W. E. Johns

BIGGLES NA VLASTNÍ PĚST

RIOPRESS

PRAHA

1996

Copyright © 1962 Captain W. E. Johns

Translation © Jan Nemejovský 1996

Všechny postavy v této knize jsou výhradně dílem autorovy

fantazie a nevztahují se k žádné skutečné žijící osobě.

OBSAH

Uzemnění

Poklidný život

Do Polstowa přichází smrt

Samé otázky

Trelawny

Přichází duch

Přiznání při měsíci

Žádný devátý kočičí život.

Podivná mezihra

Světlo ve tmě

Dotyčná kniha

Odhalení pachatele

Biggles vysvětluje

1. Kapitola

UZEMNĚNÍ

„Víte Bigglesworthi, já si myslím, že nastal čas,

abyste si odpočinul.“

Tu větu pronesl komodor Raymond, šéf oddělení

Letecké policie ve Scotland Yardu. Oči měl přitom

upřené do tváře svého staršího operačního pilota a zjevně

to myslel vážně.

Bigglese to překvapilo a trochu se ho to dotklo. „Je

to snad zdvořilé vyzvání, abych šel do důchodu?“

„Ale ne, nic takového,“ rychle odpověděl komodor.

„Tak co se děje, pane? Někde jsem snad nějak něco

pokazil?“

„To ne, ale obávám se, že byste to pokazit mohl,

pokud toho nenecháte a trochu si neodpočinete. Celá léta

pracuj ete pod velkým tlakem a takové tempo žádný

člověk nevydrží věčně.“

„Ale –“

Letecký komodor zvedl ruku. „Já vím, o čem

mluvím. A také znám všechny důvody, kterými hodláte

oponovat. Poslouchám je už hezkých pár let a nejen od

vás. Nechci, abyste se mi zhroutil. Ten návrh, který jsem

právě přednesl, se samozřejmě nelíbí nikomu. Někteří

hoši si to berou jako zpochybnění jejich odvahy nebo

schopností a tedyjako osobní urážku. Jenomže, když se

rozhlédnete kolem po těch, co odmítli naslouchat

zdravému rozumu, tak zjistíte, že už mezi námi nejsou.“

6

Biggles se zamračil. „Že jste si tedy vybral pro svůj

návrh zrovna takové nádherné letní ráno, to se vám tedy

povedlo pane.“

„Mám pravdu a vy to víte. Podíval jste se někdy na

sebe do zrcadla?“

„Bohužel to musím dělat každé ráno při holení.“

„A co tam vidíte? Ne – jenom mi nic neříkejte!

Vidím to přeci sám. Možná, že si to zrovna

neuvědomujete, ale vypadáte unaveně a přetaženě. Z těch

kruhů pod vašima očima se dá snadno hádat. A není to

nic, za co byste se musel stydět. Když člověk nalítal tolik

hodin jako vy, tak se tomu nelze divit. A to vaše létání

nebylo žádné normální létání na pravidelné trase s

veškerou obsluhou a perfektním servisem.“

„Díkybohu! Já přece nejsem typ na nějakého

linkového řidiče autobusu. V tom jsem nikdy svojí

budoucnost neviděl.“

Letecký komodor se pátravě zahleděl Bigglesovi do

očí. Potom se zeptal tiše: „Tak co s tím uděláme?“

Zdálo se, že Biggles rezignuje. „No dobrá, pane,

když myslíte… Co navrhujete, abych se sebou provedl?“

„Odjeďte na nějaké příjemné klidné místo na

venkově, nejraději někam k moři a dejte si tam pohov.

Nedělejte nic, jenom odpočívejte. Dopřejte trochu klidu

mozku a dejte šanci nervům, ať se pořádně uvolní.

Budete se pak cítit mnohem lépe.“

„Cítím se dobře i teď.“

„To si jenom myslíte, protože si to chcete myslet.

Jenomže já to znám. Musíte od toho všeho pryč.

Momentálně je všude klid a neděje se nic, co by nemohli

zastat ostatní. Zapomeňte na náš úřad. Pokud by došlo k

něčemu důležitému, mohu vás kdykoli povolat zpět.“

7

„Ale –“

„Nediskutujte. Pokud se nenecháte přesvědčit, tak

Vám to budu muset dát rozkazem. Jedete příliš dlouho na

plné obrátky a je na mně, abych dohlédl, že uberete

trochu plyn a dáte svému motoru šanci, aby se ochladil.“

„Mohl bych letět –“

„Žádné létání nebude! K žádnému letadlu se ani

nepřiblížíte. Až do dalších rozkazů zůstanete na zemi.“

„Ale já se z toho nicnedělání zblázním,“ protestoval

Biggles.

„Ale ne. Zpočátku to bude trochu vadit, to je pravda,

ale to přejde a nakonec se budete divit, proč vás

nenapadalo si vzít nějakou dovolenou ještě dříve, než

jsem s tím přišel já.“

„Ale já něco dělat musím!“

„Zkuste si lehnout u moře a pozorovat, jak se valí

vlny. Až vás to jejich počítání unaví, tak zavřete oči a

nechte se jimi ukolébat do spánku. Neexistuje žádný lepší

lék. Pokud ucítíte, že potřebujete pohyb, můžete místo

prohánění kriminálníků po světě zkusit pro změnu chytat

mezi skalisky garnáty. Ty se dají polapit téměř stejně tak

těžko.“

Biggles se slabě usmál a sáhl po cigaretě. „Když

myslíte, pane. Já sice mám slabost na garnáty, ale

málokdy mám dost času na to, aby je svlékal z těch jejich

malých krunýřků.“

„Tak teď čas mít budete. A mimochodem – příliš

kouříte. Až vám bude do tváře foukat ostrý mořský vítr,

tak jich nevykouříte ani polovic. A to vám také

prospěje.“

8

„Bude to divný pocit nemít o čem přemýšlet. Kam

bych tak měl odjet, abych se vyhnul otravování

prodavačů zmrzlin a lízátek?“

„Odpověď mám pro vás připravenou. Mohu vás

umístit do naprosto ideálního místečka, útulného malého

hostince hned vedle hlavní turistické cesty na

jihokornwalském pobřeží. Jídlo je tam skvělé, obsluha

prvotřídní a postele pohodlné. Budete potřebovat jedině

svou malou brašnu, plavky, pár flanelových kalhot, pár

košil a lehký plášť do deště.“

Biggles přikývl. „Vidím, že už jste to všechno

vymyslel, pane. Je to to místo, kam čas od času zmizíte?“

„Přesně to. Jmenuje se Hotel Southview. Stojí

prakticky samými základy u moře a nedaleko vesničky

jménem Polstow. Nejbližší železnice je patnáct mil

daleko, takže budete potřebovat své auto. Vede to tam

velice schopně jakýsi major Payne s manželkou. Velice

příjemný pár, budou se vám líbit. Znají mne dobře a já

jim zavolám s tím, že jste na cestě k nim. Oni se

postarají, abyste se tam cítil dobře. Můžete tam v

rozumné míře dělat cokoli se vám zachce. Rozhlas je ve

zvláštním pokoji, takže pokud jej nebudete chtít

poslouchat, nebude vás nijak otravovat.“

Biggles se zhluboka nadechl. „Ať je po vašem pane.

Když je to dost dobré pro vás, bude to dobré i pro mne.

Sbalím si do kufru pár maličkostí a vyrazím.“

„Pošlete mi pohlednici, abych věděl, jak to s vámi

vypadá.“

Biggles vstal. „Samozřejmě. Na takovou věc

rozhodně nezapomenu. Od moře přece každý posílá

pohledy.“

9

Což stručně vysvětluje, proč následující den zastihl

Bigglese jak sedí na balvanu u vesnice Polstow v

Cornwallu, máchá si nohy v moři a pozoruje, jak odliv

ustupuje z malé průrvy odhalujíc pruh lesklého písku a

řasami pokrytých pár skalisek.

Počítat vlny ale ještě nezačal. Byl zvědav, jak

dlouho jeho nervy vydrží to napětí z nicnedělání než

úplně povolí.

10

2. kapitola

POKLIDNÝ ŽIVOT

Biggles zjistil, že všechno, co mu komodor řekl o

tom malém hotelu je skutečně pravda. Kuchyň i obsluha

byly velmi dobré a ačkoliv ten podnik neaspiroval na

zařazení do luxusní třídy, měl určitou atmosféru, která jej

povyšovala nad úroveň běžného venkovského hostince.

Bydlel už tam čtrnáct dní, nedělal nic než se jen tak

poflakoval, když tu náhle byl klid vesnice narušen

událostí, která se ho sice osobně nedotýkala, ale která

měla takový dopad, že vznikla atmosféra, které se na tak

malém místě dalo jenom obtížně uniknout.

Těch prvních pár dní, kdy doslova nic nedělal,

přineslo mnohem větší napětí, než sám očekával. Ale to

období už minulo a teď se, jak komodor správně

předpověděl, když se jeho nervy zotavovaly vlivem

odpočinku, dobré stravy a zdravého mořského ovzduší,

mnohem lépe adaptoval na tu tolik neobvyklou zkušenost

jako je chodit večer do postele a ráno vstávat a nemít co

řešit.

Shledal, že major Payne, skoro šedesátiletý

důchodce britské armády, je srdečný a pohostinný

člověk. Jeho manželka, veselá a mnohem mlaději

vyhlížející paní než její muž, je velmi příjemná ke

komukoli s kým se potká při své práci ve vedení hotelu.

Dost dobře se s nimi seznámil a oba si oblíbil.

Hotel měl deset pokojů, což limitovalo počet hostů.

Většina z nich tu trávila krátkou dovolenou a obyčejně

11

přijížděli a odjížděli aniž by se Biggles dozvěděl jejich

jména. Avšak čtyři hosté tu bydleli stále. Trávili tu už

něco přes rok a s těmi se Biggles již několikrát bavil.

Prvním

byl

stařičký

kapitán

obchodního

námořnictva, vdovec jménem Gower. Byl to takový ten

drsně přímý žoviální typ s definitivním názorem skoro na

všechno na světě. Jeho hlavním zájmem byla četba

napínavých detektivních a kriminálních románů a on sám

se

chlubíval,

že

přečte

denně

jeden.

Takový

mnohomluvný a samolibý typ nebyl zrovna člověkem,

kterého by si Biggles vybral za stálého společníka. Jako

většina kritiků byl kritický ke kritice, v diskusi byl

netolerantní až agresivní. Jinak to ale byl prostý člověk a

nebylo žádného důvodu, proč se k němu chovat

nepříjemně. Vyjadřoval své mínění tak jak to myslel a v

tomto ohledu byl alespoň upřímný. Procestoval celý svět,

a tak měl s Bigglesem aspoň jednu věc společnou.

Ostatní tři byli rodina, jakýsi pan Graveson s

manželkou a jejich devatenáctiletý syn Paul. Ani na

jednom z těch tří nebylo nic pozoruhodného. Pan

Graveson byl naftařem, jehož zdraví podlomila dlouhá

služba na Blízkém Východě, a tak teď žil z důchodu,

který mu poskytla společnost, pro kterou pracoval.

Konverzace tohoto polovičního invalidy se soustředila

téměř výlučně kolem jediného předmětu, který znal, totiž

nafty. To ovšem Bigglese vůbec nezajímalo. Jeho

manželka byla zapšklá obtloustlá paní neurčitého věku,

která trávila většinu času pletením ponožek a pulovrů pro

svého syna.

Biggles se s tím mladíkem pokusil navázat kontakt,

ale nepodařilo se mu to. Ten chudokrevně, nespolečensky

a neuroticky vypadající hoch mu dal jasně najevo, že

12

dává přednost tomu být sám. Evidentně ho pořádně

rozmazlili a to mu zůstalo. Pro Bigglese bylo utrpením

slyšet, jak neurvale mluví se svými rodiči. Samozřejmě,

že na to vyjádřil svůj názor i kapitán Gower. „Ten

potřebuje jedině pořádně napráskat,“ zavrčel. „Rok nebo

dva jako námořnické ucho, jako jsem to v mládí zažil i já,

by mu vyhnalo roupy z těla!“

„Já bych na něho nebyl tak tvrdý,“ protestoval

Biggles. „Saudská Arábie není zrovna nejvhodnější místo

na vychovávání dítěte. Payne mi říkal, že nikdy nechodil

do žádné školy. To je nepochybně velký nedostatek.

Všechno, co ten kluk ví, pochází od soukromých učitelů

nebo od jeho matky. A teplota sto dvacet stupňů

Fahrenheita ve stínu není zrovna ideální prostředí na

jakékoli učení. Kromě toho vy a já, kteří jsme vyrostli v

jiné generaci, shledáváme značně obtížným udržet krok s

moderními trendy. Disciplína už není to, co bývala.“

„Mluvíte, jako kdybyste ho litoval!“

„Svým způsobem ho lituji. Ostatně není na nás ho

kritizovat.“

Předmět hněvu kapitána Gowera se buď proháněl po

krajině v červeném sportovním voze, který mu jeho

bezmezně shovívaví rodiče právě zakoupili, nebo chodil

sám se síťkou na motýly a malířským stojanem. Prý byla

jeho koníčkem etymologie, ale jelikož se Biggles

nezajímal o motýly o nic více než o naftu, nenabídl se, že

by se k němu na jeho výpravách přidal.

Občas po společné projížďce v jeho autě přivezl

Paul jednu dívku, která bydlela ve vesnici a byla vlastně

přítelkyní Paynových, kteří je seznámili. Jmenovala se

Věra Harringtonová. Byla to temperamentní brunetka,

bystrá a stále usměvavá, vždy dobře oblečená a upravená

13

a bezpochyby velmi atraktivní, takže bylo snadné

pochopit, proč se o ni Paul více než jen zajímal. Podle

Gowera pracovala nějakou dobu v Londýně, jako

modelka, ale protože se rozhodla spíš pro život na

venkově, vrátila se ke své matce, která měla domek ve

vesnici a tehdy ještě byla naživu. Biggles tu dívku znal

dobře od vidění, ale nikdy s ní nemluvil, jelikož Paul dal

jasně najevo svou neochotu je představit. Od majora

Payna se Biggles dozvěděl, že ve vesnici je to děvče dost

populární, protože je vždycky připravena zúčastnit se

jakéhokoli místního podniku.

Vesnička Polstow se skládala z několika domků ze

šedého kamene, z žádných moderních staveb, z nichž

některé byly v řadě po dvojicích, ale většina

samostatných chalup roztroušených čtvrt míle po

písčitém kopci, jehož okraj tvořil nižší útes chránící jej

před mořem. V dolním konci, v jakési proláklině, jelikož

dál se začínal zvedat druhý kopec, zcela osamocený na

svém vlastním pozemku, stál hotel. Od něho se cesta

směrem k vesnici začínala zvedat až ke vzdálenému

konci hlavní ulice, kde se tyčil středověký kostel. Nikdo

tady ale nebydlel a fara byla ve smutně dezolátním stavu.

Jedna nebo dvě místní chalupy byly obecním

úřadem prohlášené za bouračku a teď se ocitaly v

troskách, živé ploty se rozbujely a zahrady ovládl plevel.

Jiné byly zase naopak zrestaurované a udržované v

pořádku. V jedné z takových chalup bydlela i Věra

Harringtonová se starou služkou jménem Lewisová,

starou pannou, kterou Biggles ještě nepotkal.

Hlavním tématem společenské konverzace byla

tentokrát výroční květinová výstava, která se měla konat

za pár dní v sále fary.

14

Až na jednu či dvě výjimky Biggles netušil, kdo

bydlí v těch dalších chalupách. Nedělal si také starosti s

tím, aby se o to zajímal. Myslel si jen, že většina mužů,

podle jejich vzhledu, pracuje v zemědělství, na okolních

farmách.

Jeden z těch mužů, se kterým se seznámil, když ho

potkal na pláži jak po odlivu vykopává z písku rybářské

červy, se jmenoval Trelawny a říkalo se mu Mick.

Jednou či dvakrát si spolu povídali. Byl svobodný, žil

sám, černovlasý a hezký, i když divoce vyhlížející obr ke

třicítce, kterému patřila sešlá bárka, s níž si vydělával na

poněkud nejisté živobytí lovem ryb, ale hlavně krabů a

langust, které pak prodával do hotelu nebo jednotlivým

zákazníkům, kteří si je u něho objednali. Vypadalo to ale,

že mu to zatím vychází.

Se svým tmavomodrým námořnickým rolákem,

holínkami, černou kudrnatou kšticí a náušnicí v uchu

působil skutečně velkolepým dojmem. Povídalo se, že

jeho rodiče byli cikáni a soudě podle jeho zjevu a zvyků

to mohla být i pravda. Biggles jeho chalupu nikdy

neviděl, ale bylo mu řečeno, že bydlí sám v rozpadající

se chatrči hned za vzdálenějším koncem vesnice kus od

posledních domů. Biggles ho několikrát potkal na pláži a

shledal, že je, jako ostatně tolik lidí žijících o samotě,

spíš skoupý na slovo, ale vždy zdvořilý. Znal dobře

pobřeží, zvyky ryb ve svých vodách i místní počasí.

Byla tu ovšem také obvyklá vesnická hospoda, zcela

typická a nesoucí jméno V náručí rybáře. Biggles vevnitř

nikdy nebyl, protože pro to neměl žádný důvod, ale

setkal se s člověkem, který tu hospodu vedl, s takovým

korpulentním kníratým typem jménem Hardy, který

postával ve dveřích s palci v otvorech pro paže u vesty,

15

na níž visel řetízek od hodinek, příliš masivní na to, aby

byl z pravého zlata.

Věra Harringtonová bydlela v rozkošné starobylé

chalupě s doškovou střechou nazvané velmi přiléhavě,

protože to byla došková chalupa a prý jedna z těch

nejstarších ve vesnici, Došková chalupa.

Biggles již navázal kontakt a dobře vycházel s

úřednicí místní poštovní pobočky, slečnou Haywardovou.

Tady pobočka sloužila také jako vesnický obchod, kde se

dala zakoupit zajímavá paleta nejrůznějšího zboží a tím

se zcela logicky stala střediskem místních klepů.

Novinky takového druhu byly samozřejmě mnohem

důležitější než nějaké události, ke kterým docházelo ve

zbytku světa. Ale pro cokoli jenom trochu mimořádného

bylo třeba jet až do Trura. To pro ty, kdo neměli žádný

vlastní dopravní prostředek, představovalo dvě míle

pěšky k hlavní silnici, kde jezdil autobus jenom dvakrát

denně.

Na krátkou návštěvu sem přijíždělo také pár

pravidelných hostů. V neděli ráno sem odněkud dojížděl

na bicyklu kurát, aby odsloužil mši v kostele. Projel tudy

v poštovním autě pošťák doručující poštu do obchodu. V

poněkud větších intervalech tudy projel na své služební

objížďce policista na motocyklu. Vždycky se tady

nezastavil, pravděpodobně proto, že tady neměl nic na

práci. Dvakrát týdně se před obchodem zastavila dodávka

pojízdné prodejny, aby nabídla chléb, maso a ryby. Časně

ráno přijížděl mlékařský vůz, aby vyzvedl mléko z

blízkých farem. Všechno to bylo takové příjemné a

spořádané. A počasí zůstávalo teplé a pěkné.

Kromě té paní na poště, se kterou se Biggles

seznámil, když tam šel odeslat slíbené pohledy, mluvil

16

pouze s jedním místním obyvatelem, lékařem v důchodu,

Augustem Vennerem, který bydlel sám v domě, jehož

zahrada paralelně sousedila se zahradou staré Doškové

chalupy. Byl to stařičký pán, který zřídkakdy vycházel

ven a který, jak se Biggles domýšlel, nebyl u sousedů

právě v oblibě. Podle majora Payna strávil většinu svého

života jako závodní lékař jedné dřevařské firmy v Britské

Guianě. O svých zkušenostech také napsal knihu. Teď ho

zkroutily revma a Biggles ho viděl, šedivého a skoro

zlomeného do pasu, jak hopsá pomocí dvou berlí po své

zahradě. Párkrát s ním nad jeho brankou ubíjel čas a

shledal, že je docela společenský, ne-li dokonce

přívětivý.

Když se o tom později zmínil majoru Paynovi,

dozvěděl se příčinu doktorovy neoblíbenosti. Měl totiž

nějaký komplex co se týče té Květinové výstavy. Pronesl

na její adresu pár hrubých výroků a odmítal se jí nadále

zúčastňovat údajně prý proto, že je zkorumpovaná.

Pravidla

soutěže

totiž

připouštěla

pouze

doma

vypěstované květiny a zeleninu. A pan doktor tvrdil,

mezi jiným, že aby získali nějakou cenu, někteří lidé ve

vesnici a ve vesnicích okolních, které se směly

zúčastňovat, jezdili za vzdálenými profesionálními

zahradníky a kupovali vysoce kvalitní rostliny, aby je

potom vydávali za své vlastní výtvory. Major přiznával,

že na tom může být i něco pravdy pokud se minulosti

týče, ale v současné době se už podobným praktikám

učinila přítrž. V jiných vesnicích se ostatně něco

podobného stává také. Jenom starý pán odstoupil ze

soutěže ve zlém a stal se z něho jakýsi samotář. Byla to

škoda, protože stařičký doktor byl v každém smyslu

džentlmen. Ale už se nedalo nic dělat. Starala se o něho

17

jakási paní Chandlerová, která k němu chodila ráno, aby

mu uklidila a navařila.

Jelikož si Biggles vlastně mohl kupovat své cigarety

v malém hotelovém baru, do vesnice se dostával jen

zřídkakdy a místní drby ho vůbec nezajímaly.

Vypěstoval si takovou denní rutinu. Nejdříve si po

ránu zaplaval v moři. Potom se nasnídal. Potom šel po

celé dlouhé pláži a brodil se bosýma nohama mezi

skalisky prozkoumávaje to, co tam odliv na hladině

všelijakých louží zanechal. Po obědě pročetl noviny,

které už tou dobou dorazily a pak šel trávit siestu na

terasu pozoruje po zbytek dne moře. Obvykle před

západem se k němu připojil kapitán Gower se sklenkou

rumu v ruce a spoustou zajímavých historek ze svých

dobrodružných cest po moři.

Biggles neviděl žádný důvod, proč by mu měl

prozradit své pravé zaměstnání a tak o něm pomlčel.

Tak taková byla situace, když náhle klidem vesnice

a hotelu otřásla událost, která sice zprvu zanechávala

Bigglese chladným, ale na tu malou komunitu měla

takový dopad, jaký lze očekávat, když zničehonic zvedne

svou proradnou hlavu smrt.

18

3. kapitola

DO POLSTOWA PŘICHÁZÍ SMRT

Ačkoliv o ničem neměl ani tušení, prvním signálem,

že se něco stalo, byl příjezd policejního automobilu se

třemi policisty, šéfsuperintendantem, seržantem a

místním okrskářem, kterého znal od vidění. V okamžiku,

když zastavili u hotelu, věšel si právě plavky na zábradlí

terasy, aby rychle na prudkém slunci uschly. Moc si jich

nevšímal v domnění, že jde o zdvořilostní návštěvu. Ale

jak plynul čas a policisté, kteří vešli do hotelu, se stále

ještě nevraceli, začal být zvědavý, jestli je za tím něco

víc, než původně myslel. Ale ani v nejhorším případě si

nepředstavoval nic horšího, než nějakou ztrátu nebo

možná krádež.

Když se policie objevila, měla s sebou Paula

Gravesona. Za nimi šel chlapcův otec, značně rozčilený a

jeho matka, která plakala a byla na pokraji hysterického

záchvatu. Potom policejní vůz odjel a v něm i Paul.

Rodiče se překotně vrátili zpátky do hotelu.

Biggles si zapálil cigaretu a čekal na nějaké

vysvětlení celé té podivné záležitosti, i když se jedno

ihned nabízelo zcela automaticky, totiž, že se ten hoch

stal účastníkem dopravní nehody.

Vysvětlení ale přinesl kapitán Gower. I on vypadal

podrážděně a aniž si to zjevně uvědomoval, měl stále

ještě v ruce svůj ubrousek.

„Co se děje?“ zeptal se Biggles zběžně, ale s

odstínem mmvitelné zvědavosti.

19

„Jde o Věru Harringtonovou.“

„Co je s ní?“

„Je mrtvá.“

„Chcete říct, že měla nehodu?“ Pro Bigglese taková

náhlá smrt mladé, aktivní a zřejmě i zdravé dívky

nemohla znamenat nic jiného než autonehodu.

„Jak se to stalo a kde?“

„Jak se co stalo?“

„Ta nehoda.“

„Já jsem o žádné nehodě nic neříkal.“

„Tak o čem to mluvíte?“

Kapitán Gower se zatvářil tajuplně a pak vrhl na

Bigglese významný pohled: „Alespoň policie si nemyslí,

že to byla nějaká nehoda!“

Biggles vypadal zmateně. „Na co to narážíte,

člověče? No tak ven s tím!“

„Vypadá to, že existují pochybnosti o tom, jak to

děvče zemřelo.“

„A co s tím má společného Paul Graveson?“

„No proč si asi myslíte, že si ho policie odvedla?“

Biggles zůstal na Gowera udiveně zírat. „Přece mi

nechcete namluvit, že byla – zavražděna!“

Gower zachmuřeně přikývl. „To je ono.“

„Jak ji zabili?“

„To si ještě policie není jistá.“

„Nechápu. Nemohl byste mluvit jasněji? Pokud bylo

to děvče zavražděné, tak jak o tom mohou být nějaké

pochybnosti? Musely tam být přece nějaké znaky násilí!“

„Předpokládám, že policie nic takového ještě

nenašla.“

„Tak proč se mluví o vraždě?“

20

„A co jiného by to asi tak mohlo být? Policie si

mladého Gravesona odvezla do Trura k výslechu. To by

vám mělo napovědět, jakým směrem asi vedou

vyšetřování. Já jsem vždycky věděl, že ten kluk nestojí za

nic!“

„Takhle mluvit je předčasné. Proč ho podezřívají?“

„Protože to vypadá, že byl posledním člověkem,

který ji viděl naživu.“

„Jak to?“

„Byl v Doškové chalupě včera pozdě v noci.“

„A co ta žena, která s Věrou bydlela – ta její

hospodyně, nebo co?“

„Co s ní má být?“

„Copak ta v domě nebyla?“

„Myslíte slečnu Lewisovou. Ano, ta tam byla, ale

říká, že šla do postele krátce poté, co pustila dovnitř

Paula. Tehdy byla ještě Věra v pořádku. Celý den jí

vůbec nic nebylo. Tvrdí, že když odcházela do svého

pokoje nahoře, tak tam Paul pořád byl a bavil se s Věrou.

Když jí ale ráno přinesla šálek ranního čaje, tak ji našla

ležet na podlaze mrtvou.“

„Kde?“

„V jejím pokoji. Slečna Lewisová si myslela, že se

něco muselo stát, protože když přišla dolů, tak uviděla,

že lampa v obývacím pokoji ještě svítí, že hořela celou

noc. A světlo ve Věřině ložnici také svítilo.“

„Co potom slečna Lewisová dělala?“

„Letěla naproti na poštu a pověděla to paní

Haywardové. Ta zavolala pro policii a doktora. Bože

můj! To jsou věci, na tak tichém místě jako je tohle!“

„Od koho jste dostal všechny ty informace?“

21

„Právě mi to řekli Paynovi. Nikdo tady o ničem

jiném nemluví.“

„To si umím představit.“

Vtom se objevil major Payne. Také vypadal, zcela

logicky, rozrušeně a uštvaně. „Tohle je tedy moc pěkné,“

mumlal si ponuře. Potom pohlédl na Bigglese. „Víte o

tom, že našli Věru mrtvou?“

„Kapitán Gower mi to právě řekl. Co o tom víte

vy?“

„Paula odvezli do Trura, aby učinil prohlášení.

Potom se policie vrátí a bude každého vyslýchat.

Mezitím nikdo nesmí opustit hotel.“

Bigglese to nyní začínalo víc zajímat. „Nějak mi

uniká logika toho všeho. Podle Gowera na těle nebyly

žádné známky násilí?“

„To je pravda.“

„Tak proč celý ten poprask? Na tom, že najednou

někdo zemře, není vůbec nic neobvyklého.“

„To se týká většinou starých lidí.“

„Ne nezbytně.“

„No, ale já nemohu uvěřit, že by najednou děvče

Věřina věku, zdravé jako ryba a ani den v životě

nemocná, najednou padla mrtvá. Policie tomu ostatně

také nevěří. Ne, ona přirozenou smrtí nezemřela.“

„A co takhle nějaká nehoda?“

„Jak by mohla v tak malém domku mít nějakou

nehodu, když tam není ani elektřina, ani plyn? Ze schodů

nespadla a i kdyby, takový pád by ji asi sotva zabil. A

byly by tam nějaké stopy. Našli ji ležet na zemi v jejím

pokoji.“

„Tak jaké je tedy řešení?“

22

„Může být jenom jedno. Někdo ji nějak někdy

zabil.“

„No dobře, byla tedy zabita, ale jaký byl motiv?

Lidé velmi zřídka páchají vraždu bezdůvodně. Měla

nějaké drahocenné šperky?“

„Myslím, že ne. Nikdy jsem na ní žádné neviděl.“

„Mívala v tom domku větší částku peněz?“

„Moc toho neměla. Vím to proto, že to často

říkávala. Její matka, která zemřela asi před rokem, jí

zanechala tolik, aby slušně vyžila, ale jinak nic, kromě

toho domku, ve kterém žila. Podle doktora byla Věra už

hodně hodin mrtvá, když ji prohlížel. Pořád měla na sobě

ještě ty šaty, co nosila poslední večer, takže musela

zemřít přes noc, ještě než odešla nahoru do postele.“

„Co udělali s tělem?“

„Odvezli jej do Trura na pitvu.“

„A co na to říká Paul? Přiznal se k tomu, že tam ten

večer byl?“

„To nemohl popřít. Slečna Lewisová ho pustila

dovnitř. To bylo v deset hodin. A navíc tam ještě nechal

svoje rukavice. Policie je sem přivezla a ukázala mu je.

Dosvědčil, že jsou jeho. Musel je v té Doškové chalupě

zapomenout.“

„Jak tu zprávu přijal?“

„Právě končil snídani, když přišla policie. Odvedli

jej do mé kanceláře, aby nemuseli mluvit před ostatními

hosty. Vypadal šokovaně, naprosto ohromený, když mu

řekli, že je Věra mrtvá. Zmohl se jedině na to, že

vykřikoval: ,Tomu nevěřím. Věra mrtvá.’ Vypadal jako

že to není schopen pochopit. Když na to přijde, já vlastně

také ne. On přísahá, že byla naprosto normální a když od

ní odcházel, tak měla tu nejlepší náladu.“

23

„Proč do toho domu šel mimochodem v té době?

Nebylo to na návštěvu poněkud pozdě?“

„Říká, že ho čekala. Že na tom nebylo nic divného.

Mohl tam jít kdykoli. Často ji doprovázel domů v

jedenáct hodin večer a později, když u nás byla na

večeři.“

„Předpokládám, že jeho vztah k ní byl, nebo chtěl,

aby byl, více než jenom přátelský?“

„Nedělal žádné tajemství z toho, že je do ní bláznivě

zamilovaný. Navrhl ji dokonce, že si ji vezme, ale

odmítla ho, protože je prý pro něho příliš stará. Bylo jí

čtyřiadvacet, i když na to nevypadala. To ale bylo

samozřejmě ještě předtím, než se zasnoubila.“

„Ale ne! Tak ona byla zasnoubená?“

„Ano. S nějakým námořním důstojníkem, se kterým

se znala celý život.“

„Paul o tom věděl?“

„Samozřejmě. Nosila snubní prstýnek.“

„Jak to snášel?“

„Vypadalo to, že jí to nemá za zlé. Zůstali nejlepšími

přáteli.“

„Kde je tenhle důstojník teď?“

„Domnívám se, že je na moři na své lodi.“

„Má Věra nějaké příbuzné, kterým oznámili, co se jí

stalo?“

„Pokud je má, tak se před námi o nich nikdy ani

slovem nezmínila.“

„Byl jste v kanceláři, když tam vyslýchali Paula?“

„Ano. Superintendent už měl prohlášení od slečny

Lewisové a paní Haywardové z pošty.“

„Co na to Paul?“

24

„Povídal tohle: pozdě odpoledne odjel do Trura, aby

koupil otci tabák, protože kouří značku, kterou tady ve

vesnici neseženete. To je pravda, protože tabák skutečně

přinesl a doma jej dal svému otci. Říkal, že chtěl, aby

Věra jela s ním, ale ta odmítla, protože prý měla ještě na

práci něco, co nějak souviselo s tou květinovou soutěží.

Ve Truru doplnil benzín a koupil Věře krabici

čokoládových bonbónů, které měla obzvlášť ráda. Cestou

zpátky se zastavil v zahradnictví, aby jí koupil nějaké

květiny.“

„Proč květiny? Copak Věra neměla žádné kytky ve

svojí zahradě?“

„Žádné co by stály za řeč.“

Kapitán Gower se přidal: „Rozhodně by to nebylo

totéž. I když má žena ve své zahradě květiny, to jí

nezabraňuje v tom, aby se cítila polichoceně, když jí muž

nějaké dá.“

„Dám na vaše slova,“ odpověděl mu Biggles.

„Pravděpodobně víte o těhle záležitostech více než já.“

Major Payne pokračoval: „Paul tvrdí, že jí ty dárky

nedal, když projížděl kolem cestou domů, protože už

bylo pozdě a on se chtěl ještě před večeří vykoupat. Věře

řekl, že jí přiveze nějaké bonbóny, takže věděla, že se

dříve nebo později ukáže, to je jedno kdy.“

„Kdyby jí je tam nesl později, znamenalo by to, že

na sebe budou mít více času.“

„Zajisté. To také mohl být jeho záměr. Když se

vrátil zpátky do hotelu z Trura, tak s sebou nevzal ani ty

bonbóny ani ty květiny. Nechal je v autě. Po večeři je pak

vzal s sebou a já jsem ho sám viděl odcházet. Podíval

jsem se kolik je a bylo právě po půl desáté. Také jsem se

o tom zmínil.“

25

„Jel k ní autem?“

„Ne. Superintendant se ho na to také ptal. Řekl, že to

nestálo za to. K Doškové chalupě je to kousek. Kromě

toho byl pěkný večer a on měl pocit, že by si rád trochu

protáhl tou procházkou kostru. Slečna Lewisová mu

otevřela a poznamenala, že právě jde do postele. Chodila

spát pravidelně do deseti hodin. Paul říká, že už ji potom

neviděl. Zůstal a bavil se s Věrou asi tak půl hodiny. Dala

mu sklenku sherry a sama jednu vypila. To bude asi

pravda, protože slečna Lewisová řekla policii, že když

sešla ráno dolů, ty skleničky byly stále ještě na stole.

Stejně tak ty čokoládové bonbóny a růže. Paul tvrdí, že

oba si vzali jeden nebo dva. Když odcházel, tak ho

doprovodila ke dveřím. Její poslední slova byla, že dá ty

růže do vázy a pak půjde spát.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Odešel z toho domku pár minut po deseti třiceti.“

„To by odpovídalo, pokud říká, že zůstal u Věry

jenom půl hodiny. Jak dokáže určit tak přesně dobu, kdy

odešel?“

„Na to se ho superintendant také ptal. Říkal, že to

bylo proto, poněvadž Věra se najednou začala o čas

zajímat a on to pochopil jako narážku, že už je tam dost

dlouho. Podíval se na hodinky a viděl, že je půl

jedenácté. Téměř ihned nato odešel a do hotelu přišel v

deset čtyřicet. Šel rovnou do postele. Jeho rodiče to

potvrzují, protože na něho čekali, až se vrátí a všichni šli

nahoru společně.“

Biggles odklepl popel z cigarety.

„Pokud je Paulův popis pravdivý, tak bude

jednoduché to všechno potvrdit. A pitva by měla vyloučit

26

jakékoli tajemství. Mně osobně to připadá jako infarkt

myokardu.“

„Doufám, že máte pravdu, protože jinak to vypadá,

že ten hoch bude muset zodpovědět pár obtížných

otázek,“ odpověděl škrobeně kapitán Gower.

Biggles se zamračil. „Na co narážíte?“

„No – totiž –“

„Chcete snad naznačit, že ji Paul zavraždil?“

„Tak mi to připadá.“

„Jste proti němu zaujatý. Nemáte toho hocha rád.“

„Máte pravdu. Nemám. Jak mluví se svou matkou

mě tak někdy popuzuje, že bych ho docela seřezal!“

„To jak mluví se svou matkou ho ještě nedělá

vrahem.“

„Takže vy si nemyslíte, že to udělal?“

„Vražda se ještě musí prokázat. Pokud to bude

vražda, kde budeme hledat nějaký motiv? Paul byl do té

dívky zamilovaný, nebo si alespoň myslel, že je, což

ostatně vychází nastejno. Můžeme tomu třeba říkat telecí

láska, ale hoši v tom věku to snášejí velmi těžce.“

„Jestli si to vzal tak těžce, tak by motivem mohla být

i žárlivost?“

„Žárlivost na koho nebo na co?“

„Kvůli tomu Věřině zasnoubení.“ Biggles zavrtěl

hlavou. „Ne, to by nestačilo.“

„Proč ne?“

„Tam, kde je motivem vraždy žárlivost, nemusíte po

jejích stopách vůbec pátrat. Žárlivý muž zabíjí ve vášni a

hněvu, obvykle po nějaké hádce. Může svou oběť

zastřelit, probodnout, nebo uškrtit, nebo použít své pěsti,

nebo třeba sáhnout po té první zbrani, která mu přijde

27

pod ruku. A tímhle způsobem se nedá nikdo zabít, aniž

byste nechal jasné stopy toho, jak jste to udělal.“

„Policie ale zjevně nic takového nenašla,“ vložil se

do toho major Payne.

Biggles pokračoval. „Kdyby tam bývalo došlo k

nějaké hádce, tak by došlo také ke křiku. Kdyby došlo k

nějakému zápasu, nebo volání o pomoc, jako by zcela

přirozeně volala ta dívka, kdyby byla napadena, tak v tak

velikém domku by to musela nepochybně slečna

Lewisová slyšet, totiž kdyby nebyla úplně hluchá, nebo

velmi tvrdým spáčem. Povězte mi ale, a byly tam nějaké

stopy po vloupání do toho domku?“

Major Payne odpověděl: „Ne. Slečna Lewisová říká,

že když sešla dolů, tak zjistila, že je všechno zamčené

jako obvykle. Dveře na závory, okna zamčená a tak dále.

Věra, protože chodila spát jako poslední, na to vždycky

dohlédla sama.“

„Co takhle nějaký jed?“ zamumlal kapitán Gower.

„Ten by nezanechal žádné stopy, rozhodně ne vnější

stopy na těle.“

„Jakým způsobem by ho požila?“

„Možná v tom sherry.“

„Nesmysl. Bylo to přece Věřino sherry. Jako

hostitelka ho nalévala sama. Je velice těžké si představit,

že by k němu měl přístup kdokoli jiný, kromě slečny

Lewisové, samozřejmě, ale v takovém případě by ovšem

Paul dostal také svou dávku.“

„A co ty čokoládové bonbóny? Nezapomínejte na to,

že si je vzal Paul domů před tím, než je odnesl Věře.“

„Chcete snad tvrdit, že je otrávil?“

„Udělat to mohl. Příležitost k tomu měl.“

28

„Ale no tak, zadržte okamžik, námořníku,“

nesouhlasil s ním jemně Biggles.

Odklepl popel z cigarety a pokračoval: „Neměl byste

dělat takové uspěchané závěry bez jediného zlomku

důkazu, který by je podpořil. Tady jde o život člověka.

Vražda jedem není metoda používaná při spontánním

rozhodnutí zabít. To je výsledek dlouhé úvahy a

pečlivého plánování. Je sice možné, aby lidé chodili po

světě se zbraní nebo nožem v kapse, ale ne s jedem.

Člověk, který uvažuje o takovémto způsobu zločinu,

musí nejdříve tu osudnou dávku odněkud získat a to není

vůbec jednoduché. Musí pocházet ze zdroje, ze kterého k

němu zpět nevedou žádné stopy, a to znamená vědomou,

chladnokrevnou úvahu připravenou předem. Copak si

dovedete představit Paula Gravesona, jak se chová

takovýmhle způsobem, tak otevřeně otrle a necitelně? Já

tedy ne.

Předpokládaje, že by však byl schopen vymyslet a

vykonat takový zavrženíhodný plán, copak by byl takový

blázen, aby na to šel tak veřejně a trousil stopy nalevo

napravo, aby každý věděl, že se chystá navštívit Věru a je

si přitom vědom toho, že ho dovnitř vpustí slečna

Lewisová? To mi nějak nedává smysl. A co se toho týče,

tak vlastně máme jenom tvrzení slečny Lewisové o tom,

co dělala. Jak dlouho už byla u Věry?“

Major Payne odpověděl: „Celý život. Vychovávala ji

už jako nemluvně. Zamilovala si to děvče jako svoje

vlastní. Je z toho skoro šílená. Na ni vůbec nemusíme

myslet, ta je absolutně mimo.“

„Asi máte pravdu. Ale nepřehlížejte fakt, že taková

láska je schopná téměř šílené žárlivosti.“

29

Biggles uhasil svou cigaretu. „Vzhledem k tomu, jak

málo informací máme, trochu příliš spěcháme. Navrhuji,

abychom tohle téma vypustili do té doby, než policie

bude mít důkazy o tom, co způsobilo smrt té nešťastné

dívky.“

Major Payne souhlasil. „Paul má někdy podivné

způsoby, ale nevypadá na typ, který by dokázal zabít

cokoli většího než motýlek.“

„Toho, jak kdo vypadá se držet nemůžeme,“

prohlásil Biggles. „Ale tady se nám vrací policie a vidím,

že mají s sebou i Paula, takže to nevypadá, že ho chtěli

nechat ve vyšetřovací vazbě. Na to nemají asi dostatek

důkazů.“

„Budou vyslýchat všechny lidi v hotelu,“ pronesl

suše major Payne.

Biggles se pousmál. „V takovém případě doufám, že

máme všichni neprůstřelné alibi.“

„Také říkali něco o tom, že prohledají Paulův

pokoj,“ pokračoval major Payne. „Věřím, že chtějí ještě

vyslýchat pár lidí ve vesnici.“

„Například?“

„Například třeba Micka Trelawnyho. Dneska ráno se

jim ho nepodařilo zastihnout. Byl na moři a prohlížel

pasti na langusty.“

„Proč zrovna jeho?“

„Přátelí se s už dlouho s Věrou a často jí nosí

nějakou tu rybu.“

„Jednu dobu se ve vesnici hodně o těch dvou

mluvilo,“ přiložil si významně Gower. „Lidi si zjevně

mysleli, že se přátelí až příliš!“

30

„V takovéhle vesničce stačí, když se muž se ženou

ukáží jednou nebo dvakrát pohromadě a už se o tom

začne povídat,“ posměšně pronesl Biggles.

„Viděli ji, jak s ním vyráží za krásného počasí na

moře klást návnady do pastí.“

„A proč by, u čerta, s ním nemohla jet?“ ptal se

podrážděně Biggles. „Při vší úctě, tady je toho na práci

opravdu zoufale málo.“

„Já jenom opakuji to, co jsem slyšel ve vesnici,“

bránil se zahořkle kapitán Gower.

„Děláte hlouposti, že to posloucháte,“ zavrčel

podrážděně Biggles.

„Mick celou noc rybařil daleko na moři,“ skepticky

dodal major Payne.

„Kdo to říkal?“ zvědavě se na něho obrátil naježený

kapitán Gower.

„Nikdo, pokud já vím. Ale dneska ráno jeho loď

nebyla u svého obvyklého kotviště. Ale měl bych raději

už jít, kdyby mne náhodou policie hledala.“ Major se

otočil a pomalu odcházel do recepce.

„Předpokládám, že nejdůležitějším faktorem v

tomhle případě bude svědectví slečny Lewisové?“

dohadoval se kapitán Gower.

„Jednak to a jednak výsledek pitvy. Ještě totiž

nevíme, jak nebo proč to děvče vlastně zemřelo,“

připomenul mu Biggles. „Než přijde policie, aby odvedla

svou práci, mohli bychom se třeba napít, ne?“

31

… který si přitáhl židli a sedl si proti Bigglesovi, zatímco

seržant se postavil vedle s blokem v ruce…

32

4. kapitola

SAMÉ OTÁZKY

Tak jako zemětřesení obvykle následují více či méně

silné otřesy, tak tomu bylo i ve vesnici Polstow po smrti

Věry Harringtonové.

Biggles čekal v nepříjemné atmosféře ponuré

deprese, která zachvátila hotel, na terase, až ho přijde

policie vyslechnout. Odpočíval v lehátku, když se od

hotelového zřízence dozvěděl, že Květinová výstava byla

zrušena. Jak pokračovalo vyšetřování, někteří hosté se po

výslechu a s dovolením policie, chystali k odjezdu.

Gravesonovi se neukázali.

Konečně přišla řada také na Bigglese, aby se

podrobil

výslechu

šéfsuperintendantem

Smalleym,

menším podsaditým chlapíkem s jiskrou v oku a

nekompromisním výrazem ve tváři, který si přitáhl židli a

sedl naproti Bigglesovi, zatímco seržant se postavil vedle

s blokem v ruce. Biggles mohl snadno popsat veškerý

svůj pohyb přes noc, protože seděl na terase a bavil se s

kapitánem Gowerem až do jedenácti hodin, kdy se pak;

oba odebrali na lože. To ostatně potvrzovalo i to, co řekl

Gower, kterého policie už vyslechla.

Biggles byl zvědav, proč si ho nechali až nakonec,

ale měl se to brzo dozvědět. K jeho překvapení a trochu i

jemu na zlost, začal superintendant s otázkou, kterou

nejméně očekával.

„Je to pravda, že patříte ke zvláštnímu oddělení

Scotland Yardu?“

33

Biggles nadzvedl obočí, protože se o tom nikomu

tady ani nezmínil. „Správně, veliteli. Ale jak to víte?“

„Řekl mi to major Payne.“

„Jak ten to ví?“

„Volal mu náměstek komisaře Scotland Yardu, který

sem často jezdí a oznámil mu, že sem posílá jednoho ze

svých zaměstnanců, aby se tu zotavil.“

Biggles si povzdechl. „Jak jednoduché. Měl jsem

svého šéfa požádat, aby netlačil na pilu. Musím říci

Paynovi, aby to hned neroztrousil.“

„Jaké je vaše oficiální poslání – pokud vám nevadí,

že se ptám?“

„Já jsem detektiv-inspektor Královského letectva.

Letectva proto, že se specializuji na jakékoli problémy

spojené s létáním všeho druhu.“

„Předpokládám, že se budete o tenhle případ zajímat

také?“

„O nic víc než jenom jako obyčejný divák. Jak víte,

jsem totiž na dovolené.“

Nato superintendant projevil obvyklou mentální

reakci tak často k vidění ve venkovských oblastech

britského království dokonce i mezi skutečnými

profesionály, když se objevilo cokoli, co mělo něco

společného s Londýnem.

„To moc rád slyším,“ řekl. „My jsme třeba obyčejní

venkovští balíci, ale obvykle si svoje záležitosti

dokážeme vyřídit celkem správně sami.“

Biggles vypadal jako na trní. „Ale tím jsem si

samozřejmě naprosto jistý! Kdo tady říká něco o

venkovských balících? Já přece ne. Buďte bez starosti, já

nejsem člověk, co by se vám do toho chtěl plést.“

„Promiňte, ale občas máme takový pocit.“

34

„Já vím. Vadí vám ta představa, že my si myslíme,

že jsme chytřejší než vy. Na to zapomeňte, ten dojem,

který ostatně podle mého je zcela špatný, vychází od vás,

ne od nás ze Scotland Yardu.“

Superintendant změnil téma. „Jak moc jste se znal s

Věrou Harringtonovou?“

„Jen od vidění. Setkal jsem se s ní tady. Ale nikdy

jsem s ní nemluvil.“

„Chápu to tak, že prý tomuhle hochovi Paulovi

Gravesonovi se moc líbila?“

„Vypadá to tak nějak. Ale já nevím, víte. Jelikož

jsem se naučil všímat si zásadně jenom svých věcí, tak

jsem se nad tím nikdy nijak vážněji nezamýšlel.“

„Tohle je čistě formální otázka. Kde jste byl včera v

noci?“

Nato Biggles popsal, jak seděl na terase s kapitánem

Gowerem. „Nevšiml jste si ničeho neobvyklého?“

„Ne, vůbec ničeho.“

„Nevšiml jste si tady náhodou Paula Gravesona?“

„Ne. Slyšel jsem ho jenom jak parkuje to své hlučné

auto asi tak hodinu před večeří a později jsem ho viděl v

jídelně. Potom jsem ho už neviděl.“

„Oslovil jste ho?“

„Ne. Měli jsme jenom málo společných věcí, o

kterých bychom mohli hovořit. Ale povězte mi, protože

mi stále ještě není vůbec jasné oč tady vlastně běží –

slyšel jsem jenom jednu zkomolenou verzi, která podle

mne je tak nesouvislá, že nedává žádný smysl. Beru to

tak, že v tuto chvíli vyšetřujete smrt Věry Harringtonové

jako kdyby šlo o případ vraždy. Je to pravda?“

„Pokud nedostanu pitevní zprávu, ve které bude stát,

že zemřela přirozenou smrtí, tak spíš ano. Koneckonců

35

tady máme děvče, které v životě ani jeden den

nezastonalo. Nikdy si nestěžovalo ani na nějaké bolesti,

ani na jiné potíže. Až do šesti hodin včerejšího večera

byla samá aktivita kolem té květinové výstavy. Ještě v

deset včera večer byla ve formě a naživu. Na to máme

spoustu svědků. A během hodiny byla najednou mrtvá za

okolností, které nemohu nazvat jinak než podivnými.“

„Jste si tím časovým údajem jistý?“

„Potvrdil jej lékař. Odhaduje, že ke smrti došlo asi

mezi desátou a jedenáctou včera v noci. Takže pokud tam

podle svého vlastního přiznání byl Paul Graveson až do

deseti třiceti, musela to být náhlá smrt.“

„Takže si myslíte, že s tím možná měl něco

společného, že?“

„Co jiného si mohu myslet? Podezření na něho

padne zcela přirozeně.“

„Kdy očekáváte tu lékařskou zprávu?“

„Měl bych mít předběžnou zprávu dozítra ráno. To

už budu vědět, jestli měla nějaké srdeční potíže, nebo

jestli to děvče zemřelo na otravu kyanidem.“

„Proč zrovna kyanidem?“

„Mám k tomu svoje důvody. No, myslím, že to je asi

tak všechno. Už vás nebudu obtěžovat.“

„Fajn, to mi vyhovuje.“

Po chvilce váhání však superintendant pokračoval:

„Mimochodem, čistě z profesionálního hlediska a

výhradně mezi námi dvěma, předpokládaje, že jste si

během toho pobytu tady udělal o Paulu Gravesonovi

nějaký názor, pokládáte ho za člověka schopného

vraždy?“

Biggles se nad tou otázkou na okamžik zamyslel.

„Když už se mne ptáte, tak bych řekl, že ne. Možná

36

nějakého menšího trestného činu, protože někteří z těch

dnešních moderních mladých lidí, kteří to ani za něco

takového nepovažují, berou zákon na lehčí váhu, než

jsme ho za našich časů brávali my. Ale většinou, až na

pár občasných výjimek, i pro ně vražda znamená konec

legrace.“

Nato vytáhl superintendant něco, co bezpochyby

považoval za trumfové eso. Sáhl do kapsy a ukázal

malou skleněnou dózičku se skleněnou zátkou. „Tak jak

byste si asi vysvětlil tohle?“

„Co je to?“

„Kyanid. Je toho tady dost na to, aby to odrovnalo

celé stádo slonů.“

Biggles se nemohl ubránit tomu, aby se mu na tváři

neobjevil překvapený výraz.

„Kde jste to našel?“

„V pokoji Paula Gravesona, zabalené do kousku

hadříku úplně dole v jedné zásuvce.“

„Nikdo, kdo má zdravý rozum, by přece nenechal

něco takového jen tak někde ležet. Už jenom ten plyn,

který to vydává, dokáže člověka přivézt do bezvědomí.“

„Třeba měl nějaký dobrý důvod, proč se mu

vyplatilo to ukrývat?“

„Pokud mám pravdu, když hádám důvod, který máte

na mysli, superintendante, tak by to určitě nebyl takový

blázen, aby to schovával ve svém pokoji. O tom, že to

patří právě jemu, nejsou žádné pochybnosti?“

„Naprosto žádné. Sám říká, že je to jeho. Má to také

nápis jeho rukopisem. Hydrokyanidová kyselina, abych

byl přesný.“

„Vysvětlil vám, proč něco takového má normálně u

sebe v pokoji?“

37

„Tvrdí, že to má už celá léta. Vysvětluje to tím, že

ten jed potřebuje na motýly a všelijaký ten hmyz, který

chytá a kyanid dává na dno nádobky, ve které je tím

způsobem usmrcuje.“

„To je docela možné. Známe ho jako velkého lovce

hmyzu a víme, že se do takových nádob kyanid skutečně

používá. Ale jak se k němu vlastně dostal? Na to, aby si

jej koupil, potřebuje přece povolení a v tom případě o

tom musí být někde záznam?“

„Tvrdí, že si ho vyrobil sám.“

„To jak víte není nijak zvlášť obtížné. Dá se získat

ze spousty rostlin, mandlí, vavřínu a jiných druhů. Je

silně cítit po mandlích.“

„Já bych se ale vsadil, že to je ta látka, která zabila

Věru Harringtonovou! Jedno zrnko a smrt nastává

prakticky okamžitě.“

„Jen abyste třeba sázku neprohrál.“

Superintendant vypadal překvapeně. „Vy stále ještě

věříte, že je Paul Graveson nevinný?“

„Jak nevinný?“

„Že nezabil Věru Harringtonovou.“

„Ale že byla skutečně zavražděna je samozřejmě

ještě třeba dokázat, ne? Z toho důvodu já bych ještě

nedělal žádné závěry, superintendante.“

„Ale ta látka ve skleněné dózičce.“

„Ve skleněné dózičce je to zcela něco jiného než v

těle Věry Harringtonové, ne?“

„Přinesl tomu děvčeti čokoládovou bonboniéru a

kytici růží. Slečna Lewisová tvrdí, že je viděla. Ráno,

když sešla dolů, byla ta bonboniéra otevřená a některé z

bonbónů byly už snědené. Vypadá to, že je to děvče jedlo

a současně dávalo růže do vázy.“

38

„Kde jsou ty bonbóny teď?“

„Na našem ústředí, kde je právě analyzují.“

„Tak dobrá, veliteli. Já jsem vám řekl, co si o tom

všem myslím. Je to váš případ, ne můj.“

„Nemyslíte, že to je dost důkazů na to, abychom

mladého Gravesona vzali do vazby?“

„Ne, to si nemyslím, veliteli,“ odpověděl Biggles

upřímně. „Ale kdybych byl na vašem místě, tak bych měl

pocit, že musím jednat velice opatrně, dokud neuvidím

na stole zprávu od soudního patologa. Pokud má to děvče

v žaludku kyanid, tak na něj samozřejmě přijde. A to dá

tomu vašemu případu zcela jistě jinou podobu.“

„Mezitím nám ten ptáček ale může uletět!“

„Pokud to udělá, tak daleko neuletí.“

Superintendant na Bigglese zvědavě pohlédl. „Máte

na tom mladém Gravesonovi nějaký zájem?“

„Absolutně žádný.“

„Tak proč jste si tak jistý, že on to nebyl, kdo to

děvče zabil?“

„To jsem nikdy neřekl. Nejsem si vůbec jistý, že to

neudělal. Nejsem si jistý ničím. Jenom prostě vyjadřuji

svůj názor, že asi na otravu kyanidem to děvče

nezemřelo. Jak jste sám před chvílí řekl, kyanid zabíjí

téměř okamžitě. Věra byla ale v pořádku, když Paul

odcházel.“

„Na to máme jenom jeho tvrzení.“

„Tak to řekněme takto. Pokud a kdyby Paul tomu

děvčeti dal dávku kyanidu – je jedno jakým způsobem –

jak je možné, že ještě byla schopná po jeho odchodu

obejít dům a zamknout za ním? Mohla to udělat jenom

ona, protože slečna Lewisová už byla v posteli. Alespoň

tak rozumím tomu, co sama tvrdí.“

39

„To je fakt.“

„Ale nezapomínejte, jak vy sám říkáte, že na to

máme jenom její tvrzení. Předpokládaje že je to pravda, a

já to nijak nezpochybňuji, tak to znamená, že mohla

zamknout jedině sama Věra. Byla by bývala schopná to

udělat, kdyby jí býval Paul dal dávku kyanidu?“

Superintendant pohlédl Bigglesovi ostře do očí.

„Chápu, co myslíte,“ pronesl potom pomalu, přičemž

schoval kyanid zpátky do kapsy. „V tom jste se trefil.“

„Co se děje v té Doškové chalupě teď?“

„Slečna Lewisová tam zůstane jenom tak dlouho,

aby uklidila a dala na nábytek potahy proti prachu. Jak

jen to bude možné, tak odjede do Trura, kde žije její

sestra. To se mi docela hodí, bude alespoň po ruce,

kdybych ji potřeboval. No, už ale musím jít. Ještě musím

navštívit dva lidi. Ten starý doktor – jak se jmenuje,

který bydlí hned vedle Věry, byl ještě v posteli, když

jsem tam přijel. A je tu ještě jeden chlápek. Trelawny.

Něco jako rybář. Když jsem přišel do té chatrče, kde

bydlí, tak byl ještě na moři. Prý byl venku na moři celou

noc. Třeba si něčeho všiml. Pochopil jsem, že se s Věrou

velice dobře znali?“

„Věřím, že spolu dobře vycházeli. Občas jí nosil

nějaké ryby a občas, jak jsem slyšel, si s ním vyrazila na

ryby.“

„Rád si poslechnu, co na to on.“ Superintendant ale

pořád ještě váhal s odchodem. „Ještě vás něco napadá, co

se tohohle případu týče?“

„Ale jděte, veliteli, vy přece ode mne žádnou pomoc

nepotřebujete,“ zamručel Biggles se zábleskem v oku.

„To je sice pravda, ale já jsem vždycky připravený

připustit, že dvě hlavy jsou někdy lepší než jenom jedna.“

40

„Přirozeně, když už jsou na místě činu, tak tomu

logicky budu věnovat trochu přemýšlení. Ale nechtěl

bych, abyste měl pocit, že se vám do toho nějak –“

„Toho si nevšímejte. Co si o tom upřímně myslíte?“

„Tak dobrá. Ale nezapomínejte, že jste mne o to

požádal vy sám. Jsou zde dvě nebo tři drobnosti, které mi

připadají velmi podivné. Často jsem získal nějaké

vodítko, když jsem se soustředil na něco neobvyklého,

jakkoli nepodstatné to mohlo na první pohled vypadat.

Tím mám na mysli cokoli, o čem by se dalo říci, že se liší

od takové té představy o normálním lidském chování.“

„Vy jste si něčeho takového všiml?“

„Zajisté. Jen si vezměte například jenom ty

čokoládové bonbóny. Opravte mne, pokud se mýlím, ale

jestli tomu dobře rozumím, tak slečna Lewisová ve své

výpovědi uvádí, že našla tu bonboniéru na stole s

odkrytým víkem.“

„Správně.“

„No a mně připadá velmi zvláštní právě tohle,

protože většina lidí, když dojí bonbóny z bonboniéry,

vezme víko a krabici zavře. Věra to ale neudělala.

Nechala víko ležet vedle, a já se ptám, proč asi?“

„Bonbóny se analyzují.“

„To jste mi řekl. Podle toho, co mi říkal Payne, tak

poslední, co Věra Paulovi řekla bylo, že ty růže dá do

vázy, totiž ty, co jí přinesl, ještě než půjde spát. Udělala

to?“

„Začala, ale nedokončila to. Vzala skleněnou vázu s

vodou a položila ji na stůl vedle těch bonbónů. Pár těch

růží naaranžovala do vázy, ale zbytek ležel rozházený na

stole.“

41

„Takže se nabízí otázka, proč tu práci nedokončila,

když už ji dělala? Mně to připadá, jako když byla

vyrušená. Našli ji nahoře. Proč tam vůbec chodila? Stalo

se snad něco, co ji přimělo, že šla nahoru? Byla to příčina

toho, že musela nechat toho, co právě dělala? Šla tedy

nahoru, to víme pozitivně. Ale dolů už se nevrátila. Proč?

Protože nemohla. Buď byla mrtvá nebo právě umírala,

protože smrt musela určitě udeřit právě v tu chvíli. Byla

schopná jít nahoru a když vyšla nahoru, tak měla

evidentně v úmyslu se zase vrátit dolů, jinak by bývala

dole zhasla světlo. Velmi pravděpodobně by také asi

dokončila to aranžování květin, protože by je asi sotva

jen tak nechala ležet celou noc na stole, přičemž by také

asi zavřela tu bonboniéru.“

„Ano, to všechno zní rozumně.“

„V ložnici, pokud vím, bylo také světlo. To ona

rozsvítila tu lampu?“

„Ne. To udělala už slečna Lewisová. Dělala to

každou noc, když šla nahoru spát. Věra často četla v

posteli, takže jí všechno připravovala.“

„Aha. Potom si ale musíte zodpovědět otázku, proč

šla nahoru ještě předtím, než byla se vším hotova, aby

mohla jít spát? Zjevně už zamkla a zbývalo tedy jenom

dodělat ty růže a zhasnout lampu. Proč to ale neudělala?“

„Nejlogičtější vysvětlení je, že něco uslyšela a šla se

podívat nahoru, co to bylo.“

„To by mohla být odpověď. Ale co slečna

Lewisová? Copak ta by neslyšela to samé?“

„Říká, že neslyšela vůbec nic. Její sluch je ale v

pořádku a noc byla absolutně tichá.“

„Ale přesto, jak říkáte, veliteli, Věra mohla něco

slyšet. Možná alternativa je také to, že šla nahoru, aby

42

něco přinesla. Co to bylo? Co by asi tak mohla v tuhle

noční hodinu potřebovat? Ať už ale důvod byl jakýkoli,

muselo to být velice naléhavé, jinak by nepřestala

uprostřed toho, co právě dělala. Zjistěte, co to bylo,

veliteli, a budete na půl cesty k vyřešení vašeho

problému.“

„Možná máte pravdu. Ale jak mám zrovna tohle

zjistit? Neexistuje tady ani drobet pouhého náznaku.“

„Něco tady být musí. Je na vás, abyste to objevil.

Věra nepřestala uprostřed toho, co dělala, jenom tak.

Tam někde leží odpověď.“

Přišel major Payne. Obrátil se k superintendantovi a

povídá: „Je tady nějaká žena a chce s vámi mluvit, jestli

tady ještě jste.“

„Kdo to je?“

„Paní Chandlerová.“

„Myslíte hospodyni doktora Vennera? S tou jsem

mluvil dneska ráno.“

„Správně.“

„Netušíte proč se mnou chce mluvit?“

„Ne. Nechce to říct. Ale tvrdí, že má vzkaz od

doktora Vennera, takže to asi bude mít co dělat s Věrou.

Doktor by přišel sám, ale necítí se dobře.“

„V tom případě bych ji radši měl přijmout. Kdybyste

ji sem rovnou přivedl, prosím vás.“

Major Payne odešel.

Seržant vytáhl notes.

„Chcete, abych odešel?“ zeptal se Biggles.

„Ne. Jestli chcete slyšet co má na srdci, tak

zůstaňte.“

43

5. kapitola

TRELAWNY

Během pár minut byl majitel hotelu zpátky s prsatou

mladou ženou, která se netvářila vůbec nadšeně, že ji

poslali dolů s kopce v takový parný den. Měla na sobě

ještě své pracovní šaty.

„Chtěla jste se mnou mluvit?“ pomáhal jí

superintendant.

„Já ne. To doktor mě sem posílá se vzkazem.“

„Jak se jmenujete?“

„Emily Chandlerová.“

„A vy pro doktora Vennera pracujete, nemýlím se?“

„Správně. Chodím tam jenom ráno, jak sem vám

říkala, když ste se u nás stavil.“

„Jaký to má být vzkaz?“

„Já sem vám řekla, že doktor eště spí, když ste k

nám prvně přišel.“

„To je pravda, to jste říkala.“

„Když sešel dolu, řekla sem mu co se stalo a že ste

jako byl u nás za nim.“

„Chcete říci, že jste mu pověděla o smrti Věry

Harringtonové?“

„Ano.“

„Bylo to poprvně, co se o tom dozvěděl?“

„Ano.“

„Hm. Tak pokračujte.“

44

„Povídal, že mu to něco připomnělo a myslel si, že

byste možná rád věděl, že včera v noci byl v Doškový

chalupě Trelawny.“

Všichni přítomní se zarazili.

„Jak to ví?“ zeptal se po chvilce superintendant.

„Viděl ho.“

„Kolik to bylo hodin.“

„Tři hodiny ráno.“

„Kolik!“

„Tři hodiny ráno.“

„Skutečně?“ pronesl zvolna superintendant. „Je si

tím úplně jistý?“

„Docela jistý.“

„Jak k tomu došlo? Co dělal doktor ve tři hodiny

dneska ráno?“

„No, bylo to takhle. On má tyhlety dost zlý revma,

víte? Takže kvůli tomu špatně spí, nikdy nespí dlouho v

kuse. Včera v noci to byla jedna z těch jeho zlejch nocí a

měl děsný bolesti. Ve tři hodiny už to nemoh vydržet a

tak vstal z postele, aby si vzal náký ty prášky, co v

takový situaci dycky bere. Právě se chystal zpátky do

postele, když uslyšel takovej pronikavej zvuk, jako když

klapne závora u branky. Venku bylo jasný měsíční

světlo. Když se kouknul z okna ven, tak uviděl

Trelawnyho, jak jde po pěšině, která vede od moře k

zadním dveřím chalupy slečny Harringtonový. Myslel si,

že je to podivnej čas na návštěvy a koukal dál, ale když

Trelawny zašel do stínu domku, takho ztratil, takže neví,

co tam vlastně dělal. Ale asi po minutě nebo dvou uviděl

Trelawnyho jak se vrací stejnou cestou, kterou přišel. No

a to je teda všecko. Po tom co se stalo, si doktor myslel,

že byste to rádi věděli.“

45

„Má pravdu,“ odvětil superintendant suše. „Když

jsem u něho dneska ráno byl, Trelawny nebyl doma.

Jedna paní, která bydlí vedle, mi řekla, že byl celou noc

na moři a rybařil.“

„Pravda. No teď už je zase doma. Viděla jsem jeho

loď jak se před chvilkou vrací.“

„Děkuji

vám,

slečno

Chandlerová.

Povězte

doktorovi, že jsem mu za tu informaci zavázán.“

„Potřebujete mě tady ještě?“

„Ne, děkuji vám.“

Žena se otočila a odešla.

Superintendant se obrátil k Bigglesovl. „Víte o

tomhle Trelawnym něco?“

„Ne. Je to divoký, tvrdý chlap. Nezávislý typ.

Jednou či dvakrát jsem s ním mluvil. Vypadá jako docela

slušný člověk. Nic proti němu jsem neslyšel.“

Superintendant se obrátil na místního seržanta: „Měl

jste s ním někdy nějaké potíže?“

„O žádných nevím. Na nic si nevzpomínám.“

„Dobrá. Jděte a přiveďte mi ho. Promluvím si s ním

tady. Vezměte si auto, abyste ušetřil čas.“

Když seržant odešel, jeho nadřízený důstojník se

opět obrátil na Bigglese. „Tohle je skoro senzační

odhalení. Co z toho vyvozujete?“

„Nemá cenu z toho cokoli vyvozovat, dokud

neuslyšíte, co na to Trelawny.“

Se slovy, „nechám vás dva o samotě,“ odešel major

Payne kamsi dovnitř hotelu.

„Jste si jistý, že nechcete, abych odešel?“ zeptal se

superintendanta Biggles.

„Jestli máte zájem, zůstaňte.“

46

„Samozřejmě, že mám zájem. Tahle nová situace je

opravdu šokující.“

„Musím přiznat, že něco takového jsem nečekal.“

„Ani já ne.“ Biggles si vzal z pouzdra cigaretu.

„Už se to ukazuje,“ prohlásil superintendant s

unaveným povzdechem.

„Co se ukazuje?“

„Že v takovémhle případě nemůžete věřit nikomu a

ničemu.“

Biggles ten námět dále nerozvíjel.

Policejní auto se vrátilo během pár minut. Seržant

vstoupil s Trelawnym, neholeným a s rozcuchanými

vlasy, oblečený jenom do mořskou vodou prosolených

kalhot, rozhalenky a gumových holínek. Měl bledý

obličej a v očích měl agresivní lesk. „Potřebujete mě?“

vyhrkl úsečně.

„Našel jsem ho v posteli,“ informoval je seržant a

znovu vytáhl notes a tužku.

„Tam byste taky byli, kdybyste celou noc makali,“

odsekl Trelawny naštvaně.

„No dobrá, dobrá. Nestojíme tu o žádné vaše

hrubosti!“ vyštěkl na něho superintendant. „Položím vám

pár otázek. Dobře si to promyslete, než na ně odpovíte.“

„Tak střílejte. Ptejte se mě, na co chcete. Nemám

nic, co bych měl skrejvat!“

„Jmenujete se Mick Trelawny?“

„Michael Trelawny, jestli to chcete mít všecko jak

má bejt.“

„Jste profesí rybář?“

„To jsem.“

„Prý jste znal slečnu Harringtonovou?“

„To jsem znal.“

47

„Jak dobře jste se znali?“

„Řek bych, že dost dobře. Byla to moje zákaznice a

před ní i její matka.“

„Kdy jste jí viděl naposledy?“

„Včera ráno. Přines sem jí tam pár tresek.“

„Kde jste byl včera v noci?“

„Chytal jsem na svý lodi ryby. Myslel jsem, že bych

moh chytit jednoho nebo dva mořský okouny.“

„Chcete říci, že jste byl na moři celou noc?“

„To chci říct, jo.“

„Jak daleko jste byl?“

„Nikdy ne víc než tak jednu míli, myslím.“

„Vrátil jste se mezitím pro něco na pobřeží?“

Tohle byla kardinální otázka a Biggles skoro zatajil

dech napětím, jaká bude odpověď.

Ale Trelawny nezaváhal. „To jo,“ řekl otevřeně.

„Z jakého důvodu?“

„Abych se stavil v Doškový chalupě.“

„Šel jste tam?“

„Jo, šel.“

„A v kolik to bylo hodin?“

„Já neměl hodinky, ale podle měsíce bych to

odhadoval asi tak na třetí hodinu.“

„Proč jste tam šel v takovou dobu, když jste musel

vědět, že slečna Harringtonová a její hospodyně už odešli

spát?“

„No to je vono. Já nevěděl, že šli už spát.“

„Musel jste předpokládat, že budou v posteli a že už

budou dávno spát.“

„Myslel jsem, že jsou ještě vzhůru.“

„Proč?“

„Protože se pořád ještě svítilo, jak dole tak nahoře.“

48

„Jak to víte?“

„Viděl jsem to. Bylo to jediný světlo ve vesnici.

Nejdřív jsem si toho všim asi tak v jedenáct, protože

obvykle tou dobou už je celá vesnice potmě, kromě

hotelu. Tak jsem byl zvědavej, co se děje. A pak po

nějaký době, asi tak po hodině, bylo ještě pořád

rozsvícíno, tak mě napadlo, že něco asi nejni v pořádku.

Třeba jedna z nich onemocněla, nebo co.“

„Takže jste připlul na pobřeží, abyste se na to

podíval sám, je to tak?“

„Ne hned. Jak šel čas, tak jsem se víc a víc koukal a

byl jsem čím dál tím zvědavější, proč asi nezhasly

světlo.“

„Věděl jste, ve kterých místnostech se svítilo?“

„Nebyl jsem si tak docela jistej. Byl jsem si

stoprocentně jistej jedině obývákem. Byl jsem v tom

domku už dost často, ale nahoře jsem nikdá nebyl. Neměl

jsem k tomu totiž žádnej důvod.“

„Pokračujte.“

„Když táhlo na druhou, jak jsem tak odhadoval

podle oblohy, začal jsem si dělat starosti a myslel jsem,

že tam muselo dojít k nějaký nehodě, nebo co. Možná

třeba lupiči, co já vím. Napadlo mě, že bych jim moh

třeba pomoct a tak jsem se rozhod, že se tam poohlídnu.

Nebyl žádnej vítr, takže jsem musel veslovat. Vytáh jsem

loď na pláž a šel jsem nahoru po útesu k chalupě.“

„Nahoru po útesu? Proč po útesu?“

„Byla to ta nejkratší cesta. Nahoru se leze snadno,

když víte jak a když jste to už slejzal tolikrát jako já

víte?“

„Ach tak. No dobrá, tak pokračujte. Co se stalo

pak?“

49

„Pořád se tam svítilo. Šel jsem až k domu, k zadní

brance a trochu jsem poslouchal. Když jsem nic neslyšel,

tak jsem šel dál k domku. Znova jsem poslouchal, ale

pořád jsem vůbec nic neslyšel. Zkusil jsem zadní vchod,

ale bylo tam zamčíno. Šel jsem teda dopředu k hlavnímu

vchodu, ale tam bylo taky zamčíno. Protože jsem pořád

myslel na nějaký ty zloděje, tak jsem se koukal do oken.

Ale všechny byly zavřený. Pořád jsem neslyšel vůbec

nic, ani žádnej hovor, ani že by tam jako přecházeli

nějaký lidi. Nějak jsem to nemoh pochopit. Věděl jsem

jenom, a to bylo to jediný, co mě napadlo, že je světlo

pořád ještě rozsvícený omylem. Uvažoval jsem, že na ně

zaklepu, abych jim to řekl, ale nakonec, když jsem si

představil, že mě zrovna dvakrát nepoděkujou za to, že je

takhle pozdě v noci vylekám, jsem to vzdal a vrátil se

zpátky k lodi.“

„Co jste dělal potom?“

„Vesloval jsem asi tak půl míle na moře a zkusil

ještě trochu rybařit. Ale jelikož nic nebralo, tak jsem to

vzdal a projel kolem pastí na langusty. Tam jsem taky

neměl žádný štěstí, takže jsem jel domů a zalez jsem na

hodinu nebo dvě na kutě, než mě tady seržant vzbudil.“

„Viděl jste někoho, když jste připlul k pobřeží?“

„Ani živou duši.“

„Víte o tom, že dneska ráno našli mrtvou slečnu

Harringtonovou?“

„Teď už to vím. Seržant mi to řek.“

„A to bylo poprvé, co jste se o tom dozvěděl?“

„To si myslíte, že bych bejval zalez do postele,

kdybych byl věděl, že je ten drahoušek mrtvej?!“

„Oslovoval jste ji obvykle drahoušku?“

50

„Ne přímo do očí. Ale vždycky jsem na ní takhle

myslel. Byla jedna z těch nejlepších ženskejch, co znám,

a moje dobrá kamarádka. I teď nemůžu věřit tomu, že je

mrtvá.“

Ten člověk byl zjevně rozrušený. Na okamžik se mu

zachvěly i rty. Jeho veliký pěsti se otevíraly a zatínaly.

„Byl jste do Věry Harringtonové zamilovaný?“

zeptal se jemně superintendant.

Trelawny se díval do prázdna. „Já nevím. Ale teď,

když jste se o tom zmínil, tak myslím, že možná jo. Ale

nikdá jsem na ní takhle nepomyslel, to mi můžete věřit.

Jestli někdy toho syčáka, co jí to udělal dostanu do

rukou, tak mu utrhnu hlavu z ramen!“

„Udělal co?“

„Zavraždil Věru.“

„Kdo říká, že ji někdo zavraždil! Já jsem o žádné

vraždě nemluvil.“

Trelawny zamrkal. „Ale jak jinak by mohla tak

rychle umřít?“

„To jsem doufal, že uslyším třeba od vás?“

Na tváři Trelawnyho se objevil překvapený výraz.

Jeho oči se doširoka rozevřely. „Přeci si nemyslíte, že

jsem s tím měl co dělat já?!“

„To není důležité, co si já myslím. Dozvíte se toho

víc, až přijde pravý čas. Jestli má dojít k nějakému trhání

hlav, tak to uděláme my, až na to přijde čas. Dobrá. To je

prozatím všechno. Budu vás ještě potřebovat, takže,

prosím vás nejezděte nikam moc daleko. Pošlu pro vás,

až s vámi budu chtít mluvit znovu, ano?“

Trelawny stál okamžik bez hnutí a zíral upřeně na

policistu. Potom se rychle obrátil a kráčel pryč.

Seržant zavřel notes a zastrčil jej zpátky do kapsy.

51

Superintendant řekl Bigglesovi: „No, ten tedy

rozhodně měl všechny odpovědi pohotově.“

„Přirozeně.“

„Proč přirozeně?“

„Protože člověk, který říká pravdu, může odpovídat

na jakékoli otázky bez sebemenšího zaváhání. Nemusí

přemýšlet nebo si dávat pozor na svá slova. Trelawny

nezaváhal dokonce ani jedinkrát.“

„Třeba by nezaváhal ani kdyby něco skrýval?

Nevěděl přece, že je Věra mrtvá, dokud mu to seržant

neprozradil.“

„To říká on.“

„Pořád ještě prožíval šok, když sem přijel. Mohl jste

to dobře vidět na jeho tváři. Pokud není lhář obzvláště

chladnokrevný, tak musí přemýšlet, i když třeba jenom

zlomek sekundy, v okamžik, kdy mu položíte otázku, aby

si zajistil, že ho nechytíte do pasti.“

„Takže vy si myslíte, že říkal pravdu?“

„V tomto ohledu ano. Ale to je jenom moje osobní

mínění.“

„Proč si to myslíte?“

„Zaprvé jeho reakce na to, co je neobvyklou

událostí, totiž jak tam svítilo to světlo celou noc, přesně

to, co bych od člověka jeho typu očekával. Jeho výpověď

pasuje přesně jako rukavice na ruku s tím, co my víme –

totiž s tou doktorovou verzí, že ho viděl na pěšině u té

chalupy, ta doba i to, že světla svítila. Z moře je mohl

opravdu jenom stěží přehlédnout.“

„Tak dobře. To je, jak jste pravil, zaprvé. A co tedy

zadruhé?“

„Doktor Venner vyhlédl ven z okna, protože slyšel

závoru u branky. Copak by byl člověk chystající se k

52

vraždě, takový blázen, aby cvakal závorou u branky

domku do kterého se chystá vstoupit, jako by to byl

například obyčejný poslíček za bílého dne? Mně osobně

se zdá, že by se spíš snažil plížit potichu jako zatoulaná

kočka.“

„Pokud máte pravdu, tak je to pro něho trochu

smůla, že si vybral zrovna minulou noc, aby se šel

podívat do toho domku a ne někdy jindy.“

„Žádnou jinou noc by do toho domku nechodil,

protože by bylo zhasnuto,“ zdůraznil Biggles.

„To je sice možné, ale my máme pro to jeho tvrzení,

co dělal v domku, jenom jeho slovo.“

„No když přijde na to, tak pro to, co se stalo uvnitř

domku máme také jenom slovo slečny Lewisové. Máte

štěstí, že jste získal svědectví o tom, že k domku přišel

Trelawny, protože jinak by bylo jenom velice

nepravděpodobné, že byste se to někdy dozvěděl. Těžko

můžete očekávat, že naleznete svědka čehokoli, co se

stalo ve tři hodiny ráno. Pokud se Trelawny bude držet

své výpovědi, tak se vám stěží podaří s ním otřást. A o

tom, že někdo do domku vstoupil, žádné důkazy stejně

neexistují.“

„Vy si myslíte, že to neudělal?“

„Momentálně jsem o tom přesvědčen.“

„To jste říkal i o Paulu Gravesonovi!“

„No a co má být?“

„Jestli Paul to děvče nezavraždil a neudělal to ani

Trelawny, tak kdo to k čertu udělal?!“ zavrčel

superintendant.

„Budete mít lepší příležitost zjistit něco takového, až

si budete zcela jistý, veliteli, že byla skutečně zavražděna

a jak to bylo provedeno.“

53

… až mu hotelový zřízenec přinesl odpolední čaj…

54

„Ano, předpokládám, že máte pravdu,“ souhlasil

nakonec superintendant. „Budeme o tom vědět víc až

zítra.“ Zprudka se zvedl. „No, musím už jít. Bezpochyby

se ještě uvidíme. Přijdu zase.“

„Najdete mne tady.“

Superintendant šel přímo ke svému vozu, společně

se seržantem nastoupili do vozu a odjeli.

Biggles si zapálil další cigaretu a přitom si s jemným

úsměvem uvědomil, že tentokrát s sebou superintendant

Paula Gravesona nevzal.

55

6. kapitola

PŘICHÁZÍ DUCH

Biggles zůstal nikým nevyrušován pěkně v klidu na

terase, až mu hotelový zřízenec přinesl odpolední čaj.

Byl to takový veselý místní kluk, kterého každý znal jako

Jimmyho.

„Tohle je děsná věc, to s tou chudinkou slečnou

Harringtonovou, pane,“ poznamenal hoch bolestně, když

kladl na stůl věci z velkého podnosu.

„Šokující,“ poznamenal Biggles aniž by vzhlédl.

Jimmy si povzdechl. „Taková to byla hodná slečna!

A ta představa, že jsem s ní ještě včera mluvil a neměl

ani nejmenší tušení, že je to naposledy, co ji vidím!“

„Ale, a kdepak jsi s ní mluvil?“ Pro Bigglese to byla

jen pouhá konverzace. Zaměstnán svými vlastními

myšlenkami neměl o to ve skutečnosti příliš zájem.

„U ní doma.“

„Když jsem jí nesl ty jahody.“

To přimělo Bigglese, aby konečně vzhlédl. „Říkáš,

že jsi jí nesl nějaké jahody?“

„Ano, pane.“

„Kdy?“

„Včera ráno. Myslím, že to mohlo být tak asi kolem

jedenácté. Problém s jahodama je, že za takovéhleho

počasí najednou všechny uzrávaj ve stejnou dobu. Než se

nadějete máte jich, že nevíte kam s nima. Máme jich v

zeleninový zahradě celý tuny!“

56

„Ach tak,“ odpověděl Biggles zvolna. „Takže ty jsi

jich pár vzal slečně Harringtonové?“

„Já je ale netrhal. To já nesmím. Já je jenom vzal s

sebou do toho domku.“

„Kdo je tedy natrhal?“

„Paní Paynová. Udělala z nich docela pěknej košík,

těch zvlášť dobrejch a řekla mi, abych je dones slečně

Harringtonový.“

„A to jsi udělal?“

„Ano. Přišla mi sama otevřít. Řek jsem „Od pani

Paynový, slečno“. A ona na to: „Ach ty jsou krásné,

dáme si je k odpolednímu čaji. Poděkuj za mne paní

Paynové, Jimmy, a řekni jí, že doufám, že ji brzy

navštívím.“ Potom mi dala sklenici limonády za to, že

jsem jí to přines.“

„Hm…“

„Tady je váš čaj, pane.“

„Díky, Jimmy.“

Chlapec se vrátil do kuchyně.

Biggles si nalil čaj a na čele se mu udělala malá

vráska, jak se lehce zamračil.

Pár minut nato se směrem od vesnice objevil kapitán

Gower, celý zpocený, supící a s kloboukem v ruce a z

jeho spěchu v tak horký den bylo patrné, že přináší

nějakou novinu. Přitáhl si k Bigglesovu stolu ještě jednu

židli a přerývavě ze sebe vypravil: „Předpokládám, že

jste slyšel tu nejnovější zprávu?“

„Čemu říkáte nejnovější?“

„No, tomu o ty lahvičce kyanidu, kterou našli v

pokoji Paula Gravesona.“

„Jak jste se to dozvěděl vy?“

„Řekla mi to právě paní Paynová.“

57

„Zdá se mi, námořníku, že tady příliš mnoho lidí

říká příliš mnoho věcí příliš mnoha lidem.“

„No, tak já bych řek, že tohle ho tedy konečně

naučí!“

„Naučí koho?“

„Paula Gravesona!“

„Zdá se, že vám obrovsky záleží na tom, abyste toho

hocha viděl viset.“

„Mně je to všecko jasný jako na bíledni!“

„Beru to tak, že jste v takových záležitostech

skutečným expertem?“

„Měl bych být když uvážíte, co knih jsem přečetl o

zločinu a zločincích. Vražda je přesně to, co je vlastně

jako můj obor!“

„Při této příležitosti ale máme co dělat s fakty, nikoli

literární fikcí.“

„Nevidím v tom žádný rozdíl. Kdybyste si sám

přečetl pár nějakých napínavých detektivek, věděl byste

o takovýhle věcech trochu víc!“

Na Bigglesových rtech se objevil slabý náznak

úsměvu a výraz jeho tváře změkl. „Budu o tom

přemýšlet. Takže vy už jste vykombinoval, že Paul

Graveson zavraždil Věru pomocí svého jedu?“

„To je nad slunce jasnější.“

„Víte, námořníku,“ odpověděl mu jemně Biggles,

„měl byste dvakrát měřit, než vypustíte takovouhle věc z

úst. Pokud si nebudete dávat dobrý pozor na jazyk,

skončíte jednoho krásného dne u soudu a budete mít na

krku obžalobu za pomluvu.“

„Nechápu, jak by kdokoli mohl ještě pochybovat o

Paulově vině, když u něho teď objevili ten kyanid!“

58

„Navrhuji, abyste počkal, až najdou kyanid také v

žaludku Věry, než vyrukujete se svým názorem na

veřejnost.“

„Mám na svoje mínění právo!“

„To tedy máte. Za předpokladu, že si jej necháte pro

sebe. A teď vám povím něco, co jste pravděpodobně

neslyšel, protože jinak byste vykřikoval i tohle.“

„Oho! Co je to?“ Gowerův obličej se rozhořel

samou zvědavostí.

„Paul Graveson není jediný podezřelý.“

„Vážně? A kdo je ten druhý?“

„Mick Trelawny.“

„Jak ten se do toho zamotal?“

„Byl v Doškové chalupě ve tři hodiny ráno.“

Gower tiše hvízdl. „Je to fakt?“

„Je.“

„Kdo na to přišel?“

„Viděli ho tam.“

„Dobrý Bože! No, ale nedá se říct, že by mě to tedy

nějak zvlášť překvapovalo. Já si vždycky myslel, že ten

chlápek je nějakej divnej.“

„No ne! A pročpak?“

„Stačí, abyste se na něho podíval. Celý život se jen

tak protlouká kvůli pár rybám. Jemu bych nevěřil ani nos

mezi očima!“

„Podle vás, námořníku, je každý nějaký divný.

Naštěstí zákon se na to dívá trochu jinak. Každý je

úplně normální, dokud se mu nedokáže opak.“

Gower zavrtěl hlavou. „No, možná to tak je, ale já

pořád tvrdím, že z tohohle všeho se nakonec jasně vyvine

případ traviče.“

59

„V tom máte možná pravdu. Jestli k tomu dojde, tak

nepochybuji, že budete schopen vymyslet, kdo dal Věře

ten jed, kdy jí ho dal a proč.“

„Nejpravděpodobnějším pachatelem je Paul. Víme

přece, že jí přivezl tu čokoládovou bonboniéru! To byla

poslední slova, která jí přešla přes rty.“

„Jak to víte?“

„Pár minut na to byla už mrtvá.“

„To, že jí Paul daroval krabici čokoládových

bonbónů vůbec nic ještě nedokazuje. I jiní lidé jí posílali

další potraviny. Pokud se potvrdí, že Věra byla otrávena,

tak všechno, co za posledních čtyřiadvacet hodin snědla

nebo vypila, je podezřelé.“

„Jako například?“

„Trelawny ji přinesl nějaké ryby. Paní Paynová jí

poslala košík jahod –“

Kapitám Gower přimhouřil oči. „Tak teda jahody!

To je tedy pekelný dárek! A ani mě to nepřekvapuje.“

„Co vás nepřekvapuje?“

„Kdyby ty jahody byly někým otrávené.“

„Jak to můžete říct? A proč?“

„Mezi námi dvěma, mě už mockrát napadlo, že se do

toho děvčete Payne zakoukal. Vždycky poznáte odkud

vítr fouká, když si všimnete toho, jak se dva lidi koukají

jeden na druhého, víte?“

„Vám toho moc neujde, co? Co s tím má ale

společného Payne?“

„Jestli si paní Paynová náhodou všimla co se tady

děje, tak třeba mohla –“

Gower se najednou odmlčel, protože se náhle objevil

major Payne.

60

„Zaslechl jsem, že tady někdo mluví o mojí ženě?“

ptal se zvědavě Payne.

Biggles odpověděl: „Pan Gower je přesvědčený, že

Věra byla otrávená. Řekl jsem mu, že v takovém případě

je podezřelé všechno, co snědla nebo vypila až do

okamžiku smrti a bude se to muset prošetřit. Víme už, že

jí Paul přinesl čokoládové bonbóny. Mick Trelawny jí

donesl nějaké ryby, jak sám řekl –“

„A co s tím má co dělat moje žena?“

„Ona jí poslala včera košík jahod.“

„Jak to víte?“

„Jimmy se o tom náhodou zmínil, když mi

servíroval čaj. Nesl ty jahody do Doškové chalupy. Věra

mu řekla, že si je vezme k čaji odpoledne. Copak jste

nevěděl, že jí vaše žena poslala jahody?“

Na majorově tváři se objevil udivený výraz. „Ne, o

tom jsem tedy vůbec nic nevěděl. Bezpochyby mi to

manželka zapomněla říct.“ Potom major spěšně dodal:

„No že by k tomu potřebovala nějaký důvod. Často jsme

Věře posílali nějaké věci ze zahrady. Občas míváme víc

ovoce a zeleniny, nevíme co s tím dělat a nemá cenu to

nechat jen tak shnít.“

„Samozřejmě.“ Biggles tu záležitost odsunul stranou

jako naprosto nedůležitou.

Opustili to téma právě v okamžiku, kdy na terasu

přišla sama paní Paynová.

„Pořád ještě mluvíte o téhle depresivní záležitosti s

Věrou?“ ptala se, když se k nim připojila.

Biggles přikývl. „Je těžké se tomu vyhnout.“

„Až bude po tom všem dohadování o nějaké vraždě,

tak mě by vůbec nepřekvapilo, kdyby vyšlo najevo, že

Věra zemřela na šok,“ pronesla paní Paynová zasvěceně.

61

Biggles se na ni zvědavě podíval. „Ale proč by měla

Věra umírat na nějaký šok? Co by jí mohlo tak šokovat v

jejím vlastním domě?“

„Ten duch.“

„Duch! Jaký duch?“

„Copak to nevíte? Ta Došková chalupa je prokletá,

straší tam!“

„Nesmysl,“ zamumlal major Payne. „To je všecko

jenom taková nesmyslná pověra!“

„Všichni ve vesnici vědí, že v tom domku straší,“

prohlásila pevně paní Paynová. „Já bych v tom nebydlela

ani za milión,“ pohlédla úkosem na svého manžela. „Jen

si vzpomeň, jak zničehonic najednou umřela Věřina

máma!“

„Ale to, má drahá, byl přece potvrzený infarkt,“

protestoval mírumilovně major Payne.

„Ano, a co ten infarkt způsobilo? Ten duch! Z toho

by dostal infarkt přeci každý!“

„Beru to tak, že věříte na duchy?“ řekl Biggles.

„Věřím na tohohle jednoho.“

„Jak to, že o něm víte?“

„Je to obvyklé téma, když mluvíte ve vesnici se

staršími lidmi.“

„Jakou podobu na sebe údajně bere to zjevení?“

„Já nevím, ale viděli tam prý nějaký stín a v noci se

tam prý ozývají podivné zvuky. Proto byl ten dům už léta

prázdný. Byla to přímo zřícenina, když to paní

Harringtonová koupila a renovovala to. Ani nežila dost

dlouho, aby si to užila. Jednou mi sama povídala, a

přitom to nebyla žádná ženská co má divokou fantazii, že

jasně slyšela kroky na schodech. Těžké kroky, uprostřed

bouřlivé noci, jako kdyby pocházely od nějakého

62

velkého mužského. A to nebyly jenom tyhlety zvuky, to

ne!“

Opět se do toho vmísil, tentokrát už trochu

netrpělivě, major Payne. „To bylo ale už strašně dávno.

Třeba ten dům navštívil nějaký tulák, když to ještě byla

taková zřícenina, nebo jeden z těch vesnických kluků.

Věra si nikdy ničeho nevšimla. Jednou, když jsme to

spolu probírali, tak se mi o tom zmínila sama. Ten hluk a

všelijaké ty podivné zvuky pocházejí od myší nebo krys

nebo netopýrů v podkroví. Proto si tenkrát koupila

kočku.“

„Já už jsem slyšel mnohokrát mluvit o duchách, ale

dosud jsem žádného nepotkal,“ odvětil Biggles. „Ani

jsem neslyšel, že by duch byl někdy zodpovědný za něčí

smrt. Většina těch historek o duchách má nějaký logický

původ, obvykle nějaká historická fakta. Jak vlastně

vzniklo tohle?“

Major Payne se jal vysvětlovat: „Ve vesnici se

povídá, že asi před sto padesáti lety v tom domku bydlel

proslulý a nenapravitelný pašerák jménem Nathaniel

Binns. Jsem přesvědčen, že je o tom záznam v kostele v

matrice.

Jedné noci ho chytili při činu celníci, ale jemu se

podařilo utéci zpátky do jeho domku. Tam bojoval až do

smrti. Byl to hrozný konec, proklínal všechny kolem i

samotného Boha. A to je celá ta historie. Jeho duch prý

teď straší v tom domku a snaží se schovat pašované sudy

s brandy, které si přinesl s sebou.“

„Fascinující historka,“ poznamenal Biggles. „Krev a

brandy se k sobě vždycky dobře hodí. Věříte tomu?“

„Ale ne. Je to povídačka pro staré babky. Totiž chci

říct, že věřím tomu, že skutečně existoval nějaký

63

profesionální pašerák jménem Binns co v tom domku

skutečně nějakou dobu žil a co já vím tam mohl i umřít.

Ale řek bych, že zbytek je taková nějaká legenda, která

obvykle nemá vůbec nic společného se skutečností, ale

neztratila vůbec nic na tom, jak si ji předávala generace

na generaci. Paní Harringtonová by v tom domku

nezůstala a slečna Lewisová, která je nervózní jako kotě,

by tam nezůstala ani pět minut, kdyby na tom bylo jen

něco trochu hrůzostrašného.“

„To už zní rozumněji,“ souhlasil Biggles. „Můžeme

na pana Binnse klidně zapomenout, stejně tak jako na

jeho ducha – pokud se Věry týče. Nedokáži si představit,

že by se taková sebevědomá mladá dáma jako ona

nechala čímkoli takovým vyděsit až k smrti.“

Následovala chvíle ticha.

Biggles pak pokračoval: „Víte, hovoříme tady stále

ještě trochu předčasně jako kdyby už bylo definitivně

rozhodnuto, že byla Věra zavražděna. Úplná pitevní

zpráva velmi pravděpodobně ukáže, že zemřela

přirozenou smrtí.“

„V to doufám, už kvůli Paulovi,“ konstatoval major

Payne. „A taky kvůli jeho rodičům. Dovedete si jistě

představit, v jakém jsou oba stavu.“

„Kde je Paul teď?“

„Ve svém pokoji. Odmítá sejít dolů. Posílám mu tam

nahoru jídlo. Za současných problémů s pracovními

silami je to trochu nepříjemné.“

„Vůbec se nedivím, že nechce být viděn na

veřejnosti,“ zamumlal kapitán Gower. „Dostává teď to,

oč už si říkal hezky dávno. Arogantní divoch. Takovým

se to obvykle vrací jako bumerang!“

64

„Ale no tak už toho nechte, námořníku,“ požádal ho

Biggles netrpělivě a s tím se jejich společnost rozešla.

Zbytek dne ubíhal pokojně. Kapitán Gower se

tentokrát na obvyklý podvečerní rozhovor nedostavil,

pravděpodobně proto, že se mu nelíbila kritika jeho

dedukcí.

65

7. kapitola

PŘIZNÁNÍ PŘI MĚSÍČKU

Přišla noc, teplá, tichá a pokojná. Vypadalo to, jako

kdyby zádumčivé ticho padalo na zem z nebes, na

kterých se ještě neukázal ani měsíc. Jako kdyby všechno

zapomnělo na ten šok z pohledu na brutální zjevení smrti

tam, kde normálně vládl jen klid a mír. Jenom moře,

které nedokáže být nikdy nehybné, vzdychalo v

monotónním nářku přílivu vlnícího se na pobřeží

lemovaného pláží.

Biggles stál na verandě, sám a bez ponětí o čase zíral

očima, které nic neviděly, do temnoty před ním a snažil

se rozmotat tu pavučinu záhady, ve které se nevyhnutelně

nakonec i on sám ocitl. Kolem nohou mu ležely oharky

ze spousty cigaret, které vykouřil aniž si toho byl vědom,

jak se tak maximálně soustředil na rozbor důkazů, které

dosud v tomto případě vyšly najevo.

Jediným nenapadnutelným faktem v téhle záležitosti

zatím bylo, že Věra Harringtonová je teď mrtvá. Ale

jakým způsobem zemřela, čí rukou a jaký byl

pravděpodobný důvod nikdo ještě říci nemohl, i když už

obviňující ukazováčky mířily různými směry. Bigglese

napadla sice sebevražda, ale dlouho u toho nápadu

nesetrval. Že by se ta mladá a zjevně optimistická a

bezstarostná dívka rozhodla, že se zabije, bylo velmi

těžké si představit, dokonce ještě těžší, než představa, že

ji někdo zavraždil. Možnost nějaké nešťastné náhody

66

také vyloučil, protože neexistovalo dost důkazů, které by

takové vysvětlení podporovaly.

Byl by si moc rád promluvil s tou slečnou

Lewisovou ještě předtím, než odjela z vesnice, protože

měl pocit, že v tom svém svědectví zaregistrovaném ve

stavu duševního pohnutí mohla docela dobře nějakou

podrobnost přehlédnout, i třeba tu nejmenší, která by

případně vrhla paprsek světla tam, kde je dosud bezedná

tma. Jenomže vyslýchat Věřinu hospodyni bez

výslovného povolení superintendanta, který má tento

případ na starosti, by bylo zneužití jak jeho důvěry, tak i

služební etiky. Na druhé straně by se neodvážil takovou

žádost vůbec vznést, protože se obával, že by mohla být

považována za vměšování se do něčeho, co vůbec nebylo

jeho věcí, rozhodně ne věcí oficiální. Ale nebyl by zajisté

normálním člověkem, kdyby dokázal ignorovat takovou

záležitost, která se stala hlavním předmětem místní

konverzace nejenom v hotelu, ale v celém okrese. Ale to

je samozřejmě zcela přirozené a pochopitelné, protože

nic nedokáže vzbudit takové morbidní vzrušení tak

rychle jako to ponuré slovo vražda. Žádné slovo se nešíří

rychleji a nezasahuje hlouběji lidské srdce a fantazii.

Možná to všeobecné dohadování a nepodložené

spekulace ukončí lékařská prohlídka nebo druhý den, kdy

superintendant už možná bude mít předběžné výsledky

soudní pitvy a pitevní zprávy.

Jenomže i kdyby to určilo jako příčinu smrti otravu

jedem, a bylo velice obtížné si představit jak jinak ji bylo

možné usmrtit, když na těle chyběly známky jakéhokoli

fyzického násilí, zůstával tu ten nevyřešený problém

motivace. Kdo si jen mohl přát, aby byla mrtvá? A jaký

cíl sledoval? Co by tím kdo získal? Pomsta samozřejmě

67

nežádá žádné jiné odměny kromě vlastního uspokojení z

daného činu. Ale za co by to měla být pomsta?

Biggles se na to díval ze všech možných úhlů, ale

nebyl schopen se přesvědčit, že tady někde by mohla být

odpověď, rozhodně ne pokud se týče někoho z těch lidí,

které tady osobně poznal.

Nad horizontem se objevil měsíc jako ostří stříbrné

šavle. Biggles zazíval. Normálně už by byl býval dávno v

posteli, což se mu připomnělo, když sáhl do svého

cigaretového pouzdra a zjistil, že je prázdné. Pohlédl na

hotel. Nikde žádné světlo, což signalizovalo, že většina

lidí, když ne všichni, už šla spát.

Jak zahodil stranou zamáčknutý nedopalek své

poslední cigarety a pomalu vstal, aby následoval ostatní

hosty hotelu, slabý zvuk nedaleko něho mu prozradil, že

se mýlil, když si myslel, že zůstal venku před hotelem

sám. Vypadalo to, že ten zvuk pochází odněkud zezadu

ze dvorka, kde parkovala auta, vzhledem k pěknému

počasí, jen tak na vzduchu.

Vzpomněl si na svoje auto a tak se rychle a tiše

obrátil a šel do dvora, aby se přesvědčil kdo tam co

provádí. Když tam dorazil, uviděl, že jeden vůz, ve

kterém poznal Paulova Jaguára, nějaká postava,

nepochybně patřící jeho majiteli, tlačí vůz směrem k

výjezdu. Protože neměl rozsvícená světla a auto někdo

tlačil, místo aby ho prostě nastartoval, usoudil Biggles, že

důvod je jasný.

Se svými gumovými podrážkami, které nedělaly

žádný hluk na všudypřítomném štěrku, šel Biggles dál, až

se ocitl téměř na dotek té postavy, kterou teď už byl

schopen identifikovat jako člověka, kterého také původně

podezíral.

68

„Co to tady děláte?“ zeptal se. Mluvil potichu, ale

Paul vyletěl, až se zajíkl.

„Jo to ste vy!“ vykoktal vzdorovitým hlasem.

„Kdo jste myslel, že to bude?“ ptal se Biggles. „No

to je jedno. Ptal jsem se, co to děláte?“

„Copak nevidíte?“

„Chtěl jsem si být jenom jistý.“

„No tak dobře, když to musí bejt. Padám.“

„Padáte? Kam?“ ‘

„Nevím, někam. Nevím a je mi to úplně fuk. Někam,

hlavně pryč z tohohle místa. Už toho mám dost.“

„Čeho?“

„Toho, že mě tu každej pokládá za vraha.“

„Každý ne. Copak vám neřekl superintendant,

abyste neopouštěl hotel?“

„To jo. Ale já eště nejsem zatčenej, takže mi nemůže

nic přikazovat.“

„Takže jste se rozhodl, že vezmete do zaječích.“

„To jo, a vy mě nezastavíte, takže se o to ani

nepokoušejte.“

„Vědí o tom vaši?“

„Ne.“

Biggles si povzdechl. „No, co děláte, je jenom na

vás, ale stejně mi dovolte, abych vám dal jednu radu.

Nedělejte to. Potížím neuniknete, když před nimi budete

utíkat. Dřív nebo později vás dohoní a v tomhle případě

to opravdu nepotrvá dlouho. Copak si neuvědomujete, že

svým útěkem své postavení jenom ještě víc zhoršíte? To

přece bude konkrétní podpora všem těm drbům o tom, že

jste s Věřinou smrtí měl co dělat!“

„Mluvíte jako byste byl sám polda!“

„Totiž já jsem skutečně policajt.“

69

Paul přestal strkat auto, chvíli, pár sekund, váhal a

pak se obrátil k Bigglesovi tváří v tvář. Měsíční světlo

padalo přímo na něho. Vypadal zbědovaně a oči měl

zvlhlé jako kdyby předtím plakal. „Je to jen otázkou

času, kdy mě zavřou za to, že jsem Věru zabil,“ mumlal

zmateně. „Panebože! Copak bych moh? Já jí miloval! Já

bych pro ní i položil svůj život! Jako kdyby to nebylo už

tak dost strašný, že je mrtvá, ještě mě obviňují, že jsem jí

zabil!“ Paulův hlas byl zhrublý a napjatý pocitem

hořkosti.

„Já vás neobviňuji. Ale chtěl bych to slyšet jasně.

Zabil jste ji?“

„Ne. Vůbec nic o tom nevím.“

„Tak prostě řeknete pravdu a budete na tom trvat.

Pokud se toho budete držet a svědomí máte čisté,

nemusíte se vůbec ničeho bát.“

„Nemám co skrývat.“

„Dobrá. Nebude vám vadit, když vám položím pár

otázek?“

„Proč?“

„Třeba bych vám mohl pomoci.“

„Jak byste mohl?“

„Právě jsem vám řekl, že jsem policajt a to je také

pravda, i když nejsem zrovna ten druh policisty, co vy si

představujete. Nechte si to pro sebe, ale když nejsem

zrovna tady, tak jsem detektivem ve Scotland Yardu.“

„Tak to by bylo. A proč to tajíte?“

„Protože bych byl raději, kdyby superintendant,

který má tenhle případ na starosti, netušil, že jsem se vám

prozradil a dokonce ani že jsem s vámi vůbec hovořil.

Nemuselo by se mu to líbit. On sice ví kdo a co jsem, ale

70

jelikož je trochu vztahovačný, mohl by si myslet, že

strkám nos tam, kde o to nikdo nestojí.“

„Co tady tedy děláte?“

„Jsem tu na dovolené. Vy říkáte, že nevíte nic o tom,

jak Věra zemřela. No dobře. Ale podívejme se, jestli

dokážeme najít nějaké důkazy, které by to mohly

prokázat. Co kdybysme si sedli do auta a trochu si

promluvili?“

„No dobře, když myslíte, že to má cenu.“

„Mám ale jednu podmínku.“

„Jakou?“

„Že mi povíte absolutní pravdu. Jestli ne, tak to bude

pro mne jenom ztráta času. A nezapomínejte, že je to

především ve vašem zájmu. Nemám z toho nic, nemám

ani co ztratit, ani co získat – kromě toho, že přijdu o svůj

nádherný a nezvykle nerušený spánek.“

„Tak jo.“

Nastoupili do automobilu, Paul si sedl na sedadlo

řidiče a Biggles vedle něho. „Začněte vy,“ vyzval ho

Paul.

„Jsou mi záhadou dvě nebo tři věci, takže vám

položím pár otázek. Jestliže, jak vy tvrdíte, je vaše

svědomí čisté, tak neexistuje žádný praktický důvod,

proč byste mi nemohl pravdivě odpovědět. Souhlasíte?“

„Asi ano.“

„Jenom asi?“

„No tak se ptejte, odpovím vám na všecko.“

„Zaprvé mi vysvětlete tohle: když jste šel do

Doškové chalupy, měl jste na rukou kožené rukavice,

pamatujete se? Nechal jste je tam. Byla přitom taková

horká noc. Proč jste měl tedy rukavice?“

71

„Byly to moje automobilové rukavice. Byly prostě v

autě.“

„To není žádný důvod, abyste si je musel honem

navlékat, ne?“

„Nechtěl jsem si popíchat ruce od trnů těch růží, co

jsem nesl Věře.“

„Copak nebyly pořádně zabalené?“

„Ne. Protože jsem to měl jenom kousek cesty, no tak

mi připadalo zbytečné se s tím obtěžovat.“

„To zní rozumně, zodpovídá to otázku. Potom jste s

Věrou zůstal asi půl hodiny?“

„Správně.“

„Kde jste se s ní rozloučil?“

„Záleží na tom?“

„Mohlo by. Nepatrné záležitosti nás mohou dovést k

těm mnohem větším.“

„Vyprovodila mě na zápraží.“

„Vypadala tehdy normálně v pořádku?“

„Naprosto v pořádku.“

„Nijak jste se nepohádali nebo tak podobně?“

„Rozhodně ne.“

„Když se s vámi rozloučila, tak šla zpátky dovnitř do

domku?“

„Ano. Zavřela za mnou dveře a dala na ně závoru.“

„Jak to víte?“

„Slyšel jsem to, jak jsem odcházel po pěšině od

domku k autu.“

„Fajn. Potom jste se tedy nemohl dostat zpátky do

domku, i kdybyste chtěl?“

„Samozřejmě, že ne. Neměl jsem k tomu ale

naprosto žádný důvod.“

72

„Když jste přišel, pustila vás dovnitř slečna

Lewisová, ano?“

„Ano.“

„Byla překvapená, že vás vidí?“

„Ne. Čekali mě. Věra věděla, že jsem jel do Trura,

protože jsem se jí ptal, jestli nechce jet se mnou. Řekla že

ne, takže jsem jí slíbil, že jí přivezu pár růží. Ona růže

zbožňovala. Na zahrádce neměla vůbec žádné, co by

stály za řeč a tak jsem jí často nějaké vozil.“

„Tak. A kde byla Věra, když jste k ní přišel?“

„Byla v obývacím pokoji a jedla jahody. Měla na

pohovce vedle sebe celý košík. Nabídla mi, abych si taky

vzal, ale já odmítl, protože jich máme v hotelu až až.

Položil jsem růže a tu čokoládovou bonboniéru na stůl a

posadil jsem se vedle ní. Chvíli jsme si povídali a pak se

mě zeptala, jestli bych si nedal sherry. Řekl jsem, že ano

a tak vstala a nalila dvě skleničky u příborníku vedle.

Potom otevřela tu bonboniéru a každý jsme si vzali jeden

nebo dva bonbóny. Pak jsme seděli a povídali si.“

„O čem?“

„O ničem zvláštním. Jen tak, kdo bydlí v hotelu,

jaký nádherný počasí máme, jak byla paní Paynová tak

hodná a poslala jí košík jahod a že jí Mick Trelawny

přinesl pár tresek a takový ty řeči. Seděl jsem s ní do tý

doby, dokud se nepodívala na hodinky a já jsem to

pochopil jako narážku, že už je pozdě a měl bych jít.

Doprovodila mě na zápraží. Říkala, že dá ty růže do vody

a pak půjde do postele. A to je asi tak všecko, co vám

můžu říct.“

„Ještě jednu věc. Vraťme se k tomu okamžiku, kdy

jste dovečeřel a vyrazil jste cestou k Doškové chalupě.

73

To by znamenalo, že jste opustil hotel – v kolik asi, co

myslíte, kolik bylo?“

„Půl desátý.“

„A do toho domku jste dorazil v deset?“

„Skoro přesně.“

„Tím jste si naprosto jistý?“

„Samozřejmě.“

„Tvrdíte, že jste od Věry odešel přesně v deset třicet,

ano?“

„Ano.“

„A zpátky do hotelu jste se vrátil za dvacet minut

jedenáct, když jste svým rodičům dal dobrou noc?“

„Ano.“

„Tak mi ale povězte tohle, Paule. Jak je možné, že

jste do Doškové chalupy k Věře potřeboval půl hodiny

chůze a jenom deset minut na cestu zpátky?“

Poprvé se v Paulově výpovědi objevilo jisté

zaváhání, které Bigglesovi ale nemohlo uniknout.

„Směrem tam je to do kopce a zpátky domů to je

přece z kopce.“

„Souhlasím. Jenomže mladému člověku jako vy by

ten rozdíl neměl trvat tak dlouho. Půl hodiny cestou tam

a jenom deset minut chůze zpátky? Ne, Paule, tohle

vysvětlení neobstojí, jak se ostatně přesvědčíte, pokud

vám takovouhle otázku položí u soudu. Zastavil jste se,

abyste si s někým popovídal?“

„Ne.“

„Viděl jste někoho?“

„Ne. Přísahám.“

„Vůbec nikde jste se nezastavil?“

Opět to momentální zaváhání. „Ne.“

74

Biggles si povzdechl a pohnul se, jako že se chystá

vystoupit z vozu. „Dobrá, Paule, ať je po vašem. Ale

jestliže mi nehodláte říkat pravdu, tak nemá cenu

pokračovat. Něco skrýváte a pokud nebudu vědět, co to

je, tak se nikam nedostaneme.“

„Tak dobrá. Cestou jsem se někde stavil.“

„Tak to je lepší. Kde jste se stavil a proč?“

„Zastavil jsem se v zahradě doktora Vennera.“

Biggles zůstal překvapeně koukat. „Pro všechno na

světě, proč?“

„Abych utrhl jednu či dvě růže pro Věru.“

„Ale říkal jste, že jste je koupil cestou, když jste šel

odtud do Trura!“

„Já vím, ale to není pravda. Chtěl jsem je koupit v

Truru, ale úplně jsem na to zapomněl. Jelikož jsem jí je

slíbil, tak jsem se dost dobře nemohl vrátit bez nich.

Nemohl jsem přeci jen tak říct Věře, že jsem na ně

zapomněl!“

„Takže jste se rozhodl, že jich pár ukradnete ze

zahrady doktora Vennera?“

„A proč ne? Má jich tam spousty. Jsou vidět až ze

silnice, hned vedle branky. Je to stejně pěkně protivnej

starej dědek!“

„Kdo to řekl?“

„Já to říkám. Každej to říká. Byl hrubej na Věru,

když na něm chtěla, aby zaplatil příspěvek na tu výstavu

kytek.“

„Nemyslete si, že ho chci nějak omlouvat, ale Věra

přece musela vědět o co si koleduje, když dobře znala

jeho názory na Květinovou výstavu a jeho odmítnutí

jakkoli se jí zúčastnit?“

„Nemusel bejt sprostej!“

75

„I kdyby byl, to přece ještě neospravedlňuje váš

nájezd na jeho zahradu kvůli tomu, že jste zapomněl růže

pro Věru koupit v Truru.“

„Kdybych byl věděl, že mám nějakou třeba jenom

nejmenší šanci, že když půjdu za ním a požádám ho, aby

mi jich pár dal nebo prodal, že mi je skutečně prodá, tak

jsem to udělal. Jenže znáte ho. A vzal jsem si jich jenom

šest, to on ani nepozná.“

„Nechápu ale, proč jste pokládal za nutné o tom

všem lhát?“

„Mějte rozum. Copak bych mohl někomu říct, že

jsem ukrad růže ze zahrady hned vedle? Tehdy se mi

zdálo, že to nejni vůbec důležitý a ostatně ani teď není

důležitý, odkud ty růže pocházejí.“

„Když jste odcházel z hotelu, tak už jste věděl, co

hodláte udělat, že ano? Proto jste si přece vzal ty

rukavice z auta a navlékl si je!“

„No jasně. Růže mají trny a můžete se pěkně

poškrábat, když je trháte ve dne, natož potom v noci!

Musel jsem je přistřihnout mýma nůžkama na nehty. Ale

na tom přece nemůže záležet, ne?“

„Dřív na tom možná nezáleželo, ale teď na tom asi

záležet bude, protože jste poskytl policii důvod, aby vás

pokládala za lháře. A soud by mohl vycházet z toho, že

člověk schopný tvrdit jednu lež je schopen lhát víc,

jestliže se mu to hodí.“

„To teď chápu, ale jak jsem moh vědět, co se

všechno stane? Kdyby Věra neumřela, tak by o tom

nikdo nic nevěděl a tenhle problém by se vůbec

neobjevil.“

76

„Naneštěstí ale zemřela a vy jste ve své výpovědi na

policii zanechal jistou mezeru, které si policie může nebo

nemusí všimnout.“

„Ale vy jim to neřeknete?“ zoufale se na něho

obrátil Paul.

„Ne, já jim to neřeknu, protože oni si na to musí

přijít sami. Ale až dojde ke konečnému řešení, budete se

muset sebrat a povědět jim pravdu.“

„To teď vím.“

„Nemáte tušení, proč vlastně Věra zemřela?“

„Ne, absolutně ne. Ale řeknu vám tohle. Přísahám na

svou smrt, že ta lahvička kyanidu, kterou policie našla u

mě na pokoji, s tím nemá vůbec nic společného. Neměl

jsem ji v ruce už hezkých pár měsíců. Potřebuju ji jenom

k tomu, abych čas od času obnovil ten roztok, který zabíjí

hmyz v mojí dóze na motýly.“

„A. nemáte už nic, co byste mi chtěl říct?“

„Ani ň. Teď už víte to nejhorší. Je to trochu tvrdý, to

musíte přiznat. Za to, že jsem dal jednomu děvčeti pár

dárků mě teď asi obviní, že jsem ji zavraždil!“

„O tom si můžeme promluvit, až k tomu dojde.

Mezitím si to nezhoršujte ještě víc tím, že někam utečete.

Dejte auto zpátky na jeho obvyklé místo a jděte spát. To

je přesně tam, kam jdu teď já. Nečekal jsem, že budu mít

stejnou práci o dovolené jako jindy.“

„Udělám co chcete.“

„Tak to už je lepší. Dobrou noc.“

Biggles vystoupil z auta a odcházel bohatší o pár

dalších námětů k přemýšlení.

77

8. kapitola

ŽÁDNÝ DEVÁTÝ KOČIČÍ ŽIVOT

Druhý den ráno se Biggles jako obvykle šel

vykoupat a po snídani čekal na terase hotelu v naději, že

přijede superintendant a třeba přiveze pitevní zprávu. To

by mohlo stačit, aby to celý problém jednou provždy

vyřešilo.

Vstal, když přijelo policejní auto a zastavilo před

hotelem. Vystoupil superintendant a svižně kráčel k

terase.

„Jedu sice sem, abych si ještě jednou promluvil se

slečnou Lewisovou a naposledy si prohlédl tu Doškovou

chalupu, než si všechno sbalí,“ povídá konverzačním

tónem, „ale když vás tady tak vidím, tak mě napadá, že

bych vám mohl dát poslední informace, které by vás

mohly zajímat.“

„To je od vás laskavé.“

„Naše předběžná zpráva z ohledání těla nepotvrzuje

žádné stopy po kyanidu, takže to vypadá, jako že jste se

ve svém názoru na mladého Gravesona přece jenom

nemýlil. Navíc se neukázala žádná stopa po žádném

obecně známém jedu, kterého by se mohl zmocnit

obyčejný smrtelník – jako třeba arseniku, strychninu.

Podivné ovšem je, že jsou tam nějaké příznaky obvykle

provázející smrt otravou. Tak alespoň soudí lékaři. Mě to

poráží a ať se propadnu, jestli vím, co si o tom všem

mám myslet. Nemohu uvěřit tomu, že jde o případ

náhodné smrti, ale je zbytečné očekávat, že se porota

78

vyšetřujícího soudce usnese na nějakém jiném závěru,

když nejsou žádné jiné důkazy.“

„Žádné příznaky srdečních potíží?“

„Absolutně žádné. Hlavní patolog tvrdí, že už při

první zběžné prohlídce se ukázalo, že to děvče mělo v

každém ohledu naprosto zdravé tělo.“

„Takže stále nemáte žádnou představu, na co to

děvče skutečně zemřelo?“

„Ani zdání.“

„Divné.“

„Divné! No to bych tedy řekl, že je to divné! Já jsem

nikdy žádný podobný případ ještě neřešil. V deset hodin

je to děvče ještě v pořádku a živé. V jedenáct je mrtvé.

Přece si jen tak bez důvodu najednou nelehne a neumře!“

Biggles se lehce pousmál. „V tomhle ohledu se s

vámi nikdo přít nebude.“

„Já se ale nemůžu zbavit toho pocitu v kostech, že

byla přece jenom zavražděna! Jenomže jak? Ve všech

ostatních případech, které jsem vyšetřoval tohle nebylo

nikdy žádný problém. Přinejmenším jsme věděli, na co

oběť zemřela. A až do téhle chvíle nám zatím doktoři

nejsou schopní pomoct! Pořád na tom ještě pracují, takže

je možná ještě příliš brzy tvrdit, že jsou bezradní a pořád

je ještě šance, že na něco přijdou. Odpověď musí být

někde tady, ale ať se na místě propadnu, jestli vím, kde ji

mám hledat!“ Superintendant přimhouřil významně jedno

oko. „Vás něco napadá?“

„Ne. Pro mne je to stejná záhada jako je to záhada

pro vás, veliteli.“

„Oho! Tak dokonce i Scotland Yard je v úzkých!

Předpokládám, ale že jste o tom trochu přemýšlel?“

79

„Trochu ano. Ale nemohu říci, že bych jen tak vy

sypal z rukávu nějakou svou teorii, protože jsem byl

připraven naprosto přesně na to, že dneska ráno sem

zajdete, abyste mi oznámil, že máte informaci, která to

všechno rázem objasňuje. Místo toho mi ale teď říkáte,

že jsme zase tam, kde jsme vlastně začali.“

„Kam až jste se dostal?“

„Ne moc daleko, obávám se. Ale nezapomínejte, že

jsem vám slíbil, že se do toho nebudu míchat, takže

většina toho, co jsem dělal, se odehrávala tady v té židli.“

„Podle čeho jste uvažoval?“

„Podle staré metody probrat a prosít všechno co se

dá a pak se zaostřit na to, co zbývá. Máme tady jeden

základní fakt. Věra Herringtonová je mrtvá. Zhruba

řečeno k tomu mohlo dojít jenom jedním ze čtyř

způsobů. Který to tedy je? Smrt z přirozených příčin,

nebo sebevražda, nebo vražda či nehoda. Začal jsem

sebevraždou, protože to vypadalo, že to mohu

nejsnadněji vyloučit. Také jsem to vyloučil z toho

důvodu, protože jsem si nedovedl představit jak by Věra

sama sebe připravila o život, rozhodně ne v chalupě

takových rozměrů, aniž by po sobě nezanechala jasnou

stopu signalizující jak to vlastně udělala. Zadruhé mi

nedávalo smysl, že by se najednou uprostřed nějaké

jednoduché domácí práce najednou vytrhla, třeba při

aranžování květin do vázy a zabila by se. Takže

sebevražda nepřicházela v úvahu. Teď mi tady říkáte, že

lékaři také tvrdí, že nezemřela přirozenou smrtí, takže to

také padá. Pokud předpokládáme, že se dosud nemýlíme,

tak nám zbývá jedině nešťastná náhoda nebo vražda.“

„A co ta vražda?“

80

„Zvažoval jsem možnost, že jde v tomto případě o

jednu z těch skutečně rafinovaných vražd, které se nikdy

nepotvrdí a oběť je pohřbena normálně s běžným

úmrtním listem. Jak víte, skutečně odhaleno je stejné

množství vražd jako jsou ty, které zůstávají konkrétně

neurčené. Byla snad tohle jedna z nich ale s poněkud

nezvládnutým plánem zločinu, kdy smrt nastala dříve než

byla původně plánovaná a způsobem, který sám o sobě

vyvolal nutnost dalšího vyšetřování? Jenomže tady před

sebou máme absolutní nepřítomnost motivace a to bývá

vždycky velký zádrhel.“

„Jak si jistě umíte představit, věnoval jsem se tomu

velmi podrobně. Ale Věra byla zřejmě nejpopulárnějším

děvčetem ve vesnici, všichni ji měli rádi a nikdo by jí

nepřál nic zlého. A že by někdo to děvče nenáviděl tolik,

aby si ho přál zabít – to nepřichází do úvahy. Pokud by

měla nějakého nepřítele, tak ve vesnici takové velikosti

by o tom každý věděl. Takovou věc by nebylo naprosto

možné udržet v tajnosti.“

„Mluvíte o vesnici. To je asi v pořádku a musí to

být. Ale co takhle Londýn? Neznám žádné podrobnosti,

ale slyšel jsem, že tam nějakou dobu pracovala. Proč se

sbalila a náhle odjela domů? Tvrdila, že to bylo proto, že

dává přednost životu na venkově. To možná byla pravda.

Ale neměla tam nějaké potíže? Nadělala si tam nějaké

nepřátele? Stručně řečeno, existuje v tomto případě

nějaký faktor, o kterém my vůbec nic zatím nevíme?“

„To si prověřím. Slečna Lewisová by mi to mohla

říct. Ta by o tom věděla, ale co si myslíte o té možnosti

nějaké nešťastné náhody?“

„Nic. Je stejně těžké to považovat za nešťastnou

náhodu jako najít motiv pro případnou vraždu.“

81

„Zatraceně. Musí to přece být jedno nebo druhé!“

„Zajímá mne velice, co to nakonec bylo, až mi to

budete schopen říci.“

Superintendant pohlédl na svoje hodinky. „Musím

už jít do Doškové chalupy. Slíbil jsem slečně Lewisové,

že ji odvezu do Trura, jestliže už je hotová s uklízením.

Mohu potom ten domek zamknout. Nepředpokládám, že

by chudák stará chtěla v Doškové chalupě zůstat třeba

jenom o hodinu déle než je nezbytně nutné. Pokud by

cokoli vyšlo najevo, dám vám vědět.“

„Prima, veliteli. Díky.“

Když policejní auto odjelo, Biggles se vydal na svou

obvyklou procházku po pláži. Ale tentokrát šel mnohem

dál než obvykle a namířil si to k malé výspě, která

vybíhala kousek hlouběji do moře z útesu hned proti

vzdálenějšímu konci vesnice. Tam, jak mu bylo řečeno,

Trelawny nechává svou loď.

Kráčel pomalu, čelo samou vrásku jak usilovně

přemýšlel, vědom si svého původního úmyslu neplést se

vůbec do místních záležitostí, což, jak se ukázalo,

nefunguje. Ale s přihlédnutím ke všem existujícím

okolnostem bylo těžké si představit, že by to bylo mohlo

dopadnout jinak.

Když obcházel ten výběžek pobřeží zjistil, že se dívá

na jakousi malou zátočinu, vlastně písčitou pláž a balvan,

ke kterému byl připevněn řetěz a pár starých pastí na

langusty dost daleko od hranice obvyklého přílivu mu

prozradilo, že tohle je obvyklé stanoviště Trelawnyho.

Byla tu i loď, vytažená na písek a v ní seděl její majitel,

celý shrbený, bradu v dlaních.

Biggles ho pozdravil zdaleka, aby ho nevylekal.

„Dobré ráno, Micku. Dneska nerybaříte?“

82

„Ne.“ Trelawny sotva vzhlédl.

„Na co myslíte?“

„Na co asi?“

„Přemýšlíte o té záležitosti kolem Věry?“

„Nejde mi to pořád z hlavy, pořád nemůžu pochopit,

že je mrtvá a že jí už nikdy neuvidím.“

„Tak to při náhlých úmrtích bývá,“ zafilozofoval si

ve své odpovědi Biggles.

„Už policie něco zjistila?“

„Ne. Jsou úplně bezradní.“

„To se dalo čekat. Jsou asi tak dobrý jako vykuchaná

langusta.“

„Ale jděte, musíte jim dát šanci. A vy o tom máte

nějakou představu?“

„Vůbec žádnou.“

„Policie se začíná přiklánět k názoru, že došlo k

nějaké náhodné otravě, ale netuší jak. Povězte mi, už jste

někdy slyšel, že by někdo onemocněl otravou rybím

jedem po požití tresky?“

„Nikdy. Ne každej by si dal zrovna tresku, ale

bezpečný to je až dost. Viděl jsem pár lidí, co

onemocněli po škeblích, ale to je obvykle spíš následek

toho odkud pocházej, nebo jak jsou čištěný, co se má

vyhodit, a co se má nechat.“ Najednou jako kdyby rybáře

cosi napadlo. Vzhlédl k Bigglesovi a podezíravě se

zeptal: „Máte na mysli ty tresky, co jsem přines Věře já?“

„Ano.“

„Tak to můžete bejt klidnej. Ty ryby nebyly z vody

venku víc jak půl hodiny a pořád ještě byly živý. A

mimochodem, kdyby měla Věra otravu rybama, tak by o

tom určitě všecko věděla slečna Lewisová.“

„To byl jen takový momentální nápad.“

83

„Slečna Lewisová říkala, že si ty ryby udělají k

obědu, a to znamená, že si taky trochu vzala. Já tady tak

sedím a lámu si hlavu s tím, co se to mohlo stát. Nikdy si

neodpustím, že jsem nešel dovnitř do domu, když už

jsem tam byl, i kdybych bejval musel vypáčit dveře.

Mělo mě napadnout, že se něco děje. Věra by bejvala

byla teďka naživu.“

„Třeba je to ale dobře, že jste dovnitř nešel,“

odpověděl vážně Biggles.

„Kam teďka míříte?“

„Do vesnice. Musím na poštu. Mám na to akorát tak

čas do oběda. Dá se tam někudy projít, abych se nemusel

celou cestu vracet? Slyšel jsem, že jste říkal něco o jakési

cestě nahoru po útesu?“

Už si to tu prohlédl dříve. Bylo to typické jižní

kornwalské pobřeží, nakupení rozervaných skalisek, ale

ne příliš vysokých, asi tak padesát stop, a zřídkakdy čistě

vertikálních. Spíše se trochu nakláněla dozadu a na

takových místech výstup nevypadal nijak obtížně pro

toho, kdo má zdravé končetiny. Podél úpatí se rozkládal

obvyklý chaotický nepořádek balvanů a skal napadaných

tam během dlouhých století.

Byla to pravda, že chtěl jít na poštu, ale nechtěl jít

hlavní ulicí a se vší pravděpodobností narazit na

superintendanta, který mu řekl, že přijde navštívit slečnu

Lewisovou. Pořád ještě si dával bedlivý pozor, aby nebyl

obviněn z toho, že se jim plete do jejich místního

případu.

Mick vystoupil z lodi. „Je tady nahoru pár stezek,

pokud se v nich vyznáte. Já obvykle chodím domů

tamhle tudy. Je to pěkná zkratka.“

Společně potom vyrazili k úpatí útesu.

84

„Tady je jedna cesta,“ ukazoval Mick. „Tudy jsem

vylez nahoru, abych viděl, jestli ještě svítěj v domku.“

Ukázal na předmět u Bigglesových nohou. „Tady je ten

špaček, co jsem zahodil, když jsem začal šlapat.

Potřebujete přitom totiž obě ruce.“ Na okamžik zaváhal,

jako by ho něco napadlo. „Možná bude lepší, když to

nebudete zkoušet tudy. Místama je to drobet

problematický. O něco lehčí stezku byste našel tamhle.“

Vybral cestu mezi džunglí spadaných balvanů a po

pár yardech zase zvedl prst. „Tady je to mnohem lehčí a

nemůžete se zmýlit. Vede to cikcak po útesu místo rovně

nahoru. Tady odtud vidíte, jak to vlastně jde dál a přivede

vás to dozadu za domky, co sou přímo proti poště.“

„Jdete také nahoru?“

„Ne, já si budu muset zajít pro poštu pozdějc.“

„Fajn, tak já půjdu. Děkuju mockrát.“

Biggles vyrazil nahoru a bez sebemenších potíží

dorazil až na vrchol. Od okraje útesu se ohlédl dolů, aby

zamával, ale Mick už šel zpátky ke své lodi. Pár sekund

sledoval, jestli se obrátí, ale protože se neobracel,

pokračoval dál až k jednomu obrovskému vyčnívajícímu

balvanu, kde si sedl a zapálil cigaretu.

Ve svém krátkém setkání s tím rybářem zjistil další

problém, který si žádal odpověď. Zavinila to jeho zásada,

která se mu už tolikrát osvědčila, totiž pořádně se zaměřit

na jakékoli chování, které se nezdá přirozené.

Mick ho nejdřív doprovodil k cestě nahoru po útesu,

kterou použil té noci, když Věra zemřela. O tom se

nedalo pochybovat, protože ta cigareta, kterou tam

odhodil, tam pořád ještě leží. Zahodil ji na zem, protože

zrovna tam cesta vzhůru byla dost složitá. Potřeboval na

to obě ruce. Ale jestliže to bylo obtížné ve dne, v noci to

85

musí být ještě mnohem těžší. Tak proč si vybral tu

nejtěžší cestu nahoru, když o pár yardů dál byla stezka,

kterou by nahoru vylezlo i malé dítě? Byla to sice jen

maličkost a existovalo pro ni pravděpodobně i

jednoduché vysvětlení, ale na první pohled to vypadalo

podivně.

S tím souvisela také další věc. Mickovi zjevně

záleželo na tom, aby mu ukázal jen tu určitou cestu. Šel

přímo k ní. Potom ale jako kdyby najednou změnil názor

a vzal ho k té stezce, kterou doopravdy použil. Proč?

Vzpomněl si snad na něco? Byla to pravda, že je to ta

nejlehčí cesta, nebo měl Mick nějaký důvod pro to, že

nechtěl, aby vystoupil nahoru stejnou cestou jako on té

noci, kdy zemřela Věra, a která ho napadla logicky

nejdřív? Proč se najednou rozhodl jinak? Lidé nemění

svá rozhodnutí bezdůvodně. To by možná stálo za

prošetření…

Biggles vstal a rozhlédl se kolem. Zjistil, že se

nalézá na ploše porostlé hrubou trávou, asi třicet či

dvacet yardů široké, na jakési zemi nikoho, mezi okrajem

útesu a zadními zahrádkami domků lemujících cestu

podél moře. Jejich hranici vytvářel neupravený hustý

živý plot ohnutý směrem dovnitř zahrádek od

převažujících větrů z moře. Za ním, ani ne moc daleko,

se tyčila nápadná střecha Doškové chalupy. V poměrně

pravidelných intervalech se v živém plotě střídaly

dřevěné branky, zjevně udělané proto, aby obyvatelé

domků měli přístup rovnou k mořskému břehu.

Biggles se rozhlédl a ke svému uspokojení shledal,

že je úplně sám. Nechtěl, aby ho někdo viděl. Obvinil

kapitána Gowera ze slídění a teď mu zrovna nebylo

dvakrát dobře při pomyšlení, že dělá totéž. Mickovi řekl,

86

že jde na poštu a byl skutečně odhodlaný tam jít, ale

nejdříve ho zajímalo něco trochu jiného. Zatím měl ale

jenom velice vágní představu, co vlastně hledá. Nepátral

po ničem, po ničem konkrétním, ani vážně neočekával,

že tady náhle objeví klíč k celé té záhadě, ale rozhodl se,

že se podívá na tu Doškovou chalupu a přilehlé objekty

zezadu, protože to bylo něco, co ještě nikdy neviděl.

Ještě jednou se rozhlédl podél plotu a pak vykročil k

živému plotu.

Když vyhlížel škvírou mezi větvemi, neviděl před

sebou zahradu Doškové chalupy, ale vedlejšího domku.

To bylo ihned jasné, protože tam byl doktor Venner plně

zaměstnaný takovým zcela běžným úkolem, který musí

vykonávat všichni pěstitelé růží chtějí-li své květy

uchránit před zuřivými mšicemi a dalším obtížným

hmyzem. V rukou měl doktor mosaznou stříkačku s

rozprašovačem, u nohou kbelík a postřikoval právě

okolní keříky.

Raději než aby se nechal přistihnout při tom, jak

špehuje cizí soukromí, přešel Biggles směrem k zahradě

Doškové chalupy, kde se opět pozorně rozhlédl pro

případ, že by se tam ještě vyskytoval superintendant. Ale

nebylo po něm ani vidu ani slechu, ani po slečně

Lewisové, takže Biggles usoudil, že už jsou na cestě do

Trura. Vešel tedy až k zahradní brance, aby získal lepší

přehled.

Viděl téměř přesně to, co očekával – kus drnovitého

zapleveleného trávníku jehož prostředkem vedla zarostlá

cestička směrem k domku. Na obou stranách trávníku

ohraničené živým plotem byly záhony květin, na nichž

bojovalo pár staromódních otužilců ztracenou bitvu proti

celé armádě mnohem silnějších plevelů. Nebyl tady vidět

87

ani jen pokus o nějakou kultivaci. Zjevně ani Věra ani

její hospodyně neměly dost času na takového

namáhavého koníčka, jako je zahrádkaření. Doktorova

zahrada proti tomu byla pestrá a zářila růžemi, ale tady,

jak říkal Paul Graveson, nebyly vůbec žádné květiny.

Hned u branky, trochu ke straně, pod všelijak

pokřivenou borovicí, byl kompost ze zbytky zeleniny a

dalších zahradních odpadků jako dávno mrtvých listů,

listů zelí, kapusty a dalšího odpadu naházeného jen tak

na hromadě. Vypadalo to, že nic jiného, co by stálo za

podrobnější prohlídku nebo jinak zaujalo, tam není, takže

se Biggles obrátil a šel dál po vrcholu útesu až na úplný

konec živého plotu, kde objevil uzounkou pěšinu vedoucí

přímo mezi domky a ven na ulici. Nejdříve ho opět

napadl superintendant, ale protože nikde neviděl policejní

auto, předpokládal, že je skutečně i se slečnou

Lewisovou už dávno pryč.

Před poštou stály dvě ženy a hovořily s paní

Haywardovou. Jak se přiblížil, významně zmlkly.

„Slečna Lewisová už odjela?“ zeptal se zdvořile.

Poštmistrová úsečně odpověděla: „Ještě ne.“

„Jak to? Myslel jsem, že pro ni přijelo policejní auto,

ne?“

„To taky přijelo. Ale nebyla ještě hotová. Měla ještě

pár věcí na práci, takže, než aby na ní auto čekalo, tak se

pro ní vrátí později.“

„Aha.“

„Chtěl jste něco?“

„Jenom jeden nebo dva pohledy a pár známek.“

Když dostal co potřeboval, Biggles se obrátil zpátky

k hotelu a vrátil se právě v okamžiku, kdy zněl gong

zvoucí k obědu.

88

Vjídelně uviděl, že někteří z prázdninových hostů již

odjeli a přijeli dva nebo tři noví. Ale z těch, kterých se

nějak týkala ta místní tragická událost, uviděl jenom

kapitána Gowera, který seděl sám u stolu. Nikdo

nemluvil. Z Gravesonových se ještě nikdo na veřejnosti

neukázal.

Biggles pojedl svůj oběd a potom si šel sednout jako

obvykle do svého křesla na terasu, odkud za chvíli uviděl

Gowera, jak si to šlape do kopce do vesnice. Nic si o tom

nepomyslel, spokojený, že je sám, a tak může intenzívně

přemýšlet, aniž by musel čelit Goweru nezodpovědnému

dohadování, kterým by ho jen vyrušoval.

Ale asi tak za půl hodiny ho uviděl, jak jde zpátky,

nese klobouk v ruce a řítí se tempem, které prozrazuje, že

přináší nějaké novinky. Šel rovnou na terasu a sotva

dopadl do křesla vedle Bigglese, začal si otírat zpocené

čelo.

„Páni, to je ale vedro!“ stěžoval si.

„Člověk ve vašem věku by si měl dát na čas,“

napomenul ho Biggles. „Nač ten spěch?“

„Nebudete tomu věřit!“ vyhlásil zasvěceně Gower.

„Nechte to na mně, když mi ovšem povíte, oč jde.“

„Týká se to Věřiny kočky.“

„Co s ní má být?“

„Je mrtvá.“

„No a? O kočkách je známo, že často pojdou.“

„Ale ne tak jako pošla tahleta!“ vydechl tajuplně

kapitán Gower.

„Jak to víte?“

„Já jsem to všecko viděl!“

„Chcete říci, že jste viděl tu kočku umírat?“

89

„To tedy ano a nezapomenu na to do své nejdelší

smrti, vážený.“

„Asi ji něco přejelo, ne?“

„Nic takového. Náhodou jsem stál zrovna ve dveřích

pošty, což jak víte je téměř přesně naproti Doškové

chalupě a povídali jsme si s paní Haywardovou –“

„Tím chcete říci, že vás vaše morbidní zvědavost

zavedla na místo, odkud jste mohl pozorovat ten tragický

dům a současně o tom drbat!“

„Nic takového.“

„Na tom nesejde. Ať. Co jste viděl?“

„Viděl jsem Věřinu kočku, jak jde pěšinou –“

„Jakou pěšinou?“

„Věřinou pěšinou. Po tom bláznivém kousku

dláždění, co vede k přední brance. Ihned jsem si všiml, že

je s ní něco v nepořádku. Povídám paní Haywardové:

Heleďte, koukněte na tu kočku! Co to jen dělá?“

„A co dělala?“

„Byla celá zježená a šla se ztuhlýma nohama a

civěla přímo před sebe. V jednom momentě se zatočila,

jako kdyby nevěděla, kam má jít. Jak došla na ulici, tak

se zastavila a zapotácela se. Ještě udělala pár kroků a pak

upadla. Přešel jsem ulici až k ní. Byla mrtvá. Jestli ta

kočka nebyla otrávená, tak sním svůj klobouk!“

„Dobrá, tak byla otrávená. Nebylo by to poprvé, co

kočka v téhle zemi sežere jed na krysy a pojde.“

Gower na něho zůstal civět. „Copak vám nedochází,

že se tohle přesně hodí na tu mojí teorii o otravě a o tom

jedu, co našli v Paulově pokoji?!“

„Mně se to jeví tak, že to může být čistě jenom

taková náhoda.“

„Náhoda!“

90

„Rozhodně tu kočku Paul nemohl otrávit, jelikož

ještě nevyšel ven.“

„Takže ho ještě nezatkli?“

„Ne.“

„To, že Paul ještě nebyl venku, nehraje žádnou roli,“

odpovídal tvrdošíjně Gower. „Ta kočka se prostě musela

dostat k troše toho jedu, který zabil i Věru.“

„Viděl to i superintendant?“

„Ne. Proč by měl?“

„Myslel jsem, jestli tam náhodou není. Přijel prý

dneska odpoledne, aby vyzvedl slečnu Lewisovou a

odvezl ji do Trura, přičemž chtěl ten dům zamknout.“

„To jsem taky slyšel. Ale ještě se neukázal. Alespoň

tedy ne v době, kdy jsem tam byl já.“

„Viděl jste slečnu Lewisovou?“

„Ne.“

„O té kočce jí nikdo nic neřekl?“

„Ne. Paní Haywardová si myslela, že bude lepší,

když jí to neřekneme vzhledem k tomu, v jakém je stavu.

Může jí to opatrně prozradit superintendant, až přijede.

Vědět to bude muset, protože přirozeně předpokládala, že

si tu kočku vezme s sebou až odjede. Teď je ta kočka

vzadu na zahradě paní Haywardové.“

Biggles poznamenal s lehkou dávkou sarkasmu:

„Zdá se, že jste prožil vzrušující odpoledne?“

„A to jsem ještě neskončil, pane!“ Gower se hrdě

rozhlédl kolem, jako kdyby chtěl zdůraznit důležitost

toho, co se právě chystá oznámit, nebo jako kdyby se

chtěl ujistit, že ho nikdo nemůže neslyšet.

„Tak copak to bude? Zase další drby?“ hádal

Biggles.

91

„Můžete tomu tak říkat, když chcete, ale mě dalo

pořádný námět k přemýšlení. Dneska ráno jsem šel do

vesnice a náhodou jsem uviděl Toma Hardyho, jak stojí

ve dveřích té svojí hospody. Takže jsem šel k němu a

zeptal se ho, jestli zná pravdu o tom, že prý v té Doškové

chalupě straší. Žije tady už léta a před ním jeho otec,

takže jestli o tom někdo něco ví, tak to musí být on. A

víte, co mi na to ten hostinský povídá?“

„Ani se nepokusím hádat.“

„Tak jak byste si asi vyložil tohle?“ Gower se

naklonil kupředu a zatvářil se hrozně důvěrně.

„Povídal, že o žádném duchu nic neví, ale už víckrát

viděl v noci jak se kolem té chalupy prochází nějaký stín

kolem okna a jednou uviděl na zlomek sekundy dokonce

něco jako světlo baterky!“

„Pokud moje omezené informace stačí, tak obvykle

duchové nepoužívají žádné svítilny. Vypadá to, že jsou

schopni vidět i ve tmě.“

Kapitán Gower to přerušení ignoroval. „Bylo to sice

nějaký

čas

předtím,

než

se

přistěhovala

paní

Harringtonová, ale Hardyho táta mu vyprávěl, že, a to si

poslechněte, tady kolovala pověst o Natu Binnsovi, tom

známém pašerákovi, že prý měl tam někde nějaký tajný

východ, což mu umožňovalo dostat se ven z domu a zase

zpátky, zatímco byl v obklíčení celníků, kteří na něho

číhali!“

„To se mu tedy hodilo,“ poznamenal Biggles trochu

příliš kousavě. „Copak nechápete, co to znamená?!“

„Co to znamená?“

„To přeci jasně znamená, že kdokoli, kdo zná tenhle

trik, se mohl dostat do domku, zavraždit Věru a zase

odejít, aniž by o tom věděla živá duše!“

92

„Zajímavá teorie,“ uzavřel Biggles. „Proti tomu ale

mluví nejméně jedna věc.“

„A jaká asi?“

„Jestliže v tom domě žila Věra, věděla by asi o té

tajné chodbě a něco s ní provedla. Ona takovou věc přece

nepotřebovala a rozhodně by dohlédla na to, aby nikdo

nemohl jen tak přicházet a odcházet k nim domů, kdykoli

se mu zachce.“

Gower se zatvářil otráveně. „Vy tedy opravdu

dokážete člověku pomoct!“ stěžoval si. „Proč se pořád

musíte snažit znehodnotit každý nápad, se kterým přijdu?

Je nejvyšší čas přeci, aby někdo začal rozumně

přemýšlet!“

„Víte, námořníku, jak jsem vám už říkal předtím, vy

čtete moc detektivek. Já pořád ještě čekám na nějaký

důkaz, že Věra byla skutečně zavražděná.“

Kapitán Gower vstal. „Tak dobrá. Když jste tak

zatraceně chytrý, tak si to vyřešte sám! Vy si to dělejte

jak chcete, já se budu držet svého a potom na konci se

uvidí, kdo z nás dvou měl pravdu!“ S těmi slovy kapitán

Gower rázně odpochodoval dovnitř hotelu.

Biggles si zapálil cigaretu.

93

9. kapitola

PODIVNÁ MEZIHRA

Biggles chvíli seděl a probíral v duchu, co mu řekl

kapitán Gower. Potom, když se rozhlížel po moři před

sebou, zpozoroval Trelawnyho loď, její záplatovanou

plachtu, se kterou se už dost dobře seznámil, jak míří k

mysu, kolem kterého Mick pokládá většinu svých pastí,

tak si znovu vybavil tu podivuhodnou situaci kolem těch

dvou stezek nahoru po útesu. Proč jenom Mick

zničehonic změnil své rozhodnutí? Stále ještě Bigglese

nenapadlo

žádné

uspokojivé

vysvětlení.

Ale

nepřítomnost rybáře na břehu mu naskytla příležitost k

prozkoumání terénu, aniž by se toho člověka dotkl a

naznačoval svým postupem, že nevěří tomu, co mu rybář

napovídal.

Proto se rychlým tempem vydal podél pláže až tam k

té malé zátoce, kde Trelawny kotvil svou loď. Bylo to

nedaleko, o dost méně než míli, a tak tam dorazil během

deseti minut, přičemž si všiml, že se slabý přímořský

větřík trochu změnil a přicházel teď od směru, odkud

obvykle následuje také změna počasí. Zátočina vypadala

téměř stejně jako když ji viděl naposledy, samozřejmě

kromě té lodi, která tam teď chyběla a odlivu, který o

kousek ustoupil.

Bez prodlévání na místě pokračoval dál k patě útesu,

až tam, kde Mick zahodil svojí cigaretu na zem a začal

šplhat nahoru. Prvních pět yardů mu moc nešlo a

působily dost obtížně, takže mohly cizince od dalšího

94

stoupání odradit, ale pak už byl ten výstup, až na to, že

byl trochu příkřejší a přímo vedl na vrchol, úplně stejný

jako ta cesta, kterou tam vystoupil předtím.

Byl tady jasně vyznačený každý krok a každý úchyt

pro ruce. Proč, za jakým účelem ho tedy Mick

přesvědčoval o opaku? ptal se sám sebe cestou nahoru.

Odpověď nalezl, alespoň se domníval, že nalezl, asi

tak dvacet stop pod samým vrcholem. Kdyby ale po

ničem nepátral – přesto, že neměl ponětí po čem

konkrétně – bylo nepravděpodobné, že by si toho vůbec

někdy všiml. Jenomže celou tu cestu nahoru dával pozor

na cokoli, co by vysvětlovalo Mickyho lhaní, nebo co se

lhaní tolik podobalo, jak je tenhle výstup nesmírně

obtížný.

O kus dál po své levé ruce uviděl rezavý hák

zaražený do skály. Byl tam zjevně už dávno a na tom

nebylo vůbec nic divného. Jaký měl ale smysl? Bylo

tohle co Mick nechtěl, aby uviděl? Úzký převis mu

umožňoval dosáhnout na hák, aniž by riskoval pád dolů

na kameny pobřeží. A tehdy si pomyslel, že už zná

odpověď.

Dole pod hákem byla prasklina ve skále, široká, že

by se jen tak tak protáhl dovnitř dospělý muž. Vlezl tam

a přitom kopl do čehosi, co při pádu na podlahu vydávalo

kovový zvuk. Pohlédl dolů a uviděl starou lodní svítilnu

na petrolej. Zvedl ji a zatřásl s ní. V nádržce zašplouchala

trocha petroleje. Tím se vysvětlovala funkce toho háku

venku. Občas asi na něm ta lampa visela. Přesvědčil se,

že její světlo mohlo být vidět jediné jedním směrem, z

moře. Z toho usoudil, že sloužila Mickovi jako jeho

soukromý maják. Na tom samozřejmě nebylo nic

špatného a zdálo se, že neexistuje žádný důvod proč by to

95

on, nebo kdokoli jiný, nemohl vidět. Tak k čemu všechny

ty tajnosti?

Vzadu bylo všechno v úplné tmě. Škrtl benzínovým

zapalovačem, jedinou věcí, která dokázala spolehlivě

hořet, a zapálil lampu. Zvedl ji do výše a ihned viděl, že

ta dutina je vlastně docela velkou jeskyní. To vybízelo k

prozkoumání. Podlaha z rovného kamene byla drsná a

hrbatá a trochu šikmo se zvedala směrem dozadu.

Stalaktity a stalagmity, které by mohly překážet v

postupu byly všechny ulámané a jejich velikost

ukazovala na to, že jeskyně se tu zformovala kdysi v

dávných dobách. Fakt, že všechny ty překážky byly

uklizené, ukazoval také jasně na využívání jeskyně v

moderní době, ne-li dokonce nedávno. Ze stropu kapala

dolů s metodickou pravidelností jako hodinky voda.

Biggles držel lampu vysoko nad hlavou a opatrně

postupoval dál, pevně rozhodnutý, že svůj objev prověří

až do konce. Jednou věcí si byl ale teď absolutně jistý.

Mick o tomhle věděl, ale z nějakého důvodu si nepřál,

aby to Biggles viděl. Automatická otázka je, proč?

Jeskyně pokračovala mnohem dál než očekával a

postupně se stále zvětšovala. V takové situaci bylo těžké

hádat vzdálenost, ale počítal, že ušel ne více než sto

yardů, když se přiblížil na dohled konci. Průchod tady

byl dost úzký, ale odhadoval, že celá ta chodba musí

trochu zatáčet, protože když se ohlédl, neviděl světlo na

začátku vchodu, ani odražené denní světlo.

Jeskyně byla na konci největší, totiž až tam, kam

bylo možné jít normálně. Pak najednou jeskyně končila

strmou stěnou, která měla asi tak sedm nebo osm stop

nahoře nízkou dutinu, jakoby nízkou galerii. V tom

zhruba čtvercovém prostoru, který tvořil konec jeskyně,

96

bylo mnoho známek po jejím obývání. Uprostřed byla

bedýnka, taková obyčejná přepravní dřevěná bedýnka

dnem vzhůru, takže tvořila provizorní stůl. Stále ještě na

ní byl původní nápis – Brambory z kanárských ostrovů.

Na bedýnce stála láhev a v ní zastrčená svíčka. Kolem se

válely zbytky rybářského vlasce, spousta háčků a zavírací

nůž. Na jedné straně stolu stál starodávný soudek zjevně

myšlený jako sedátko. Na druhé straně byla další dřevěná

bedýnka, další sedátko. Na podlaze ležela hromada

námořnických lan a opřený o zeď stál jeden předmět,

který se při bližší prohlídce ukázal jako pěkně prohnilý

značným stářím. Jeho stav svědčil o tom, že ho už

hezkou dobu nikdo nepoužil.

Biggles zapálil svíčku a v sedě na soudku se snažil

tuhle záhadu rozřešit. Tak tohle bylo ono. Tohle bylo to,

co Mick nechtěl, aby viděl. Ale proč? Ať se sebevíc

snažil, nemohl přijít na to, co by taková jeskyně mohla

mít společného s tím, proč k ní vůbec přišel, totiž se smrtí

Věry Harringtonové.

Čas ubíhal. Biggles seděl dál, kouřil jednu cigaretu

po druhé, dumal nad svým objevem, ani ne tak proto, že

to místo tady bylo a někdo ho používal, protože na tom

nebylo nic obzvlášť divného, ale proto, proč Mick

nechtěl, aby to tu všecko viděl. A že to nechtěl, tím si byl

jistý, protože žádné jiné vysvětlení pro změnu v rybářově

chování si nedokázal představit. Tak tam seděl a upíral

oči na podlahu. Jeho výraz se však změnil, když jeho

zrak padl na malý bílý předmět. Byl to nedopalek od

cigarety, jedné z mnoha. Ale všechny nebyly stejné.

Podrobně si je prohlédl, aby se ujistil, že se nemýlí. A

viděl, že ne. Nesly nepochybně stopy dámské rtěnky.

97

Biggles

se

zamračil.

Čí

rtěnky?

Věry

Harringtonové? Že by tohle byla odpověď na Mickovo

chování? Biggles nemohl přehlédnout fakt, že ve vesnici

byly i jiná děvčata, a některé z nich se malovaly rtěnkou.

Z jeho samomluvy ho vytrhl nějaký zvuk

přicházející směrem od vchodu do jeskyně. Ztuhl,

soustředěně naslouchal a slyšel, jak se blíží nějaké kroky

a občas přitom rozšlápnou úlomky stalaktitu. Nebyla tam

žádná ústupová cesta, a tak prostě jenom čekal. Ani se

nepohnul. Svíčku nezhasil, protože se mu zdálo, že to

nemá žádný smysl. Dával přednost tomu, aby ho příchozí

jasně uviděl.

Kroky šly jistě k němu a pak do světla svíčky

vstoupil Mick Trelawny. Pohlédl na Bigglese beze

známky nejmenšího překvapení. „Tak to jste vy,“ pronesl

neutrálně s náznakem úsměvu k Bigglesově úlevě,

protože už ho napadlo, že z toho budou asi potíže.

Mick se posadil na bednu a zapálil si cigaretu. „Jak

jste to objevil?“

„Viděl jsem ten hák.“

„Jak?“

„Měl jsem chuť si trochu zalézt po skalách. Tam, jak

jste mě dneska ráno poslal, to bylo moc snadné. Napadlo

mě, že zkusím tu těžší variantu. Vlastně se mi ani nezdá

těžší.“

„To je proto, že jste nevyšel až nahoru. Tam je

trochu převis a žádná opora pro nohy. Musíte sáhnout

rukama nahoru a vytáhnout se tam. To už tak snadný

není.“

„Vrátil jste se od svých pastí nějak brzy.“

„Vítr začal foukat tam, odkud přichází špatný

počasí. Tak jsem se obrátil a uviděl někoho, jak šplhá po

98

útesu. Myslel jsem si, že jste to vy, ale chtěl jsem se o

tom přesvědčit.“

„Na co tuhle jeskyni používáte? Jako nějakou tajnou

skrývačku?“

„Ne tak docela. Když je zlý počasí a nevyjde měsíc z

mraků, tak rozsvěcuju tu lampu, abych viděl, jak se

dostat do zátoky. A když je počasí až moc špatný, abych

vyjel na moře, tak chodím sem a tady navazuju háčky na

vlasec. Je to tu mnohem pohodlnější než v tý mojí starý

chajdě, do který prší a táhne. Tady je vždycky teplo, není

tu slyšet kvílení větru a já se tu cejtím moc dobře. Ale je

jasný, že tuhle jeskyni někdo používal dávno předtím,

než jsem na to přišel já. Možná byla používaná už od

věků. Objevil jsem jí před pár rokama, když jsem byl

sotva odrostlý děcko a hledal, jsem racčí vejce na útesu.

Ten starej soudek, na kterým sedíte, tady už tenkrát byl.

Hádám, že za těch starejch časů v něm bejval rum. Nat

Binns věděl co dělá, když tady stavěl Doškovou

chalupu.“

„To postavil on?“

„No, nevím to jistě, ale mám představu, že jo. Zdá se

mi, že to byl pašerák velkýho formátu.“

„To jsem také slyšel.“

„Bydlel v Doškový chalupě a tohle byla jeho skrýš.

Proto trvalo celníkům tak dlouho, než ho dostali.“

„Ale já to nechápu. Co má ta Došková chalupa

společného s touhle jeskyní?“

Mick nadzvedl obočí. „Copak jste nepochopil, kde

jste? Ale samozřejmě, vlastně ani nemůžete.“

„Nějak to nechápu. Kde mám být?“ zeptal se

Biggles zvědavě.

99

Mick vypadal pobaveně. „Sedíte přesně pod

chalupou.“

„Dobrý Bože!“

„Teď už víte, jak si ta chalupa získala pověst, že v ní

straší. Ale řeknu vám, že mi nějakou dobu trvalo, než

jsem pochopil, že každý hluk odtud musí být slyšet

nahoře. Dokonce i jen kroky. Asi proto, že je to tak

dutý.“

„Jenomže se říká, že v chalupě bylo vidět všelijaké

pohybující se stíny?“

Mick se trochu zasmál. „To jsem byl já. Já byl ten

duch.“

„Chcete říct, že jste chodíval do toho domu?“

„Občas. Ne moc často. Ale to bylo ještě když byla

chalupa prázdná. A byla prázdná celý dlouhý roky.

Občas jsem tam šel, protože to bylo ideální místo na

opravy mýho nářadí. A taky mi to šetřilo svíčky. Někdo

mě musel vidět z ulice. Mně to bylo jedno, žádnou škodu

jsem nikomu nezpůsobil, ne?“

Biggles na něho upřeně hleděl. „Tak je to tedy

pravda!“

„Co je pravda?“

„Že měl Nat Binns nějakou tajnou chodbu ven z

chalupy. Něco jsem o tom zaslechl, ale pokládal jsem to

jen za takové romantické tlachání nějakého šprýmaře s

velkou fantazií.“

„Je to skutečně pravda. Je to tohle.“

„Tak počkejte, abych to správně pochopil. Vy mi

tady říkáte, že skutečně existuje přímé spojení mezi

touhle jeskyní a Doškovou chalupou?“

„Přesně tak. Totiž bývalo tenkrát za časů Nata

Binnse a i dlouho potom. Stačilo jen vzít ten žebřík

100

tamhle a opřít ho tady o stěnu, abyste se dostal na ten

výstupek nahoře. Plazil jste se pár yardů a tam jsou, nebo

spíš bejvaly, padací dveře. Vedou přesně pod schody u

kuchyně. Nat Binns tam určitě mockrát seděl a kouřil

dýmku, popíjel brandy a chudáci celníci zatím čekali v

obklíčení, až přijde zpátky domů. Tady dole slyšel

prakticky každý šramot, co způsobili. Bezpochyby je

taky slyšel mluvit. Poslouchal je a z toho pak usoudil,

kdy už pro něho bude bezpečný vylízt ven.“

Biggles trochu váhal, než položil Trelawnymu další

otázku: „Můžete se stále ještě dostat do domu a zase ven

stejným způsobem?“

„Ne. Už ne.“

„Proč ne?“

„Protože ty padací dveře už tam nejsou. Víte, když

paní Harringtonová koupila tu chalupu, nechala ji

pořádně opravit. Podlaha byla plná shnilých prken, a tak

nechala položit nový, dubový prkna. Takže ty padací

dveře zmizely.“

„Co si asi mysleli ti řemeslníci, když to objevili,

jako že to museli objevit?“

„Mysleli si, že je to nějaký nepoužívaný sklep nebo

něco jako stará studna. Dolů se vůbec podívat nešli. Já

tam byl. Potloukal jsem se trochu okolo, když dělali a

koukal jsem na ně. Viděl jsem, jak přitloukli tu novou

podlahu, a tím taky skončily moje návštěvy v tý chalupě.

Stejně bych tam ale už nešel, když tam teď bydleli lidi.“

Biggles odklepl popel z cigarety. „Tak mi ale

povězte Nicku, jak se sem dostala Věra?“

Teď byla řada na Mickovi, aby zůstal překvapeně

koukat. „Jak sakra víte tohle?“

101

„Já to nevím, jenom jsem hádal.“ Biggles rozevřel

dlaň a ukázal na nedopalek cigarety, který stále ještě

držel. „Nevšiml jsem si totiž, že byste používal rtěnku.“

Mick se zašklebil. „Měl jste bejt policajtem. Ano,

Věra tady byla, ale přišla hlavním vchodem.“

„Kdy to bylo?“

„Ale to už je pár měsíců.“

„To je ale podivné místo pro rande s děvčetem,

nezdá se vám?“

„Já si tím nejsem jistej, víte? Ona se sem chtěla

podívat sama.“

„Takže o tom věděla?“

„Já vám povím, jak to bylo. Jednou jsme si tak

povídali a ona začala s tím, jak prý v té jejich chalupě

straší – nebo že by tam jako strašit mělo. Takže jsem jí

řek, že to jsou jenom takový hloupý výmysly a že si s tím

vůbec nemusí lámat hlavu. Už nikdy neuslyší, ani

neuvidí nic, co by se tomu třeba i jen vzdáleně strašení

podobalo. Zeptala se mě, jak si můžu bejt tak jistý. Takže

jsem jí prozradil, že ten duch, to strašidlo jsem vlastně já

a jak celá ta historka vznikla. Nechtěla tomu vůbec věřit.

Myslela si, že jí chci jenom tak uchlácholit, takže jsem jí

musel říct, že to můžu dokázat a jestli chce, tak si to tady

může prohlídnout sama. No a když to tak moc chtěla

vidět, tak jsem ji jednou vzal s sebou. Seděla tady na tom

soudku, přesně tak jako vy teďka. Dívala se na to z tý

humorný stránky a smála se, až se za břicho popadala.

Prosil jsem jí, ať to nikomu neprozradí a pokud tedy vím

já, tak to nikdy nikomu neřekla. Ale možná to přece

jenom nevydržela.“

„Musela vám tedy hodně věřit, když s vámi šla na

místo, jako je tahle jeskyně a sama.“

102

„Proč ne? Věděla moc dobře, že se mnou je v

bezpečí. Ta měla železný nervy. Vyjela si se mnou na

moře kolem pastí na langusty za každýho počasí. Jednou

nás chytla pěkná bouřka s průtrží. Já se sám necejtil

zrovna nejlíp, protože ta moje stará bárka už nejni tak

zdravá jako kdysi. Byli jsme promoklí až na kůži.

Protože jsem se neodvažoval vztyčit plachtu, tak jsem

musel veslovat a zatímco jsem já vesloval, ona vybírala

vodu a mezitím si klidně zpívala. Takový to bylo děvče,

pane. A teď už nejni. Řeknu vám, že nebudu mít klid,

dokud tu svini, co jí to udělal, nepověsej?“

„Vy jste nechtěl, abych tuhle jeskyni objevil, že ne,

Nicku?“

„Řek bych to tedy takhle. Jistě pochopíte, že nechci,

aby se policie někdy dozvěděla, že se kdysi dalo do toho

domku jít jinak, než hlavním vchodem. Mysleli by si

hned, že se tam pořád ještě dokážu dostat, a i když já

vím, že to nemělo nic společného s Věřinou smrtí, mohlo

by to vést k pár nepříjemným otázkám.“

„To tedy máte pravdu, to by určitě vedlo.“

„Koneckonců, kdybych chtěl já někoho zamordovat,

copak by se našlo lepší místečko než je tohle?“

„To by rozhodně bylo pro takové účely téměř

ideálním místem činu.“

„Neřeknete to nikomu, že ne?“ zeptal se úzkostlivě

mladý rybář.

„Já rozhodně ne. Byl jste ke mně v tom všem

upřímný a já si toho vážím. Teď mi ale odpovězte na

jednu otázku. Byl jste někdy, kdykoliv, v té Doškové

chalupě od té doby, co ji zakoupila paní Harringtonová a

vešel jste tam jinudy, než hlavním vchodem?“

103

„Nikdy. A nikdy v životě jsem nebyl v tý chalupě

nahoře na patře.“

„Proč jste si vybral k výstupu tu nejtěžší stezku, jak

jste sám přiznal, té noci co zemřela Věra?“

„Protože to byla ta nejrychlejší cesta, ta nejkratší

cesta a já jsem strašně pospíchal. Vylez jsem tamtudy už

nejmíň tisíckrát, takže mě tam žádný nebezpečí

nehrozilo. Když se dostanete na vrchol, tak se octnete

rovnou proti zadní brance u Věřiny zahrádky. Ale já vím,

kam tím míříte. Na to můžete klidně zapomenout. Já

bych radši sám skočil z toho útesu dolu, než bych viděl,

že si to báječný děvče zlomilo třeba jenom malíček,

víte?“

Biggles přikývl. „Já vám věřím, Micku.“

Tak tohle byla ta odpověď, kterou sem přišel

Biggles hledat. I když to znělo značně nepravděpodobně,

nebylo to v žádném případě nemožné. Rozhodně v tom,

co Mick vyprávěl, nebylo žádné slabé místo. Také neměl

žádný důvod mu to všechno vyprávět, protože jinak by

ho podobné souvislosti ani nenapadly.

Pohlédl námořníkovi přímo do očí. „Pašoval jste

někdy něco vy sám?“

Mick zavrtěl hlavou. „Ne. Ale ne že bych proti tomu

něco měl. Dneska se to prostě nevyplatí, to je to. Nestojí

to ani za zlámanou grešli. Jo za časů Nata Binnse to

bejvala většinou brandy a zase brandy, potom tabák a

hlavně většinou doutníky. Kde byste to asi dneska

prodával za takovou cenu, abyste měl takovej zisk, že se

to vyplatí? Slyšel jsem, že doutníky jsou stejně drahý ve

Francii jako tady. Jestli je to pravda, tak na to prostě

nebude žádnej odbyt. Ne, ne, do týhle branže podnikání

se asi nepohrnu.“

104

„To máte pravdu.“ Biggles vstal. „Musím se ale

vrátit zpátky do hotelu nebo přijdu o odpolední čaj.“

„Policie pořád ještě nemá tušení, kdo zabil Věru a

jaký měl motiv?“

„Nemají ještě ani důkaz, že vůbec byla zabita.

Dosud se jim nepodařilo najít ani žádnou stopu po

nějakém jedu. Nejdříve policie měla podezření na otravu.

A teď se dovídám, že Věřina kočka umřela také a vypadá

to, že se to stalo za velmi podivných okolností.“

„Ano. Slyšel jsem o tom, když jsem si šel koupit do

obchodu pár značkovacích praporků. Co si o tom všem

myslíte vy?“

„Je těžké si o tom něco myslet.“

„No, já si jsem jistý aspoň jedinou věcí,“ řekl

rozhodně Mick. „Já jsem s tím neměl vůbec nic

společného.“

Šli společně k východu z jeskyně.

„Kterým směrem jdete?“ zeptal se venku Mick.

„Nahoru, nebo dolů na pláž?“

„Půjdu nejspíš nahoru a zpátky do hotelu po vršku

útesu.“

„Dávejte pozor na cestu.“

„Na shledanou. Dám vám vědět, až se něco nového

dozvím.“

„Díky.“

Biggles dokončil svůj výstup a ohlédl se zpátky dolů

z útesu. Na pláži uviděl Micka a zamával mu na

rozloučenou. Potom pokračoval v cestě.

105

10. kapitola

SVĚTLO VE TMĚ

Biggles se opět ocitl na travnatém pruhu půdy

oddělujícím vrcholek útesu od plotů zadních zahrádek

těch domků lemujících hlavní silnici ze strany od moře.

Zcela bezmyšlenkovitě, nemaje na mysli žádný konkrétní

předmět a zvědav, jestli slečna Lewisová už odjela,

přešel až k živému plotu. Nikde neviděl žádné známky

života, a tak usoudil, že pravděpodobně opravdu odjela.

Šel tedy dál k brance a asi tak minutu či dvě si prohlížel

opuštěnou zahrádku. Už se chystal obrátit a jít pryč, když

cosi křiklavě barevného na hromadě kompostu zaujalo

jeho pozornost. Rozeznal tam po chvíli malou kytici

rudých růží. Byl si jistý, že když tady byl posledně, tak

tam ty růže rozhodně nebyly.

Potichu otevřel branku a šel blíž, aby se lépe

podíval. Jak zjistil, růže ještě nebyly zcela rozvité, lesklé

listy ještě ani trochu nezvadly a jak tam tak ležely úplně

na vrcholu té hromady bylo jasné, že je tam někdo

vyhodil teprve před chvílí. Tohle tedy byly ty růže, které

dal Paul Věře a které teď slečna Lewisová vyhodila, jak

uklízela chalupu. Což bylo docela přirozené.

Paul řekl, že dal Věře půl tuctu růží. Jenomže tady

se Biggles dopočítal jenom pěti. Kde byla ta další? Když

se rozhlédl kolem, uviděl ji trochu stranou od těch

ostatních. Za předpokladu, že by slečna Lewisová

vyhodila celou tu kytici najednou, jak se stalo, že je tak

daleko od ostatních? Odpovědí byla zřejmě myška, která

106

ležela u té opuštěné růže. Částečně znetvořená a se srstí

rozcuchanou vypadala na to, že jí to udělala kočka, že jí

zjevně zabila. Zřejmě ta kočka, uvažoval Biggles, jak

skočila po myšce, rozházela ty růže a jednu z nich

oddělila daleko od ostatních. Znělo to jako možné

vysvětlení. V každém případě ho nenapadlo nic lepšího.

Ani tomu nepřikládal zvláštní důležitost, a tak tomu

nevěnoval žádnou zvláštní úvahu.

Pohlédl k chalupě. V jistém smyslu mu bylo líto, že

už slečna Lewisová odjela. Ne že by od ní čekal, že po

tom všem by tady chtěla zůstat. Moc rád by si s ní

pohovořil, jenomže teď už k tomu nebude mít žádnou

příležitost. Jestliže už tady byl superintendant, bude už

chalupa zamčená a nemá žádnou cenu tady dál prodlévat.

Biggles se obrátil a po vrcholu útesů šel zpět do hotelu.

Když dorazil na terasu, kde obvykle míval svůj

odpolední čaj, okamžitě zjistil, že se za jeho

nepřítomnosti něco stalo. Major Payne a jeho manželka

čile konverzovali s kapitánem Gowerem. Jejich tváře

hovořily jasně o nějaké tragické události. Když uslyšeli

zvuk Bigglesových kroků, vylekaně se po něm všichni tři

ohlédli.

První promluvil major Payne. „Kde jste byl celé

odpoledne?“

„Na pláži. Proč?“

„Copak jste nebyl ve vesnici?“

„Ne.“

„Takže jste neslyšel poslední novinu?“

„Jakou novinu?“

„Slečnu Lewisovou našli mrtvou,“ oznamoval stroze

kapitán Gower.

107

Říci, že to Bigglese překvapilo, by bylo jen velmi

nedostatečným vyjádřením jeho reakce. Když se

vzpamatoval z toho šoku, zeptal se nevěřícně: „Takové

věci mi neříkejte! Kde se to stalo?“

Payne odpověděl: „V té samé proklaté chalupě, kde

zemřela i Věra!“

Biggles se zhluboka nadechl. „Až se tohle dozví

superintendant, tak vyletí komínem!“

„To už zřejmě provádí.“

„Takže už to ví?“

„Měl by. Protože ji nalezl on. Přijel si pro ni, aby ji

odvezl do Trura.“

„Vím, že se k tomu chystal.“

„Přijel příliš brzy, ale nebyla ještě úplně hotová,

takže se pro ni vrátil dneska odpoledne. Šel ke dveřím a

zaklepal. Jelikož nikdo neodpovídal, tak vzal za kliku a

vešel dovnitř. Volal ji, ale nikdo se neozýval. Tak šel dál

a dovnitř do kuchyně. A tam ležela slečna Lewisová na

podlaze mrtvá. Tělo bylo ještě stále teplé, takže se to

nemohlo stát dlouho před tím, než přijel.“

Biggles klesl do křesla. „Jak to všechno víte tak

podrobně?“

„Superintendant nám to řekl. Zastavil se tady na

zpáteční cestě do Trura, aby si dal něco k pití. Vypadal

jako že to opravdu potřebuje.“

„To bych řekl, že to potřeboval! V jakém stavu bylo

tělo slečny Lewisové?“

„Ve stejném stavu jako tělo Věry. Žádné známky

násilí, žádné stopy. Superintendant říkal, že vypadala

jako když si prostě lehla a usnula.“

„Neskutečné. Co ještě říkal?“

„Ptal se mne, kde je Paul Graveson.“

108

„A kde je?“

„Ve svém pokoji. Pořád ještě nevyšel. Celý den

nebyl vůbec venku.“

„No, to by ho tedy mělo jasně vyloučit. Pokud nebyl

vůbec venku, tak nemohl zabít slečnu Lewisovou. A

pokud nezabil slečnu Lewisovou, jak by mohl někdo

tvrdit, že zabil Věru?“

Kapitán Gower se vložil dohovoru: „Kde byl dneska

odpoledne Trelawny? To bych teda moc rád věděl! Já ho

viděl, jak se na moři obrací a míří k tý jeho zátočině, kde

nechává loď. To je ale přesně pod Doškovou chalupou!“

„Co tím chcete říci?“

„Slečna Lewisová toho asi věděla příliš mnoho,“

prohlásil ponuře Gower. „No a?“

„Někomu se třeba hodilo ji umlčet.“

„Jako komu?“

„Trelawnymu.“

„Nikdy jsem ještě neviděl člověka jako vy, který má

na všechno hned odpověď,“ pronesl Biggles zasmušile.

„Bezpochyby byste byl schopen vymyslet si dokonce i

důvod, proč jsem to spáchal já?“

Gower neodpověděl.

„Mohu vám dát své slovo na to, že Trelawny neměl

absolutně nic společného se smrtí slečny Lewisové.“

„Jak si můžete být tak jistý?!“

„Z jednoduchého důvodu. Byl jsem s ním totiž celé

odpoledne. Od té doby, co vystoupil na pevnou zem,

jsme spolu hovořili až do chvíle, než jsem odešel sem.

Doufám, že to vás uspokojí. Vidím, že měl Paul štěstí, že

dneska vůbec nevyšel ven.“ Biggles se obrátil na majora

Payna. „Co udělali s tělem?“

109

„Odvezli jej do Trura. Asi tam budou dělat další

soudní pitvu a další pitevní zprávu.“

„Paul už ví, že v těle Věry nenašli žádné stopy po

tom kyanidu?“

„Ano. Já jsem mu to řekl. Myslím, že asi proto ho

nezatkli hned.“

Biggles přikývl. „No, majore, jestli vám to nevadí,

dal bych si trochu čaje. Zapotil jsem se trochu tou chůzí.“

Paynovi odešli a Gower šel s nimi, což se Bigglesovi

hodilo, protože se chtěl věnovat tomu novému vývoji

situace. Jimmy mu přinesl jeho čaj, ale Biggles nad ním

moc času nestrávil. Jakmile dojedl svačinu, vydal se do

hotelu. Nejprve šel do svého pokoje, kde vyprázdnil svůj

vak z nepromokavého plátna, kde měl svoje pouzdro a v

něm holicí soupravu, rezervní mýdlo a zubní kartáček.

Složil jej a dal do kapsy. Potom sešel dolů na dvůr a do

svého vozu, ze kterého vyndal řidičské rukavice a dal je

do druhé kapsy. Jakmile to udělal, vyrazil po vrcholu

útesu zpátky proti směru, kterým před svačinou přišel.

Jakmile dorazil ke svému cíli, ujistil se krátce, že nikde

nikdo není a pak přešel přes tu travnatou plochu k

živému plotu.

Jelikož nechtěl, aby ho někdo viděl, prohlédl si

nejdříve zahradu doktora Vennera. Tam objevil hromadu

kouřícího suchého listí ukazujícího na to, že pan doktor

čile pracuje. Ale pan doktor tam nikde nebyl. Ustoupil

tedy a pokračoval dál přes tu krátkou vzdálenost, která ho

dělila od Doškové chalupy. Neočekával, že ho někdo

uvidí. A skutečně tam nikdo nebyl. Se staženými

roletami celý domek vypadal jako oblečený do

smutečního. Biggles si jej prohlédl a potom hotov s

prohlídkou obrátil svůj zrak na tu hromadu kompostu.

110

Jeho výraz se prudce změnil, když zaregistroval, že

od jeho poslední návštěvy před hodinou někdo v zahradě

byl. O tom nemohlo být pochyb, protože ty vyhozené

růže zničehonic zmizely.

Okamžik vypadal zmateně. Znovu se tam podíval

doufaje, že třeba ty růže vybledly, a tím pádem se jejich

barva stala méně nápadnou. Ale nemohlo být pochyb, ty

růže definitivně zmizely. Potom si vzpomněl na tu malou

myšku a jednu růži, která ležela dál od ostatních.

Tiše otevřel branku a vešel dál. Ta pocuchaná myška

tam stále ještě ležela a odhozená růže vedle ní. Sehnul se

a aniž by se jí dotkl, zblízka ji podrobně prohlížel. Všiml

si, že stonek růže je už šedivý od nějaké plísně. Potom

vytáhl toaletní pouzdro, oblékl si rukavice a s nesmírnou

opatrností zvedl růži a upustil ji do sáčku, který si za tím

účelem přinesl s sebou. S hlubokým výdechem, který

mohl být docela dobře povzdechem úlevy, se rychle

rozhlédl kolem a pak vyšel potichu ven zavíraje za sebou

opatrně branku.

111

Biggles se vydal do Trura, aby si vyzvedl slíbenou knížku na

nádraží.

112

Když splnil úkol, pro který se na tuhle návštěvu

vydal, vrátil se do hotelu stejnou cestou jako přišel a do

svého pokoje, kde odložil toaletní pouzdro s růží do

svého kufru, zamkl jej, umyl si ruce a šel dolů do haly k

telefonu.

Cestou potkal majora Payne. „Vy jste přesně ta

osoba, kterou hledám,“ povídá bodře. „Hledám něco

vhodného ke čtení. Myslím, že jste se mi jednou zmínil o

tom, že doktor Venner napsal nějakou knihu?“

„To mi řekl on.“

„Kniha je vždycky zajímavější, když znáte jejího

autora osobně. Nemáte náhodou jeden výtisk té knihy?“ ‘

„Je mi líto, nemám. Vlastně jsem ji nikdy ani

neviděl. Jednou se mi o ní doktor jen tak mimochodem

zmínil. To bylo tenkrát, když sem přišel poprvé. Ale

mám i jiné knihy…“

„Ne, díky. Na tom vlastně vůbec nezáleží. To byl jen

takový nápad, když jsem toho starého pána potkal.“

Biggles vstoupil do telefonní budky.

Po několikaminutovém čekání se konečně dovolal

do Londýna, kde se od svého podřízeného Gingera

dozvěděl, že všechno je v pořádku, takže může

pokračovat ve své pokojné rekreaci.

„Rád bych, abys mi udělal jednu věc,“ řekl mu

Biggles. „Potřebuju sehnat knížku. Asi s tím budete mít

dost práce sehnat aspoň jeden výtisk, protože se už

pravděpodobně nevydává, ale třeba najdete nějaký

antikvarní výtisk u Foyles nebo v některém z těch mnoha

antikvariátů na Charing Gross Road. Jestli se vám ji

podaří sehnat, tak ji pošlete prvním možným osobním

vlakem do Trura na adresu výpravčího. Až to uděláte, tak

mi sem zavolejte nebo telegrafujte a já si zajedu do Trura

113

autem a vyzvednu si ji tam. Jenom mi dejte vědět, jakým

vlakem to posíláte. Pokud náhodou nebudu zrovna v

hotelu, nechte mi tady vzkaz. Tady je jméno té knihy:

Připraven? Nejsem si sice naprosto jistý tím názvem, ale

pojednává o Britské Guyaně. Autor je doktor Augustus

Venner. Prima, to je všecko, Ne, nemyslím na to, že bych

se tam vydal, ale najednou jsem se o tu zemi začal

zajímat. Shledal jsem, že je to tady dole docela příjemné

a je tady víc zajímavých věcí, než byste si dokázali

představit. Takže pravděpodobně tady zůstanu ještě

trochu déle. Na shledanou.“

Biggles zavěsil. O něco později, přesně řečeno po

večeři, měl telefon z Yardu oznamující, že kniha už je ve

vlaku a dorazí do Trura časně ráno.

114

11. kapitola

DOTYČNÁ KNIHA

Hned ráno, jakmile dosnídal, vyšel Biggles ke

svému vozu a vydal se do Trura, aby si vyzvedl slíbenou

knížku na nádraží. Byla skutečně tam. Už opět ve svém

voze, sundal obal, aby se přesvědčil, že je to ta, kterou

potřebuje. A byla. Potom šel do papírnictví, kde si koupil

průhlednou lepící pásku a arch čistého hnědého papíru.

Ten použil na novou obálku knihy, aby nikdo, kdo se k

němu přiblíží, až bude tu knihu číst, neviděl název na

přední straně. Když to skončil, vrátil se do svého hotelu.

Ke změně počasí, kterou předpovídal Trelawny

nedošlo, naopak, den byl opět jasný a teplý. Takže si

Biggles našel křeslo na terase pěkně v rohu ve stínu a

uvelebil se, aby mohl pohodlně číst.

Těsně

před

polednem

ho

vyrušil

příjezd

superintendanta Smalleye.

„Tak tady jste,“ zvolal policista vystupuje z auta.

„To musí být krásné nemít na práci nic než si číst!“

Biggles se usmál a sklapnul knihu. „Nezapomínejte,

že jsem na dovolené. A člověk nedokáže jen tak sedět a

nedělat vůbec nic. Podařilo se mi sehnat jednu zajímavou

knihu. Měl byste si ji jednou přečíst.“

„O čem to je? Nějaký z těch rafinovaných zločinů,

kde se všude kolem povalují všelijaké stopy?“

„Nic takového. Je to o Britské Guyaně.“

115

„Páni, tam se pravděpodobně těžko dostanu! Mám

něco lepšího na práci.“

„Je to fascinující země.“

„Když to říkáte vy. Už jste slyšel to o slečně

Lewisové?“

„Ale ovšem.“

„Já jsem ji sám našel.“

„To mi říkali.“

„Jenže to celou tu záležitost vůbec o nic

nezjednodušuje. De facto to jenom věci ještě

komplikuje.“

„Kampak míříte teď? Nebo jste se jen čirou náhodou

rozhodl, že navštívíte zrovna mne?“

„Čistě náhodou jedu kolem, a tak mne napadlo, že

vás bude zajímat, že jsme nebyli schopni nalézt vůbec

nikde žádné stopy po jedu – ani v tom sherry, ani v

čokoládových bonbónech nebo v těch jahodách, co jsme

našli u Věry v pokoji. To potvrzuje pitevní zpráva. Takže

alespoň víme, že Věra nebyla zavražděná. A to

samozřejmě platí i o tom dalším případu, totiž o slečně

Lewisové.“

„A o té kočce.“

„O kočky se nezajímám.“

„Já myslím, že je trochu příliš brzy na to, abychom

úplně vyloučili otravu jedem,“ pronesl pochybovačným

tónem Biggles. „Jak víte, existují druhy jedů, které

dokáží zabít, aniž by nějak zasáhly žaludek. Chci říct, že

mám na mysli ty, které do těla vniknout třeba krví a

působí v krevním oběhu, některé se zase dají dopravit do

krve bez nebezpečí jakéhokoli trestního stíhání.“

„Máte na mysli třeba hadí jed?“

„Ano.“

116

Superintendant

vypadal

značně

pobaveně.

„Předkládáte mi to tady jako vaši teorii, že ty dvě ženy

zemřely po nějakém hadím uštknutí?“

„Ne.“

„Taky si to nemyslím. Slyšel jsem sice, že na

Boodmin Mooru jsou nějaké zmije, ale nikdy jsem

nikoho neslyšel, že by viděl nějakou tady u nás!“

„I kdyby tady nějaké byly, nehrálo by to asi roli.

Zmije jenom zřídka usmrtí dospělého zdravého člověka.

Dítě, možná. Nebo by po hadím uštknutí mohla zemřít

nějaká osoba už tak dost nemocná, přičemž by ještě

působivost jedu vzrostla o šok. Ale i tohle by trvalo dost

dlouhou dobu. Nebyla by to otázka toho, že se najednou

někdo zhroutí a zničehonic je namístě mrtvý, což se

zjevně stalo těm dvěma ženám. Mimochodem, myslel

jsem, že soudní pitva Věry Harringtonové byla určena na

dnešek?“

„Takový byl původní plán, ale vzhledem k tomu, co

se stalo slečně Lewisové, bylo o pár dní odložená.“

„Na vašem místě bych požádal ještě o něco delší

odklad než pár dní.“

„Oho! A proč?“

„Něco třeba vyjde najevo. Člověk nikdy neví.“

„Je moc těžké si představit, co by ještě tak mohlo

vyjít na světlo. Není tady žádná vražedná zbraň, po které

bychom měli pátrat,“ rozhovořil se poněkud podrážděně

superintendant a zdálo se, že ho hněvá jistá bezmocnost v

tomto případě. „Já jsem si právě znovu prošel to místo

činu a nebojím se přihnat, že jsem úplně vyvedený z

konceptu. Tahle záležitost by ostatně vyvedla z konceptu

každého. Nemáme ani střípek důkazů, kterého bychom se

mohli chytit.“

117

Biggles

ani

nemrknul

okem

a

souhlasně

superintendantovi přikyvoval.

Superintendant se však začal rozpalovat. „Ale jak

tady stojím tak jsem si jistý, že obě ty ženy nezemřely

přirozenou smrtí! To by bylo trochu příliš náhod

najednou, víte? Rozhodně trochu příliš na mne. Jenomže

co ty dvě ženy zabilo, to ví jen Bůh!“

Biggles chvíli přemýšlel, než znovu promluvil.

„Poslyšte, veliteli, nechtěl bych, abyste si to

vykládal špatně, ale chtěl bych vám, bude-li to možné,

jenom něco navrhnout.“

Superintendant se zamračil: „Slíbil jste mi, že se do

toho nebudete plést.“

„A to jsem také udělal. Nemůžete přece říci, že jsem

vám nějak překážel při vyšetřování. Ale to mne na druhé

straně nezbavuje možnosti přemýšlet.“ Biggles pokrčil

rameny. „Ale jak myslíte, no. Můj pohřeb to nebude.“

„Cože? Co je to zase na nápad?“

„Co se stalo s těmi rukavicemi, které jste našel v

Doškové chalupě, s těmi rukavicemi, co patřily Paulu

Gravesonovi?“

„Jsou v mé kanceláři.“

„Kde přesně ve vaší kanceláři?“

„Sakra, co na tom záleží, kde jsou? Ale když to

musíte vědět, tak v mém psacím stole.“

„Necháváte svůj psací stůl občas otevřený?“

„No ano, proč ne?“

„Máte tam někde sejf?“

„Ano.“

„Tak potom bych navrhoval, abyste udělal

následující. Dejte ty rukavice do sejfu a zamkněte jej. Ale

v žádném případě se jich nedotýkejte holýma rukama.

118

Buď je přenášejte pomocí pinzety, nebo si na to

navlékněte rukavice a čím budou tlustší, tím to bude

lepší. Ideální jsou kožené.“

Superintendant kulil oči. „Co tohle má, k čertu, zase

znamenat?“

„Já jsem vám dal svou radu. Momentálně bych o

tom dál nerad hovořil.“

„A co když se podle vaší rady nebudu řídit?“

„Mohl byste být dalším, kdo zemře náhlou a

nevysvětlitelnou smrtí.“

„Prokristápána! To má být nějaký vtip?“

„Vražda a náhlé úmrtí nejsou zrovna moc vhodné na

vtipkování, veliteli. Já netvrdím, že zemřete, když budete

ty rukavice brát do ruky. De facto existuje šance tisíc ku

jedné, že nezemřete. Ale mohl byste zemřít. Můžete

samozřejmě riskovat a tu šanci si vyzkoušet.“

Superintendant přimhouřil podezíravě oči: „Tak mě

napadá, že o téhle záležitosti víte víc, než jste ochoten mi

říci!“

„Možná.“

„Tak ven s tím.“

„Teď ne. Později, Možná zítra.“

„Nemůžete před policií zadržovat svědectví, ani

důkazy. To přece víte!“

„Já nemám žádné důkazy, které bych chtěl skrývat.

Kdybych je měl, tak bych vám je ihned předal. Ale

doufám, že nějaké najdu. Naučil jsem se, že příliš

povídat, když si člověk není jistý fakty, může být

nebezpečné.“

„S kým jste mluvil?“

„S výjimkou vás a majora Payne jedinými lidmi, se

kterými jsem mluvil Paul Graveson a Mick Trelawny.“

119

„Šel jste za Paulem do pokoje?“

„Ne. To byste zcela správně nazval narušováním

vyšetřování. Ne, náhodou sešel na pár minut dolů sám a

já jsem se s ním chvíli bavil.“

„O čem?“

„Jenom jsem ho trochu povzbuzoval. Řekl jsem mu,

že pokud je nevinen, nemusí si dělat vůbec žádné

starosti.“

„A co Trelawny?“

„Na něho jsem narazil na pláži ještě předtím, než se

vydal na svou obvyklou objížďku pastí na langusty.“

„O čem jste spolu mluvili?“

„O duchovi. Vlastně spíše o tom, čemu se říká

domnělý duch.“

Superintendant přikývl. „Taky jsem tu povídačku o

duchovi v Doškové chalupě slyšel a o tom, že tam straší.

Řekla mi to paní Paynová. Ona si myslí, že to může mít v

tomto případě nějaký význam, zvláště když vycházíme z

názoru, že Věra zemřela na nějaký šok.“

„Hlouposti.“

„Co o tomhle přízraku, či takzvaném duchovi,

vlastně víte vy, pokud víte vůbec něco?“

„Mohu vám jedině říci, že žádný neexistuje.“

„A kdo jste, že si dovolujete něco takového tvrdit?

Vždyť jste tady jenom host!“

„Věříte vy na duchy?“

„Ne.“

„No tak si s tím nelamte hlavu. Dávám vám své

slovo, že v Doškové chalupě žádný duch není. A nikdy

nebyl.“

„V tom máte asi pravdu, ale mě by zajímalo, proč

jste si tím tak zatraceně jistý!“

120

„No, řekněme, že já také nevěřím na duchy.

Zapomeňte na to, veliteli. Nezaměstnávejte si mozek

hloupostmi, na kterých vůbec nezáleží. S Věřinou smrtí

neměl nikdy žádný duch nic společného, ani se smrtí

slečny Lewisové. A Micka Trelawnyho z toho můžete

také vynechat. Ten třeba vypadá jako drsný a hrubý

chlap, ale je tak upřímný, že se v něm dá číst jako v

knize. Ten nemá na sobě ani stín nějakého provinění. Pro

něho byla Věra idolem stojícím tak vysoko, jako je

Nelsonův monument.“

Superintendant se na Bigglese podíval přísnýma

očima. „Vy jste tedy musel hodně a hodně přemýšlet,

pokud jste nedělal také něco jiného!“

„Přemýšlel jsem, to ano. Nemohl jsem si pomoci.“

„Proč si s tím děláte starosti?“

„Nedělám. Začal jsem se o to zajímat v zásadě proto,

že mi bylo líto rodičů Paula Gravesona. Oni na něm

doslova visí. Kdybyste ho obvinili z vraždy Věry

Harringtonové, tak by to byla jejich smrt.“

„Jak to? Vždyť jsme ho ani nezatkli!“

„To ne, ale když jste přišel na tu karafku s

kyanidem, tak už vám chyběl jenom vlásek a byl byste ho

býval zavřel. Myslel jste, že to určitě udělal on a

dokonce, že pro to měl i důvod. A já jsem zastával názor,

že to prostě udělat nemohl.“

„Nemohl! To se mi teda líbí, pane! Proč by to,

prosím vás, nemohl udělat?“

„Protože si nedovedu představit, jak by dokázal

zamknout a dát na dveře závoru zevnitř, když už byl

venku. Řekněme to ale jinak. Slečna Lewisová

vypověděla, že když toho rána sešla dolů, tak zjistila, že

121

jsou dveře i okna zamčené jako vždycky na noc. Mám

pravdu?“

„Ano.“

„Výborně. Pokud by se byl Paul dostal dovnitř

domku poté, co se rozloučil s Věrou, tak by pak po svém

odchodu musel nechat něco otevřeného, i kdyby to třeba

bylo jenom klička na okně. Zvenku by se s ní nedalo

otočit aniž by rozbil sklo, čehož by si zase někdo musel

všimnout. To samozřejmě platí i pro kohokoli jiného. A

tak jsem vycházel z názoru, že v době, kdy Věra zemřela,

v tom domku nemohl být nikdo jiný kromě těch dvou

žen.“

„To jsem samozřejmě nemohl přehlédnout,“

podrážděně konstatoval superintendant.

„Ale přirozeně, to byste rozhodně nepřehlédl,“

smířlivě pronesl Biggles. Přikývl a po chvilce pokračoval

dál: „Také jsem vzal v úvahu možnost, že Paul dal do

domku něco ještě než odešel.“

„O tom jsem taky uvažoval. Co by asi tak ale mohl

plánovat?“

„Například dát tam otrávené bonbóny.“

„Kyanid!“

„Ano.“

„Tvrdíte, že v těle Věry Harringtonové nenašli ani

stopy po kyanidu a nenašli jej ani v těch čokoládových

bonbónech, které nestačili sníst.“

„To ale vím teď, tenkrát jsem to tak brzo ještě

nemohl tušit.“

„To máte pravdu. Ale že by tam ty otrávené

bonbóny nechal Paul bylo velice nepravděpodobné,

protože by musel být naprostý idiot. Musel by také zcela

122

jistě předpokládat, že si vezme ty bonbóny ještě než

půjde spát.“

„To mohla.“

„Tak dobře, řekněme, že si je mohla vzít. Jenom tak

čistě teoreticky řekněme, že v té bonboniéře byly

skutečně otrávené bonbóny. V takovém případě si je ale

mohl vzít kdokoli. Jelikož si je mohla vzít kdykoli i Věra,

co by jí zabránilo, aby si je nevzala ještě když tam byla

společně s Paulem a on přitom dobře věděl, že pokud je

sní, tak okamžitě onemocní nebo dokonce okamžitě

padne k zemi mrtvá přímo před jeho očima? Stále

samozřejmě uvažuji o tom kyanidu, který účinkuje

bleskově. Copak by to byl takový blbec, aby tohle

všechno riskoval, když přitom dobře věděl, jaký bude

výsledek? Že bude okamžitě prvním podezřelým? To

jsem si opravdu nedovedl představit. Ale tohle je čistě

teoretická úvaha, protože my už teď víme, že Věra

nezemřela na otravu kyanidem. Všechno vám to říkám

jenom proto, jelikož jste se mne ptal, proč jsem si byl tak

velice jistý, že je Paul nevinný, když vy jste uvažoval, že

ho zatknete na základě podezření z vraždy. A velmi se mi

ulevilo, když jste to nakonec neudělal.“

Superintendant byl chvilku zticha, potom se sebral a

pohlédl zpříma na Bigglese.

„Koukněte, Bigglesworthi, já vám teď položím

jednu přímou otázku,“ sevřel rty a znovu si Bigglese

přeměřil, načež pronesl důrazně: „Mně se nelíbí tohle

chození kolem horký kaše. Vy máte něco v rukávě.

Povězte mi upřímně: víte kdo skutečně zabil Věru

Harringtonovou – za předpokladu, že byla skutečně

zavražděna?“

123

„Ne. Ale mám o tom zhruba představu. Jenomže

momentálně jsem u toho skončil. Pokud mám pravdu, tak

možná vyjde najevo, že za smrt Věry může více než

jedna osoba.“

„Víc než jedna! Proboha! Copak jeden člověk vám

snad nestačí?“

„Stačil by, pravděpodobně ano, ale nemyslím si, že

to byl tento případ. Momentálně ale bohužel to, co mám

na mysli, je jenom spekulace. Budu o tom vědět

rozhodně víc zítra – tedy pokud vám nebude vadit, že se

do toho začnu otevřeně vměšovat?“

„Dělejte si, co chcete.“

„Prima. Když se tady zastavíte zítra asi tak v pět

hodin odpoledne, povím vám, jestli jsem se zmýlil.

Pokud se ukáže, že jsem měl pravdu, tak vám vyložím

své karty na stůl, ale pod jednou podmínkou.“

„Jakou?“

124

…kolem po stěnách visela široká paleta domorodých zbrani…

125

„Moje jméno z toho absolutně vynecháte. Budu rád,

když za to získáte veškeré zásluhy, které z toho

eventuálně vyplynou. Já v tom nechci hrát žádnou roli.“

Superintendant se přestal mračit a dokonce se s

úlevou trochu usmál.

„Dobrá, tedy. Je to na vás. Zůstaneme při tom, jak

jsme se dohodli.“ Nasadil si čepici a vstal z proutěného

křesla. Povzdechl si, setřel s čela pot a rezignovaně

pokračoval: „Koukám, že tady asi už moc práce

nenadělám, takže se teď asi seberu a odjedu zpátky do

kanceláře. Stavím se tady tedy zítra v pět hodin

odpoledne. Jestli mi budete schopen říct, jak Věra

zemřela a kdo jí zabil, tak před váma smeknu čepici. A

budu mít pocit, že jím svůj klobouk!“

Biggles se zazubil. „To nedělejte, zjistil byste, že ten

váš naleštěný štítek je dost nestravitelný. Místo toho si

třeba dáme spolu něco k pití. V každém případě, aniž

bych vám dával nějaký zavazující slib, tak udělám, co

budu moci. Ale nezapomeňte na to, co jsem vám říkal

ohledně těch vašich rukavic!“

„Budu na to myslet.“

„Myslete, ale vážně,“ vybídl ho Biggles se

zachmuřenou tváří. „Už se tady vyskytl dostatečný počet

mrtvol i bez té vaší.“

Superintendant se úsečně a suše rozesmál. „Doufám,

že víte, o čem mluvíte, ale mně to všechno připadá jako

nějaký hororový příběh ze středověku. Mám pocit, že si

vzpomínám na to, že jsem někde četl o takovém tom

nepříjemném chlápkovi, co se jmenoval César Borgia a

tenhleten pán používal takový trik, že odstraňoval lidi, co

mu stáli v cestě tím, že jim daroval rukavice, které byly

napuštěné jedem.“

126

„Ještě stále musí někdo dokázat, že César Borgia

skutečně někoho otrávil,“ opáčil Biggles. „To jen tak

mimochodem, ale já jsem si osobně jistý, že by ho

nesmírně zaujaly ty rukavice, o kterých mluvíme my.“

„Někdy mi o tom musíte vyprávět. Tak na

shledanou.“ A superintendant zamával na Bigglese a

odešel.

Biggles se vrátil ke svému čtení.

Zbytek dne strávil hluboko ponořený do své knihy a

přestával jenom, aby strávil, co právě četl.

Už nepřišla žádná šokující zpráva, ani nikdo

nepřerušoval proud jeho myšlenek.

127

12. kapitola

ODHALENÍ PACHATELE

Počasí zůstávalo stejné a následující den přinesl opět

modrou oblohu a plno sluníčka. Moře se rozprostíralo

dodaleka jako pokojná rovina a jeho šeptání písčité pláži

znělo něžně a téměř neslyšně.

Biggles postupoval podle své standardní rutiny. Brzo

ráno se vykoupal v moři, potom si dal v klidu snídani a

pak se procházel po pláži směrem k opuštěné zátočině

mezi skalisky. Všechno to bylo nesmírně příjemné, ale

jeho mysl to nevnímala, nevšímala si ani počasí ani

krásného okolí. Potřeboval moc přemýšlet. Měl před

sebou velký úkol a sice nejenom obtížný úkol, ale

rozhodně trapný a velice pravděpodobně i značně

bolestný. Strašně mu záleželo na tom, aby si ujasnil, jak

nejlépe celý ten proces zahájit.

První vzrušení, které se zmocnilo vesnice po té

tragédii do jisté míry ustoupilo. Paynovi se opět činili v

hotelu a kapitán Gower odjel do Trura, aby něco

nakoupil, k radosti Bigglese, protože na tomto stupni

pátrání si vůbec nepřál poslouchat jeho obvyklé

fantazírování.

Dal si oběd, vzal si kávu na terasu a ve tři hodiny,

jak ukazovaly jeho hodinky, se vydal pomalu vesnickou

ulicí k domku doktora Vennera. Jelikož pana doktora

neviděl v jeho zahradě, tak šel rovnou k hlavnímu

vchodu, kde našel otevřené dveře a kde zaklepal. Vyšel

mu naproti sám pan doktor hopsaje bolestně na svých

128

dvou dřevěných berlích. Jeho hospodyně, jak Biggles

předpokládal, asi už odešla domů. Podle jeho výrazu

Biggles usoudil, že pana doktora zrovna moc netěší, že

ho někdo vyrušuje.

„Dobré odpoledne, doktore,“ začal Biggles. „Bydlím

tady v hotelu. Říkal jsem si, jestli byste nebyl tak moc

hodný a trochu si se mnou nepopovídal?“

„O čem? Obvykle touhle dobou odpočívám.“

„O Britské Guayně. Rozumím-li tomu dobře, tak jste

v té zemi strávil nějaký čásek, a tak bych se vás rád

zeptal na pár věcí o ní.“

„Tam jsem strávil hezkých pár let. Pojďte dál. Jestli

si máme povídat, tak na to si můžeme docela dobře

sednout a udělat si pěkně pohodlíčko.“

Biggles šel za panem doktorem krátkou chodbou do

místnosti, která zjevně sloužila jako obývací pokoj,

ačkoliv vypadala spíše jako vyzdobené muzeum ba co

více, vlastně z větší části přímo zařízené předměty, které

byly krásnou ukázkou řemeslné práce domorodců. Všude

kde jen to bylo trochu možné stály všelijaké hrnce, mísy

a misky a nádoby buď vyřezávané ze dřeva nebo z pálené

hlíny, na první pohled neuměle pomalované. Kolem po

stěnách visela široká paleta domorodých zbraní, jako

nože, oštěpy, kyje, šípy a luky. Z jednoho hřebíku visela

za vlasy vysušená lidská hlava, celá hnědá a scvrklá se

sešitými rty k sobě. Bylo tady i pár kůží všelijakých

hadů. Jedna kůže, pravděpodobně anakondy, se táhla od

jedné strany pokoje až ke druhé místnosti. Nad krbem na

římse stála štíhlá, asi osm stop dlouhá trubice, ve které

Biggles poznal indiánskou loveckou foukačku.

„Je jasné, že jste hodně cestoval, pane doktore,“

povídá Biggles sedaje si do nabídnutého křesla.

129

„Předpokládám, že všechny tyhle suvenýry jste nasbíral

sám?“

„To ano. Většinu svého života jsem strávil v Jižní

Americe, většinou v obou Guyanách. Pár let jsem žil v

hlubokých pralesích Britské Guyany jako firemní lékař u

jedné dřevařské společnosti, která tam měla koncesi na

těžbu.“

„To jste určitě měl spoustu velice neobvyklých

případů, které jste musel léčit?“

„Neobvyklých je sotva postačující označení, pokud

bych měl některé z nich popsat. Většinou to byly

samozřejmě úrazy. Prakticky všichni naši dělníci byli

místní obyvatelé. Většinou to byli Indiáni z kmene

Maconchi a tvrdit, že jsou pěkně divocí je velice mírný

výraz.“

„Překvapuje mne, že byli ochotni pracovat?“

„Pracovali vždycky jenom jednu sezónu. Aby

sehnali peníze na alkohol. V den výplaty se všichni

příšerně opili a v takovém stavu šíleli a vymykali se

jakékoli kontrole. Nebylo s nimi žádné pořízení. Nebylo

vůbec nic neobvyklého, když skončili tím, že se

navzájem posekali těmi svými mačetami nebo si

rozmlátili hlavy těmi svými kyji jenom prostě pro legraci.

Já měl kromě jiného na práci hlavně je sešívat

dohromady.

Nepoužíval

jsem

žádné

umrtvovací

prostředky, žádná anestetika a přesto sebou ani neškubli.

Další poměrně častou prací bylo vytáhnout z nich nějaký

ten šíp. To není vůbec snadné. Takový šíp se nedá jen tak

vytáhnout nebo prostě vyříznout. Jediná možnost je

prorazit tím šípem skrz na druhou stranu, aby se dala

potom uříznout jeho špička a pak vytáhnout vlastní tělo

šípu. Když se někdy ocitl v cestě šípu nějaký ten životně

130

důležitý orgán, tak to byla prostě smůla. Nedalo se s tím

vůbec nic dělat a ten člověk prostě musel umřít. Jeho

přátelům to bylo úplně jedno. Ale přesto jsem poznal pár

lidí, kteří se překvapivým způsobem uzdravili. Jednoho

chlápka jsem postavil na nohy, když mu rozsekli lebku

sekerou.“

„Takže ty šípy nemohly být ale otrávené, když jste

je mohl léčit?“

„Ne. Používají jed jenom pro lov. Prakticky v celé

Střední a Jižní Americe dělají Indiáni nějakým způsobem

jed pro napouštění špiček šípů, které potom používají ve

svých foukačkách. V Ekvádoru používají kurare, které

jsem viděl vyrábět tak, že na smrtelně jedovatého hada

vystrčili kus uleželých jater na klacku. Když se játra

prosytí jedem, následují nějaké místní kmenové rituály a

jed je připravený k použití.“

„O kurare jsem už něco slyšel. Vaši Indiáni kurare

nepoužívali?“

„Ne. Maconchiové vynašli ještě nebezpečnější jed,

kterému říkají Wourali. Ten také obsahuje hadí jed.

Jedovaté žlázy hada counaconchi občas zvaného pán

buše vzhledem ke smrtelnému účinku jeho jedu, se

smíchají s různými jedovatými rostlinami, zejména

wourali révy, podle které mu také dali jméno. Představte

si, že stačí jenom lehké škrábnutí a je konec!“

„Překvapuje mne, že se s tím Indiáni odvažovali

všelijak zacházet.“

„No, občas se některý ten naivní blázen náhodou

popíchal jednou ze svých vlastních šipek. Jelikož s tím

zacházejí stále a znají ho dobře, stávají se příliš

sebejistými, neopatrnými, takže se něco takového

samozřejmě dá čekat. Jednou jsem dokonce viděl

131

jednoho chlápka, jak se sám píchl. Uvědomil si, co

provedl a věděl, že s tím ani on, ani já nemůžeme vůbec

nic dělat. Vzdal se veškeré naděje na život, ale bral to

naprosto bez vzrušení.“

„Co se přesně stalo?“

„Asi tak dvě minuty zůstal stát, jeho tělo ztuhlo a oči

se mu potáhly jakýmsi leskem. Potom se zhroutil k zemi.

V minutě pak ležel natažený na zádech. V té pozici

prodělal závěrečné koma, ale jeho srdce stále ještě slabě

bilo. Po páté minutě, podle mých hodinek, a po lehké

křeči, byl mrtev. Zemřel aniž by vydal jediný zvuk a

pokud jsem mohl soudit, i bez jakékoli bolesti. Člověk by

si myslel, že si prostě jen tak lehne a usne.“

„Hrozný zážitek. A vy jste nebyl schopen najít

žádný protijed?“

„Ne, a pochybuji, velmi pochybuji, jestli se na

nějaký někdy vůbec přijde. Ta látka působí příšerně

rychle, mnohem rychleji než jakýkoli hadí jed. Jakmile se

totiž krevní částečky otrávené jedem dotknou srdce, je

konec. V žaludku to nemá vůbec žádný vliv, takže ptáci

nebo zvířata zabitá jedem wourali se mohou jíst bez

jakýchkoli škodlivých účinků na konzumenta. To je

samozřejmě účel celé té operace. Indiáni si mohou

dovolit ztrácet čas lovením jen tak pro zábavu. Pokud se

vydají Indiáni na lov, tak je to jedině proto, že potřebují

potravu.“

„Jak je vidět, určitě jste dělal s wourali spousty

pokusů, že?“

„Ano. Ale jediné, co jsem zjistil bylo, že čím větší je

lovené zvíře, tím větší čas potřebuje na to, aby jed začal

účinkovat a ono zemřelo.“

Doktor si odkašlal.

132

„Jako lékař jsem se samozřejmě zajímal především o

to, jaká je možnost použití této látky v medicíně. Bylo

nalezeno vcelku dost původních indiánských směsí,

které, jak se zjistilo, mají léčivé účinky, pokud se

samozřejmě správně používají. Chinin, například jako

produkt stromu cinchona, je odedávna znám jako

specifický lék na horečku. A stále se ještě jako takový

používá. Ipekakuanha, kdysi populární enetikum, je zase

kořen brazilské fialky. Sarsaparilla je zase derivát jedné

květiny z rodu Smilax. Angostura, která pochází z kůry

stromu rostoucího divoce ve Venezuele, kdysi bývala

silným tonikem a nyní se používá hlavně pro svou

hořkou chuť do džinu. Odtud pak pochází obvyklý recept

podávat tradičně gin a angosturu.“

„Pokud vím, tak největší zvíře, na němž jste dělal

své experimenty, byla kráva. Trvalo jí sedm minut než

zemřela, i když už předtím byla v bezvědomí.“

„Jak to víte?“ zeptal se ostře doktor.

„Právě jsem dočetl vaši knihu.“

„Aha. Tak teď už chápu.“

„Vy říkáte, že wourali nezanechává žádné stopy?“

„Absolutně žádné.“

„Jak vypadá?“

„Je prakticky bez barvy, ale pokud je vystavený

vlhku, tak se jeví jako jemná plíseň.“ Teď doktor zíral

upřeně Bigglesovi do tváře.

„Myslím, že jste si asi přivezl trochu toho jedu s

sebou domů?“ pokračoval Biggles jako by se vůbec nic

nestalo a o nic nešlo.

Po chvíli naprostého ticha, které trvalo určitě

hezkých pár sekund, řekl pan doktor tiše: „Ach tak, proto

jste za mnou přišel!“

133

„Ano, proto.“

„Takže už víte.“ Doktor ta slova téměř neznatelně

vydechl, jeho obličej ztrácel barvu a v očích se mu

objevil podivný lesk.

„Takže teď už to vím,“ opakoval po něm Biggles

tiše a zcela věcně.

„Kdo jste?“

„Momentálně jsem jenom obyčejný turista na

dovolené ve zdejším hotelu.“

Doktor se zhluboka nadechl. „Dobrá tedy, nebudu to

popírat.“

„Proč jste to udělal?“

„Co udělal?“

„Proč jste natřel stonky a trny svých růží tím

jihoamerickým jedem wourali?“

„Přivezl jsem si ho trochu domů, abych pokračoval

ve svých pokusech. Napadlo mne totiž, abych zkusil

působení tohoto jedu na zelené mšice.“

„A k čemu by to bylo zkoušet takový smrtelný jed

jako wourali na obyčejné mušky, když je na trhu spousta

laciných a velmi účinných prostředků proti hmyzu? No

tak, doktore, přece vážně neočekáváte, že vám tohle

uvěřím?“

Doktor najednou vášnivě vybuchl: „Tak dobře!

Přiznávám se, že jsem to udělal z úplně jiného důvodu!

Měl jsem totiž důvod moc dobrý, víte? Už léta mi moje

růže, které pěstuju speciálně na Květinovou výstavu,

vždycky před jejím otevřením někdo ukradne! A jako

kdyby nestačilo, že ti zloději mají tu nebetyčnou drzost

vystavovat je jako svoje vlastní výpěstky, ještě jsem

musel prožívat ten ukrutný výsměch, když za ně přebírali

ceny!“

134

„Mohl jste si přece stěžovat výboru výstavy!“

„A k čemu by to bývalo bylo? Stěžoval jsem si,

samozřejmě, ale neměl jsem žádný důkaz. A celá vesnice

stála proti mně, protože nejsem domorodec, ale

přistěhovalec. Jediným výsledkem té stížnosti bylo, že ze

mne udělali nenáviděného člověka a trapnou oběť lživé

propagandy, kterou tady rozšiřoval sám zloděj! Tehdy

jsem se taky rozhodl, že zloděje potrestám sám a dám mu

za vyučenou.“

„Někoho zabít, tomu bych asi neříkal dát někomu za

vyučenou.“

„Neměl jsem v úmyslu nikoho zabíjet.“

„Tak co jste měl v úmyslu?“

„Ten jed byl už hodně starý a myslel jsem, že už

dávno ztratil svou původní sílu, jenže tím, jak se pořád

odpařoval, tak asi ještě získal na účinku. Myslel jsem

jenom na to, že bych toho zloděje postrašil a že mu třeba

oteče prst, nebo že mu bude chvíli špatně, bude ho bolet

hlava nebo tak něco, ale na nic horšího jsem nemyslel.“

„Ale po všech těch experimentech, které popisujete

ve své knize, jste si přece musel jasně uvědomovat, o jak

nebezpečný jed se tu jedná!“

„Co jsem měl ale jiného dělat? Jsem už příliš starý a

nemocný na to, abych dokázal celý den a celou noc sedět

a hlídat svoje růže. A proč bych to vlastně měl vůbec

dělat? Jediný způsob, který jsem si dokázal představit,

jak toho zloděje chytit, bylo tohle.“

Biggles se nedal odradit a pokračoval nemilosrdně v

chladném uvažování: „Vy jste věděl s absolutní jistotou,

že pokud tady dojde k nějakému neštěstí, nebo závažné

události v důsledku toho, co uděláte, že ta vaše

Květinová výstava, kterou tak nesnášíte, bude zcela jasně

135

odvolána – a tak se nakonec také stalo. Cožpak takhle

jste si to původně všechno nenaplánoval?“

„Nic takového. Nic takového mi vůbec ani v

nejmenším nepřišlo na mysl!“

„Předpokládám, že ten fakt, že jste byl schopen

dokázat odvolání Květinové výstavy, vám poskytl dosti

značné uspokojení?“

„To není pravda!“

„Kdyby bývaly ty růže byly skutečně vystavené, jak

jste očekával, byly by zabily nejméně tucet lidí počínaje

porotou a ostatními, kteří vůbec nic společného s vašemi

krádežemi růží nemají. A stejně tak s tím neměly nic

společného ty nevinné ženy.“

„Jak mě mohlo jenom napadnout, že taková

atraktivnítivní a příjemná dívka jako Věra Harringtonová

se sníží k to mu, že bude krást růže ze zahrady

nemocného starce.“

„Vždyť ona je také nekradla. To někdo jiný ty růže

utrhl a přinesl jí je.“

„A jak to, že té osoby se ten jed ani netknul?“

„To je právě celá ta ironie, víte? On si totiž chránil

ruce, aby se v té tmě nepopíchal, koženými rukavicemi.

Vy jste si ale zcela určitě uvědomil, co se stalo, když jste

zjistil, že vám pár růží zmizelo a Věru Harringtonovou

našli v Doškové chalupě mrtvou.“

„Domýšlel jsem si to.“

„Vy jste to věděl.“

„Byl jsem z toho v šoku.“

„Proč jste ihned neoznámil policii, co jste s těmi

růžemi udělal?“

„Věru by to už bylo nezachránilo.“

136

„Ale zachránilo by to bývalo slečnu Lewisovou.

Tím, že jste nedokázal ihned sdělit všechna fakta

superintendantovi Smalleyovi jste se stal přímo

zodpovědným za smrt další nevinné osoby!“

„Já si teď uvědomuji, co jsem měl udělat, ale

zároveň se vám upřímně musím přiznat, že se zoufale

bojím všeho, co by z toho bývalo vyplývalo, a tak jsem to

ze strachu neudělal. Už mi nezbývá příliš života a

zveřejnění celého toho případu bych neunesl.“

„Doufám, že budete schopen unést zodpovědnost a

svědomí, že jste zavinil smrt těch dvou nešťastných žen,

vás bude pronásledovat až do smrti,“ odpověděl na to

ponuře Biggles.

„Já jsem skutečně uvažoval, že bych šel na policii.“

„Ani jste na to nepomyslel. Myslel jste jedině a

především sám na sebe!“

„Jak můžete něco takového říct!“

„Jak mohu něco takového říci? Nejen že jste na

policii vůbec nešel, ale byl jste dokonce tak zbabělý, že

jste se pokusil uvrhnout v podezření někoho jiného.“

„A koho?“

„Micka Trelawnyho.“

„Toho jsem viděl, jak uprostřed noci jde do Doškové

chalupy!“

„Ano a vůbec jste s tím oznámením na policii

neotálel, i když jste až příliš dobře věděl, že on s Věřinou

smrtí neměl vůbec nic společného, protože jediným

pachatelem jste přece vy!“

„To on mohl být tím zlodějem, co mi kradl moje

růže na Výstavu!“

137

„A proto jste byl ochoten přispět k tomu, aby ho

zatkli a obvinili z vraždy. Byl jste rozhodnuty ho tak

potrestat. Je to tak?“

Doktor neodpovídal.

Biggles nemilosrdně pokračoval: „Stále ještě jste se

snažil zachránit na účet ostatních, pravděpodobně i tehdy,

když by to stálo životy ostatních lidí, a proto jste hned šel

vedle do zahrady a odstranil důkaz toho, co jste učinil.

Odnesl jste ty růže, které vyhodili na kompost, protože

chalupu zavírali pro účely vyšetřování. Nebo jste viděl,

jak to dělá slečna Lewisová. Byl jste rozhodnutý nechat

to tu nevinnou starou paní udělat, i přesto, že jste věděl

naprosto spolehlivě, že ona není tím zlodějem, co vám

chodí na růže. Co jste s nimi provedl? Spálil jste je?“

„Ano. Už nikomu neublíží.“

„To jsem si myslel. Viděl jsem totiž váš oheň na

zahradě. Mám pravdu, když se domnívám, že jste také

postříkal všechny růže ve vaší zahradě, abyste odstranil

jed, který na nich případně mohl zůstat?“

„Postříkal jsem je vodou. Ten jed je rozpustný ve

vodě. Nechtěl jsem už žádné další neštěstí.“

„To bych se vsadil, že jste nechtěl. Ale ve

skutečnosti to znamená, že jste nechtěl, aby jste se obětí

toho neštěstí nestal vy sám!“ obviňoval ho Biggles se

značnou dávkou sarkasmu. „Od začátku až do konce

jediné na co jste myslel, jste byl vždy vy sám, se svou

mizernou nenávistí a pocitem ublížení bez ohledu na to,

co se stalo ostatním lidem.“

Následovalo krátké ticho. Doktorova tvář měla

barvu popela.

„Co s tím hodláte dělat?“ zeptal se po chvíli.

138

„Udělám to, co jste měl udělat hned tenkrát vy,

doktore. Budu informovat policii,“ pravil suše až mrazivě

Biggles a pozorně doktora měřil pohledem.

„Takže oni vůbec nevědí to, co víte vy?“

„Ještě ne. Ale brzo se to dozví.“

„Nemůžete mi absolutně nic dokázat!“

„Na to bych se nespoléhal. Když jste si dával

takovou práci, abyste uklidil ty růže z vedlejší zahrady,

myslím ty jedovaté růže, abyste zničil důkazy o tom, co

jste provedl, tak jste jednu růži přehlédl. To byla ta, co

zabila Věřinu kočku a ta ležela kousek dál od ostatních.

Mám ji teď ve svém pokoji v hotelu. Jed na ní stále ještě

je.“

Doktor začal rychle a přerývaně dýchat. „Neříkejte

to policii, prosím vás,“ škemral.

„Řeknu to superintendantovi Smalleyovi. Všechna

tahle úmrtí se musí nějak vyřešit a on díky vašemu

mlčení už má dost potíží.“

„Ujišťuji vás, že to byla náhoda, nešťastná náhoda!

Já přísahám, že jsem nikdy nikoho zabít nechtěl!“

„Budete se muset snažit přesvědčit o tom porotu a

soudce, ale já pochybuji, až uspějete. Spáchal jste

odsouzeníhodný skutek a víte to až moc dobře.“

„Kdybych chtěl býval někoho zabít, tak by to pro

mne byla ta nejjednodušší věc na světě! Mohl jsem přece

použít tohle!“

Doktor vstal a sňal ze zdi indiánskou foukačku.

„Ukážu vám, jak to funguje. Je to docela jednoduché.“

Zvedl foukačku a konec si přiložil k ústům. Potom

jako bleskem druhým koncem proti tváři člověka, který

ho odhalil.

139

Biggles se rychle sehnul a současně sekl rukou

zespoda nahoru, takže odklonil foukačku doktorovi z

rukou. Přesto se mu to ale nepovedlo dostatečně rychle

na to, aby neuslyšel zřetelný dopad šipky hned za sebou.

Chytil dutou trubici, vytrhl ji doktorovi a zlomil přes

koleno.

Doktor dopadl těžce naznak do židle, celý bílý,

roztřásl se a supěl záchvatem zuřivosti. Z očí mu svítil

vztek, jeho rty se pohybovaly, ale nevydávaly žádný tón.

Na okamžik se na něho Biggles zadíval, bledý a se

sevřenými rty. „Vy jste záštiplný stařec, doktore,“

procedil Biggles mezi zuby. „Když jsem sem přišel, tak

jsem si myslel, že nejste nic víc a nic míň než hnusně zlý,

ale teď jsem vás poznal takového, jaký skutečně jste –

chladnokrevný vrah.“

S těmi slovy vyšel Biggles z domu a vydal se po

hlavní ulici dolů do hotelu.

140

13. kapitola

BIGGLES VYSVĚTLUJE

Biggles dorazil do hotelu a našel tam na terase

čekajícího superintendanta s jeho řidičem. Kromě nich tu

byli také kapitán Gower, který se právě vrátil z Trura a

major Payne.

Biggles ihned nepromluvil, ale klesl do křesla a

kapesníkem si otíral zpocený obličej. Nejenomže slunce

bylo horké, ale poslední hodina mu dala zabrat víc, než si

původně představoval.

Tři obličeje plné očekávání na něho nedočkavě

soustředily pozornost.

Superintendant to byl, kdo promluvil první. „No tak

co,“ zjišťoval jen tak zběžným konverzačním tónem, za

kterým se však skrývalo napětí i zvědavost. „Řeknete

nám tedy, kdo zabil Věru Harringtonovou?“

Biggles vytáhl své cigaretové pouzdro a jeho ruce

přitom ještě zdaleka nebyly úplně klidné. „Ano, teď už

vám to mohu prozradit. Právě jsem totiž mluvil s

vrahem.“

Všichni tři se na něho užasle podívali a téměř

současně vyhrkli: „Kdo to je?!“

„Doktor Venner.“

„Cože!?“ Superintendant vykřikl překvapeně a

vysoko zvedl obočí. „Ten starý nemocný stařeček? Co se

mi to tady snažíte namluvit?“

„Snažím se vám jen říci a věřte tomu nebo ne, že

Venner je ten ďábelský zločinec zodpovědný za smrt

141

Věry Harringtonové i slečny Lewisové. Jenomže jelikož

si nebyl jistý tím, koho vlastně zabije, tak může sotva

někoho překvapit, že jste nemohl nalézt žádný motiv. A

rozhodně to nebyl takový motiv, který byste hledal. Ale

takový motiv zde rozhodně je a nemůže o něm být

sebemenších pochyb. Před pár minutami se mne pokusil

zabít stejným způsobem, takže kdybych na něho nebyl

dostatečně rychlý, měl byste na krku ještě další mrtvolu.“

Vtichu, které následovalo, si Biggles zapálil cigaretu

a vychutnával reakci na své obvinění.

„Člověče, uvědomujete si, co tady vlastně říkáte?

Jste si tím absolutně jistý?“ zeptal se superintendant s

nevěřícím výrazem ve tváři.

„Dost jistý.“

„To nemůžete přeci myslet vážně,“ vmísil se do toho

major Payne. „Ten sympatický chlápek a ještě k tomu

navíc invalida! To je fantasmagorie!“

„Kdyby se vám stalo to, co se stalo před chvíli mně,

myslel byste to také vážně. Já jsem ve svém životě už

párkrát unikl jen o vlásek, ale ještě nikdy jsem nebyl tak

blízko té zubaté s kosou jako dneska. Ten sympatický

starý gentleman, za kterého ho pokládáte, je asi tak

jemný a hodný jako tygr, kterého jste právě chytili za

ocas.“

Superintendant se rozčileně ozval: „Ale proč by u

všech rohatých chtěl tenhle člověk někoho zabíjet?!“

„To byste byli překvapeni, proč. Ale nestůjte tady

takhle a posaďte se a já vám to všechno povím. Jeho

motiv měl svou prvotní příčinu v té zdejší Výstavě

květin.“

142

… když odešel, zapomněl tam ty rukavice…

143

„Chcete snad, abysme vám věřili, že nějaký člověk,

vůbec kdokoli, by dokázal spáchat takový zločin jenom

kvůli vesnické výstavě květin?“

„Já na vás nechci, abyste něčemu věřili. Já vám

prostě jenom oznamuji, že Věra Harringtonová, slečna

Lewisová a jejich kočka, byly otráveny smrtelně

jedovatým prostředkem, krví působícím jedem jménem

wourali. Stačí jenom škrábnutí, nebo píchnutí a v

několika sekundách následuje nevyhnutelná a rychlá

smrt.“

„U čerta, jak jste se o tom dozvěděl? Jak jste vůbec

došel až k takovému podezření?“

„To mi prozradil pan doktor.“

„On vám to prozradil?“

„Ne úmyslně. Přečetl jsem si jeho knihu o tom, co

zažil v Britské Guyaně a odtamtud jsem získal potřebné

informace. Viděli jste mne tu knihu číst. Řekl jsem vám

přece, že pokud se budete obtěžovat a nahlédnete do ní,

shledáte ji velice poučnou. Když píše člověk knihu faktů,

obvykle se trochu déle věnuje předmětu, který ho nejvíce

zajímá. A u pana doktora Vennera tím předmětem zájmu

byl nade vší pochybnost jed, respektive indiánské jedy a

obzvláště jistá ďábelská směs nazvaná wourali. Vypadalo

to, jako kdyby ho to naprosto fascinovalo. Měl spoustu

času na experimenty a na studium jeho účinku. V té knize

toho o něm popsal opravdu hodně.“

„Ale jak to použil a hlavně proč? Nebyli jsme

schopni najít vůbec žádné stopy!“

„Z

jednoduchého

důvodu,

protože

množství

potřebné k usmrcení je tak malé, že nezanechává vůbec

žádné stopy, i když jste mi vlastně řekl, že přece jenom

144

existují nějaké známky, že došlo k otravě. Jenomže lékaři

nic podobného, jako je wourali, nehledali. Ostatně je

velmi nepravděpodobné, že by o tom lékaři něco věděli a

i kdyby koneckonců něco o tom slyšeli, moc by jim to

nepomohlo.“

„Povězte mi, co se přesně stalo?“

„Události musely následovat za sebou, podle toho,

jak to vidím já nyní, asi takhle. Jak major Payne ví a jak

mi řekl, Venner má brouka v hlavě, a tím je ta zdejší

Výstava květin. Tvrdí, že vždycky těsně před otevřením

výstavy mu někdo jeho růže ukradne. Dokonce je na té

výstavě i viděl. Viděl, jak vyhrávají ceny. Hrozně ho to

rozzuřilo. Tento rok se rozhodl, že zlodějovi ukáže co

proto, a tak natřel stonky a trny svých nejkrásnějších růží

tímhle ďábelským jedem wourali.“

„To je ale příšerné. Jste si tím opravdu tak absolutně

jistý?“

„Právě jsem si to s ním vyjasnil. A on to všechno

přiznal.“ Biggles se jemně usmál na kapitána Gowera a

zejména výrazu, který se objevil na kapitánově tváři.

„Tak tam jste byl celé odpoledne!“

„Ano. Měli jsme si toho tolik co říct a já jsem musel

zdolávat překážky velice opatrně, jednu po druhé, aby

neuhodl, kam mířím. Ale dovolte mi pokračovat.

Odpoledne té noci, když zemřela Věra, odjel Paul

Graveson do Trura. Slíbil Věře, že jí odtamtud přiveze

nějaké růže –“

„Což také učinil,“ ozval se netrpělivý a napětím

znervóznělý superintendant.

„Ano, ale nevíte, že ty růže nekoupil v Truru a

dokonce ani ne nikde jinde.“

„Tvrdil, že ano.“

145

„To já vím. Ale to lhal, protože se bál přiznat

pravdu. Jel sice opravdu do Trura, ale na růže tam úplně

zapomněl. Raději, než aby Věru zklamal, nebo přiznal, že

nedokázal dodržet svůj slib, tak měl tu drzost, že ukradl

pár růží ze zahrady doktora Vennera. Přirozeně, že vzal

ty nejkrásnější květy, které byly právě natřené tím

smrtelným jedem.“

„Ale proč se neotrávil taky on?“

„Protože věděl, co bude dělat a i když by ho ani v

jeho nejbujnější fantazii nenapadlo, že by růže mohly být

něco jako smrtelná past, vzal si na to svoje automobilové

rukavice z kůže, aby si uchránil prsty před popícháním

od trnů. Můj ty Bože! Ten ani nemá nejmenšího tušení,

jaké to měl štěstí. Teď už víte, proč jsem vás varoval,

abyste byl opatrný a s těmi rukavicemi zacházel v

rukavičkách. Existuje totiž možnost, že v nich třeba uvízl

jeden z otrávených trnů a kdybyste se rukou třeba jen

lehce škrábl, tak by to byla další z těch tajuplných smrtí.“

„Díky. Ale jak jste přišel na to, že ty růže prostě

ukradl?“

„Řekl mi to.“

„Ale mně ne.“

„Ani bych to od něho neočekával, i když v žádném

případě nemohl ani tušit, že ty růže přímo zapříčinily

smrt Věry Harringtonové.“

„A. proč to řekl vám?“

„Vytáhl jsem to z něho. Věděl jsem, že lže a to jsem

mu také řekl.“

„Ale jak jste to mohl vědět? Šel jste za ním?“

„To ne, ale říkal jsem vám přece, že jsme se potkali.

Byl jsem náhodou zrovna na parkovišti a slyšel jsem ho,

jak vyjíždí autem ven.“

146

„Aby utekl?“

„Ano.“

„Ten rošťák! Říkal jsem mu přece, aby tady zůstal!“

„Já bych z toho nedělal žádné velké závěry. Když

víte, že jste nevinný a přitom nad vámi visí obžaloba z

vraždy, to je dost na to, aby zpanikařil každý. A v

takovém stavu byl přesně i on. Já jsem ho přesvědčil, aby

nic hloupého nepodnikal a že pokud je nevinný, tak

budeme schopni najít způsob, jak to dokázat. Výsledkem

bylo, že jsme si sedli do jeho vozu a trochu si popovídali.

V jeho vyprávění bylo pár slabších míst, a tak jsem se na

ně soustředil.“

„Co to bylo?“

„Zaprvé rukavice, které nechal ve Věřině obývacím

pokoji. Byla horká noc. A tak jsem se ho zeptal, proč si je

vůbec navlékl. Tvrdil, že proto, aby ho chránily před trny

na stoncích růží. Nechal jsem ho a přešel jsem to, jako

kdyby mne úplně přesvědčil, ale samozřejmě jsem si tím

nebyl jistý, protože ať koupíte růže kdekoli, vždycky

mají nějaký ten obal před popícháním. Přece nikdo

nečeká, že budete držet kytici růží v ruce přímo za nahé

stonky.“

„To chápu. Nevěděl jsem ale, že ty růže ukradl.“

„Samozřejmě, že ne. Tady jsem měl před vámi jistou

výhodu. Ale teprve na druhou otázku mi dokázal

skutečně s obtížemi odpovědět, a tak jsem se na ni

soustředil. Pak mi zodpověděl ty otázky obě. Byl to ten

časový faktor. Doba, ve které se Paul té noci pohyboval

bezpečně na různých místech odpovídala jak jeho

pohybu, tak pohybu slečny Lewisové i jeho rodičů.

Všechno souhlasilo. Ale mělo to jednu slabinu.

Vzpomínáte si, že odtud odešel k Věře v devět třicet?

147

Major Payne to potvrdil. Paul došel k Věře v deset. To

potvrdila slečna Lewisová. Paul tvrdí, že odešel od Věry

v deset třicet a jeho rodiče uvedli, že v deset čtyřicet byl

už zpátky v hotelu, je to tak?“

„Sedí to jako dětská skládanka.“

„Sedělo to až moc. Kdyby ne, tak se mu s tím

podařilo uspět. Ale já jsem se ptal, proč mu to trvalo půl

hodiny pěšky k Doškové chalupě a zpátky jenom deset

minut? A tak jsem se ho zeptal. Nejdříve se to snažil

vysvětlit tím, že prý šel nahoru do kopce. Ale to jsem

odmítl, řekl jsem mu, že mi lže. Potom z něho vylezla na

světlo pravda a zároveň zodpověděla i otázku, proč si s

sebou bral ty automobilové rukavice.“

„Protože vlezl vedle do zahrady a ukradl doktorovi

pár jeho růží!“

„Přesně tak. Přirozeně, protože se za to styděl,

nechtěl, aby se o tom vědělo. A teď pokročíme trochu

dále. Šel do toho domku, nesl růže v ruce, na které měl

stále ještě rukavici a položil je na stůl společně s tou

čokoládovou bonboniérou. Dokud byl tam, tak se jich

nikdo nedotkl. Kdyby s nimi byl někdo pohnul, tak

mohlo dojít k úplně jiné situaci. Paul by si byl určitě

sundal rukavice a byl by to on, kdo by se píchl do prstu.

To se ale nestalo, takže to nebudeme dál rozebírat. Zůstal

tam půl hodiny. Když odešel, zapomněl tam ty rukavice

bezpochyby proto, že už je na nic jiného nepotřeboval.

A teď se vraťme kousek zpátky. Když jsem si to

všechno promýšlel, došel jsem k závěru, že v tom domě

musí být něco, co dokáže přivodit smrt. A navíc, bylo to

tam zaneseno teprve dost nedávno. Co to mohlo být?

Pročetl jsem tedy seznam všeho, co bylo přineseno do

domu během dvaceti čtyř hodin před Věřinou smrtí. A vy

148

jste mi řekl, veliteli, že všechno bylo prohlédnuto a

prověřeno a proveden rozbor. Jenom o jedné věci jste se

nezmínil – o těch růžích. Nikdo si jich nijak zvlášť

nevšímal. A bylo to jenom pochopitelné, protože růže

nikdo nijak nekonzumuje. Paul se mi přiznal, odkud ty

růže pocházejí. Poslední slova, která Věra pronesla k

Paulovi byla, že hodlá ty růže dát do vázy a do vody,

ještě než půjde do postele. To musely být její úplně

poslední slova v životě. Zase, jak vidíte, se vracíme k těm

růžím. Pořád všude byly ty růže a zase růže. Bylo velmi

těžké si představit, jak by mohly mít cokoli společného s

tím, co se stalo, ale já jsem už začínal mít ty růže v jistém

podezření. Ačkoliv to vypadalo absurdně, nemohl jsem

se ubránit pocitu, že jakýmsi podivuhodným způsobem

do toho případu zapadají.“

Superintendant si otřel zpocené čelo pod čepicí a

zavrtěl hlavou: „Je to neuvěřitelné, ale pokračujte.

Sleduji vás, až dosud je to všechno logické.“

„Potom se objevil záblesk světla. Ty růže pocházely

ze zahrady doktora Vennera. A doktor byl na kordy s

celou vesnicí kvůli výstavě květin. Větší část svého

života strávil v Britské Guyaně, kde jako firemní lékař

samozřejmě musel přijít přes domorodce do styku i s

místními jedy. Já jsem také byl v Guyaně a trochu o nich

také vím. Ale zpátky k Věře. Víme, že začala dělat to, co

řekla, že udělá, to jest dávat ty růže do vázy. Přinesla

vázu a dala do ní pár růží. Ale ne všechny. Proč tu práci

nedokončila, když byla zjevně uprostřed? Teď je snadné

představit si důvod. Zapíchla si jeden jedovatý trn do

prstu. A zbytek je už jenom pouhá spekulace. Proč šla

nahoru, to si nedovedu domyslet, nedovedu vám to

vysvětlit. Třeba se jí udělalo nevolno, nebo se jí začala

149

točit hlava a šla si nahoru do svého pokoje pro nějaký ten

lék. Možná chtěla zavolat slečnu Lewisovou. To bohužel

nevím a nikdy ani vědět nebudeme. Důvod ostatně není

nijak zvlášť důležitý. Faktem je, že když odešla nahoru

do pokoje, tak zjevně očekávala, že zase půjde zpátky

dolů, jinak by byla bývala zhasla světlo, které svítilo v

obývacím pokoji. My ovšem už víme, proč to neudělala.

Zjevně se nikdo už znovu těch růží nedotkl, až později

slečna Lewisová, když naposledy uklízela a hodila je na

tu hromadu kompostu vzahradě. Přitom se určitě

poškrábala nebo se píchla do prstu.“

„A co ta kočka?“

„Asi ji sledovala až ke kompostu a je samozřejmě

otázkou, která z těch dvou zemřela dříve, zda-li to byla

slečna Lewisová nebo její kočka. Slečně Lewisové se

podařilo dostat se zpět do domu, kde stejně jako Věra ve

svém pokoji, zkolabovala na podlahu v kuchyni a tam

zesnula. Ta kočka, která asi šlápla na některý z těch

samých trnů, k tomu se ostatně vrátím později, došla až

tam na ulici, kde ji uviděl kapitán Gower zemřít.

Bezpochyby by byla také odešla až do domu, kdyby byly

bývaly otevřené dveře a v tom případě by byla objevena

obě těla najednou. Ale takhle byla objevena kočka první.

Slečna Lewisová už byla mrtvá nebo právě umírala, ale

na její tělo se nepřišlo až teprve, když jste podruhé přijel

vy, abyste ji vyzvedl.“

Superintendant se zamračil: „Přikázal jsem jí, aby do

domku nikoho nevpouštěla.“

„Dovnitř rozhodně nikdo nemohl přijít, jinak by její

tělo objevili mnohem dříve.“

„Z čeho usuzujete na to, že ta kočka šlápla na

některý z těch příšerných trnů?“

150

„To jsem si uvědomil tehdy, když se to spojilo s

něčím jiným, co jsem uviděl.“

„Kde?“

„Ve Věřině zahradě, na té hromadě kompostu. Když

jsem tam nahlížel přes zadní branku v živém plotě, tak

jsem si všiml jak tam leží ty růže. Napočítal jsem jich

šest, což byl počet, který vzal Paul, jak tvrdil, doktorovi.

S jednou výjimkou všechny ležely pěkně pohromadě,

ostatně jak by každý člověk čekal. Ta osamocená ležela o

kousek dál a vypadala, jako kdyby ji tam někdo zatáhl.

Poblíž byla nějaká myš, trochu pomačkaná. Zcela určitě

ta kočka skočila po myši ještě když byla slečna Lewisová

u kompostu a dopadla na nějaký ten otrávený trn. Odešla

potom na silnici a tam zdechla. Je nepravděpodobné, že o

tom věděl i doktor Venner. Možná neodhadl přesně,

kolik růží mu vlastně bylo ukradeno, ale zdá se, že s pěti

byl docela spokojený.“

„Co tím chcete říci, tomu nerozumím?“ ozval se

napjatě poslouchající superintendant.

„Když jsem si byl jistý svou teorií, vrátil jsem se

tam, abych vzal ty růže. Ale bylo už pozdě, růže byly

prostě pryč.“

„Myslíte tím, že je někdo odnesl?“

„Přesně to mám na mysli.“

„Kdo to udělal?“

„Přece pan doktor Venner, kdo jiný. Spálil je. Viděl

jsem, jak u něho na zahradě ještě doutná oheň. Jenomže

si nevšiml té jedné růže ležící opodál. Teď je nahoře v

mém pokoji pěkně v pouzdře na toaletní potřeby.

Vezměte si ji s sebou, ale dávejte pozor, až jí budete brát

do ruky! To, co na povrchu vypadá jako šedivá plíseň

nahoře na stonku, je ten smrtelný jed. Když je vlhký, tak

151

je viditelný. To jsem se samozřejmě dozvěděl od doktora

Vennera.“

„On vám to prozradil jen tak?“

„Ano, ale já už jsem o tom vlastně věděl. Víte, ať se

na to dívám jak chci, pořád jsem se nemohl vyhnout těm

růžím, a tak jsem se rozhodl, že je nejvyšší čas navštívit

doktora Vennera. Zavolal jsem do své kanceláře v

Londýně a požádal je, aby mi poslali jeden z výtisků jeho

knihy. Viděli jste mne, jak ji čtu. Ta mi prozradila

všechno, co jsem potřeboval vědět. Pan doktor si

zahrával s jedy celé dlouhé roky a napsal celou kapitolu o

tom, jak se vyrábějí a další o tom, jaký mají účinek na

lidi, jaký na ptáky a jaký na zvířata. Na vlastní oči viděl

umírat jednoho Indiána, který se jenom škrábl o svou

vlastní šipku a popsal podrobně do posledního detailu

celý proces působení jedu. Doslova jsem viděl, jak

stejným způsobem asi umírala i Věra. Jelikož jsem už

měl pocit, že jdu po správné stopě, rozhodl jsem se, že si

trochu popovídám s tím starým pánem. A právě jsem se

od něho vrátil.“

„Přiznal se?“

„Hned ne. Ale dlouho mu netrvalo podle otázek,

které jsem mu dával, aby si domyslel, že ví dobře, co

udělal. Prozradil jsem mu totiž také, že jsem si přečetl tu

jeho knihu.“

„Jak to přijal?“

„Nejdřív jsem si myslel, že docela solidně.

Samozřejmě, na to měl spoustu výmluv. Nikoho prý

zabíjet nechtěl, jenom snad trochu postrašit, ať se mu

udělá špatně.“

„Ale musel přeci zatraceně dobře vědět, že je

odpovědný za Věřinu smrt!“

152

„Ovšem, že to věděl. Musel mu to prozradit už

pouhý ten fakt, že mu zmizelo několik výstavních růží.

Myslel si, zcela přirozeně, že mu do zahrady vlezla sama

Věra a ukradla mu ty růže.“

„Proč mi to tedy neřekl?“ rozdurděně se zatvářil

superintendant.

„Také jsem se ho na to ptal. Vymlouval se, že je

nemocný stařec a nesnesl by, co by tomu řekli lidé. Já

jsem zdůraznil, že mu to ale nezabránilo, aby se nesnažil

o překot všechno shodit na Trelawnyho.“

„A to mu nevadilo všechno vám přiznat, když dobře

věděl, že mi všechno povíte?“

„Doufal, že tomu bude schopen zabránit a skoro se

mu to podařilo. V obývacím pokoji má plno všelijakých

suvenýrů a velice pěknou sbírku domorodých zbraní.

Jedna z nich je lovecká foukačka, která střílí šipky

namočené do stejně ďábelského jedu, který zabil Věru

Harringtonovou i slečnu Lewisovou. Se slovy, že mohl

spáchat vraždu tak jednoduše kdykoli se mu zachtělo,

pokud by opravdu chtěl, sundal se stěny tu foukačku, aby

mi ji jako ukázal. Kdyby náhodou neměl ten podivný

výraz v očích, tak by mě byl dostal. Jako bleskem

najednou namířil konec té trubice na mne a fouknul.

Sehnul jsem se právě včas. Ta šipka mě minula určitě

jenom o pár palců a narazila na zeď.“

Superintendant si nasadil čepici. „Ten zatracený

starý zloduch! Co jste udělal potom?“

„Vytrhl jsem mu tu foukačku z ruky a přelomil přes

koleno. Nebyla to žádná náhoda, on se mne opravdu

snažil úmyslně zabít. Teprve potom jsem si uvědomil, že

to měl vlastně v úmyslu hned od toho okamžiku, kdy

pochopil, že všechno vím a že mne nic nezastaví a

153

všechno vám to prozradím. Měl byste vidět jeho tvář!

Vypadal jako divoké zvíře zahnané do rohu. Řekl jsem

mu, co si o něm myslím a šel jsem pryč. To je asi tak

všecko. Je váš, superintendante. A teď Payne, kdybyste

prosím vyřídil Jimmymu, že bych si dal svůj odpolední

čaj. Nemohu se ho už dočkat a mám pocit, že jsem si jej

docela zasloužil.“

Superintendant se zamračil a zachmuřeně pronesl:

„Je čas, abych si s tím vzácným doktůrkem promluvil

sám.“

„Ale dávejte si pozor. Je to sice stařec, ale

odhodlaný ke všemu.“

„Dám si pozor,“ pravil superintendant ponuře.

„Jdeme Smithi. A radši si na to vezmem auto. Na pěší

chůzi je až moc horko a čím dříve toho starého čerta

navštívíme, tím méně zla napáchá.“

Seržant si sedl za volant a auto odjelo.

Biggles si právě mazal housku, když ani ne v deseti

minutách zpozoroval, že se automobil vrací.

„Neměli jsme tam už nic na práci jenom zamknout

ten dům a dojet pro fotografa.“

Biggles vzhlédl a v očích se mu objevil chápající

výraz: „Tak je to tedy…“

„Zabil se jednou z těch šipek. A pojistil si to. Pro

jistotu si ji zapíchl přímo do tepny na zápěstí.“

Biggles pokrčil rameny. „No vypadá to, že měl

alespoň pravdu v tom, že by nesnesl, kdyby se to dostalo

na veřejnost. To je to nejlepší, co mohl udělat. Ulehčí to

jemu i vám spoustu problémů. Rozhodně kvůli němu

nepropláču svůj polštář. A možná byste měl říct mladému

Gravesonovi, že už je mimo všechno podezření.“

154

„To já nechám na vás. Hodláte tady ještě nějakou tu

chvíli zůstat?“

„Doufám. Teď konečně mohu pokračovat v tom, pro

co mne sem vlastně poslali.“

„A co to je?“

„Mám sedět na pláži a počítat vlny valící se na

písek. Údajně to má uklidnit moje nervy a poskytnout

mozku dostatek příležitosti k zotavení.“

„Zdá se, že to zabralo,“ superintendant se ještě na

okamžik zastavil. „Jste si jistý, že nechcete, aby vaše

jméno padlo v souvislosti s tímhle případem?“

„Naprosto jistý, díky.“

„Jak chcete. Ale musím vám říct tohle. Možná, že

jste vy tam v tom Scotland Yardu přece jenom o kousek

bystřejší, než my tady.“

Biggles nad tím mávl rukou. „Nesmysl, veliteli. Je to

jen otázka toho, jak to obvykle funguje. Já nemám

nejmenší pochyby, že při té vaší práci na venkově byste

nás také mohl pár věcí naučit.“

„Doufám, že jednou třeba budeme mít příležitost to

dokázat. Ještě se u vás zastavím, než odjedete. Takže teď

na shledanou.“

Superintendant svižně odkráčel.

Kapitán Gower zíral na Bigglese s nepopsatelným

výrazem ve tváři. „O jakém Yardu to mluvil?“ zeptal se a

prstem mávl za odjíždějícím policejním vozem.

„Scotland Yard.“

„No ať se propadnu! Tak tam tedy pracujete?“

„Tam je naše velitelství,“ přisvědčil Biggles a

Gowerův výraz vyvolal na jeho tváři úsměv. „Takže

detektiv?“

„Tak nějak.“

155

„A superintendant to věděl?“

„Samozřejmě.“

„Tak teď už mi to dochází.“

„Proto si s vámi pořád tolik povídal?“

„To je možné.“

„A vy jste mě úplně převezl.“ obviňoval ho

námořník. „Tak tady končí moje víra v lidskou rasu. Proč

jste mi to, sakra, neřekl?!“

„Abych vám zkazil všechnu zábavu? Koneckonců,

vy jste přece expert na detektivky. Myslel jsem si, že by

se vám líbilo zkusit si to doopravdy.“

Gowerův obličej se rozzářil v úsměvu. „Správně. To

budu mít tedy pěkný příběh k vyprávění! Něco opravdu

ze života!“

„Jak říkáte, opravdu pěkný příběh,“ souhlasil

Biggles. „Posaďte se a dejte si trochu čaje. Ale už

nebudeme mluvit o vraždách a náhlé smrti. Budu toho

mít dost, až se zas vrátím zpátky domů!“

156

W. E. Johns:

BIGGLES NA VLASTNÍ PĚST

Z anglického originálu Biggles Goes Alone

přeložil Jan Nemějovský

Obálku s použitím motivu Zdeňka Buriana

navrhl Josef Pinkava

Vydalo nakladatelství Riopress,

Dýšinská 279, Praha 10 – Horní Měcholupy

jako svoji 102 publikaci

Odpovědný redaktor Jaroslav Kalát

Vytiskla ČTK-Repro Brandýs nad Labem

Doporučená prodejní cena 86,- Kč

ISBN 80-85611-67-8

157