud pojedeme rovnou do Dalcrossu a poletíme domů.

Ginger přepraví austera. Pojedeš s námi, Eddie, nebo

zůstaneš tady?“

„Jedu s vámi,“ rozhodl se Eddie. „Také můj šéf musí

vědět, co se děje a jak to dopadlo.“

A tak případ skončil. Zbývá jen říci, že Macka po

několika dnech dopadli a strčili za mříže, kde vyčkal na

vypovězení do Spojených států na základě několika

obvinění. Jedním z nich, jak dosvědčil Eddie, byla vražda

prvního stupně.

185

OBSAH

Gangsterova pomsta

Nechte to na Gaskinovi

Vzhůru do Skotska

Dvakrát jen o vlas

Cornelli vynáší trumf

Chřestýš je zvědavý

Tak blízko a zase nic!

Nahoru a dolů

Překvapení za překvapením

Nové plány

Je to stále složitější

A zase zklamání…

Konečně horká stopa

Ginger v ohrožení

Bouře a řeka

Účtování s milionářem

186

WILLIAM EARL JOHNS

BIGGLES A UNESENÝ CHLAPEC

Z anglického originálu BIGGLES AND THE POOR

RICH BOY

Edice Hrdinové vzdušných bitev 48

Obálka Petr Barč s použitím motivu Zdeňka Buriana

Ilustrace v textu Petr Barč

Překlad Oldřich Vidlák

Jazyková úprava překladu Mikuláš Moravec

Vydalo nakladatelství Toužimský & Moravec

Pod lázní 12,140 00 Praha 4

jako svou 718. (148.) publikaci

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o.,

Český Těšín, Střelniční 54

ISBN 80-7264-023-2

187